Anton Myrer

Poslední

kabriolet                ODEON

Přeložila

Jarmila Emmerová

 © 1978, by Anton Myrer

Věnováno PAT

Zlatý hoch a dívka v snách,

jak kominíci, musí v prach

       CYMBELINE

I. ZÁVOD S MĚSÍCEM

1.

„Tak hezky jeden po druhém,“ řekla Nancy. „Jaký máte na dnešek program? Nejdřív ty, mladá dámo.“

„Dle rozkazu, maminko!“ Amanda na mě vrhla rozpustilý pohled a zvedla vidličku jako taktovku. „Pro mě se staví George Segal ve svým nejnovějším tryskáči a odlétáme do Cannes na filmový festival.“

„Cože, Segal?“ divila se Peg. „Pro tebe snad jedině Robert Redford.“

Amanda našpulila dolní ret a změřila si pohledem nejdřív svou starší sestru a pak Rona Dalrympla, který si právě nabíral míchaná vejce. Amanda je po mně. Má celkem nevýrazný obličej s vystouplými lícními kostmi – v tom se moje geny nezapřou – ale na rozdíl ode mě je jí to upřímně šum-a-fuk. Dnes jsou ty děti tak sebejisté, já to nechápu. Pak zamrkala a vyprskla: „To víš, já jsem spíš na ty ujetý.“

„Jak to mluvíš, Amando!“ okřikla ji Nancy tónem matky pluku.

„A co? Co je na tom? Ujetej je přece –“

„Tak dost, už jsme o tom mluvili. Nesluší se to.“

„Maminka má pocit, že to slovo vyvolává nevhodné asociace,“ zasáhl jsem a na mysli mi vytanul jeden dávný okamžik.

„To ne, ale mami, co kdyby se ten George Segal opravdu zjevil se svým tryskáčem. Co bys dělala?“

Matka ji chvilku pozorovala. „Je ti sotva šestnáct To je akademická otázka.“

„Ale brzy už nebude, to si doufám uvědomuješ?“ A znova na mě vrhla ten veselý vzdorný pohled, který mě hřál u srdce a současně děsil.

„Tak dost, Amando,“ Nancy nasadila rejstřík okresního soudce, „mám spoustu práce a potřebuju to vědět.“

Amanda znovu vysunula ret – ale ustoupila. „Jdu k Ginny a tam se něco najde. Budem poslouchat desky… a tak. Stačí?“ Zvedla noviny a dala se do čtení.

„A co ty, Georgi?“

Vzhlédl jsem k Nancy přes okraj svého šálku kávy. Kulatý pěstěný obličej dosud bez vrásek (částečně díky hydratačnímu krému nanášenému večer i ráno s přesnosti chemika), vlasy už šedivější, ale pořád blond, jen půvabně postříbřené, dokonalý učes – jako vždycky byla i v tom nevlídném únorovém ránu jediná z nás oblečená a schopná vyrazit – obočí povytažené v typickém výrazu očekávání. Moje první studentská láska, žena z mého žebra, matka mých dětí. Náš šéf, organizátor i plánovač. Co má za lubem? Dnes se nejdřív zeptala Amandy, pak mě. To znamená, že má plán pro Peg a možná i pro Rona. Pořadí dotázaných nikdy nebylo náhodné.

„Tatínek jde přece do dílny,“ prohlásila Amanda a neodtrhla oči od stránek Globu. „Kam jinam.“

„Máš pravdu, asi tam zajdu.“ Ve skutečnosti jsem neměl v plánu vůbec nic. V tomhle ročním období nehoní člověka žádná práce okolo domu – nemusí se štípat dříví, ani hrabat listí. Sníh nenapadl, a tím odpadlo odklízení. Tahle sobota visela mezi zimou a jarem v mrtvém bodě času.

Nancy kývla hlavou. „Já jdu do města. U Stewartů mají výprodej.“ Složila ruce pod bradu a mně bylo jasné, co bude následovat. „A co ty, Peg? Nechceš jít se mnou?“

„Já nevím, mami. Ještě uvidím.“ Významně pohlédla přes stůl na Rona, který právě dojídal druhý talíř vajec. Ten kluk musí být dutý od hlavy k patě! Zvedl oči a usmál se na Peg se zvláštní důvěrností, které rozuměli jen ti dva. Žádné jiné znamení jsem nezpozoroval, ale kdopak z nás se vyzná v těch jejich dnešních fíglech. Věděl jsem jen, že si včera spolu povídali dole v obývacím pokoji až do dvou v noci.

„A co ty, Rone?“ Nancy sice vykouzlila milý úsměv, ale z jejího hlasu ještě docela nevymizela jistá nakvašenost. Teprve nedávno si nad nimi umyla ruce. Do poslední chvíle udržovala zdání, že obývají každý svůj pokoj, ačkoli bylo jasné, že už nějakou dobu spí spolu. Předevčírem v noci jsme se kvůli tomu chytli – syčela mi do ucha tak, že jsem se s leknutím vytrhl ze spánku.

„Georgi. Georgi! Je tam!“

„Kde?“

„U ní v pokoji. Slyšela jsem ho.“

„No a co?“ zavrčel jsem. „Už jsou dost starý, aby věděli, co mají dělat.“

„Ty jsi možná pro tyhle novoty, ale já ne.“

„Chceš tím říct, že nevíš, jak to mezi nima je? Ale Nancy!“

„Takhle to dál nejde, to se nedělá. Peg je husa, že mu to dovolí…“ Vzepřela se na lokti a mně bylo jasné, že se spánek pro tuhle chvíli odkládá. „Buďto si ji má vzít nebo…“

„Dnešní děti takhle neuvažujou.“

„Ron není žádné dítě.“

„Já vím, ale nezapomínej na jednu maličkost, má za sebou Vietnam.“

„To je pravda. Ale ty jsi měl za sebou jinou maličkost, druhou světovou válku, a taky ses tím nenechal ochromit na dalších deset let…“ Na to jsem radši nereagoval. „Vždyť on vůbec nehodlá nic pořádného dělat,“ pokračovala bojovně. „Je… nemá to v hlavě v pořádku.“

„Chandler mi říkal, že je s ním v práci spokojený.“

„A čekáš snad od Chandlera něco jiného? Co když přivede Peg do jiného stavu. Pomyslel jsi na to?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Na to jsem nepomyslel.“

„Tak začni. Následky totiž poneseš ty.“

„Prokristapána, snad bere nějaké ty pilulky,“ utrhl jsem se. „Vždyť to berou všecky.“

„Nevím, mně se s tím nesvěřila. Znáš Peg, nikdy nebyla sdílná, hlavně v těchhle věcech.“

„Správně dělá,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Ale nic.“ Nechtěl jsem rozvíjet tohle téma. „Nancy, proč se o to prosím tě staráš?“

„Aha, stará písnička, ať si každý dělá, co chce.“

„Tak podívej se,“ prohlásil jsem už úplně probraný a pořádně naštvaný, „chystáš se jim snad říct, že se spolu nesmějí stýkat, že se nesmějí mít rádi? O to ti jde?“

„Nekřič, Georgi. Prosím tě potichu. Kdyby ji měl rád, kdyby ji měl opravdu rád, už dávno by ji byl požádal o ruku. To ty víš moc dobře.“

„Snaží se nejdřív nalézt pevnou půdu pod nohama…“

„Co tě vede,“ odpověděla. „V tom je něco jiného. On – Ron to nemyslí vážně.“

A to bylo z její strany nejhorší obvinění, výrok Nejvyššího soudu, proti němuž není odvolání. Vždycky mě hrozně namíchlo.

„Ksakru, Ron to myslí vážně!“ zasyčel jsem.

„Tiše, Georgi… Proč ho tak hájíš? Rozčiluješ se, protože víš, že mám pravdu.“

Odpověděl jsem úmyslně bezbarvým hlasem: „Já si hlavně myslím, že se mají rádi.“

„Mají se rádi,“ opakovala uštěpačně. „Za to se schová kdeco! Ron ji využívá. Slíže smetanu a odpovědnost žádná.“

Otočil jsem se na posteli. „Ty už jsi na všechno zapomněla, co my jsme kdysi dělali? Co tehdy u toho jezera? Nebo v Císařovně?“

Rozhostilo se ticho, jen budík zlověstně tikal, tu a tam se ozvalo klapnutí v radiátorech ústředního topení a moje dcera a syn mého nejlepšího přítele se milovali – ačkoli kdo ví? – vedle v pokoji.

„Ne,“ šeptala Nancy dotčeným hlasem. „Na to jsem nezapomněla. To bylo něco jiného.“

„Samozřejmě,“ zavrčel jsem. „To je vždycky něco jiného.“ A přitom vždycky totéž, dodal jsem v duchu. Na to odpoledne u jezera jsem nijak zvlášť rád nevzpomínal – pokaždé se na mě vyhrnuly výčitky a zmatené vysvětlování všech okolností. A s tím přece člověk jednou musí přestat. Když to dokáže!

„Podívej, Nancy, pusť to z hlavy. Ať si svůj život zařídí po svém jako všichni ostatní. Proč je hned odsuzovat?“

„Já je neodsuzuju.“

„Ale ano. Soudíš je bez práva na odvolání. Ty takhle soudíš všechny lidi.“

„Jistě,“ odpověděla zatrpkle, „máš pravdu, zato ty nikdy nikoho a za nic neodsoudíš…“

A teď najednou, to zamžené ráno, nás Ron oba překvapil svou odpovědí: „Ne, děkuji, paníVirdonová. Radši bych dnes zůstal doma. Totiž jestli tu taky zůstane pan Virdon.“ Upřel na mě pronikavý pohled svých tmavých očí.

Tohle Nancy pochopila, tyhle věci jí dojdou snadno – ne nadarmo jí Amanda říká náš kosmický reflektor. S radostí přikývla, řekla: „Výborně, jak chceš,“ a na mě vrhla významný pohled. „Peg,“ pokračovala sladce, „ty doprovodíš svou stařičkou matku, viď? Potřebovala bych při nákupu tvoji radu.“

Peg odtrhla oči od Rona a obrátila se k matce. „Tak dobře. Jestli chceš, půjdu s tebou, mami.“

„V pořádku. Teď každý ví, co má dělat. Chceš ještě kousek chleba, Rone?“

„Tak vida,“ ozvala se Amanda od svého časopisu. „Hadráky už nebudou vyrábět!“

„Prosím tě, o čem to mluvíš?“ zeptal jsem se.

„Tati, jsi dnešní? To jsou přece auta se stahovací střechou jako Císařovna. Cadillac končí s výrobou kabrioletů v letošním roce.“

„Ukaž,“ řekl jsem.

„Minutku, tati. Chci se ještě podívat na vtipy.“

„Však už bylo na čase,“ poznamenala Nancy.

„Proč, prosím tě?“ pátrala Amanda. „Co ti vadí na kabrioletech?“

„Například jejich hloupá nabubřelost. Vždycky ze sebe dělaly něco lepšího. Podívej se na tatínka.“ Nancy ze sebe vyrazila zvuk, kterému já škodolibě říkám riskantní smích. „Copak by se jinak někdo, kdo jinak vypadá při smyslech, tak páral s ojetou vykopávkou celých pětatřicet let?“

„Proč ne,“ namítl Ron a na tváři se mu objevil ten jeho okouzlující úsměv. „Císařovna je starožitnost – ale je to třída. My jsme si v tom stařičkým korábu docela užili, viď, Peg?“

„Bezva.“

„Však maminka taky,“ podotkl jsem. „Jenže se rozhodla, že na to dnes nebude vzpomínat.“

„Vzpomínám si, jak jsem v tom slavném kabrioletu jednou napůl zmrzla, když jste nás vezli na kolej, na to si moc dobře vzpomínám,“ řekla Nancy a vstala od stolu, aby mohla uklidit po snídani. „Vozy se sklápěcí střechou jsou nepraktické a nebezpečné. Když si vzpomenu, jak jste s tím jezdili, je to zázrak, že jsme se všichni nezabili.“

„Na to, jak jsme byli mladí, jsme jezdili docela opatrně,“ odpověděl jsem.

„Samozřejmě! Nejvíc náš velký romantik Monsieur Currier.“

„Co chceš, umřít už jsme mohli tisíckrát a tisícerým způsobem,“ bavil jsem se na její účet. „A jednou k tomu stejně dojde.“

„Tati, ty umíš člověka potěšit,“ ozvala se Amanda.

„Dej sem ty noviny, jestli už jsi našprtala vtipy.“

Amanda měla pravdu, bylo to tam. Cadillac během dvou měsíců zastaví výrobu. Posledních 14000 vozů a šmytec. „K těmto kabrioletům nás váže mnoho nostalgických vzpomínek,“ citovaly noviny výrok Edwarda C. Kennarda, generálního ředitele firmy Cadillac. „Jsou to poslední potomci skvělého rodu.“ Zapomněl jsi dodat Amen, Edwarde, napadlo mě. Identita skutečně posledního vozu však měla zůstat neznámá. Posledních dvě stě aut vyjede nastříkaných na bílo s červenomodrými pruhy. Na každém bude destička s nápisem, že to je poslední kabriolet.

„Tatí, ty teď budeš mít – jak se tomu říká?“ starala se Amanda. „Víš, co myslím – něco jako pozůstalost. Tu starou Císařovnu. Bude to – vždyť víš…“

„– rarita,“ doplnil jsem. „To jsi chtěla říct.“

Všichni od stolu zmizeli. Stává se to čím dál tím častěji. Ráno sedím najednou u stolu sám a pomalu upíjím kávu – neklamná známka stárnutí. Nancy jako generál řadí své vojsko. Peg se odběhla nahoru obléct, Amanda s Ronem myli nádobí a hrozně s ním mlátili.

Hodil jsem na sebe sako a vyšel ven. Bylo bezvětří, zataženo, ale nevypadalo to zle, na chráněných místech se ještě držely zbytky sněhu v popelavých šmouhách a na rozteklých hromádkách. Takovéhle počasí jsme mívali doma v Skamondaze, mraky se tam honily přes Ontarijské jezero a nad nimi visela ocelově šedá obloha. Jen sněhu u nás bývalo víc než tady, kousek od Bostonu. Tání přinášel východní vítr, který vane z moře. Ulicí projelo auto a za hradbou cedrů kňučel sousedův setr a vztekal se nad myší dírou.

Moje dílna – postavil jsem si ji sám z prken ze staré stodoly – byla v obvyklém nepořádku, jak to bývá ke konci zimy: lyže, ojeté pneumatiky, nářadí na odklízení sněhu, všechno v jednom. Hned za dveřmi stál Pegin vykuchaný MG 62, součástky rozsypané po lavici. Peg si opatřila hondu, ale já nemohl přenést přes srdce, aby se ten malý MG dal pryč. Byla to série II, poslední z těch povedených áček. Hodlal jsem to dát do pořádku, aby si ho Amanda na podzim mohla vzít s sebou do školy.

Našlapoval jsem jako baletka mezi změtí hrábí a lopat, abych se dostal k Císařovně a mohl z ní shodit ochrannou plachtu. Vyloupla se z ní – protáhlá hranatá haubna se žaluziovou mřížkou chladiče, nádherný oblouk rozmáchlých blatníků, dlouhé nízké světácky nonšalantní chassis, celá vznešená elegance klasických Packardových vozů. Lak už nebyl tak dokonalý – nikdy se mi nepodařilo docílit jiskrnost té původní syté zeleně, ale pro mě byla pořád stejně nádherná. Stála na špalkách s vyndanou baterkou, ale kdybych ji nahodil, naskočí při druhé otáčce. Vždycky to tak bylo. Při bližším pohledu by se objevilo to promáčknutí, které udělal Jean-Jean, i nový pravý přední blatník, následek té úzkostné deštivé noci v Mattapanu, a nepatrná proláklina po vyklepaném zubu, který udělal Russ o zábradlí v noci, když došlo k přepadení Pearl Harboru, po té šílené hádce s Kay, kdy kolem nás kroužil sníh jako bělostný snový příkrov. Střecha byla stažená a pečlivě poskládaná ve svém obalu, ale já jsem přesně věděl, na kterém místě je opravená, jak tehdy zloději prořízli plátno a ukradli Russův rukopis ten večer, kdy Jack Kennedy získal křeslo v Senátě. To byla tehdy príma praštěná léta…

Zvenčí od garáže jsem zaslechl hlasy – Nancy s Amandou na sebe něco volaly. Práskly dveře a ozval se startér našeho velikého pontiacu-combi. Nancy začala túrovat motor – jednou, dvakrát, třikrát, na plné obrátky, dělala to pokaždé a marně jsem jí vysvětloval, že jedno plynulé přidání plynu prospěje vozu mnohem líp – pak vyrazily po příjezdové cestě a za okamžik bylo zas všude ticho.

Otevřel jsem dvířka Císařovny a sedl si za volant. Dveře zapadly se spolehlivým klapnutím. Už třicet let se žádné dveře takhle nezavírají. Zelené kožené čalounění uvnitř vybledlo a místy i popraskalo, ale v autě se pořád držel ten nádherný sytý pach vydělané kůže. Rychlostní páka měla na konci měděnou lví hlavu, tu Russ objevil v San Francisku u jednoho starožitníka. Na přístrojové desce bylo pět velkých kulatých a dokonale funkčních ukazatelů, jaké by měly být v každém pořádném autě.

Na předním sedadle byla kůže propálená od cigarety, kterou tam položila Kay Maddenová v jedenačtyřicátém, když se hrál zápas roku s Yalem, a ten tmavší ovál na horním okraji zadního sedadla tu zbyl po Dalovi, tam měl vždycky ruku při našich výpravách do Wellesley. Zaklíněn na předním sedadle ležel přenosný bar se stříbrným kbelíčkem na led a červenými sklenkami se zlatou ozdobou. Přes kůží potaženou tyč na odkládání šatů visel ten zvetšelý přehoz, pod kterým se choulila děvčata na silvestra v roce čtyřicet jedna a na kterém sedělo deset let později Terry při prvním triumfálním vítězství JFK… Ten vybledlý pléd ve mně vyvolal vzpomínky na naše pikniky na pláži u moře, na jarní taneční večírky a noční milostné pokusy pod javory. Tak pomíjivé – a tak nevinné, ačkoli jsme si tenkrát hráli na ohromné světáky. Byli jsme opravdu nevinní a jaký jsme tehdy měli elán! S jakou ničím nezkalenou radostí jsme se řítili v Císařovně na stadión, nebo váleli sudy v dunách, anebo tančili při hudbě velkých tanečních orchestrů – kde se v nás bralo tolik vervy…

„Ne, ne,“ slyšel jsem svůj hlas, jak jsem tam seděl s rukama na volantu. „Kdepak, pane Edwarde C. Kennarde. Nemáte pravdu, vy vševědoucí automobiloví přeborníci. Jste vedle, všichni jste úplně vedle. Tohle je poslední kabriolet. A druhý takový už nikdy nebude.“

„Přesně tak.“

Trhl jsem sebou a ohlédl se. Ve dveřích do dílny stál Ron a pozoroval mě.

„Jedna nula pro tebe,“ ušklíbl jsem se, ale jeho obličej zůstal vážný. „Pluju na vlnách vzpomínek, jak tomu říká Amanda. Naši mají asi pravdu, na stará kolena jsem čím dál tím víc sentimentální.“ Zas žádná odpověď a to mě popudilo. Vylezl jsem z vozu a přibouchl dvířka. „Počítám, že ty mě taky máš za sentimentálního dědka.“

„Ne, já ne. Proč by se nemělo vzpomínat? Zvlášť když je na co.“ Opřel se o blatník, pohledem těkal kolem sebe a prsty bubnoval o plech. Bylo jasné, že je nervózní; zřejmě se připravoval na okamžik, až se tu octneme sami, a teď nevěděl, jak začít. To me zmátlo – copak pro tuhle generaci existuje nějaké tabu, o kterém se ostýchají hovořit?

„Já tu trochu zatopím,“ řekl jsem. „Bude to hned.“ Pozoroval mě, jak dávám do kamínek papír a dříví na podpal, jak se hranička tiše rozhořívá a ve stařičkém bubínku začíná praskat oheň. Teprve pak jsem přihodil dubové poleno.

„Pane Virdone, já mám problém.“

„To je nás víc,“ řekl jsem a vylezl jsem si na vysokou stoličku u ponku. „Co tě trápí?“

Pořád mě pozoroval tím zahloubaným pronikavým pohledem svých černých očí a v koutcích úst mu škubalo. Byl to zvláštní pohled. Rád bych mu byl pomohl, aby se vymáčkl, ale rozhovor s budoucím tchánem o ruce jeho dcery je jedna z mála věcí na světě, kterou si člověk musí zařídit úplně sám.

„Jste na mě hrozně hodnej,“ zahuhlal zkusmo, jako by chtěl oťukat naše vztahy. „Svým způsobem mám u vás druhý domov. A tím nemyslím náhradní,“ dodal a doprovodil to úsměvem své matky. „Od té doby, co jsem přišel na východ do školy, mám u vás dveře otevřené. Nechal jste mě jezdit v Císařovně, ještě než jsem šel do Vietnamu. Často jsem se bál, že ji někde nabourám a vy mě odepíšete, fakt.“

Zasmál jsem se. „Ta už má leccos za sebou a já na ní zase tak strašně nelpím.“

„Dělal jste všechno možné, abych se tu cítil – prostě v pohodě, všechno, abych…“ Pořád se tak divně kolem sebe rozhlížel; já neříkal nic, jen jsem čekal, co se z toho vyvine. „Prostě to jste dělat nemusel. Ani kvůli pistolníkům nebo kvůli mamince a tak. To jste přece nemusel.“

„A co bych musel,“ odpověděl jsem, „samozřejmě že jsem nemusel. Máme tě rádi, Rone. Všichni tě tu máme rádi – to ty přece víš.“

„Vím a moc mi to pomohlo. Zvlášť když bylo nejhůř. To léto, než jsem šel na vojnu.“

Přehodil jsem nohu přes nohu. Teď byl jeho pohled vyloženě ostražitý. Tmavé oči ožily a těkaly z místa na místo. Pokračoval jsem skoro šeptem: „Nemáš mi to za zlé, viď? Myslím, co jsem ti říkal tehdy tu noc?“

Rozhodně potřásl hlavou. „Vůbec ne! Proč taky? Neměl jste pravdu – Vietnam nebyl jako vaše válka. To se vůbec nedá přirovnat. Ale proč o tom zas začínat, nemohl jste to vědět. Nakonec to jinak asi nešlo. Možná, myslím si to. Nebo já vlastně nevím.“

„Měl jsem na to stejný názor, Rone – to ty dobře víš. Byla to pochybná a nesmyslná záležitost… Aspoň jsi nemusel polovinu života hnít někde v Saskatchewanu –“

„Já vím.“ Přejel rukou ve vzduchu, jako by chtěl něco smazat.

„Dobrý konec vše napraví.“ Zničehonic se otočil k Císařovně, přejel prsty po stříbrné labuti na špičce chladiče a svezl se po lesknoucích se listech mřížky. „Ne, vy jste se mnou vždycky jednal přímo. Vždycky jste měl pro mě pochopení. Skoro jako bych patřil do rodiny. A já jsem se vždycky mohl spolehnout, že mi řeknete pravdu, ať se zeptám na cokoli. Na cokoli,“ opakoval důrazně.

Prokristapána, hochu, div že jsem nevyjel nahlas, tak už k věci, bude to? Ron ovšem už dávno nebyl chlapec, to jen já jsem o něm takhle uvažoval. Já ho měl – a nevím proč – v hlavě pořád jako devatenáctiletého kluka. Léta, která od té doby uběhla, jako by proklouzla kolem nás. Po pravdě řečeno, ono to tak nějak bylo.

„Víte,“ vybuchl najednou stroze a bez výrazu, „můj problém je tohle: je to kvůli Peg… Já ji mám fakt rád. Dlouho jsem si myslel, že – prostě že vás mám rád všechny, že jste můj druhý domov. Že se dobře snášíme. Ale není to tak. Vůbec to tak není. Já ji mám doopravdy a hrozně rád.“

„A co je v tom za problém?“ pátral jsem.

Ron se najednou otočil a vytáhl ramena, jako by měl strach, že dostane ránu – najednou jako by ztuhl napětím.

„To právě nevím, pane Virdone,“ řekl. „Víte to vy?“

„Podívej, synu, jestli se mě chceš ptát, jak se máš rozhodnout, to jsi na špatný adrese. V tomhle si musíš –“

„Pane Virdone,“ ukrajoval slova klidným hlasem, „kdo je můj otec? Můj skutečný otec?“

Chvíli jsem na něho zíral a pak jsem uhnul pohledem.

„Já jsem si to myslel,“ zamumlal.

„Na co se mě to ptáš?“ Ale už bylo pozdě. „Tvým otcem je tvůj otec. Proč se na to ptáš mě –“

„Protože to chci vědět,“ už skoro křičel. „Mám právo se to dovědět. Teď hned.“

„Jak tě vůbec něco takového napadlo?“

„Podívejte –“ kroutil hlavou ze strany na stranu s urputnou zarputilosti, „já to zkrátka vím. Vyjděme prostě z toho, že to vím.“

„Zeptal ses svého otce?“

„Ne,“ odpověděl a místo očí měl úzké štěrbinky. „Toho jsem se ptát nemusel.“

„A co maminka?“

„To je právě to. Řekla mi, abych se zeptal vás.“

„Mě?“

„Ano – abych zašel za vámi a zeptal se vás.“

„Jen tohle?“

Horlivě přisvědčil. „Jen to.“

Sjel jsem pohledem na svoje boty. Nechte to na Georgovi, ten to zařídí! Uměl jsem si Chris představit, jak někde sedí, schoulená, dlouhé paže zaklesnuté kolem kolen, oči jí září – tím dychtivým odzbrojujícím pohledem, při kterém se člověku rozbušilo srdce, i když si myslel, že už se na něco takového nezmůže. Tak ona to strčí na mě. Jako bych já byl posel nebes. Sakra práce!

Čert tě vem, Christabel. Po tolika letech – po těch světelných letech mlčení…

Ron ze mě nespouštěl oči – a najednou mu koutky úst sklesly a oči vyhasly zklamáním. Ne, to bylo něco horšího! To bylo pohrdání, rostoucí pohrdání.

„Promiňte, pane Virdone,“ utrousil ledově. „Doufal jsem, že vy umíte jednat na rovinu.“

„Řek bych, že stejně jako ostatní.“

„Já jsem v to doufal.“ Plácl se do stehen a vykřikl: „Kriste Ježíši! Mám rád Peg – vaši dceru… Tak máte odvahu se mnou o tom promluvit nebo ne? Vy snad jste její otec, nebo nejste?“

Přistihl jsem se, že na něho civím s otevřenou pusou: najednou se mi rozsvítilo. „Ty – ty si myslíš, že já…“ koktal jsem.

„Ty si myslíš, že jsem –“

„Chci vědět všechno do posledního písmene. Jestli k tomu máte odvahu.“

Nemohl jsem se smát. Ani na to jsem se nezmohl. Zhluboka jsem se nadechl a současně se ve mně zmáhal hněv jako rozpínavý plyn. „Ty si vážně myslíš, že bych tě nechal zamilovat se do Peg, kdybych já byl tvůj otec?“

„… nevím. Já fakt nevím. Pokoušel jsem se tomu nevěřit.“

„To jsi teda u mě blbec. A nemáš to v hlavě v pořádku.

Kdybys –“

„Tak moment.“ Vyskočil, ale ruka, kterou napřáhl proti mně, byla otevřená. V jeho tlumeném hlase se ozval divoký tón. „Teď dobře poslouchejte. Byl jsem u toho, když jeden seržant koumal, jak zabít velitele naší vlastní jednotky, a klidně se přitom cpal ze svýho ešusu a druhý člověk, kterej mi zachránil život, zneužil za noc tři vietnamský děvčata. Jeden přítel, a dobrej přítel, mi přísahal při všem, co mu bylo svatý, že nikdy nevyjel proti civilistům, a přitom to udělal – sám jsem ho viděl! Lidi si dělají, co chtěj – z důvodů, který mi unikaj. Lžou, podvádějí i zabíjejí. Proč byste vy byl jinej?“

„Protože já takovej nejsem,“ odpověděl jsem a v tu chvíli jsem se zalykal dávno zasutými city. Nedokázal jsem je ovládnout. „Člověk totiž má určité zásady. Ty ne –“

„Pochopitelně. Jenže já už jsem viděl, jak to chodí v praxi. Ve válce i v podnikání. Nezačínejte mi o zásadách…“

Sunul jsem dlaň po chladném chromu mřížky chladiče. V koutě hučela a prskala kamínka rozpálená k roztavení. Svět se změnil, svět sám sebe spaluje… Kdybych byl možná o trochu bezohlednější, všechno mohlo dopadnout jinak: všechno jsem to mohl vyřešit. Potíž byla v tom, že nás tehdy nikdo neučil, jak se vypořádat s realitou – s tou skutečnou realitou pod vnějším zdáním, s tou, o kterou jde…

Ale jak si Ron mohl myslet, že já –

Přešel na druhou stranu Císařovny. Když se otočil, byl apatický, téměř bez výrazu. „Myslím, že je na čase odhrnout závoj viktoriánské prudérie, pane Virdone. Dost toho kamuflování. Jednou se musíme podívat pravdě do očí.“

Tak ona to nechala na mně. Bože můj, Christabel. Po tolika letech! Proč mu to neřekla sama? Nebo Dal? Tenhle hoch žije s hlavou plnou myšlenek, které by dokázaly zničit i Caligulu… Věděl jsem, proč mu to neřekla. Jen jsem na chvíli vypadl ze hry.

„Je to zvláštní shoda okolností, že se mě na to ptáš tady,“ řekl jsem. „Na místě, kde stojíme. Protože tohle auto to všechno zavinilo – anebo skoro všechno.“ Pleskl jsem rukou reflektor, ten, který se rozbil v dramatické deštivé noci v roce čtyřicet dva.

„To auto –“ vykřikl.

„Ano. Zdá se ti to k smíchu, viď?“

„Pane Virdone, já nevím, co je na tomhle k smíchu.“

„Promiň,“ řekl jsem a už jsem se ovládal. „Promiň, Rone. Já si s tebou nezahrávám. Nevím, co si o mně myslíš, ale já nejsem ten typ.“ Potřeboval jsem chvilku, abych popadl dech. Šel jsem k bubínku a přiživil jsem oheň třískami. „Tak dobrá, já ti to řeknu,“ rozhodl jsem se, „ale pod jednou podmínkou.“

Do tváře se mu vrátil ten pohrdavý úšklebek. „Jakou?“

„Že ti to povím, jak já uznám za vhodné. A že nebudeš dělat žádné závěry, dokud neskončím. Celá věc je mnohem komplikovanější, než si myslíš, Rone. To je v povaze většiny tajemství, jak uvidíš.“

„Poslouchám,“ řekl.

2.

Všichni čtyři jsme se bez velkého úspěchu snažili stěhovat úzkými dveřmi vchodu gauč. Takhle to všechno začalo. Ten gauč patřil Terrymu Gilliganovi, byl modrý – taková královská modř to byla – a neskutečně obrovský. Před půl hodinou ho dva muži ze stavební firmy Terryho otce štítivě vyložili před vchodem a zmizeli jak pára. Terry nás přišel požádat, abychom mu s tím píchli.

„To je vobluda,“ ohodnotil ho Ron Dalrymple. Měl široký obličej s neobvykle vysoko posazenými lícními kostmi, nosil brýle, a když se musel na něco soustředit, obvykle si zašilhal a vypadal tak trochu jako Asiat. S fortelem popadl jeden roh a zachroptěl: „To-je-vobluda. Zakázková?“

„Co říkáš?“

„Dělali to na zakázku?“

Terry pokrčil rameny. „Nevím. Asi jo. Maminka se toho chtěla zbavit.“

„To teda nevím proč.“

„Víš, co mi připomíná? Ty obrovský klubovky v Norumbeze,“ ozval se Russ Currier, hezký hoch s dlouhým rovným nosem a tmavýma hluboko posazenýma očima, které výrazně ožily pokaždé, když ho něco zaujalo. „V Norumbeze v Totemu. Byls tam někdy, Virdone?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Páni, to je teda fakt zábavní park. Tam si můžeš utancovat hnáty až ke kolenům. Všechny velký kapely…“ V hlase mu tu a tam zazněl přepjatý tón bostonské smetánky, ale byla to stopa sotva znatelná – jeho výbuchy nadšení pocházely z demokratičtější základny. Sklonil se a nervózními prsty přejel modrou látku gauče… „Barvy Yalu, jak tak koukám. To je zrada, Gilligane, podlá zrada…“

„Na tvé přání jej zbarvím karmínově,“ odpověděl Terry. „A to svou vlastní ušlechtilou irskou krví.“

Zasmáli jsme se, ale nešlo nám to od srdce, sotva jsme se tehdy znali. Sjeli jsme se do kolejí teprve včera ze všech světových stran, zapsali jsme se na fakultě do prvního ročníku a během dvou společných jídel v Jednotě jsme se usilovně snažili vypadat nonšalantně. To bylo zatím všechno. Pocit novosti a nenadálého a bezbřehého dobrodružství plul nad námi jako to zlátnoucí podzimní slunce. Ty první dny na Harvardu se nám zdálo, že se pohybujeme v oslnivě zlatém snu. Aspoň já to tak prožíval určitě. Tu zář jsem si opatroval v hloubi srdce po mnoho let, ten okamžik…

„Tak se do toho dáme, pánové,“ řekl Dalrymple. „Tímhle koncem vzhůru. Mělo by to jít.“

„Mně se to nezdá,“ namítl Russ.

„Určitě to půjde. Dej na radu odborníka, Curriere.“ Dal se ujal velení. Russ a já jsme popadli jeden konec, on a Terry druhý. My jsme svůj za obrovského funění a hekání zvedli a namáčkli se do vchodu. Najednou hrc, uvázli jsme a Russ vyjekl.

„Ježíš!“

Dal se zeptal: „Co se děje?“

„Moje ruka – přirazil jsem si ji tou bednou,“ Russ zvedl ruku, hřbet měl úplně sedřený a silně krvácel.

„Co je, Curriere, ty chlape, ty vyloženě přitahuješ maléry.“

„Ty mlč,“ Russ se zamračil na Dalovu šklebící se tvář. „Kdyby ses do toho nebyl tak blbě hnal –“

Zmáčení potem jsme stáli v teplém zářijovém vánku.

V Thayerově budově na protější straně dvora někdo fistulkou vyrazil odbojný skřek, který se nemístně odrážel pod nadýchaným baldachýnem korun jilmů, a z vedlejšího vchodu vyhrával band Jimmyho Dorseye Frenesi.

„Stejně to nepůjde,“ zahlaholil Russ změněným tónem.

„Proč by to sakra nešlo?“

„Proč? Protože tohle rozkošné kanapátko je chytřejší než ty, Dalrymple.“ Russ se usmíval a oči mu hrály. Kolem poraněné ruky si roztržitě motal kapesník. „Protože tahle pohovka si nehodlá dát poroučet od nějakýho nafoukanýho šaška z Chicaga, kam má jít a jak se tam dostat. Proto.“

„Tak hele, Currier –“

„Kdo tě vůbec jmenoval šéfem tohohle skotačení? Ten gauč je přece Gilliganův.“

„Víš co, tak to kočíruj ty.“ Dal zašilhal a rýha v jeho široké bradě se prohloubila. „Ale toho chicagského šaška, toho laskavě vynech…“

„Pojďte, zkusíme to posunovat,“ navrhl jsem do ticha. „Trochu takhle naklonit, co říkáte? Mohlo by se –“

Nikdo mě neposlouchal. Dal se vzpřímil a jako u vytržení šeptal: „Páni, to snad není možný!“ Všichni jsme se otočili a zůstali koukat.

Po cestě se k nám plavným skluzem blížilo auto. Byl to packard kabriolet, super osmička, model z roku 38 a nejsenzačnější auto, jaké jsem do té doby viděl. Bylo zelené – ale i ta barva byla zvláštní, tmavá s perleťovým nádechem, připomínající legendární výzbroj nebo kočáry evropských královských rodin.

Protáhlá kapota vyzývavě frčela vpřed a lesklá hranatá mříž chladiče připomínala příď lodi. Celkový vzhled zvýrazňovaly svisle nastavené žaluzie, dečky a samozřejmá elegance dvojdílného předního skla, na němž pableskovaly sluneční paprsky. Blatníky se dmuly v nádherném oblouku, dvě navlas stejné rezervy umístěné v ochranném obalu na předních blatnících se nesly jako vikingské štíty, mohutné pneumatiky vytvářely bílou hráz kolem poklic se šarlatovým šestiúhelníkem firmy Packard. Plátěná střecha byla stažená, ve skládacím nosiči byl připevněný kufr s nálepkami z mnoha cizích hotelů a na zadním sedadle se válela celá sada luxusních zavazadel od firmy Louis Vuitton, tenisové rakety v rámech, šermířská maska a končíře. A tohle auto našich snů, tenhle král všech kabrioletů zastavil u našeho vchodu!

Z vozu vystoupil řidič – Štíhlý, mrštný hoch s přirozeným půvabem, v košili duhových barev se širokou rozhalenkou, koverkotových kalhotech a černých mokasínech.

„Je to vchod Pé?“ zeptal se. Mluvil hlubokým nevýrazným hlasem s francouzským přízvukem.

„To ti bůh řek,“ odpověděl Dal.

Došel až k nám a obřadně nám podával ruku. „Jean Roche Bilbert Rigord des Barres.“ Byl to takový ten atraktivní ďábel, obdařený podlouhlou tváří a odtažitou krásou francouzského aristokrata. Ale výraz jeho obličeje byl odhodlaný, téměř přísný.

Představili jsme se mu s různým stupněm sebevědomí a v rozpacích jsme přešlapovali na cihlové cestičce.

„Ty jsi přijel sám?“ zeptal se ho Russ. Všechny ostatní přivezli rodiče, což nás samozřejmě přivádělo do rozpaků a působilo hrozné zmatky. Připadalo nám proto jako heroický čin přijet si do koleje sám a ke všemu v takovémhle autě.

Rozhodil rukama. „Jak je vidět, přijel jsem sám.“

„To fáro je tvoje?“ zeptal jsem se já a ukázal jsem na kabriolet. Pro kluka, který zachránil z vrakoviště dvě káry a skoro celý rok je sám dával dohromady, se téměř vymykalo jeho fantazii, že by někdo stejně starý jako on mohl vlastnit tohohle krále všech aut.

Kývl na souhlas a ve tváři se mu objevil úsměv, před nímž by roztálo srdce nezatvrzelejšího nepřítele. „Líbí se ti?“

„Jestli se mi líbí!“ vykřikl Russ. „Pro boha živého – denně za úsvitu kleknu na kolena a budu se k němu modlit…“

Všichni jsme se začali řehtat. Jean nám nabídl cigarety Benson & Hedges v tvrdém kartónu – a zapaloval nám útlým zlatým zapalovačem. Obrátil se na Russe. „Tak se v něm zítra projeď, jestli chceš.“

„To myslíš vážně?“

„Proč ne? Na to je.“

Russ zvedl pravou ruku a dramaticky odříkával: „Slavnostně přísahám, že moje cestovní rychlost nepřestoupí pět mil za hodinu a že za žádných okolností nezahnu!“ A zase jsme se všichni rozesmáli.

„Ovšem dorazil jsi s malým zpožděním, kamaráde, co ty na to?“ připomněl Dal svým věcným tónem, kterého jsem si u něho už několikrát všiml. „Zápis byl včera.“

„Já vím.“

„Doufejme, že tě neupálí.“ Dal měl malou fordku na popojíždění po městě. Zatím byl v tomhle bloku jediný, kdo měl s sebou v koleji vlastní vůz, a teď se mu zas trochu stočily oči, jak se v něm rval obdiv s odporem. „Nerad bych viděl tohle pohádkový fáro odjíždět…“

Jean na Dala chvilku koukal a pak se mu rty zavlnily náznakem výčitky. „Možná že mi to odpustí, když já odpustím jim.“

Mlčeli jsme a nevěděli jsme, co si z toho vybrat. Jean des Barres byl student, dokonce student prvního semestru jako my ostatní – a přitom rozdílů mezi námi bylo bezpočet. Jeho kouřově modré oči přejížděly pevným pohledem z jednoho na druhého. „Sličný Harvarde! Jsem šťasten, že jsem zde, že tady budu studovat. Ale víte, jak to je, kdyby nebylo Harvardu…“

„– museli bychom si ho vytvořit, to známe!“ zahlaholil Russ.

Jean se rozzářil a překvapeně řekl: „Ty jsi vlastně Francouz.“

„Ne tak docela –“

„Ve skutečnosti jsi Courier, jenomže tady už tvoje jméno neumí nikdo pořádně yyslovit. Máš v sobě francouzskou krev, to já poznám.“ Zničehonic sáhl do skříňky z teakového dřeva, umístěné na zadní straně předního sedadla, a vytáhl stříbrnou láhev se složitým šlechtickým znakem. Místo zátky byla orlí hlava. Rytecká práce vypadala přinejmenším na Celliniho. V sametovém sáčku na zdrhovací šňůrku měl stříbrné kalíšky, které rozestavil a obřadně se nás zeptal: „Mohu vám nabídnout?“

„Tady?“ nevěřil Terry svým uším. „Přímo před kolejí?“

„Víš o lepším místě?“

„Krucinál, Gilligane, nebuď takovej buran,“ vyjel na něho Russ, ačkoli to na něj taky udělalo ohromný dojem.

Jean naplnil kalíšky a řekl: „Santé.“ Zlehka jsme je uchopili, něco jsme zahuhlali a napili se. Byla to whisky – suchá, jen se táhla. Takovou jsem v životě nepil. V žaludku se mi pomalu roztáčel příjemný kužel tepla. Uvědomil jsem si, že nás pozoruje pár dalších kolejáků a taky trio kluků z Holwortky – nejspíš přilákaných tím vozem – vykročilo naším směrem, ale zarazili se. Stál jsem v té teplé záři grošované stínem vysokých jilmů a najednou se ve mně vzedmula mohutná vlna citů – přátelské náklonnosti, pýchy, vzdoru, já vlastně nevím, co to bylo, a nepátral jsem po tom. Ale bylo to ryzí a upřímné.

„To je vozejček,“ rozplýval se Dal a kroutil hlavou nad kabrioletem, který tam zářil neposkvrněný, epitom vší automobilové elegance. Možná že se o to přičinila ta skotská, ale Dalův odpor ustoupil do pozadí a zůstal jen čirý obdiv.

„Houby vozejček,“ ohradil se Russ, ,,– tohle je císařovna všech Francouzů.“

„Vive ľImpératrice!“ provolal Terry a smekl čepici.

„Vive ľImpératrice!“

Znova jsme si připili a pak jsme se chvilku prosluněnou štěstím jen mlčky na sebe dívali.

„Víte, co mě napadlo?“ zeptal se Russ. Hlavu měl zvrácenou a v očích ten podmanivý jas – tehdy jsem si ho všiml poprvé a ruku napřáhl, jako by se chystal něco vymodelovat ze vzduchu. „Já si myslím, že my jsme to nejchytřejší, nejkrásnější a nejinteligentnější osazenstvo za moc a moc let. My se určitě proslavíme…“

Existují pouze okamžiky. S oblibou se nám tvrdí, že čas plyne v rovnoměrných změřitelných úsecích, tolik a tolik minut trvá den, měsíc, desetiletí, ale není to pravda. Ve skutečnosti je to jako tápání v mlze, když člověk putuje pěší stezkou po Washingtonově hoře za špatného počasí, nikde nic než kamenitá cesta a strašidelné stíny okolních borovic – a najednou zničehonic se octne na vrcholu a tam vítr mlhu rozfouká, slunce pálí z deštěm omyté oblohy a všechno je nové a plné jasu. V tu chvíli se čas zastaví, přesně jak to je ve slavném citátu. Takových okamžiků, kdy se na vrcholku mlha protrhne, bývá málo a moc dlouho se na ně čeká. Dodnes když se začne mluvit o někom, kdo jde na vysokou školu, vyvstane mi před očima tenhle nadšený okamžik. Všech pět nás stojí před vchodem P a opájíme se štěstím z rodící se vzájemnosti. Ještě chvíli předtím jsme byli trapnou skupinkou nepřátelsky naladěných cizích lidí, které svedla dohromady náhoda a div že se nepoprali. A najednou jsme byli síla – kamarádi, parta, bratrstvo, na jménu přece nezáleží.

Dnes to možná vypadá hloupě, když to takhle vykládám, ale tehdy to tak bylo. Všichni jsme tím byli zasaženi a už tehdy za nás za všechny vyjádřil naše pocity Russ. Já bych byl ze sebe nedostal slovo. Nebyl jsem ani tak chytrý, ani tak hezký (byl jsem dokonce úplně obyčejný) a o tom, že bych byl duchaplný, nemohla vůbec být řeč. Studoval jsem na plné stipendium, celý můj majetek se skládal z jedné sportovní bundy a dvou obleků a kapesné jsem měl jen to, co jsem si dokázal vydělat při studiu.

Uvědomoval jsem si propast, která mě skoro ve všem oddělovala od ostatních… a přece jsem v tom jediném prosvětleném okamžiku vplynul do tohohle zvláštního bratrstva. Připil jsem si s nimi a položil ruku na perleťovou zeleň kabrioletu; nic víc jsem ani nechtěl.

3.

Tak takhle to začalo: tak začal nejkrásnější, nejsvobodnější, nejšťastnější rok mého života, plný nových a neuvěřitelně krásných zážitků. Vzhledem k tomu, že já jediný byl stipendista (a taky jediný ze všech pěti, kdo chodil do státní střední školy, protože i Dal strávil aspoň rok v přípravce), všechno bylo pro mě ještě mnohem úchvatnější. Harvardova univerzita je jedinečná instituce – aspoň v té době byla. Z jejích zdí vyzařuje taková jistota, záruka dokonalosti a ctihodnosti, jako by byla jakýmsi pohádkově bohatým a mocným strýčkem, který člověku důstojně poklepe na rameno a řekne: „Milý hochu, teď máš šanci a můžeš být, čím chceš – dříčem nebo povalečem, nulou nebo úspěšným politikem, umělcem nebo diletantem anebo vším dohromady, můžeš dokonce propadnout alkoholu anebo se z tebe může stát suchar, ačkoli pevně doufám, že k tomu nedojde… Ale jedno musíš: musíš dospět natolik, aby sis zvolil, čím chceš být…“

Na některé studenty působila ta náhlá neomezená svoboda tísnivě, začali pít přes míru, anebo se katastrofálně zaplétali se servírkami a striptérkami, anebo se celé týdny bezcílně potulovali od ničeho k ničemu, a vypadli po prvním semestru. Zato pro mě byl život v koleji přesně tím, co jsem si doma vysnil po nocích ve stísněném pokojíčku… Za války jsem se jednou octl v nějakém stromořadí na jihu Francie, v platanové aleji zalité měsíčním světlem, kde klokotali slavíci a na vzdáleném konci se rýsoval proti noční obloze klasický římský chrám jako ze slonoviny. Takový byl celý ten první rok – prožíval jsem ho celým srdcem jako kouzelnou cestu za pravdou a krásou, jako příslib dobra a možnosti rozletu.

Ústřední postavou toho zázraku byl Jean-Jean des Barres. V mém příběhu už bude nadále vystupovat jen jako Jean-Jean – tu přezdívku mu dal Russ na protest proti způsobu jeho představování. „To je jmen, nevíš, kdy přestat! Bude se ti říkat Jean-Jean a hotovo.“ Jean-Jean byl nejen neuvěřitelně hezký a závratně bohatý, což samo o sobě v té roztěkané době pomíjivých hodnot před Pearl Harborem znamenalo moc, ale měl za sebou romantickou minulost. Prodělal letecký výcvik v období podivné války. Z Paříže vyvázl těsně před tím, než ji zabrali Němci, podařilo se mu dostat do Lisabonu a odtud do Států, kde mu nějaká teta půjčila jedno ze svých sídel. Tak se octl mezi námi a stal se studentem na Harvardu (ten jeho nepatrně pohrdavý úsměv naznačoval, že to považuje za dobrý vtip), zapsal se na podivuhodnou kombinaci jakési filozofie a snad diplomacie (stejně skoro nikam nechodil), ale trávil většinu času čtením starých čísel Figara u nespočetných šálků černé kávy. Vůbec nejčastěji jsme ho však zastihli na gauči s nějakou dívkou tête a tête, jak jí cosi šeptá tichým vemlouvavým hlasem. Jeho nevysychající tok výmluvnosti nás doslova fascinoval.

„Co to do nich pořád hučíš?“ zeptal se ho jednou nevraživě Dal. „Takovou dobu –“

„Jen to, co chce mladá dáma slyšet,“ obrátil se Jean-Jean k Dalovi shovívavě, jako by oslovoval zaostalého žáka. „Jak je přitažlivá, inteligentní, půvabná, jak její kráse nedokážu odolat –“

„Vopravdu?“

„Ty jsi tak naivní, Dale, tak nezkušený. Takhle žádné srdce nezlomíš.“

Těch jeho dívek bylo bezpočet: vášnivé francouzské emigrantky s nádhernýma nohama, sekretářky z nakladatelství, módní návrhářky z New Yorku, studentky ze sesterského Radcliffu, chytré jak opice, i vážné a dobře vychované absolventky renomované univerzity ve Wellesley – všechny bez rozdílu za ním lítaly jako divé. A on si na ně na všechny nějakým zázrakem dokázal udělat čas. My všichni byli vedeni k tomu, že nemůžeme chodit ani se dvěma zároveň, a tak jsme na Jean-Jeana zírali jako na zjevení. Když jsme objevili, že si Jean-Jean jen tak mimochodem pronajal na protějším břehu řeky v honosné čtvrti Back Bay byt, vyrazilo nám to dech – tak proto už tři noci nespal v koleji! Má vlastní byt! Panebože…

„A co když se to ty holky o sobě dovědí?“ pátral Terry Gilligan. Neodsuzoval milostná dobrodružství, ale pobuřovala ho promiskuita. „Co pak?“

„Všechno se musí dělat diskrétně, Terry.“

„Stejně – není to od tebe fér! Každá si myslí, že chodíš jen s ní? Nebo ne?“

„Nevím. Ale všechny jsou šťastné, když jsou se mnou – to vím určitě.“ Na tváři se mu objevil okouzlující úsměv. „A nemyslíš, že o to v životě jde? Ty bys to měl vědět, děláš přece sociologii jako hlavní obor.“

„Sociologii laskavě vynech, tohle je – to je sexuální loterie!“

Všichni jsme z něho byli vedle. Nevěřícně jsme nad ním kroutili hlavou a mrkali na sebe. Jean-Jean nás šokoval – nádherně šokoval. Byli jsme dosud panici, aspoň většina z nás, ale to se mělo brzy změnit, dokonce velice brzy, a záviděli jsme mu a současně přáli jeho okázalou přezíravost k přednáškám a učení, jeho záhadná zmizení a návraty, lehkomyslné procesí roztoužených dívek, které mu nepřetržitě telefonovaly, anebo se pod nejprůhlednějšími záminkami motaly u našeho vchodu.

„Jean-Jean prostě dělá všechno na úrovni,“ shrnul to Russ při jedné z našich nekonečných nočních debat, kdy Jean-Jean jasně pobýval ve svém hnízdečku ve Fensgate a roztáčel kola naší fantazie. „Kluci, ten dokáže dělat věci ve velkým stylu!“

V tom měl Russ pravdu. Okouzlovalo nás, jak Jean-Jean dokáže hovořit s cigaretou v puse, někdy mu visela na dolním rtu, někdy si ji přidržoval rovně mezi zuby, anebo jak chodí s vyhrnutým límcem, když svítilo slunce. Nosil kašmírové kravaty, semišové boty a svetry s raglánovými rukávy. Při řeči polykal některé souhlásky a své nejvtipnější poznámky obvykle uváděl krátkým zamručením. Ať se stalo cokoli, nikdy ho nic nevyvedlo z míry. Nepřicházelo v úvahu, že bychom se mu někdy mohli vyrovnat – dělila nás od sebe staletí civilizačního vlivu – měli jsme v něm jakousi metu, zvlášť já, kluk z díry, která se jmenuje Skamondaga, byť leží ve státě New York.

Ale bylo v tom ještě něco jiného. Ve chvílích, kdy jsme poslouchali varovné a důrazně pronášené komentáře Edwarda R. Murrowa, anebo když jsme odtrhli oči od hrozivých titulků v novinách a podívali se ven, jak se první zvadlé listí snáší na klidnou matnou hladinu řeky, v tu chvíli jsme si vzpomněli na sídlo Jean-Jeanovy rodiny (ukázal nám fotografie: vznosný zámek nedaleko Moreuil, hýřící věžemi a věžičkami a zrcadlící se v rybníku) nyní proměněné v ubytovací prostory pro důstojníky Wehrmachtu, jehož byl Jean-Jeanův strýček zajatcem – to pomyšlení nás probralo z naší idyly. Možná že má Jean-Jean před námi jen pár měsíců náskok, možná že je pouze první z nás zasažený touhle smrští, možná že se taky ženeme vstříc téhle povodni – a zatím si to neuvědomujeme…

Zatím jsme se ještě těšili na fotbal. Čekala na nás čistá, štiplavá podzimní rána – ten podzim roku čtyřicátého ani jednou v sobotu nepršelo – aspoň se na to nepamatuju.

„Pohněte kostrou,“ svolával nás Dal, „čas letí. Jestli chceme jít, tak musíme vypadnout…“ Jako koně jsme se řítili po schodech k hlavnímu vchodu, před nímž na nás čekala Císařovna (Russova přezdívka se ujala, autu už nikdo neřekl jinak), střechu měla staženou a poskládanou v obalu, na zrcátkách, na chromových ozdobách i na vyzývavě vzepjaté stříbrné přídi se blyštěly paprsky slunce. Nacpali jsme se dovnitř, všech pět najednou, a Jean-Jean se rozjel přes řeku k Brooklinu a všichni naráz spustili stavidla své výmluvnosti. Totiž až na mě.

„Co je s tebou, Georgi? Ztratil s řeč?“

„Kdepak, Virdon se ještě neprobudil. Nemůže si zvyknout na tenhle dekadentní způsob života.“

Nebyla to pravda – byl jsem vzhůru už od sedmi. Věděli moc dobře, že mám od studentského svazu povoleno prodávat noviny. Já jsem prostě nechtěl nic pokazit – jako v té dětské hře, kdy člověk zadržuje dech tak dlouho, dokud se mu nezačnou dělat kola před očima a všechno se s ním nezačne kolébat. Žil jsem v naprosto absurdním přesvědčení – a byl jsem v něm šťastný – že když nebudu nic dělat a nic říkat, tenhle okamžik potrvá navždy, že se zadře film, jak by řekl Russ. Přál jsem si, aby tohle okýnko s příslibem skvělého dne, pulsujícího vzruchem a překvapením, se promítalo navždy. Brána vjezdu na dálnici do Worcesteru se před námi vynořila a zmizela jako důstojně plující parník, kolem nás ubíhaly zlaté a karmínové bariéry listů, vítr se nám opíral do čel, rádio hrálo a Bunny Berigan zpíval zastřeným hlasem:

V eroplánu obletěl jsem zem,

prošel bojujícím Španělskem,

našel jsem jižní točnu,

však nevím, co si počnu,

s tebou, má milá, s tebou…

Padl nám přesně do noty – kolik hrdinských i jinak skvělých činů už máme za sebou, a pořád se nám zatím (pochopitelně kromě Jean-Jeana) nevede přivést své dívky k tomu, aby se sladce oddaly našemu náručí. Ale i to se překoná, možná už dnes večer. Když je tak nádherný den, všechno je možné…

Vyjeli jsme z dálnice a Císařovna klouzala městečkem jako zářivá gondola. Russ ohlásil: „Wellesley – stanice Wéllésley…“, protahoval, jako to dělávají průvodčí ve vlaku. Jean-Jean stočil volant a už jsme v mírných zatáčkách objížděli jezero a míjeli vyčouhlé kamenné budovy, s jejichž pochmurností může konkurovat jedině kolej Sedmi sester v Nové Anglii.

Dívky samozřejmě nebyly připravené. Nikdy nebyly hotové včas, dokonce se to od nich ani nečekalo – i to bylo součástí našeho rituálu. Zaujali jsme nejrůznější postoje od netrpělivosti až po otrávenost a v tom průzračném až bolestně jasném říjnovém ránu kolem nás v hloučcích proudily dívky, které se na fotbal nechystaly.

„Páni, koukejte ten sporťák!“

„Bože, to je nádhera…“ vyjadřovaly ohromeně svůj procítěný úžas. Dotýkaly se ochranných obalů rezerv po stranách a ořechového oválu okýnek jako talismanu, Stály tam i jiné vozy, jiné kabriolety a na ty jsme blahosklonně kývli, nebo jsme jim zamávali, My jsme tu v Císařovně, my jsme tu s Jean-Jeanem, většina dívek se tlačí kolem nás! Klábosili jsme o tom, kam se chodí tancovat, jaké jsou přednášky, kde kdo hraje a taky o ničem, Byl to takový ten tanec s natřásáním peří, jaký před pářením provádějí někteří ptáci na ostrovech v Pacifiku, Madge Hendersonová nešla na zápas, protože dramatický kroužek připravoval představení Racka a ona hrála hlavní roli; Beth Nowdenová dělala seminární práci, na které hrozně záleželo, a musí prý ji dokončit; Babs Darceyová se chystala na zápas Bé Ú,

„Bú“ zahlaholil Russ, „Neříká sé Bé Ú!“

„Hele, nepoučuj, miláčku.“

„Já nepoučuju, co bych z toho měl, já to vím, nezapomínej, že jsem na Bostonskou univerzitu chtěl jít, já se tam málem dal zapsat –“

„Nevykládej.“

,,– na mou duši, zeptej se mého rodného otce, který nade mnou bdí. Těšil jsem se, jak všechny převezu – ovšem v tom případě bych tu nestál po boku téhle krasavice, provázen ušlechtilou, ničím nenahraditelnou a nedostižnou smečkou pobudů, jež tu račte vidět…“

Tak jsme se bavili. Nikdo nikoho nebral vážně – což ve skutečnosti znamenalo, že všichni věřili všem, neboť jsme byli ta nejnaivnější a nejdůvěřivější generace amerických teenagerů.

Konečně vyšla Liz a za ní Nancy, vítané záplavou výčitek a pošklebků.

„Nezlobte se,“ řekla Liz. „Já v sobotu ráno nejsem schopná vstát.“

„Chápu,“ komentoval její prohlášení Dal, „a nic proti tomu – přehlédla jsi pouze tu maličkost, že jde o nejdůležitější zápas roku.“

„Vždyť je času dost. Chtěli jste, abych zazářila, nebo ne? Nemůžu vám přece dělat ostudu!“

„Copak nám, holubičko – ale mysli na Císařovnu.“

„Nedělám nic jiného. Každý večer kleknu u postele – no řekni, Nancy, jestli to není pravda – a aspoň dvacetkrát nábožně pronesu: Kéž nic zlého nepotká naši Císařovnu!“

Liz Paynová a Nancy van Breymerová bydlely spolu v pokoji. S Liz chodil Dal a Nancy mi jednou přivedli na nějaký večírek, abych tam nebyl sám – ale jinak ty dvě spolu neměly vůbec nic společného. Liz byla vysoká a hranatá, a ačkoli měla ostré rysy, vypadala dobře. Věděla, co jí sluší, oblékala se jednoduše a s osobitě. S elegancí. Její pohyby připomínaly plavnost chrta, určitě by vynikla v lehké atletice, jenže její zájmy se nesly jiným směrem. Studovala dějiny umění a chtěla se stát ředitelkou muzea.

Nancy byla malá, obličej měla srdcovitý a tmavomodré oči v koutcích nepatrně pokleslé.

„Nazdar, krasavice,“ pozdravil jsem.

Usmála se – takovým tím lenivým úsměvem tajuplného příslibu, na který mě chytila. „Jste ke mně velmi laskav, pane.“

„Ne, já to myslím vážně. Vypadáš, jako bys právě vykročila z barevného inzerátu na stránkách New Yorkeru.“ V jistém smyslu to byla pravda. Rovné světlé vlasy, hedvábně lesklé, v dokonalém pážecím účesu dopadaly mírnou křivkou na ramena – dokonale nanesená rtěnka nebyla ani moc výrazná, ani zbytečně matná, nehty – ruce měla malé, nikdy bych nevěřil, že někdo může mít tak malé ruce – lehce růžové s dokonale vykrouženými měsíčky. Poslouchal jsem, co říká, usmíval jsem se na ni a přitom jsem myslel na to, jaké mám štěstí, jaké mám fantastické štěstí. Pokud člověk vypadal jako já – to znamená kostnatý obličej, brada zbytečně masívní, pusa široká, uši jako torpédo – ne mluvě o tom, že chudý jsem byl jako kostelní myš – tak pro něj holka jako Nancy znamenala výhru v loterii. Byla z Lancasteru v Pensylvánii, kde měl její otec obchodní dům, a tancovat uměla jak pánbůh, kam já jsem se na ni hrabal!

Co víc jsem si mohl přát?

Vyrazili jsme směrem na Chestnut Hill, kde jsme měli vyzvednout Jean-Jeanovu „dívku týdne“, jak ji nazval Russ. Jean-Jean skoro nikdy nešel se stejnou dívkou dvakrát. Denisa Brasseurová chodila na Smithovu univerzitu, ale nebydlela v koleji, byla na bytě u známých. Jako Jean-Jean odjela z Francie kvůli té podivné válce, jenže o něco dřív, její tatínek pracoval na francouzské ambasádě ve Washingtonu, než se ustavila kolaborantská vláda ve Vichy. Pozdravila nás přívalem anglicko-francouzských slova Jeanovi vtiskla tak vášnivý polibek, že jsme zůstali koukat. Měla takový ten pichlavě bystrý obličejíček jako ježek, zmalovaná byla na naše poměry nevídaně, a měla nádherné nohy. „Kdo mi vysvětlí pravidla fotbalu?“ starala se. Překřikla svou otázkou hudbu z rádia i naše povídání.

„Já!“ ozvaly se tři ochotné hlasy.

„To máš hrozně jednoduchý,“ přidal se Russ. „Začnu pohledem sexuologa: míč je vržen do vzduchu a stažen na hruď jiným hráčem, kterému podtrhne nohy –.“

„Nesmysl – výklad je, třeba podat z hlediska sociologie,“ vpadl mu do řeči Terry. „Utočníci jsou proletáři, brodící se bahnem. Zadáci jsou aristokracie. Oni jediní ovládají míč, který pochopitelně je symbolem bohatství a moci –“

„Kecáte, pánové,“ smál se Dal, „schéma je čistě finančního rázu – vysunutý bek je předseda správní rady, kterou tvoří ostatní zadáci. Smyslem hry je vnutit svoje podmínky ostatním konkurentům…“

„Slyšte, slyšte,“ ušklíbla se Liz. „Ta fantastická invence harvardských vzdělanců!“

To už jsme zas byli zpátky v Bostonu, odbočili jsme z Brookline Avenue a svištěli jsme po třídě Commonwealthu, kolem pomníku nezdolného Leifa Ericsona ke Garlandově ústavu. Terry vběhl dovnitř a vrátil se s Ann Rowenovou, se kterou chodil odjakživa. S nikým jiným ho nikdy nikdo neviděl. Byla to taková mírná hezká holka a hrozně ráda bruslila. Neobvyklé na ní byly jen její plány do budoucnosti – chtěla se stát šéfkuchařkou.

V tu chvíli už byla Císařovna pěkně našlapaná. Bořili jsme se do zadního sedadla s děvčaty na klíně, ale i to byla součást rituálu: stalo se nepsaným zákonem, že jet namačkaný jako sardinka v pohádkovém voze typu Císařovny je daleko honosnější způsob cestování, než se pohodlně roztahovat v jiném dopravním prostředku. Jediný problém nastal, když se přivedl někdo nový, posadit si takovou náhradnici rovnou na klín se jaksi neslušelo. Ach, kde jsou ty časy!

„Nastupovat!“ vyvolával Russ.

„Příští stanice Radcliffe!“

Tohle svážení bylo pro nás jedinečnou příležitostí, jak proniknout do lůna amerických Athén. Za všechny to vyjádřil Dal, který si rád zahrál na haura: „Na tomhle jarmarku se zboží na kupce jen třese, stačí si vybrat.“ Bylo tu tolik dívčích kolejí a v každé děvčat jako máků. Ty koleje byly námětem mnoha našich celovečerních teoretických debat, na nichž se do úpadu třídilo a oceňovalo. Děvčata ze Smithovy univerzity dostala ohodnocení: k světu, chování odmítavé, až arogantní. Wellesley: nic moc, ale tip-top tanečnice a dá se s nima užít („nedělají fóry“, jak jsme tehdy říkávali). Holky z Mount Holyoku byly pod naši kritiku, myslely si o sobě, že jsou velké umělkyně, ale v Benningtonu měly „príma postavu“ a žádné zábrany (hodnoceno kladně), jenže člověk nikdy nevěděl, na čem s nima je (hodnoceno záporně). V Radcliffu sršely inteligencí a bojovností, a přitom tam nebyly jen samé sůvy, jak by se dalo předpokládat, na Vassaru byly holky inteligentní, bojovné, ale sůvy až hrůza, u Sarah Lawrencové chladné a afektované, na Simmonsu s nima nebyla žádná řeč a neuměly pořádně tancovat (což byl neodpustitelný hřích) … Co platilo o jedné, jsme s gustem vztáhli na všechny, vynášeli jsme nezvratitelné soudy, abychom je s největší ochotou uvrhli v zapomenutí, když se někomu z nás podařilo narazit na senzační výjimku.

Vraceli jsme se do Cambridge po nábřežní třídě Memorial Drive, slunce nám svítilo do očí a v ústí řeky vedle nás se pohupovaly plachetnice jako kubistické vystřihovánky. Přejeli jsme most Cottage Farm, kde pneumatiky Císařovny sténaly na ocelových traverzách, a to už se před námi na pozadí modré oblohy vynořily věže Harvardu jako umně sestavené klenoty z mramoru, nefritu a granátů. Je to nejkrásnější panoráma, jaké znám.

Minuli jsme Mount Auburn, přejeli jsme kolem výstavných budov klubů pro nejvyšší ročníky (do jejichž prostor nám nebylo souzeno nikdy vkročit), projeli jsme rušným Harvardským hlavním náměstím, ještě kus vzhůru po Garden Street a zastavili jsme u koleje Radcliffu.

Russ se natáhl dopředu a dvakrát zatroubil – klakson Císařovny se rozezvučel tlumeným tónem jako vzdálené troubení lovců – a v tu chvíli se rozletěly dveře, vypochodovala z nich Christabel Farrisová, ruce za zády, obličej stažený do přísné grimasy, ale už v následujícím okamžiku jí ruce vyletěly nad hlavu a objevil se v nich plakát s nápisem: Za Dartmouth hrajou vykopávky!

„Tys to vystihla, holubičko.“

„Uáá, uáá –“

„Nezdržuj, svižně na palubu tohoto božského expresu!“

„Tak konečně jsme pohromadě –“

Chris rozeslala na všechny strany polibky a se smíchem se vrhla Russovi na klín. Dal poprvé pronesl čistou pravdu: Konečně jsme byli pohromadě a mohlo se vyrazit: jít na fotbal, na výlet nebo si zatancovat bez Christabel, to by nikoho ani nenapadlo. Byla krásná, na tom se bez řečí shodli všichni, ale její krása byla naprosto nekonvenční. Měla hnědé vlasy se sytě měděným leskem a na rozdíl od všech ostatních děvčat je nosila sčesané dozadu a volně rozpuštěné. Jasné hnědé oči s drobnými zelenými tečkami jiskřily energií. Pleť měla jemnou jako broskvička prohřátá sluncem. Při pohledu na ni si člověk mimoděk vybavil hru slunečních paprsků na vodní hladině anebo v prosvětleném listí. Ztělesňovala prostě život – všechno, co nabízí a slibuje. Projevovalo se to v každém jejím pohybu. Kontrolovala každý záchvěv svého těla, nesla se vzpřímená (vznášela se jako baletka a proto taky tak skvěle tančila). Mluvila tichým hlasem, který zněl jako vzdálená hudba, smála se zvonivým hrdelním smíchem tak mile upřímným, že kdo ho jednou zaslechl, už na něj nezapomněl a v tu chvíli se mu zdálo, že na tomhle světě nemůže existovat nikdo smutný nebo otrávený. Teď se smála nějaké poznámce Jean-Jeana a všechny nás nakazila veselím. Co všechno ty její oči slibovaly! Teprve její přítomnost z nás udělala partu. Toho jsme si byli všichni vědomi, i když každý po svém a nikdo jsme to neuměli vyjádřit. Cítil to i Jean-Jean, a dokonce i Nancy.

Ta veselost, kterou Chris přetékala, tryskala z ní tak přirozeně, jako by nic jiného pro ni neexistovalo. A když ji člověk pozoroval, když se s ní smál, tu a tam se stalo, že se mohl takřka dotknout její bezelstnosti, zjistit, jak je zranitelná, a bezděčně jím projel strach. Mnou tedy určitě, ale možná že jenom mnou. Snad proto, že jsem měl smutnější dětství než ostatní. Russ o mně jednou prohlásil, že jsem dítko hospodářské krize, ale řekl to v dobrém – přes všechno to svoje vznešené zázemí nikoho nepřezíral. Navíc měl pravdu. Já jsem musel dospět během několika dní a musel jsem se umět vypořádat s následky…

„Šlápni na to, Jo-Jo,“ hlaholil Russ, „přijít včas, to je, oč tu běží. Jinak to vypukne bez nás…“

„Courriere, nač ten spěch? Harvard porazí Dartmouth nebo Dartmouth porazí Harvard. No a co? Bude z tebe po tom mači vášnivější milenec?“

„Určitě,“ smál se Russ, „to buď bez starosti. Nezapomínej, že když Indián zabil nepřítele, mužná síla jeho oběti přešla na něj.

Anebo si vem bratry kanibaly. V podtextu jejich snažení stojí přesvědčení, že požitý orgán posílí vlastní. Z toho plyne, že jen tu ubohou polapenou duši oddělali, zbaštili její reprodukční orgány.“

„Russi,“ protestovala Nancy, „to je odporný.“

„Kdepak, holubičko, jen tvrdá realita!“

„Platilo to taky o intelektuálních schopnostech?“ vmísil se do hovoru Terry.

„Co sem pleteš intelekt? Neodbíhej od tématu. Teď je na tapetě sex. Co jiného je život než série sexuálních soubojů?“

„Jakou úlohu v tom hrajeme my?“ zajímala se Liz.

„Vy jste objekty, naše kořist…“ Russ se přitiskl ke Chris. „Co kdybys s tím přestal,“ napomenula ho. „Nezapomínej, že dnes máš možnost projevit svou ušlechtilost.“

„A proč? Proč bych já měl projevovat ušlechtilost?“

„Protože jsi naše citlivá dušička a všichni tě máme rádi.“

Přitiskla se k němu spánkem a rty mu přejela po tváři. Chris k Russovi patřila, nikdo nepochyboval, že je jeho už od dětských let, kdy spolu jezdili na prázdniny na Cape Cod. Její otec, známý oceánograf Chandler Farris, pracoval ve Woods Hole. Matka zemřela, když jí byly sotva tři roky, a od té doby Chris vyrůstala převážně ve společnosti mužů, což možná vysvětlovalo její upřímnost, otevřenost a naprostý nedostatek sebestylizace. Proto si děvčata jako třeba Nancy občas nevěděla rady, co si o ní myslet.

„Máš pravdu, jsem něco extra,“ prohlásil Russ a zdvihl paže gestem dobyvatele. „My všichni, jak tu sedíme, jsme výjimečný.“

„Pět dobyvačných mušketýrů!“ uštěpačně poznamenala Liz. „Počkej, to chce aliteraci! Pět – pět – už to mám! – pět perfektních pistolníků z bloku Pé a na nich p –“

„Zadrž!“

„– pět pikantně přítulných prcinek.“

„No dovol, Russi!“ okřikla ho Nancy.

„Cha-cha! Podařilo se! Jedna nula pro mě! Co máš proti prcinkám? Vždyť to je kulatej zadeček nevinného robátka. Jedině tvá lascivní představivost by snad mohla věci vykládat jinak…“

Oběd už jsme nestihli, ale komu to vadilo! Něco si koupíme na hřišti. V houstnoucím provozu jsme se blížili ke stadiónu. Starší absolventi dosud používali původní název Vojenské cvičiště, ale to jsme my odmítali. Po obou stranách nás míjela otevřená auta a jejich posádky mávaly nepřátelskými prapory. Byli jsme napůl udušení vahou svého něžného obležení, nažehlené puky braly zvolna za své, na tvářích nás příjemně lehtaly chloupky angorových svetrů, radostně jsme mávali na všechny strany a hulákali s Johnnym Mercerem:

Včera vzkázal jsem, dnes přišlas ven –

 když neumíš to líp, nechoď za mnou, čert tě vem…

a kolemjdoucí na chodnících se na nás shovívavě usmívali. Tenkrát k sobě byli lidi laskavější, než jsou dnes, dospělí nám odpouštěli naše vylomeniny. Možná že vycítili, co nás čeká, protože tenkrát už visela v povětří předzvěst katastrofy, která postihne i nás, hrnoucí se v té chvíli bezstarostně na stadión…

A ten zápas byl opravdu důležitý, ať si z toho Jean-Jean utahoval, jak chtěl. Protože nás vychovali v pomíjejících hodnotách, vášnivě jsme horovali pro sport a to všichni bez výjimky, i takoví, co nepřelezli kozu: milovali jsme tohle zbytečné snažení, tahle úniková gesta. Utvořili jsme na tribuně sevřenou falangu a skandovali: „Na-še muž-stvo vy-hra-je! (Tlesk-tlesk, tlesk-tlesk, tlesk-tlesk-tlesk) Na-še muž-stvo vy-hra-je!“ Padali jsme do mdlob, když to někdo voral nebo nechytil přihrávku, zato když šli naši dopředu, nadšeně jsme se objímali, a když padl gól, ihned kolovala láhev a rozhodně se nepilo pro zahřátí. To přišlo až později, až při zápase s Yalem v syrovém vzduchu listopadového podvečera. Ty láhve byly symbolem stavovské příslušnosti a životního stylu. Russ měl láhev po dědečkovi, ze starožitného skla, v krokodýlím obalu se zátkou ze starého cínu. Dal měl láhev útlobokou, z blyštivého chromu a v uzávěru měl důmyslně připevněné náprstky na pití. Ovšem výzbroj Jean-Jeanova, to byl piece de résistance, s erbem, na němž byla hlava jelena se šlechtickou korunkou mezi parohy. Tu když člověk do sebe obrátil, šly mu oči šejdrem a cítil se jak ďArtagnan…

Když zápas skončil – nevyhráli jsme, ale to se čekalo – znovu jsme se v hustém proudu vozidel prodírali přes most Larse Andersona, mířili vstříc plejádě soukromých oslava chladem večera se jasně nesly hlasy našich dívek. Jeden mejdan byl v koleji Holworthy, další v Thayeru a Wigu. Rhino Tanahill a Men Strasser to rozjížděli na našem bloku. Vrazili jsme dovnitř s huronským řevem rádoby vtipných pozdravů, podbarvovaných odsekávaným riffem některého z velkých orchestrů, chvilku jsme tam poseděli v jedné lajně a znovu jsme se řítili po schodech ven jako hejno ztřeštěných vlaštovek a frr do jiné místnosti, kde se odehrávalo přesně totéž. Všechny cesty na kolejním dvoře se hemžily skupinkami pobíhajícími sem tam – konalo se slavnostní stěhování studentského národa od ničeho nikam. Nikde jsme neměli stání. A tak tomu bylo na všech amerických vysokých školách v onen sladký, prchavý podzim… Teprve za pár hodin nás to omrzelo a najednou jsme se octli u Rhina v pokoji, popíjeli jsme laciný punč celí nesví a snažili jsme se neposlouchat večerní zprávy. V hromadě štěrku za ambity svatopavelské katedrály v Londýně byla objevena nevybuchlá bomba. Losování, který ročník půjde k odvodu, se koná příští úterý. John L. Lewis vyzval všechny členy odborové organizace CIO, aby hlasovali pro Wendella Willkieho. Hitler se sešel s maršálem Pétainem ve svém soukromém vlaku na blíže neurčeném místě ve Francii a Pétain se vyjádřil, že se dohodli na rozsáhlé přátelské francouzsko-německé spolupráci za účelem znovu nastolení míru v Evropě.

„Tak on se dohodl na spolupráci,“ vybuchl Jean-Jean řezavým smíchem. „Na spolupráci se skopčáky! Ta svině zaprodaná…“

„Ale Němci zřejmě na něho dají, ne?“ zeptala se Chris. „Říká se, že si ho váží.“

„Ty si nevážejí ničeho,“ dotčeně se ozvala Denisa.

„Já jsem myslela, že Pétain je slavný národní hrdina –“

Jean-Jean ohrnul rty. „Hrdina v očích mého tatínka. Pro mě je to servilní senilní dědek. Nastrčili nám ho jako cukrový obal na hořkou pilulku.“

„To máš pravdu,“ vložil jsem se do hovoru, „ale kdyby to znamenalo mír pro –“

„Mír není a nebude, dokud ten odporný skřet zůstane u vesla.

Pro Boha živého, Georgi, jak můžeš být tak naivní…“

„Tak co, co, co?“ vyjel na nás od gramofonu Russ. „Že by se pět perfektních pistolníků pustilo do pranice? Nechte toho! Jean-Jean je morne,“ prohlásil s obzvláštním důrazem na francouzské slovo. Když se dostal do nálady, nebyl k zastavení. „A divíte se mu? Jean-Jean má už až po krk věčného vysvětlování, osvětlování, přesvědčování, poučování, objasňování a vyjasňování základních otázek hordě nechápavých, netečných, nevědomých –“

„Už se zas předvádíš,“ usadila ho Chris.

„Já že se předvádím? Cháá – to mě podrž! Kdybych byl Jean-Jean, to bych se předváděl, to si piš. Kdybych já byl Jean-Jean, to byste zírali. Sklesl bych na kolena na hromadě kůží z černých panterů a pak ulehl ke slastnému milkování po boku nejkrásnější, nejrozmarnější a nejsmyslnější perské princezny –“

„Mám hlad,“ zívla do jeho výlevů Liz.

„Já taky,“ připojil se k ní Dal. „Dělejte, kluci, jestli se chceme vrátit do města, hejbněte sebou…“

Chris něžnými lichotkami probrala Jean-Jeana z jeho zádumčivosti, Terry přesvědčil Russe, aby už nepil, já jsem přinesl děvčatům kabáty a Dal mezitím zamluvil stůl v Myslivně, což pro mě znamenalo zůstat bez floka v kapse nejmíň měsíc, ale co na tom – hup! do Císařovny a už se jelo. Když se to tak vezme, byli jsme podivně nesourodá skupina, ale možná právě proto jsme spolu tak dobře vycházeli. Vzájemně jsme rušili křiklavé protiklady svého původu a doplňovali jsme se svým založením. Russ místo s námi mohl klidně navazovat přátelství v exkluzívním studentském klubu Brahmánů, kdyby byl chtěl, jenže on těmihle vyvolenci okázale pohrdal a tím se otevřeně stavěl proti svému otci, upjatému a obřadnému bankéři ze State Street, který se netajil zklamáním nad nekonvenčním vystupováním svého jediného syna. Russ byl především synem své matky. Byla to Italka ze vznešeného florentského rodu, uznávaná virtuóska na klavír a kdysi vyhlášená krasavice. Ve starobylém domě Currierových v Mt. Vernon Street visel její portrét malovaný nedlouho po svatbě a ještě o dvacet let později se dalo soudit, že malíř nemusel svému modelu lichotit. Po ní měl Russ bujnou fantazii i svou odzbrojující bezstarostnost. „Naše bratrstvíčko,“ říkal posměšně členům exkluzívního klubu vyšších ročníků, protože v nich se Harvard skutečně nejvíce blížil instituci univerzitních „bratrstev“ – a jednou si to dokonce rozdal na pěsti s jedním jejich členem, nějakým Lawringem. „Jsou tak blbí, že se chovaj, jako by močili voňavku.“ Nechtěl být ničím menším než nejslavnějším romanopiscem a dramatikem na světě a věřil, že se jím stane. Dokázal číst román Cervený a černý anebo psát povídku až skoro do rána, pak zaspat přednášku z historie, na které mu strašně záleželo, a řádit jako pominutý, že jsme ho na ni nevzbudili. Ale už za deset minut na to zapomněl a všichni jsme se mohli ztrhat smíchy, jak skvěle napodoboval vedoucího své odborné přípravy.

Russův romantismus nádherně vyvažoval Terry svým suchým sarkastickým humorem. Terry byl taky tak říkajíc zdejší rodák jako Russ, ale Ira v sobě nezapřel. Na všech Bostoňanech irského původu je to znát. Jeho otec si nadělal spousty peněz ve stavebnictví a svého syna už na střední škole posílal do jedné z nejnákladnějších, zato Terry si ze společenského šplhání Irů dělával blázny. „Snob jeden nafoukaná,“ slyšel jsem jednou z jeho úst o nějakém Callahanovi, který bydlel v protějším bloku. „Jen bych moc rád věděl, kde se to v něm bere? Všechny nás sem vyhnala neúroda brambor nebo britská zpupnost. Všichni jsme přistáli v téhle zemi bez floka v kapse…“ Následovalo svěšení koutků a skoupý úsměv. „Panebože, v sebeklamu je živočich, kterému se říká člověk, nedostižný.“ Byl chladný a rezervovaný a mlčel často až do chvíle, kdy byla diskuse v plném proudu. Pak najednou jeho až nezdravě bledý obličej ztuhl, hluboké modré oči potemněly a s udivující vervou pronesl břitkou sociologickou analýzu k diskutovanému tématu. Dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil, že jeho postoj je pouhá maska, za kterou se skrývá něco úplně jiného a něco mnohem složitějšího.

Někam doprostřed mezi ně patřil Dal – spojoval v sobě prvky Russova výbušného romantismu a Terryho skepsi. Dal byl přesvědčený pragmatik, věřil, že kariéra se vytváří plánováním a uskutečňováním konkrétních cílů, nikoli náhodnými výbuchy energie. Dal byl jedním z mála lidí, co jsem kdy poznal, který přesně věděl, za čím jde. Jeho vzorem nebyl ani Tolstoj, ani Pasteur, ani Freud, ale Rockefellerové, Carnegieové, Mellonové – zkrátka kapitáni a vládcové průmyslu, jejichž životopisy znal snad i pozpátku. Hodlal vydělávat fůry peněz, a s nimi se pak pouštět do velkých věcí. „Jinak se to dělat nedá, Georgi. Všechno to snění o slávě a nesmrtelnosti je na draka!“ Jeho široká hranatá čelist se ještě o chlup vysunula a rozvážně pokýval hlavou. „Když chceš něco dosáhnout, musíš vědět, jak na to, a peníze jsou ta největší a nejlepší páka.“

Rozuměl jsem mu až příliš dobře, přesně jsem věděl, co tím myslí. Jeho rodiče nebyli chudí jako například moji, ale Dal byl celý život obklopený opravdovými boháči – a to plodí zvláštní pocit nedostatku. Záviděl členům klubu – synáčkům obchodníků a burzovních makléřů z Nové Anglie, a bál se náskoku, který mají před ním. Tu a tam to v něm propuklo jen stěží potlačovaným vztekem na Russe a i to jsem chápal. Harvard v té době dával studentům až zarážející pocit svobody, ale současně poskytoval možnost rozhlížet se kolem sebe, uvědomovat si stupně sociálního rozvrstvení, finančních diferencí a hierarchii výsad.

Možná že to bylo pro dobro věci. Ať se nám to líbí nebo ne, svět je plný těchhle rozdílů, je na nich založen, a tak je možná dobře, když se s tím člověk vyrovná co nejdřív.

Na Harvardu měla tahle lekce průběh téměř dramatický. Na vrcholku společenské pyramidy (dá-li se tomu tak říct) stála smečka z „posvátného Grotlesexu“. Do téhle posměšné zkratky jsme scvakli všechny čtyři nejhonosnější univerzitní přípravky, jejichž výlupky v převážné většině drželi pohromadě, jedli a většinou se poflakovali jen a jen v těch svých exkluzívních klubech, k přednáškám i k získání univerzitního diplomu přistupovali nezávazně a vůbec se chovali, jako by na univerzitě byli institucí pro sebe. S jedním takovým náfukou z Grotonu jsem chodil na přednášky o Habsburské monarchii, seděl vedle mě a za celou tu dobu na mě nepromluvil. Neřekl jedno jediné slovo a přitom se nedá říct, že by mě přehlížel – řekl bych, že ten fouňa mě prostě neviděl. Člověka, jako jsem já, taková věc nerozhází, myslí si o tom své. Ale někoho – a k takovým lidem patřil například Dal – to žere hůř než kyselina. Občas se jim podaří vztek potlačit, ale vykašlat se na to nedokážou.

Hned za Grotlesexem následovaly velké a známé přípravky z tradičních míst Nové Anglie – například Choate, Milton nebo Andover. Jejich absolventi byli o něco snesitelnější, ale něčím se taky lišili. Většinou bydleli spolu, scházeli se spolu a vyloženě drželi při sobě jak ve sportovních družstvech, tak na seminářích. Po nich přišly na řadu menší přípravky z provinčních měst, pak velké střední školy z okrajových čtvrtí měst, rozseté po celých Státech, a na nejnižším stupni tohohle žebříčku stáli kluci z místních státních škol v Bostonu, kteří nestavěli ani na penězích, ani na rodinné tradici a chodili na přednášky z domova.

Jak vidím, s tím škatulkováním jsem to trochu přehnal. V mnoha případech se vrstvy překrývaly a rozdíly se stíraly. Sport, studentský spolek a spousta další mimoškolní činnosti lámaly přehrady a navíc se našlo dost nespoutaných duchů, kteří odmítali jakékoli omezení. My například jsme toho byli zářivým dokladem. Ale určitá hierarchie tu existovala, o tom nemůže být sporu, a plodila hluboce zakořeněné pocity méněcennosti a nepochopení. Studenti, kteří by například na univerzitě v Syracusách nebo v Chapel Hillu byli úplně normální, se tady stáhli do své ulity nebo se z nich stali naopak rebelové a cynici. Ti pak zakládali svá vlastní „bratrstva“ úplně odlišného rázu; celá Amerika byla tehdy jedno bratrstvo, ne každý to ovšem myslel vážně…

A já – kam jsem se vlastně v tomhle uspořádání hodil já? Přivydělával jsem si na dvou místech, na přednášky a na cvičení jsem se pokaždé přiřítil bez dechu a pozdě, sotva jsem stačil prolistovat knihy, které bych si byl rád přečetl pořádně, musel jsem odsunovat věci, které mě zajímaly, věčně jsem byl na štíru s časem, věčně jsem honil průměr předepsaný pro získání stipendia, nebyl jsem ani sportovec, ani umělec, ani intelektuál a podle svého vlastního názoru jsem naší partě nepřinesl nic pozoruhodného. Kromě loajálnosti: té jsem měl v sobě dost a dost, tu jsem mohl rozdávat na potkání. Zkrátka jsem byl radostí bez sebe, že mě vzali mezi sebe, že jsem perfektní pistolník, že se vezu v Císařovně, řehtám se Russovým bláznivým nápadům a po straně mrkám na Dala. Něco tak kouzelného jsem si nedokázal přát ani ve snu, a proto jsem se taky ani jedinkrát nad naším složením nepozastavil. Měl jsem jen jediné přání – aby to tak zůstalo navždycky. Já vím, že dnes to zní nabubřele a puberťácky, ale bylo to tak.

A tak aniž jsem si to uvědomil, přijal jsem roli poctivce, který čestně plní závazky a respektuje zájmy druhých. Každou chvíli jsem se přistihl, jak chlácholím Jean-Jeana při náhlém výbuchu bezmocného vzteku nad vývojem válečných operací, jak uvádím na pravou míru Terryho jízlivé poznámky o lidech bohatých a privilegovaných a dělám nárazník při hrozících srážkách Russe a Dala. Byl jsem Horatiem (nazvala mě tak Kay Maddenová na jednom odvázaném večírku), přítelem královských princů a měla pravdu, tenhle popis mi seděl. Vždycky jsem tíhnul k odkládání konečného úsudku, pozdržení zásahu, vyslechnutí obou stran. Není to vlastnost, která zdobí hrdinu, jednou jsem byl dokonce nařčen, že tím sleduju skryté cíle. Ale to nebyla pravda, nikdy jsem se nesnažil vetřít do něčí přízně. Důvod byl úplně jiný… Spoustu jsem se toho mohl naučit! Ti čtyři – i když každý byl úplně jiný – vypadali naprosto sebejistě – a já jsem si nebyl jistý skoro ničím. Jedině snad tím, že vždycky je všechno jinak, než jak to vypadá…

„Známosti, které si uděláš na vysoké škole, se s tebou potáhnou po celý život,“ řekl mi otec. „Ty budou základním kamenem tvé budoucí kariéry.“ Ale mluvil nepřesvědčivě, jeho slova byla stejně bezvýrazná jako jeho popelavý obličej. Moc jsem tomu nevěřil. Přestal jsem otci věřit to odpoledne, kdy jsem se před devíti léty přihnal domů ze školy a našel jsem ho sedět na židli u kuchyňského sporáku s hlavou v dlaních. Ačkoli byl vrchní kontrolor – patřil tedy k vedení! – dostal padáka jako v té jeho továrně skoro všichni. O práci se nikde nedalo zavadit. Kýval se ze strany na stranu, svíral hlavu, jako by měl strach, aby se mu nerozskočila, a plakal. Ještě nikdy jsem ho plakat neviděl a ani jsem netušil, že je toho schopen. Stál jsem v kuchyni, přeskakoval pohledem z otce na matku a vnímal tlukot temných a hrozivých křídel. Život není šťastná a bezstarostná cesta k dospělosti, nýbrž klopýtání po obrovském minovém poli uprostřed temné noci, kdy jediný pohled stranou, jediný chybný krok přinese zkázu.

Otec nakonec vždycky nějakou příležitostnou práci sehnal, ale nikdy už v pravém smyslu nevydělával. De facto zůstal sedět na té židli u kamen, neschopný uvěřit, že něco takového mohlo potkat právě jeho. Nevztekal se, neodešel od nás, a ani se nedal na pití. Prostě ho to zlomilo. Už jsme na něho nemohli spoléhat. Nadále už bylo všechno na mně. To mi maminka řekla na rovinu. Na mně a na ní. Když jsem byl malý, byla moc hezká, měla jasné mírné oči, oválný obličej a krásné ruce – pamatuji se, jaké měla prsteny, a že na její ruce vypadaly ještě krásnější. Pocházela z Rochesteru a vdala se pod svoji úroveň, jak jsem jednou zaslechl od tety Edny. Ale to stejně dávno nehrálo roli. Našla si místo v realitní kanceláři pana Gratiota, do úmoru tam klepala na stroji a odpovídala na telefonické dotazy takovým úplně cizím hlasem, z kterého mi bylo do breku. Já jsem sekal trávníky, odklízel sníh, zpočátku jsem si přivydělával v hokynářství starého Rossiniho, později v Tollandových papírnách, kde jsem lopatou házel kouřící surovinu do drtiče, až mi po zádech stékal proud mastného potu. Léta ubíhala závratnou rychlostí a já neměl čas držet s nimi krok. Sledoval jsem, jak maminčiny ruce hrubnou a vystupují na nich žíly, jak se ty krásné prsteny z nich ztrácejí, mizí jeden za druhým, (a já věděl kam), až jí zůstal jen obyčejný široký snubní kroužek. Naučil jsem se využít každou minutu, jak mě k tomu vedl pan Gratiot, ale ve skutečnosti mi šlo o něco jiného. Za vším vězela palčivá a neodbytná potřeba přijít na kloub tomu, jak je možné, že lidi dělají takovéhle divné věci – prostě díval jsem se na svět dětskýma očima.

„Ty jsi rozený vědec, Georgi,“ prohlásil jednou pan Lamprey, ředitel střední školy, do které jsem chodil, a kostnatými prsty vjel do vějíře vousů pod bradou. „V tobě je touha proniknout k objektivní pravdě. To je neobvyklý dar, Georgi. Velmi vzácný.“ Neuměl jsem to tak říct, ale věděl jsem, že vystihl, co cítím. Upřel na mě své vodově modré oči pohledem, v němž se mísila sympatie a útrpnost. „Měl by ses přihlásit na Harvard.“

„Na Harvard!“ Do toho hájemství bohatých, sebevědomých a vyvolených. To mě na mou duši nikdy nenapadlo.

„Proč ne? Berou docela slušný počet stipendistů, a pokud vím, mají určitá místa vyhražená speciálně pro chlapce z malých oblastních škol.“

Harvardova univerzita! V jejích zdech přednášeli velikáni jako Merriman, Brinton, Fay, Langer – všechny jsem je znal, jejich jména se skvěla na titulních listech historických děl, jimiž jsem se prokousával po nocích, když jsem přišel z práce. Knihovnu má Harvard největší ze všech západních univerzit a v ní je ta pravda, po které jsem dychtil. Veritas, veritas!

„Myslíte si, pane řediteli, že bych měl nějakou šanci?“

„Jsem si jist, Georgi, že máš šanci se tam dostat.“

Většího povzbuzení se mi nemohlo dostat. Skončil jsem jako premiant třídy, přihlášku na vysokou školu jsem poslal na Harvard – a div divoucí, byl jsem přijat. Maminka se unaveně usmála, spíš se jí jen zachvěly rty v koutcích.

„Mám takovou radost, Georgi. Opravdu mám velkou radost.“

„Já vím, mami.“ Nemusela mi zdůrazňovat, že to je jediná příležitost mého mládí, druhá taková se mi nenaskytne. Uvědomoval jsem si to sám a umínil jsem si, že jí budu hoden. Půjdu studovat do Cambridge a vyjdu odtamtud jako graduovaný historik proto, že k tomu tíhnu víc a víc jsem pro to udělal než většina lidí v mém věku, to jsem si taky uvědomil. Tohle je moje křižovatka. V životě je vždycky všechno jinak – ale život je taky to, co z něho člověk sám udělá, kolik ze sebe do něj vloží, co zachrání ze všech proher a vítězství, ze všech těch křižovatek času. Křižovatka. Křižovatka Tuxedo –

„Na co myslíš?“ To byl hlas Nancy překřikující hudbu a smích. Vezli jsme se v Císařovně z Fensgate, kde jsme trsali za doprovodu Glenna Müllera zpátky do Wellesley. Hlavu měla tak blízko, že jsem její horký dech cítil na svém čele. V té tmě jsem jí ale neviděl do očí.

„Na všechno možný,“ odpověděl jsem.

„Nevytáčej se, já se ptám vážně… občas tak najednou ztichneš,“ dodala. „Když neřekneš, na co myslíš, jak se to má člověk dovědět?“

Má milá, nažehlená a čisťounká Nancy, já jsem zamilovaný, beznadějně a navždy zamilovaný do téhle chvíle – do pistolníků a do Císařovny, do Harvardu a do Glenn Müllerovy Křižovatky Tuxedo a do tebe a hrozně si přeju, abych se dostal do nějakého časového vakua, do nádherného narkotického transu nebo abych upadl do letargie, zkrátka aby tahle noc nikdy neskončila… Jak tohle třeba jen vzdáleně vyjádřit a nevypadat jako blázen? Dalo se o tom vtipkovat, jako to uměl Russ, ale nedalo se mluvit vážně. Jenže já to myslel smrtelně vážně. Naše tajné sny, které jsou nám svaté, jsou vždycky směšné. Jednou jsem něco v tom smyslu nadhodil před Terrym a on mi odpověděl: „Je to tak – proč myslíš, že jsme obdařeni schopností své myšlenky skrývat?“

„Jean-Jeane,“ křičela Chris, noční vítr jí šlehal vlasy do očí, hlavu měla zakloněnou a v očích se jí odrážela světla protijedoucích aut. „Jean-Jeane, odkážeš mi Císařovnu, když budu hodná?“

„Hodná, slyšeli jste?“ vykřikl Russ. „Ty si vážně myslíš, že ji dostaneš, když budeš hodná? Takhle to na světě nechodí, slečno La Rueová.“

„Ale mně ji Jean-Jean dá proto, že jsem hodná, viď?… Jé, podívejte!“ vydechla „– ten měsíc, podívejte na ten měsíc…“

Na obloze plul úzký stříbrný srpek, klouzal nad hradbou stromů stejně rychle jako my. Vypadal jako čerstvě vyloupnutý.

„Jeden nový měsíc dle objednávky,“ poznamenal Terry. „Máme to opravdu se vším komfortem.“

„Ty jsi tak přízemní, Terry,“ řekla Chris a vesele pohodila hlavou. „Je nádherný!“

„S měssííí-cem o zá-vod,“ napodoboval Dal zpěv Vaughna Monroea, ke všemu falešně. „Vysoko nad půůůl-noč-nííí modř…“ Všichni jsme se k němu přidali a jasné vysoké dívčí hlasy se křehce nesly nočním vzduchem. Přitáhl jsem k sobě Nancy a připojil se k ostatním, ačkoli zpívám skoro stejně falešně jako Dal, a vzhlížel jsem ke hvězdám zavěšeným nízko nad hlavou. Tohle bylo na našem kabrioletu to nejkrásnější: bylo to auto i nebylo – byl to vesmírný koráb, nebeský vozíček, obytný vůz prvních osadníků i koleska rychlejší než vítr: byl vším, čím jsme byli a chtěli být. Ta volnost, ta blízkost k zemi i k obloze ubíhající kolem nás, se nedala ničím nahradit. Všechny písničky, které se tehdy zpívaly, jako by byly napsané pro nás: Mžilo nám do vlasů, půlnoc nám padala do klína, stavěli jsme schody do nebe, závodili s měsícem… Navrhovaly se další a další a my svištěli říjnovou nocí a zpívali jednu za druhou. Ten kabriolet, to byla svoboda a mládí – celé naše mládí, které nám bylo vyměřeno, což jsme ovšem tehdy ještě nevěděli… Když jsme zastavili před kolejí, dívky vystoupily a tiše volaly: „Nashledanou… nashledanou,“ zdálo se nám, že se vracíme z plavby na záviděníhodné ostrovy.

„Bylo to nádherné,“ hučel jsem u vchodu Nancy do ucha.

„Bylo. Príma.“ Vypadala stejně svěží, upravená a nažehlená jako ráno, když jsme vyjížděli. Jak to dokáže? Omámeně jsem se na ni díval. Opřela se o mě dlaněmi, jednou jsme se políbili a hned se odtáhla. Takhle jsme se loučili.

„Brnkni.“

„To víš, že zavolám.“

Otočili jsme a zpátky do Cambridge. Chris krásným chvějivým kontraaltem zpívala nějaké blues a kolem nás v chladu noci ubíhaly sotva zřetelné obrysy tribuny kriketového klubu Longwood.

4.

„Já to auto miluju,“ prohlásil Russ. „Hluboce a doopravdy. To není žádné prchavé pominutí smyslů.“

„Nic takového bychom u tebe ani nečekali,“ řekla Chris.

„Chci, aby se Císařovna stala mojí mechanickou milenkou. Doufám, že to nikoho z přítomných nepohorší, když na sebe prozradím, že mě vzrušuje její kliková hřídel!“

Chris si povzdechla: „Někdy se mi zdá, že nemáš všech pět pohromadě.“

„Já jsem totiž ve skutečnosti curriolator.“

„Co jseš?“ zeptal jsem se.

„Bože, ty jsi nevzdělanej, Virdone, za co máš všechny ty svoje jedničky? To slovo znamená latinsky ‚zbožňovatel vozu‘.“ Russ bouchl dlaní o postříbřené příčky volantu. „Je to tak, mistře, když jedu a držím naši nejlaskavější Císařovnu pevně ve svých rukou, připadám si stejně neodolatelnej jako Cary Grant. Já de facto jsem Cary Grant.“

Chris se otočila k nám dozadu a řekla: „Já to tušila, že Harvard jeho zkázu dokoná.“

„No řekni sama, tobě se nezdám neodolatelnej?“

„Jak jinak, miláčku. Ale prosím tě, mrkni taky občas před sebe na silnici, jo?“

Před chvilkou jsme vypadli ze Seilerova podniku Deset akrů, kde jsme si krásně zatancovali, protože tam hrál Gene Krupa, a teď jsme se motali někde na jih od Framinghamu. Neměl jsem nejmenší tušení, kde vlastně jsme, a Russ myslím taky ne. Jean-Jean mu Císařovnu na dnešek půjčil. Měli jsme po zkouškách za první semestr, dopadli jsme mimořádně dobře na to, co všechno jsme stihli kolem, a chtěli jsme to oslavit. Odpoledne jsme vytáhli děvčata do kina na Podezření s Cary Grantem a Joan Fontainovou. Byl to takový ten trhák říznutý intelektuálštinou, přesně podle našeho gusta, a odtamtud nás Russ zavezl do Monteho restaurace na Severním konci. Majitel vypadal jako mexický generál a osobně roznášel senzační spaghetti vesuvio ve velkých modrých miskách.

To všechno měla být předehra.

„Georgi,“ řekl mi Russ den před oslavou, „už delší čas tě bedlivě pozoruju a myslím, že jsi zralej.“

„Skvělá myšlenka,“ odpověděl jsem. Vyplňoval jsem právě objednávku na noviny. „Na co, prosím tě?“

„Odložit své panictví, ty chytrej! Nech toho psaní! A teď vážně – žádné vytáčky, rovnou k cíli: Ty se ho nechceš zbavit?“

„Cože? Ale jo. To víš, že jo. Jenže –“

„Tak fajn. Uděláme plán. Zosnujeme sebevraždu se šťastným koncem.“ Prohrábl si rukou svou tmavou hedvábnou hřívu. Jeho nakažlivé zaujetí pro věc v něm kypělo jako kvasnice.

„Dotáhneme to do vítězného konce. Zítra večer, souhlasíš? Vím o jednom místě u jezera Cochituate, je to mimo silnici, krásná vyhlídka a úplně stranou.“

Zíral jsem na něj. „To myslíš v autě?“

„No a co?“ vyprskl smíchy. „Co navrhuješ ty? Apartmá v Ritzu? Motel na dálnici? Na to by nám neskočily…“

Už jsem se taky smál. „Nechme toho, děláš si blázny.“

„Jak myslíš, kamaráde, zůstaň si tedy do nejdelší smrti neposkvrněným panicem. Mě to nerozhází a Veronika Lakeová to asi taky přežije.“ Udeřil pěstí do mého stolu. „Odvahu, mon vieux! Kdo sedává v koutě, zůstane tam sedět!“

„Ale vždyť pojedeme všichni čtyři –“

„Stačí, abys řek, jestli to chceš zkusit. Jestli vyvineš aspoň základní snahu. Scéna bude připravena – něco Hollywoodu, něco černošských tamtamů, trochu tance a moře alkoholu. Jsi pro?“

„Tak jo,“ kývl jsem a zašklebil se na něj. „Zkusím to.“ Bouchl mě do zad a s cigaretou v zubech procedil: „Víc po tobě ani nechci – jen vůli zvítězit –“

Jenže počasí si postavilo hlavu a odmítlo spolupracovat. Z biografu jsme vypadli do sychravé noci. Každou chvíli se spustil déšť. „Typicky vlahý únorový večer v Nové Anglii,“ ohodnotila situaci Nancy. A bylo to čím dál tím horší. Cesty byly v té tmě záludné, vítr s proudy deště se dral pod plátěnou střechu Císařovny, topení žalostně zaostávalo. V rádiu hráli Noční děs od Arnie Shawa a nálada začala klesat k bodu mrazu.

„Kam nás to vlečeš, Russi?“ znervózněla Chris.

„Na jeden půvabný ostroh s jedinečnou vyhlídkou na jezero,“ zahlaholil tónem majitele realitní kanceláře. „Fakt vás to strhne.“

„To jsem na to zvědavá…“

„Tak co? Jak je?“ hučel jsem do Nancy.

„Abych pravdu řekla, jsem zmrzlá na kost.“

„Přesně to jsem chtěl slyšet, miláčku. S tím se bude muset něco udělat.“ Zdálo se mi, že jsem nemohl říct nic vhodnějšího. Zahovořil jsem přívětivě i panovačně: Cary Grant kombinovaný Boggartem. Nonšalantně jsem kolem ní ovinul ruku a přívětivě i panovačně ji k sobě přitáhl. Rty měla studené a pevně stisknuté, zlehka přetřené rtěnkou. Její bobrový, kožíšek mě lechtal na krku. Po chvíli neobratného tápání se mi podařilo zajet pod kožíšek a vzít do ruky její malý kulatý prs. Zdálo se mi, že ucukla, proto jsem zahájil ústup, ale ve skutečnosti se jen pokoušela zakrýt otvor, který jsem odhalil svou rukou. Pootevřela tu svou malou souměrnou hubičku. Znamená to, že mě líbá aspoň o chlup náruživěji? Nebyl jsem si tím jistý. Dýchala úplně pravidelně.

Co teď? V hlavě mi vířily zmatené myšlenky, ale tohle bitevní pole jsem se rozhodl opustit, stáhl jsem ruku z jejího prsu, opatrně jsem přitáhl kožíšek zas co nejvíc ke krku a ruku jsem jí položil na koleno. Byl bych býval hrozně rád jednu ruku nechal, kde byla, a tu druhou položil na koleno, jenže levou jsem měl za jejími zády, už mi dřevěněla, nad loktem jsem začínal cítit odporné mravenčení. Kdepak, musel jsem se rozhodnout buď pro jedno, nebo pro druhé. Probíjel jsem se nánosy oblečení, nejdřív kožich, pak vlněné šaty, krajková spodnička, hedvábné punčochy, každý materiál o stupeň dráždivější – až jsem konečně po centimetrech postupoval vzhůru po jejím stehnu. Tentokrát jsem poznal, že ztuhla, o tom nebylo pochyb, a trošku se zavrtěla, jako by se chtěla od té ruky odtáhnout. Tak co, do útoku, nebo na ústup? Stehno měla pevné, daleko pevnější, než jsem si představoval, a taky mnohem delší – byla to hrozná dálka.

Veškeré moje dosavadní milostné zkušenosti se omezovaly na dvě neuspokojivá setkání s jednou holkou od nás ze Skamondagy, jmenovala se Josephina Holtzová. Když jsem jí položil ruku na prsa, chichotala se jako pominutá. Vypadá to směšně, ale já jsem vlastně nikdy neměl čas na milostné avantýry – což ve skutečnosti znamená, že jsem k nim neměl nikdy příležitost. Tak co, do útoku, nebo ustupovat? Odvážnému prý štěstí přeje.

Nečekaný náraz nás vyhodil, až nám hlavy o sebe třeskly. Přistáli jsme vmáčknutí do rohu.

„– máš rozum,“ zařval jsem na Russe. V nastalém zmatku jsem přišel o své těžce vydobyté předmostí.

„Promiň. Jsme v přírodě, je to polní cesta…“

Natřásali jsme se a nadskakovali v úzkém rozježděném úvoze, přední světla tančila po štíhlých černých kmenech stromů. Plískanice byla čím dál tím hustší, na přední sklo se lepily jehličky námrazy a bubnovaly o kapotu, jako by na ni někdo házel písek.

Najeli jsme do díry a vyletěli metr vysoko.

„Sakra, co s tím děláš!“ vykřikla Chris. „Kam nás to vlečeš?“

„Už tam budem. Uvidíš, že výlet bude stát za to. Moje místečko se dá srovnat jedině s visutými zahradami královny Semiramis.“

„Viset někdo bude…“

Konečně jsme zastavili a Russ vypnul motor. Naštvaně jsem se rozhlížel. Nikde nic. Absolutně nic. Temná hradba na všech stranách. Ani jezero, ani měsíc, natož vyhlídka.

„Nádherné místečko,“ konstatovala Chris svým blubokým melodickým hlasem. „Zvlášť když člověk trpí klaustrofóbií. Mně se nejvíc líbí, jakou stříbrnou mříž splétá to měsíční světlo dole pod zámkem…“

„Zapomněla jsi dodat ‚nořícím se z mlžných oparů‘. Věděl jsem, že tvé srdce zaplesá,“ krátce a hlučně se zasmál Russ. V poryvech mokrého sněhu vystřízlivěl.

„Tato noc je přímo předurčená pro tajná poslání a hrdinské činy. Ženy odhazují stud a vrhají se na tygří kůže, těla se zmítají vášní. Tak trochu napínejte svou představivost.“

„Jestli se ptáš mě, vidím jen perfektní příležitost, jak si uhnat zápal plic.“

„Co blbneš! Vem si Eskymáky, víš, jaké orgie se odehrávají v dusném parnu jejich iglú za dlouhých –“

„Obrať list, buď tak laskav,“ vpadl jsem mu do řeči. „Cože, ty chceš, abych přestal v nejlepším?“

„Pochopils to správně.“

„Tak proč to neřekneš rovnou, Rado?“

Russ nás všechny překřtil – všem pistolníkům vymyslel nová jména. Jednou jsme tomu věnovali celý večer a vymýšleli jsme dlouho do noci. Jean-Jean byl jasný, to sedlo. Dal byl Čínskej, protože vypadal jako Číňan, Terry byl Kafr, bůhví proč, a já Rada, protože jsem platil za zodpovědného a rozvážného člena téhle bandy. Na oko jsme se přezdívkám bránili, ale v hloubi duše nám to dělalo dobře.

V rádiu přestali hrát, vysílali noční zpravodajství. Britské jednotky se zmocnily Benghazi, Kongres odhlasoval zákon o poskytování půjček v poměru 260 hlasů ku 165, prezident Roosevelt jmenoval na místo velvyslance ve Velké Británii Winanta za odcházejícího Josepha Kennedyho. Wendell Wilkie při odjezdu z Londýna prohlásil, že všichni Američané německého původu odsuzují tyranii a nacisty.

„Všichni Američané německého původu,“ vybuchl Russ. „Odkud to ta hlava skopová má? Já, Obergeneral Bruno von Kurtschticker, tyranii ZBOŽNUJU.“

„Všichni chtějí válku,“ bylo slyšet Chris clonou plískanice. „Nemůžou se dočkat, až vás tam všechny naženou…“ Přejela po stupnici, znovu se ozval nějaký band, co hráli, jsem nepoznal. Chris řekla: „Sláva. To je Tommy!“

„Ne, to není on.“

„Je. Vím to určitě.“

Měla pravdu. Za pár minut vpadl do hudby úlisně vemlouvavý hlas: ,,– ze střechy hotelu Astor vysoko nad Manhattanem se k vám line hudba sentimentálního rytíře swingu Tommy Dorseyho a jeho orchestru!“ – po něm trombón – plnější a jímavější než ostatní – a pak Russ imitující hlasatele:

„Šampión dosud nikým nepřekonaný. Nechť laskavě předstoupí a převezme první cenu.“

Hovor na chvíli ustal. Já se dal znovu namáhavě do díla. Asi po dvaceti minutách se mi podařilo vmanévrovat Nancy do nakloněné polohy na širokém sedadle ze zelené kůže. Levá ruka mi definitivně zdřevěněla, ale nedokázal jsem ji vytáhnout bez ztráty těžce dobytých pozic. Druhá ruka pozvolna odstranila nánosy tkanin a po stehnu postoupila k místu, kde se začíná měkce svažovat. Nancy mi ruku pomalu odstrčila. Vrátil jsem ji zpátky, Nancy šeptala: „Ne, Georgi,“ ale tentokrát ruku nechala, kde byla. A tak jsme se proplétali a hledali k sobě cestu jako nafetovaní podmořští živočichové, zachumlaní já v kabátě a ona v kožíšku, a lapali po dechu ve vydýchaném dusnu z topení.

„… mám tě rád,“ šeptal jsem do jejího malého ouška.

„Ty jsi milej.“

„Já tě tolik chci.“

Na to neodpověděla, jen se pode mnou zavrtěla. Za nic na světě jsem nedovedl odhadnout, jestli to mělo naznačit protest nebo odevzdání. V těch krásných dávno zašlých časech jsme ctili zákon, který přikazoval, aby kluk zašel jen tak daleko, dokud ho holka nezastaví, a pak se ve shodě se zákonem držel v dobytých pozicích. Rozumí se, když to byl „slušný“ kluk a když to byla „slušná“ holka. Jenže já měl ten pakt s Russem. A zaručeně existovaly dvojice, které dovedly věci do „vítězného konce“, a ty dokonce mezi námi požívaly určitou vážnost. Pak ovšem tu byla třída sama pro sebe, Jean-Jean – světák Jean-Jean, který šel od vítězství k vítězství…

„To víš, že se bude bránit, Georgi,“ vzpomněl jsem si, jak v jeho kouřově šedých očích pobaveně zajiskřilo. „Společnost to tak vyžaduje. Je v povaze ženy klást odpor a v povaze muže ten odpor překonávat. Copak ti není jasný, že to jsou všechno konvence? Jako při tanci. Za celým tím – tím rituálem je jen jedno: chce, abys jí to udělal, přeje si to zrovna tak jako ty.“ Možná ještě měl pravdu? Možná. Snad. Z předního sedadla se teď začaly ozývat nějaké zvuky, vrzavý šelest rytmického pohybu, zrychlené oddychování, sotva postřehnutelné sténání.

Vášnivé a opravdové, pomyslel jsem si roztržitě. Vášnivé a opravdové. Chris není jako ostatní holky – chladná, odměřená a ostražitá – to jsem si troufal říct. Dalo se to soudit z jejího spontánního přístupu k životu a vášně utajené v její houpavé chůzi. Z roztančeného pohledu jejích nazlátlých očí, z jejího plného dolního rtu. Russe miluje bezelstně a celou svou bytostí – ta ho určitě chce. Je to tak? Co se to tam vlastně děje? Že by vážně –

Z nějakého důvodu se po tomhle zjištění rozbouřila i moje krev. Zaplavil jsem hebký neviditelný obličej Nancy polibky a v tichém vytržení jsem jí hladil stehno. Dopracoval jsem se až k okraji punčochy, k podvazku – a pak k nějakému dalšímu, pevnému a současně poddajnému okraji. Že by podvazkový pás? Aha, už to mám. Má na sobě kalhotový návlek. Kristepane, co si s tím počít? Po dalším úsilí se mi podařilo částečně odepnout punčochy, přehrnout uvolněný návlek a dostat se pod něj. Byl jsem tam, ruku vyvrácenou v té malé zaoblené dutince, ale ukázalo se, že je tam ještě další – panebože, to snad není možné! – překážka: ještě kus nějakého gázovitého hadříku. Nancy prudce oddychovala a celým tělem se ke mně vzpínala. Konečně! Supěl jsem, hlava se mi točila, v slabinách jsem cítil bolestivý tlak a užuž jsem myslel, že ač je to k nevíře, ke všemu dojde. V kapse saka jsem měl kondom koupený výlučně pro tuhle velikou příležitost a v rostoucím zmatku jsem se teď cele k němu upjal. Sakra práce, jak má člověk takovou věc použít, aby to ta holka neviděla? Jak to například dělal sám velký Houdini? Má mysl roztržitě těkala, takže jsem úplně zapomněl, že se v této fázi ode mě očekávají vášnivé polibky a laskání. Vzpomněl jsem si na Dala, který občas vyrážel na nákup nového balíčku a starý vyhazoval.

„Co šílíš?“ jednou už jsem to nevydržel, „vždyť jsi ještě nenačal ty, co máš…“

„Klid, Georgi, to je jako s armádou.“ Lišácky se na mě podíval štěrbinkami svých asiatských očí. Dal už si to vyzkoušel několikrát – dvě holky měl ještě na střední škole, pak nějakou servírku a ženu obchodního cestujícího s obuví. Na rozdíl od Jean-Jeana si nenechával své zážitky jen pro sebe. „Dlouho není k ničemu… ale když nastane hodina H, musíš prokázat dokonalou připravenost. Jasný?“

Nancy mě k sobě pevně tiskla, ať už to znamenalo, co chtělo. Ráda se líbala. Líbali jsme se tak dlouho a tak vášnivě, že jsme nemohli popadnout dech a nízká plátěná střecha Císařovny se nad námi prolamovala jako stan beduinů. Ano, je to možné, stane se to. A proč by ne? Jsme dospělí (tedy skoro), máme se rádi, chceme se a čas nám utíká mezi prsty jako diamantový prach. Teď nastal okamžik, kdy člověk musí zaútočit na hradby tohohle posvátného tajemství. Bud Logan, který se mnou pracoval v drtírně papíren, mi jednou vyprávěl, že je to něco tak nádherného, že se to nedá popsat, že si to člověk ani ve snu nedokáže představit.

Najednou se v naší těsné blízkosti ozval výbuch bezuzdného smíchu a já vyletěl. Za předním sedadlem vykukoval Russ, oči mu lezly z důlků a nos se mu špičatil. Vypadal jako rozšklebená hlava na černém pozadí, jaké bývají v kreslených seriálech.

„Rado, ty trénuješ na hadího muže?“

„Russi, co tě to napadlo?“ vyjel jsem naštvaně. Nancy se mi vyškubla a něco zahuhlala. Slyšel jsem Chris:

„Russi, přestaň…“

„Napadlo vás někoho, jakej je tu na nás pohled?“ Chechtal se jako blázen. „Všichni nabalený jako mumie, šmátráme po sobě –“

„Tak to stačí, Curriere,“ zasáhl jsem. „Drž hubu.“

Jenže Russ nebyl k zastavení. Jeho fantazií vybičovaná extravagance občas bez sebemenšího varování přebujela v bezuzdnost a to se pak neznal.

„– a snažíme se dospět ke kosmicky vzdálenému grálu –“

„Russi,“ sykla na něj Chris, „už toho bylo dost.“

„– a současně se děsíme, a jak! – té ze všech nejposvátnější, člověkem nezměřitelné jeskyně, té věčné, aureolou obklopené ženské poch –“

Vtom něco ostře plesklo – chviličku bylo ticho, podmalované vzdálenou hudbou, a pak se ozval Russ mírný jako beránek:

„Tak se nezlob, kočičko.…“

„Máš, co jsi chtěl. – Řekla jsem, že už toho bylo dost… Co to do tebe vjelo?“ tiše vzlykala. „Proč děláš takovéhle věci?“

„Vždyť já jsem – já nevím, najednou mi to přišlo k smíchu, jak tady –“

„Nezdá se ti, že si děláš blázny z nepravejch věcí, Russi? Proto, že tebe tu a tam shodí tvůj otec, nemáš ještě právo shazovat nás.“

„Chris, to byla jen taková chvilková –“

„Ty lidem hrozně ubližuješ, když se takhle chováš, copak to nechápeš? Ubližuješ kamarádům, ubližuješ mně, zničíš – třeba takovouhle chvíli. Člověk by si málem myslel, že jsi snob jako Fletcher, co dokáže leda ucucávat sherry…“

„Já vážně nevím,“ ozval se Russ docela tiše. „Já sám nevím, proč tohle dělám.“

„Já taky ne.“

„… tak promiň.“

„Nemyslíš, že by ses měl omluvit Georgovi a Nancy?“

„Nechme toho,“ vpadla Nancy nepřirozeným tónem. Jakoby s úlevou si už zas přitáhla kožíšek k tělu a papírovým kapesníkem si otírala nos a tváře. „Už o tom nemluvte.“

„Ne, mě to mrzí, Nancy,“ řekl Russ. „Vážně. Dal jsem se strhnout a –“

„Už je to pryč,“ opakovala odměřeně a nepřátelsky. „A pokud nemá nikdo lepší návrh, já bych se docela ráda vrátila na kolej.“

„Fajn. – Rado? Můžeš ty odpustit starýmu pistolnickýmu kamarádovi?“

„To víš, že jo,“ řekl jsem otráveně. „Co mám dělat. Pojďte, jedem, než tu docela zapadnem.“

Ve Wellesley jsem Nancy doprovodil až k mohutným dubovým dveřím. Políbila mě letmo a spíš jako z povinnosti.

„Poslyš, nezlob se na mě kvůli tomu, dnešku,“ koktal jsem.

„Už je to pryč.“ Pořád trochu popotahovala.

„Doufám, že jsi nenastydla. V Císařovně touhle roční dobou dost táhne.“

„To by mi vadilo ze všeho nejmíň.“

„Nezlob se, prosím tě, mně je z toho tak hrozně… nevím, co bych za to dal, kdyby se to nestalo.“

„Už je to pryč.“

V tu chvíli jsem měl přestat. Ještě jednou ji políbit, docela kamarádsky, a zmizet. Jenže mě zase držela ta moje mánie hojit rány a všechny smiřovat. Čert vem všechny parlamentáře! A tak jsem pokračoval: „Prosím tě, Nan, nic si z toho nedělej. On to tak nemyslel, fakt. Russ se někdy takhle chová – nevidí, k čemu to –“

„Je to nesnesitelnej sobec, náfuka a blázen!“ vybuchla a v jejím hlase se poprvé, co jsem ji znal, ozval hrozivě nesmiřitelný tón.

„Ale, Nancy –“

„Jestli ten sprosťák hraje na to, že když je ze staré bostonské rodiny, může se chovat jako klacek, ať si to rozmyslí. Můžeš mu vyřídit, že podle mě je docela obyčejnej arogantní sprosťák! A ty taky, protože s ním kamarádíš. Dobrou noc.“

„Ne, počkej, Nancy, prosím tě – zítra ti zavolám –“ Vytrhla se mi, pohodila hlavou, aby jí její krásné světlé vlasy nepadaly do očí, v nichž plálo spravedlivé rozhořčení.

Veliké dubové dveře s prásknutím zapadly. Chytil jsem se kliky, potažené ledovou námrazou, a zase jsem ji pustil.

Při zpáteční jízdě do Cambridge začalo hustě sněžit. Seděli jsme všichni tři vedle sebe, Chris a já mlčky. Russ řídil s přehnanou opatrností a snažil se nás bavit neutuchajícím proudem vtipů, anekdot a kupletů. V Radcliffu doprovodil Chris až ke dveřím. Tehdy se považovalo za nepřípustné, aby se člověk v takové chvíli díval směrem, kam přítel s dívkou odchází, ale mnou lomcovala taková zlost, že mi bylo jedno, co se má a nemá. Snažil se ji obejmout, ale ona si ho držela od těla – ne koketně, pevně a rozhodně. Něco mu povídala, pod krytým vchodem svítil proti němu ovál jejího zdviženého obličeje. Pak se stejně jako Nancy otočila, zmizela uvnitř a Russe nechala stát venku jako školáka.

Nasedl do vozu, poklepal na volant a prudkým pohybem roztočil motor. „Zase bylo kázání. Dštila na mě oheň a síru.“ Zdálo se, jako by z té srážky vyšel podivně očištěný, byl spokojený a samá legrace a to mě štvalo nejvíc. „Hlavu vzhůru, Rado. Nancy to přežije. A Chris taky. Z čistě praktického hlediska –“

„Z čistě praktického hlediska mi vysvětli, proč ty musíš pořád kecat! Jestli to přežije, nebude to tvoje zásluha. Navíc tobě je jedno, co se stane.“

Překvapeně na mě zůstal koukat. „Jak tomu mám rozumět?

Neříkej, že lneš k té dámě?“

„A co když jo,“ odsekl jsem mi, „možná že lnu, ale to se tebe pochopitelně netýká. A vůbec, co ty si myslíš, že jsi zač, Curriere? Kdo ti dal právo takhle mluvit, když jsou u toho děvčata?“

„Jdi do háje, ty dámy všechno znají a mají svoje –“

„To sem nepleť! Mluvíme o tom, že ty dokážeš lidi naštvat a ublížit jim pro nic za nic…“

„Nojo, ale už je to dobrý.“

„Není to dobrý!“ A už to tu bylo zas. Dokázal jsem skrývat svoje pocity donekonečna – pořád jsem byl hodný, spolehlivý George, taková ta věrná a svědomitá duše – a pak se najednou někde něco pohne a se mnou je konec. Nedokážu přibrzdit, i kdybych chtěl.

„Jestli tohle považuješ za humor, tak jsi chudák, to mi věř. Co tě žere pod tou tvou jalovou fasádou? Noc plná lásky a dobrodružství, náš pakt a bůhvíco ještě a ty pak uděláš takovouhle sprosťárnu. Ale já ti povím, co s tebou je. Ty jsi odjakživa dostal všechno na stříbrném podnose až pod nos a myslíš si, že to je samozřejmé. Neumíš brát nic vážně. Ty ani nevíš, jakou ty máš ve všem kliku.“

Russ mi podával ruku na usmířenou.

„Hrozně mě to mrzí, Georgi, na mou duši. Zavolám Nancy, jestli chceš, a –“

„Čerta jí zavoláš, nikam volat nebudeš, rozumíš! Tvoje pitomý řeči z toho můžou udělat nanejvejš frašku… Taková bezvadná holka, jako je Chris – kdekdo by byl bez sebe štěstím, kdyby s ní moh mít rande jednou za život – a ty se chováš jako hloupej rozmazlenej spratek. Jenom sakra doufám, že se nejmíň uherskej rok na tebe ani nepodívá. Kdybys věděl, jak ty mi občas lezeš na nervy…“

Za chvíli mě to trochu pustilo. Russ se hrbil nad volantem a Císařovna se doslova plížila po Garden Street. Před předním sklem vířily sněhové vločky, které se pod lampou měnily v jiskřivé krystalky.

„Máš pravdu,“ utrousil mezi zuby. „Já jsem prostě nemyslel. Něco do mě vjelo.“

„Ty nemyslíš nikdy. Ale je na čase, abys to aspoň zkusil. Proč si už konečně nesundáš ty růžový brýle, kterejma se dívá na svět mazánek z Beacon Hillu, a nepodíváš se, jak žijou lidi kolem tebe? Nás ostatních je totiž strašně moc, jestli to nevíš.“

„Máš pravdu. Choval jsem se jako hovado, jako naprostý hovado.“ V tu chvíli byl stejně úpřímně zkroušený, jako byl před hodinou bezohledný. „Ale já jsem si neuvědomil, že se vás tím dotknu. Fakt ne. Já ti to vynahradím, všem vám to vynahradím, slibuju ti to…“ A najednou mu v koutkách zaškubalo a užuž se na rty dralo šaškovské škemrání, jemuž jsem já nikdy nedokázal odolat.

„Tak už se na mě nezloběj, mladý pane – dám jim všechny svoje pracně sestavený výpisky o tudorovské Anglii nebo řetízek k hajzlu, který Clausi von lnnsbruck provedl speciálně pro mě v mědi…“.

Pak opustil i tenhle tón; pohodil svou hezkou štíhlou hlavou. „Víš co, zapijem žal u Bicka. Pojď, zvu tě na dánský pivo. Žes ho ještě nikdy nepil, viď? Chutná znamenitě, ale člověk si na něj musí zvyknout jako na všechno.“

5.

V červnu, když jsme všichni měli po zkouškách, pozval nás Russ na týden na letní sídlo svých rodičů v Brewsteru. S Chris a dokonce i s Nancy se mu ta záležitost podařila urovnat už před ně kolika měsíci, a tak sestava byla stejná, jako když jsme jeli na bál prvního ročníku. Výjimku tvořil Jean-Jean, který s sebou vzal Gwen Carringtonovou, hezkou holku s chytrýma jiskřivě zelenýma očima, pracovala v New Yorku jako módní fotografka. Russovi rodiče odjeli do Mexika, a tak jsme měli celé to starobylé sídlo na Cape Codu pro sebe, procházeli jsme se po pokojích s trámovím, posedávali na verandách s tepaným zábradlím; povalovali jsme se na udržovaných trávnících a zasnívali se nad nádherným výhledem na záliv. Lovili jsme mušle, chytali jsme kraby a nutili je závodit, anebo jsme si vyjeli na divoký opuštěný ostrov v Billingsgate a pozorovali hejna sleďů, jak se střelhbitě mihají nad propadlým majákem, jehož základy byly opředené chaluhami, a vzpomínali jsme přitom na Julesa Vernea a jeho Undine.

Ale většinou jsme odpustili z pneumatik Císařovny vzduch a kodrcali se po mořském břehu v Nausetu k místu, kde jsme objevili skrytý pruh pláže. Voda tam byla na polovinu června studená a my jsme se s huronským řevem trochu pocákali a rychle ven, zatímco holky se klidně pohupovaly na vlnách a dobíraly si nás.

„Padavky! Nic nevydržíte!“

„To jsou řeči – vy jste samej špek!“ Russ k nim napřáhl ruku. „Máte pět vrstev tuku navíc!“

„Padavky jste, padavky! Kdyby na světě nebyly ženský, mohlo to lidstvo už dávno zabalit.“

„To jste vymyslely samy?“

„Nic jsme nevymyslely, to víme!“

Dal navrhl, abychom si zahráli softball, kluci proti děvčatům.

Liz se dožadovala, aby kluci odpalovali levou rukou a holky aby mohly házet vrchem, což Dal velkomyslně povolil. Záhy se ukázalo, že to byl kardinální omyl, protože Liz se projevila jako postrach hřiště.

„Hej,“ křičel na ni Dal, když minul nadhoz o dobrých patnáct centimetrů, „to myslíš vážně?“

„To si piš.“ Liz se napřáhla jako Dazzy Vance a vymrštila míč. Dal skučel, ale odpálil ho, míč se položil na přímořský vánek a Chris ho lehce chytila.

„Ke každé holce, která umí takhle házet, mám instinktivní nedůvěru,“ zamžoural na Liz Dal skrz prsty. „Víš určitě, že jsi ženská?“

Vyplázla na něho jazyk. „Já vím svý a ty se o tom můžeš přesvědčit, ty chytrej.“

„Moc se nehoň, v Berlíně na olympiádě taky přišli na to, že některý ženský nebyly ženský…“

„Slyšíte ho, vejtahu?“ vyjekla Chris. „Jestli prej chceme něco dosáhnout ve sportu, musíme být mužský. Natři jim to, Liz.“

A Liz nám to natřela…

Terryho vyřídila při třetím nadhozu a Russe dostala na míč, který chytila rovnou ze vzduchu.

„Páni,“ hrozil se Russ. „Zdá se, že jsme na tom bledě.“

Pokračovali jsme od deseti k pěti. Ukázalo se, že Gwen je u pálky ještě daleko zdatnější než při práci s foťákem. Chris sice neuměla tak dobře nadhazovat jako Liz, ale na pálce byla fantastická a Nancy od sedmi let jezdila po letních táborech ve státu Maine, kde se hraje softball od rána do večera. K dovršení naší zkázy Jean-Jean snad v životě neměl míč v ruce, házel bezhlavě – jednou dokonce do vody. Po dvou směnách holky vedly 6-0 a vřeštěly blahem.

Když přišla znovu řada na Dala, Liz si ho změřila a povídá:

„Tohle ti nedaruju. Nejsem dnešní. Odpaluj, leváku.“

„Dává falše!“ ječely holky.

„Vás nikdo neučil prohrávat?“ zeptal se Dal.

Liz se ušklíbla a točila míčem v dlaních. „Ale taky se o to snažili.“

„Bože můj, vy jste horší než tlupa pomstychtivých Amazónek.“

„Harvardi, nedejte se! Hurá!“ popichovala Chris. „Nic nevydržíte. O co jde? Vždyť je to jen hra!“

„Já ti dám jen hra!“ To už z nás lilo a vztek jsme měli až na půdu.

„Nech jim udělat pár bodů, Liz,“ přimlouvala se Nancy.

„Jestli je nepustíš k lizu, celý víkend s nima nebude řeč.“

Liz se bojovně otočila a s rukama v bok si měřila svou spojku: „Tak to tě nesmí ani napadnout. Na tuhle příležitost čekám celých sedmnáct let.“

Po pěti trapných směnách jsme za stavu 14-3 vzdali. Já s Dalem jsme jako zdeptaná strana dostali nařízeno rozdělat oheň a upéct karbanátky. Moc nám to nešlo, ale za chvíli přišla Chris, klekla si vedle mě, podala mi pivo a řekla: „Víš co, nechme toho – vraťte se, vše odpuštěno.“ Měla na sobě šortky z modré džínoviny a svítivě žluté opalovátko a do měděných vlasů měla po barbarském způsobu vetknutou vybělenou rybí kostru, povívající ve větru kolem jejího obličeje. Její brosková pleť měla ještě sytější tón, krásné dlouhé nohy se jí leskly opálením. Byla to jediná holka ze všech, co jsem kdy znal, která se nikdy nestarala o to, jak vypadá – a přesto vždycky vypadala tak, že to člověku vyráželo dech.

„Krájej housky, Georgi,“ řekla mi. „Já obrátím karbanátky. Co jsi to dělal s touhle lžící?“

Za jejími zády ve veliké výšce nad zvlněnými přesypy dun dosud visel obrovský papírový drak, mírně se pohupoval, modřejší než modř oblohy. Chris s Russem si ho postavili už před léty, ale včera ho zas vytáhli a přinesli sem do Nausetu. Rozběhli se s ním po pichlavé trávě, volali na sebe, ale hlas jim od úst rval vítr, a ten veliký drak se propadal, vzpouzel a potrhával hlavou jako chycená ryba. Nakonec se přece vyšvihl a stoupal výš a výš a my jsme tleskali a provolávali mu slávu. Stál jsem v mělké vodě u břehu a pozoroval jsem je, jak utíkají po hřebenech dun, dvě temné siluety – vpředu muž, za ním žena. Najednou se zastavili, splynuly v jednu, drželi se v pevném objetí a líbali se

„No tak, nechte toho!“ křičel Dal, ale nemohli ho slyšet, objímali se dál a veliký modrý drak stoupal ke slunci a rackové pluli unášeni větrem a vzdorně pokřikovali. Za chvilku se Chris odpoutala, rozběhla se s rozpřaženými pažemi, Russ za ní a znova ji chytil do náručí. Bylo to jako sen anebo stínohra, jejich siluety se slévaly a oddalovaly, znovu se k sobě vracely, až nakonec upadly, kutálely se po pískovém svahu a zůstaly ležet pod přesypem… v tu chvíli jsem se roztřásl, najednou jsem hrozně zneklidněl. Odvrátil jsem pohled s pocitem, jako bych se byl vtíral. Vedle mě stála Liz, mžourala proti slunci a takovým divně roztouženým hlasem řekla:

„Páni – ty jako by se byli pro sebe narodili, viď?“

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem...

Otočila se ke mně. „Věříš na takové věci? Věříš na osud?“

„Já ti nevím,“ odpověděl jsem. Když jsem se znova podíval tím směrem, běželi už k nám a drželi se kolem ramen. Chris k němu natáčela obličej, smála se tím svým šťastným bezstarostným smíchem jako kůry andělské a slunce ozařovalo její dlouhou, dokonalou šíji…

„Co na mě tak koukáš?“ slyšel jsem najednou její hlas a cítil jsem na sobě její přímý bezelstný pohled.

„Jen tak.“

„Ty nevíš, Georgi, že se to nedělá okukovat lidi na pláži?“

„Ale když ty k ní tak patříš,“ odpověděl jsem.

„Jak by ne. Žiju u moře od malička. V sedmi už jsem sama jezdila na maňasu. S Russem jsme si stavěli vory, jednou jsme dokonce spolu postavili houseboat, ale ten se nám potopil. Pamatuješ ještě na ten náš houseboat, Russi? Někdy mě napadá, že kdybych musela pryč od moře, nepřežila bych to.“

„Zvykla by sis,“ uzemnil ji Terry.

„Nejsem si tím jistá.“

„Každý si zvykne. Někdo dřív, někdo později.“

„Já, člověče, ne.“ Najednou se před námi objevil Russ, v ruce držel láhev piva. „Já si nehodlám zvykat na nic, co nechci, a ty taky ne. Proč bychom to dělali?“ Rozhodil rukama. Měl na sobě tričko kardinálské barvy, černé vlasy zacuchané z koupání. Vypadal romanticky a děsně mu to slušelo. „Můžeme všechno, když to budeme celým srdcem chtít. Naše obzory nikde nekončí“…

Terry se zas tak tajuplně usmál. „To není pravda.“

„Jak to myslíš – co není pravda? Mluví z tebe vousatý moralista nebo co?“

„Dobrá, tak si to rozebereme. Uděláme si graf a na něm si vyneseme sociální původ a materiální zabezpečení. Přidáme k tomu vliv společnosti, školy, přátel. A už ti je doufám jasné, kamaráde, že tvoje volba je velmi omezená, že de facto máš život před sebou perfektně nalinkovaný.“

„Ničí život se nedá nalinkovat,“ vpadl jim do řeči Dal. „Vem si například sebe,“ pokračoval Terry a nespouštěl oči z Russe. „Narozen v exkluzívní čtvrti Beacon Hill, střední škola – neméně exkluzívní St. Marks, vysoká – slavný Harvard. Otec i dědeček totéž. Letní sídlo na historickém Cape Codu, chodíš s dívkou z exkluzívního Radcliffu, která na Cape Codu –“

„Zadrž! To je její věc!“

„– všechno je předem nalajnovaný. S jistou znalostí sociologie můžu celkem přesně naplánovat celý tvůj život.“

„Príma, tak to zkus. Vytáhni svou magickou kouli.“

„To je nápad!“ radovala se Gwen. Vyndala aparát, poskakovala kolem nás a dělala momentky. „Věštění budoucnosti, to je moje.“

„Já myslím, že bys to neměl dělat,“ ozvala se najednou Ann.

„Nech toho, Terry.“

„Proč, prosím tě?“

„Víš, je to –“ nervózně se po nás rozhlížela. „Je to pokoušení osudu. Hraješ si na Pánaboha.“

„Annie, to jsou názory! Ubezpečuju tě, že příručky pro hvězdopravce už neodbírám.“

„Nechte toho, nepleťte se do toho,“ zakročil Russ. „Já to chci slyšet. Spusť, Gilligane, vybal svoji moudrost.“

„Jak chceš.“ Terry hubenýma neopálenýma nohama projížděl cestičku pískem. „Harvard ukončíš cum laude –“

„Je to jistý?“

„– a nastoupíš jako profesor literatury na své bývalé přípravce.“

„Nikdy!“

„Vezmeš si Chris –“

„Jak víš, že mě bude chtít?“

„Budeš mít tři děti, koupíš si v Lincolnu starý koloniální dům, sám provedeš některé úpravy…“

„Nemám rád truhlařinu. A děti taky ne.“

„Vrátíš se na Harvard na katedru srovnávacích literatur a budeš stoupat výš a výš – především díky taktu a půvabu své ženy Chris – až se staneš vedoucím.“

„Cvok jako já?“

„Letní sídlo si koupíš ve Wellfleetu a se svou jachtou se účastníš nedělních regat. Na syna budeš přísný, ke svým dcerám přehnaně shovívavý. Budeš jezdit v otřískaném kombiku, jak je to v módě –“

„Děláš si blázny!“

„Až přijde čas, staneš se členem exkluzívního klubu Union. Skončíš dokonce i jako člen rady starších při kostele na Mt Vernonu.“

„To už přeháníš…“

„Vydáš jeden román a tři díla historická – druhé v pořadí ti vynese návrh na Pulitzerovu cenu, kterou nakonec přiklepnou nějakému ambicióznímu badateli z Newyorské univerzity. Z tebe se stane fakultní enfant terrible v promaštěném klobouku a rozepnutých přezůvkách, proslulý neuctivým tónem svých přednášek. Budeš hodně pít, ale nikdy přes míru, a zemřeš jako brahmínský patriarcha hýčkaný obdivem svých vnoučat.“

„Pokud mu to Adolf nepřekazí,“ podotkl Jean-Jean bezvýrazně.

Všichni jsme se k němu otočili. Držel v ruce nedělní noviny, z nichž řval palcový titulek: HITLER VTRHL DO RUSKA. Frontové boje vzplály na tisíci kilometrech. Chvilku nikdo nic neříkal. Došlo k tomu v ranních hodinách. Výměna názorů na tohle přepadení začala už při snídani, Russ okamžitě vyhlásil moratorium – jenže stín té události se pořád vznášel nad tím pokojným slunečným dnem.

„Nad naším milým Nausetem se stahují mraky,“ postěžoval si Russ. „Nech toho, Jean-Jeane. Aspoň dneska.“

„Jak myslíš.“

„S tím my nemusíme mít nic společného,“ vpadla Chris. „V Evropě se věčně někdo s někým pitomě rve. Nikdo se nikdy nepoučí…“ V jejích oříškových očích se zablesklo. „Proč by měli do toho zatahovat nás?“

„Protože tak to stojí v kartách,“ odpověděl Terry a zase se tak mdle a studeně usmál. „Nebuď naivní, Christabel, všechno je to dávno dohodnutý. Takhle to chodí. Opět jedna válka potomků hrdinného Johna Bulla a bratři Angličani nás v ní chtějí mít, abychom je zavčas vytáhli z bryndy.“

„Kdykoli jde o Anglii, ztrácíš soudnost, je ti to jasný, kamaráde?“ řekl Dal...

„A co ta půjčka, kterou jim odhlasoval Kongres? Anebo to nedávné rozšíření zóny, kam můžou konvoje. To všechno jsou počáteční krůčky, které budou mít dalekosáhlé následky, což dnes už chápe každé malé dítě.“

„Nemáš pravdu,“ vpadl mu do řeči Jean-Jean. „Angličany do toho nepleť. Takhle to chce Hitler, ta svině. Hitler nás chce všechny zničit, chce dobýt celý svět.“ Skloněným zrakem pozoroval jemný písek protékající jeho štíhlými prsty. „Všechno je to výplod jeho zvrhlé fantazie…“

„Neber si to tak,“ domlouval mu Dal. „Díváš se na všechno černě, protože ti nechtějí uzavřít semestr, to je kořen všeho.“

„No tak mi ho neuzavřou,“ Jean-Jean pohrdlivě vysunul nádherně vykrojený spodní ret. „Čekají snad, že kvůli tomu budu stát bos ve sněhu oděn v pytli a sypat si na hlavu popel?“

V průběhu letního semestru se Jean-Jean hodně změnil. Upadal v dlouhá období zasmušilosti vystřídaná nekontrolovatelnými výbuchy hněvu. Pohádal se s Denisou, hádal se s Dalem a se mnou, štěkal na Russe, kterého měl z nás nejraději. Jednou se rozkřikl i na svého vedoucího učitele a jen o vlásek unikl vyloučení. Po každé takové scéně na několik dní zmizel a pak se stejně neočekávaně objevil, vychrtlý a zkroušený a pro každého přinesl malý dárek – Dalovi náprsní tašku z vepřovice, Russovi svazek Maupassanta vázaný v kůži a mně stříbrnou sponu k pásku. Jeho studijní výsledky byly žalostné. Musel se zapsat do letních kursů, aby dohonil dva semináře, a studijní oddělení mu přesto striktně sdělilo, že i po absolvování těchto náhradních kursů bude v podzimním semestru zapsán jen podmínečně.

„Jojo,“ chlácholil ho Russ. „Vem si ještě jeden karbanátek, to ti spraví náladu. Dej si pivo a další povolnou dámu.“

„Ale, Russi,“ okřikla ho Nancy.

„Co chceš, to mám ze Shakespeara! Macbeth, dějství čtvrté, cituji: ‚Vaše ženy, vaše dcery, vaše matróny i vaše služky nemůžou naplnit nádrž mé chlípnosti ani mé touhy…‘“

„Russelle, my jsme tu hru četli…“

„A co jste si z toho vzali k srdci? Je ti jasný, že já, Jean-Jean nebo tamhle princ Dal může kdykoli začít uplatňovat droit de seigneur, milostivá?“

„Zas jedna z nepředvídaných výhod demokracie,“ utřela ho Liz.

„De facto zrovna v tenhle moment cítím, jak na mě to právo leze.“ Po loktech a po kolenou se zezadu připlížil ke Chris, objal ji a obrátil k nám rozzářený obličej. „Hej, panenko, jak by se ti líbilo sehrát povolnou dámu?“

„Potřeboval byste polejt studenou vodu, rytíři,“ odpověděla Chris, ale usmívala se. Ty zelené plamínky v jejích očích jako by se prohloubily, kdykoli se jí Russ dotkl. „Jestli to nevíte, jste pohlavně neukojený.“

„Pak mě tedy ukojte. Oddejme se kvalifikované kopulaci.“

„Kdykoli Russ použije učené slovo latinského původu, cítí se neodolatelný,“ poznamenal Terry.

„Máš pravdu,“ chechtal se Russ polichoceně a popadl další láhev piva. „Tady nepomůže žádná korekce. Leze na mě červen. Řekněte sami, může být něco dokonalejšího než vydařený červnový den?“

„Nemám červen rád,“ zavrčel Jean-Jean a pořád prosíval prsty jemný písek.

„To nemyslíš vážně!“ protestovala Chris. „Neexistuje člověk, který by neměl rád červen…“

„Já ho přesto nemám rád.“

„Jak je ctěná libost,“ prohlásil Russ. „Když se Jo-Jovi červen nelíbí, ať je po jeho. Slavnostně tímto vyhlašuji červen za měsíc nenáviděný.“

„Vy abyste nedrželi při sobě!“ ošklíbla se Gwyn.

„A co jsi čekala od pěti parádních pistolníků z pirátského bloku?“

„Proč tomu říkáte pirátský blok, když to je jenom P?“

„P jako pirát,“ vysvětlil jí Dal. „Obecně užívané vysvětlení. A jako Anna, B jako břeh, C jako cibule, D jako David,“ odříkával. „Jasný? Takhle se udávají souřadnice.“

„Souřadnice?“

„U dělostřelectva. Když se na mapě vyznačují cíle.“

„Panebože!“ zděsila se Nancy. „Odkuď to víš?“

„Z vojenské přípravy.“

„Ty jsi ve vojenské přípravě?“

„Samozřejmě že tam je,“ odpověděl Russ. „Čínskej nic nenechává náhodě. Je to součást jeho velkolepého plánu. Ty jsi ještě neslyšela, že Dal má velkolepý plán?“

„Ne. Co to má být?“

„Má všechno dopředu nalinkovaný. A víš, kdo je jeho osobním vzorem? Na to bys v životě nepřišla. Sám velký Andrew Carnegie.“

„Dale, je to pravda?“

Dal se ušklíbl, v ústech žmoulal cigaretu. „Když se to vezme tak kolem a kolem – je.“

„Chceš říct, že Carnegie je tvůj ideál?“ naléhala Liz. „Ten pracháč, ten kapitalista?“

Dal našpulil spodní ret a zašilhal, což se mu stávalo, když ho něco nadzvedlo. „Pamatuj si, že Carnegie nebyl žádnej pirát jako Morgan. Anebo obyčejnej vydřiduch jako Frick a Harriman.“

„Máš pravdu, tenhle byl neobyčejnej,“ vložil se znovu do debaty Terry.

„Byl to první americký milionář, který si uvědomil, že bohatý člověk nese odpovědnost za to, jak se svými penězi naloží – že by je měl užívat pro veřejné blaho.“

„Škoda že si to uvědomil až potom, co rozházel odbory a vysál krev z horníků a ocelářských dělníků.“

„To je byznys.“

„Jak pro koho.“

„Dal už to má všechno viset v diagramech na stěně v pokoji,“ pokračoval Russ. „Stejné pokyny jak ve hře Monopoly: Zajdi na burzu, zvol se předsedou správní rady, inkasuj pět miliónů dolarů. Vyhni se vězení.“

„To myslíš vážně, že má všechno v tabulkách?“ nevěřícně se zeptala Chris.

„Jako že je nebe nade mnou. Ve dvaadvaceti mít diplom komerčního inženýra. Ve třiceti vydělávat 30 000 dolarů ročně. V pětatřiceti mít vlastní firmu. Ve čtyřiceti stát v čele akciové společnosti. V pětačtyřiceti být milionářem.“

„Ve čtyřiačtyřiceti,“ opravil ho Dal a všichni jsme se dali do smíchu.

„Promiň, promiň! Tak ve čtyřiačtyřiceti. Časový rozpis je na grafu. Přesně jako to má německý generální štáb.“

„Jen si dělejte legraci,“ bránil se Dal. Ošklíbl se na Russe, ale oči za brýlemi se mu leskly. „Ono vás to přejde, až já budu v soukromé jachtě brázdit vlny Karibského moře, zatímco vy budete v podkrovní mansardě hryzat kůrky a zapíjet je ovocným vínem.“

„To si ještě povíme. Vsadím se, že budu mít svou hru na Broadwayi dřív, než ty schrastíš těch třicet táců ročně.“

„Platí! O co se vsadíš?“

„O co ty?“

„Já jsem nevěděla, že jsi ve vojenské přípravě,“ ozvala se Chris zamyšleně.

„Dokonči vojenskou přípravu,“ diktoval Russ hlasem, jako by četl pokyny k byznysu. „Pokračuješ ve hře. Diplom máš s velmi dobrým prospěchem. Získáváš přístup do důstojnického klubu.“

„No a co je na tom špatnýho?“ vyzývavě se uchechtl Dal.

Vojenská příprava byla v poslední době cílem kritiky – většina studentů se na její frekventanty dívala jako na elitáře a oportunisty, kteří si chystají zadní vrátka pro případ, že by k něčemu došlo – a Dal to nelibě nesl.

„Když nic jinýho, aspoň nezavírám oči před realitou, pánové. Když nic jinýho, budu aspoň připravenej na to klání, až k němu dojde.“

„K ničemu nedojde!“ vykřikla Chris vášnivě. „To není možný, nemusí k ničemu dojít – jsme od nich pět tisíc kilometrů…“

„Jestli si myslíš, že budeš připravený víc než ostatní, tak jsi na omylu,“ usadil ho Jean-]ean. „Jak ty víš, co je válka? Myslíš si, že se to naučíš?“

„Samozřejmě, pochopitelně.“

„Zlaté epolety, vysoké nablýskané holínky, dámy v moiré. Ty máš paži na pásce a tradiční válečná korouhev doplňuje obraz. To je u tebe válka, co?“

„Hele, nic takovýho jsem neřek…“

„O válce nemáš tušení. A nic se o ní nemůžeš naučit.“

„Hm, tak já se nemůžu nic naučit. A jak to, že ty toho tolik víš?“

„Dale!“ okřikl jsem ho, ale už se nedal zastavit. Když na něho někdo zaútočil, vždycky ránu vrátil.

„Tak co, jak to je, des Barresi. Proč tam tedy nejsi ty, proč nejsi uprostřed boje, když tomu tak dobře rozumíš?“

Stáli proti sobě mlčky a hlídali se očima. Zapomenutý karbanátek syčel a černal na grilu a poryvy větru převracely stránky novin sem a tam.

„Nechte toho,“ zasáhla Chris. „Kdo si půjde zaplavat?“

„Ne, to byla správná otázka. Naprosto správná otázka,“ Jean-Jean přejížděl Dala svým lehce pohrdavým pohledem.

„Chceš vědět, co jsem dělal vloni? Vloni přesně na den touhle dobou, když Němci obsadili Rouen? Seděl jsem na terase jedné kavárny a pil jsem pernod. Sedělo nás tam sedm, protože jsme neměli letadla. Byli jsme piloti bez letadel. Hrozná sranda, že jo? A skopčáci byli v Rouenu. V rodišti Gustava Flauberta,“ obrátil se k Russovi, „to jen tak kulturní zajímavost na okraj.“

Stiskl rty, obličej mu zvážněl a najednou vypadalo hodně starší. „Rozhodli jsme se, že budeme bojovat, jak to půjde. Na co čekat? Vlast je napadena, musíme se bránit. Budeme bojovat a za Francii třeba i položíme život. Něco jako Russovi pistolníci. Přísahali jsme na to. Vyrazili jsme ke skladišti zbraní, vloupali jsme se dovnitř, stejně už tam nikdo nebyl, a vzali jsme si ze stojanů pušky. Pak jsme ale zaboha nemohli najít žádnou munici. Tak to chodí. Od začátku samá groteska. Věřili jsme, že munici dostaneme na frontě. Zkrátka jak jsme byli, vyrazili jsme k Rouenu. Měl jsem otevřený sporťák delage D-8 120, krásný fáro, všech sedm se nás do něj nacpalo. Jako když jsme tady vyráželi na fotbal, Dale. Allons, enfants! Hurá do boje!

Jenže na silnicích bylo plno lidí. S tím jsme nepočítali. Kdo měl nohy, mířil k jihu. Kamióny, bicykly, selské vozy, trakaře – co mělo kola, ujíždělo. Trvalo nám celé čtyři hodiny, než jsme se prodrali do Louviers, a tam už bylo slyšet dělostřeleckou palbu. Na dálnici nás zastavil nějaký důstojník. Urostlý krasavec v hodnosti majora. Něco jako Errol Flynn, Russi. ‚Kam jedete?‘ ‚Kam asi, pane majore? Na Němce!‘ Pobaveně se usmál. Důstojníci z jeho suity se k němu přidali. ‚Rád bych věděl, co je na tom k smíchu, pane majore,‘ zeptal jsem se. V tu chvíli mu smích zmrzl na rtech. ‚Tohle vozidlo se zabavuje,‘ nařídil. ‚Všichni ven.‘ ‚A sakra,‘ ulevil jsem si. ‚Na čí rozkaz?‘ Vytáhl automatickou pistoli a mířil mi přímo do obličeje. ‚Na tenhle rozkaz. Vystupte!‘ Obrátil se k ostatním. ‚Odeberte jim pušky.‘ ‚Tohle vás přijde draho,‘ řekl jsem. ‚Možná,‘ odpověděl. ‚Zatím vás beru do vazby, všech sedm.‘ Pak nalezli do mého nádherného delage a se zuřivým houkáním odjeli. Na jih. Do Bordeaux, do Alžíru, do Timbuktu…“

Mlčeli jsme. Russ si odkašlal, jako by chtěl něco začít, ale taky neřekl nic.

„Už to chápeš? Já tě varoval. Takhle sis válku asi nepředstavoval. Každý vidí jen válečnou slávu a tohle je její rub. Prokleli jsme důstojníky do posledního kolena a vyrazili jsme na sever k Rouenu. Byla to zoufalá snaha, všechny cesty byly ucpané uprchlíky, šli jsme příkopem a probíjeli se vpřed, jak se dalo, až jsme se nakonec navzájem ztratili.

A najednou z čistého nebe – letadla. Nalítli nad silnici a hned pryč. Jedno za druhým v hustém sledu. Ozvaly se první výkřiky. Kousek ode mě v příkopu byla nějaká malá holka v modré uniformě pařížské školy, tou modří prosakovala červená a křik nepřestáva1. Dostal jsem se k ní, chytil ji za ruce a najednou všude na šatech a na nohách měla střeva, nevěděl jsem, co mám dělat, ona pořád tak hrozně křičela a nikdo se nezastavil a nepřišel mi na pomoc. Letadla nalítávala znova a najednou tu byly hromady, stohy lidí plazících se a sténajících pod vozíky a trakaři. Už se stmívalo, začalo dokonce pršet, já neměl ani plášť, ani pušku, moje země byla napadená a ta malá holka pořád ještě křičela a já nevěděl, co dělat, na nic jsem nemohl přijít, nic se dělat nedalo!“

Odmlčel se a v tom prudkém slunci se mu ostře zaleskly oči. Pak sklopil pohled a po tvářích mu vy tryskl proud slzí.

Seděli jsme jako sochy a zírali na Jean-Jeana, který plakal bez jediného vzlyku. Příboj se pěnil a dutě narážel na břeh a lovící racek za vlnolamy bez ustání vyrážel pisklavé kočičí skřeky. Nikdo nevěděl, co říct.

Až najednou se zvedla Chris, přešla k němu, klekla si a políbila ho na tvář.

„Už na to nemysli,“ šeptala mu. „Udělal jsi, co jsi mohl, nic jiného se dělat nedalo, není to tvoje chyba. Máš pravdu, my o tom nevíme nic, vůbec nic.“ Ovinula kolem něho svou paži. „A tebe máme rádi, Jean-Jeane, moc tě máme rádi. Nedělej si zbytečné výčitky. Nesmíš si to připouštět.“

Seděl jsem s prsty zarytými do kolen, ztuhlý bezmocnou lítostí a plíživým pocitem hrůzy. Pozoroval jsem Chris, jak objímá Jean-Jeana, jak se jí do oříškových očí derou slzy, jak se jí rty vlní konejšivými slovy, jak jí vítr hrne z čela zacuchané měděnévlasy, a najednou to přišlo jako rána přímo do srdce: uvědomil jsem si, že ji mám rád a že už nikdy nebudu mít rád nikoho jiného. Zděsil jsem se, zajásal a propadal se studem. Pohledem jsem hledal Russe, ale ten koukal na moře a rukama si mechanicky masíroval stehna. Je to děvče mého nejlepšího přítele a já ji miluju. To není možnél Zvedl jsem oči a všiml jsem si, že mě Nancy upřeně pozoruje takovým mírným, pátravým pohledem. Nedokázal jsem se na ni usmát.

„Pojďte, vrátíme se domů,“ navrhla Chris. „Už máme dnes toho slunce dost. Osprchujeme se a a pojedeme se podívat do velrybářského muzea v Novém Bedfordu. Už dlouho se tam chci podívat. Že chceš taky, Georgi?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Taky bych se tam rád podíva1.“

„Co ty, Liz? Pojď, pojedem tam.“

„Do Bedfordu?“ zamyslel se Russ. „Počkej, to je přes sto –“

„Tak se jede. Souhlasíte? Fajn. Pojďte, hněte kostrou.“

Sebrali jsme zbytky jídla, láhve od piva a deky, husím pochodem jsme se vydali po jemném písku pláže, hekali jsme, jak jsme spálení a jak máme pořezaná chodidla, pozorovali jsme mořské vlaštovky střelhbitě se vrhající po treskách a s přehnanou veselostí jsme na sehe pokřikovali přitroublými přezdívkami, které nám vymyslel Russ. I tohle dobromyslné pošťuchovánípřinášelo úlevu a jakýsi pocit sounáležitosti. Myslím, že jsme si v té chvíli byli blíž než kdykoli předtím. Cosi – co jsme ani v nejhrubších obrysech nedovedli zobrazit nebo popsat, ale o čem jsme všichni věděli – se o pár kroků přiblížilo po lenivě klouzající třpytivé hladině moře. Když jsme se brodili pískem poslední duny k hrdě vztyčené siluetě Císařovny, zmocnilo se nás neodbytné nutkání ohlédnout se zpět. Přímo nad námi se neklidně zmítal veliký modrý drak hnaný sílícím větrem.

6.

Jen jsem v předsíni na stole zahlédl ten lístek, okamžitě mi bylo jasné, kdo ho posílá a proč. Byla na něm jediná řádka sestavená z různých typů písmen vystřižených z časopisů a nalepených zdánlivě náhodně vedle sebe. Stálo tam: BG – T – 9/8 UN: HPPS – PPP. Razítko na známce bylo z Brewsteru v Massachusetts.

„Je to pro tebe?“ pochybovačně řekla maminka. „Dívala jsem se na to a přiznávám, že z toho nejsem moudrá.“

„To je dobrý, mami,“ cítil jsem, jak mi cuká v koutcích. „Víš, my máme takový kód.“

Druhý den večer jsem tam měl samozřejmě další lístek, psaný na německém psacím stroji. Stálo tam: Oberhauptkommando Junggeselle, Benny Goodman, Totem, 9. srpna, účast nutná. Tímto se vám nařizuje dostavit se na označené místo hotov protancovat poslední střevíc. Pamatofala si, že nejdůlešitější fiec je DOSTAVIT SE, verstanden? Herr Unterfeldmarschall Bruno van Langendobber.

Shodil jsem ze sebe pracovní šaty a šel se osprchovat, ale v duchu už jsem byl na cestě a představoval si, jak to všechno bude.

Polovička legrace byla v přípravách. Chystáním takového večírku jsme se vyvztekali skoro stejně jako potom vlastní akcí.

Vypracovali jsme šíleně důmyslnou organizaci a dopisy, lístky a kryptické telegramy lítaly sem tam – telefon jsme neměli v lásce. Přitom jsme se to léto vlastně nikam daleko nerozjeli, to poslední léto, kdy Amerika byla pohromadě, to léto v jedenačtyřicátém roce. Já jsem jako obvykle pracoval v drtírnách papírny, Russ byl doma v Brewsteru a spisoval olbřímý historický román o Voltairovi a Bedřichu Velikém, Dal pracoval jako výčepní v exkluzívním jachtovém klubu a Jean-Jean byl na letní škole v Cambridgi, kde doháněl, co během semestru proflinkal. Jedině Terry bez nejmenších výčitek svědomí chytal lelky na rodinném sídle v Scituate.

Sehnat děvčata bylo podstatně těžší. Chris byla samozřejmě doma na Cape Codu a Ann pracovala jako recepční v Bostonu.

Ovšem Nancy dělala vedoucí v dívčím táboře v Pensylvánii a nemohla se uvolnit a Liz z Michiganu stroze zatelegrafovala Dalovi jedinou řádku: BLÁZNÍŠ? VYLOUČENO. SLYŠÍM TU BG DENNĚ. Po další zuřivé výměně dopisů mi Ann opatřila náhradní partnerku inzerovanou jako „nevysychající pramen legrace a psiny a fabulózní tanečnici“. A Dal si prý přitáhne nějakou luznou vílu nabrnknutou v jachtovém klubu. Nikdo neměl tušení, koho poctí svou přízní Jean-Jean.

Sejít jsme se měli v pravé poledne u Russe v Bostonu. Wany Hannon mi slíbil, že to za mě v sobotu vezme, když mu na oplátku píchnu někdy v týdnu. Zmocnil jsem se na skládce vraku jednoho sportovního dodge z dvaaatřicátého roku a trávil jsem pod ním veškerý volný čas. Jedno pero drželo pohromadě jen silou vůle, motor se každou chvíli přehřál, dvě pneumatiky měly těsně před penzí, ale já jsem doufal, že ten výlet vydrží. Už tedy nejen Jean-Jean a Dal, ale i já se dostavím ve velkém stylu se svým vlastním kabrioletem.

V tom týdnu jsem měl směnu od tří do jedenácti, takže jsem vyrazil krátce po půlnoci a hasil jsem si to chladem jasné noci podél vody a kolem měst honosících se slavnými jmény americké revoluce – Oriskany, Herkimer, Fort Plain. V Scotii jsem si v jídelně s celonočním provozem dal kávu a ve chvíli, kdy se nad pohořím Berkshires objevil první náznak ranního rozbřesku, přejížděl jsem řeku Hudson a prozpěvoval si podle rádia.

Kousek na východ od Pittsfieldu se kolo Stěstěny obrátilo. V Cummingtonu se mi přetrhl řemen od větráku, ale to jsem čekal. Měl jsem s sebou náhradní a závadu jsem na místě opravil.

Ovšem jen jsem vyjel z Leicesteru, prasklo to pero. Dalo to hroznou fušku a lilo ze mě jako z konve, než jsem tu káru vyheveroval, narval mezi osu a chassis špalek 10 x 10, sdrátoval to do hromady, jak jsem nejlíp uměl, a jelo se dál, i když jakmile jsem najel na nějaký hrbol, mlátilo to se mnou jak na kovadlině. V Marlboro mě chytila bouřka, a než jsem natáhl střechu, promokl jsem na kůži. Táhlo ke třetí, když jsem dorazil do Bostonu, a to už jsem vařil nepřetržitě.

Dům Currierových stál na kopci Beacon Hill. Projektoval ho slavný architekt Bulfinch. Přední vchod zdobily dva půvabně vznosné ionské sloupy a skleněné tabulky v obloukových oknech znachověly stářím. Vypnul jsem motor, otřel si do rukávu zpocený obličej a propadl jsem pocitu, že jsem tu něco jako pěst na oko.

„Rado, člověče, kde jsi tak dlouho?“ volal Russ ze schůdků před vchodem. Byl opálený a odpočinutý, vlasy mu padaly do čela. Na dveřích hlavního vchodu na stříbrné tabulce se skvělo ozdobným spencerovským písmem Currier. „Tys to vzal přes moře?“

„Ále, trochu jsem namok,“ odbyl jsem ho.

„Aha… a to jsi jel, nebo jsi tuhle nádheru tlačil před sebou?“ Sešel k vozu a prohlížel dýmající chladič. „Jak se jmenuje?“

„Čekám, že mi něco vymyslíš.“

„Nad tímhle zůstávám sprachlos.“ Popadl starý příruční kufřík mého tatínka, který jsem měl na sedadle. „Na to je i moje bujná fantazie krátká.“

Uvnitř v domě byl příjemný chládek. Stoupali jsme nahoru po točitém schodišti pokrytém smaragdově zeleným kobercem, a už jak jsem klouzal rukou po zábradlí z růžového dřeva, slyšel jsem dunivý rachot hudby a hovoru a hlavně a především ten hlas, který jsem si nade všechno přál slyšet. Jen jsem vešel dovnitř, Chris vyskočila, přiběhla ke mně a lehce mě políbila na tvář.

„Georgi! Něco se ti po cestě stalo?“

„Celou cestu se mi něco dělo,“ odpověděl jsem a všichni jsme se dali do smíchu.

„Vypadáš na to,“ řekla Ann a pokračovala: „Tady jsem ti přivedla –“

„Na to je dost času,“ přerušil ji Russ. „Nechte ho, ať si skočí nahoru, usuší se a trochu si vydechne. Nebo potřebuješ generální opravu?“

Za půl hodiny jsem se osprchovaný, oholený a oděný ve svém jediném slušném kordovém saku a kalhotech dostavil k představení své náhradní partnerce.

„Já jsem Bunny Delahoydová,“ řekla mi. Byla to malá obtloustlá holka s nosánkem jako knoflík a širokou pusou. Když se smála, zúžily se jí oči na pouhé štěrbinky. „Na podzim jdu na vysokou. Ann říkala, že jsi jel celou noc. Nejseš unavenej?“

„V životě jsem nebyl v lepší formě,“ ubezpečil jsem ji a kupodivu to byla pravda. „Tuhle merendu bych si nenechal ujít za nic na světě.“

„Loajálnosti, tvoje jméno je George,“ zamručel Terry, ale usmál se na mě.

Byla to nádhera sedět si v tom krásném rozlehlém obývacím pokoji. Nad hlavou neuvěřitelně vysoký strop, krby z černého mramoru, dveře z mahagonu s panty ze stříbra a polokruhová okna od stropu až na zem. Ze stěn v holubičí šedi civěly strnulé tváře Currierů ve fracích, v parukách a v soudcovských talárech. Takovéhle byty dnes neexistují, nenajdou se už ani na Beacon Hillu – všechny byly rozdělené na menší anebo „vylepšené“ točitým železným schodištěm a kuchyňskými kouty. Přitom dodnes kdykoli se přede mnou někdo zmíní o domě zařízeném s vkusnou elegancí, vybaví se mi před očima dům Currierových, podobně jako starý vlámský interiér, který má člověk navždycky otištěný v paměti. Byl to domov mých nejsmělejších snů a navíc v samém srdci města, které jsem měl nejraději na celém světě.

Na pohovkách a židlích byly v létě mušelínové potahy, což místnosti dodávalo vážnou a současně slavnostní náladu. Seděli jsme porůznu, pili jsme limonádu nebo rum s kolou, pouštěli jsme si desky a mluvili všichni najednou. Jako bychom se neviděli tisíc let anebo se nikdy ani na minutu nerozešli. Dal přišel se svým objevem z jachtového klubu, upovídanou nohatou holkou, která se jmenovala Sue Hazlettová, chodila do soukromé školy a měla vlastní deset metrů dlouhou šalupu. Jako poslední přišel Jean-Jean, bledý a ztrhaný, a přivedl s sebou Gwen. Na rozvěšené portréty dopadala zář pozdního odpoledne a lehký vánek šelestil listím platanů v ulici Mt. Vernon. Povídalo se o tom, co budeme dělat ve druhém ročníku, chvílemi jsme tančili a vesele se smáli vtipům, které jsme slyšeli už po sto padesáté. Děvčatům hořely tváře radostným očekáváním.

„Kam se půjdeme najíst?“ ozval se Dal. „Mám hlad.“

„To máš pořád,“ usadil ho Terry.

„No co, chceme přece změnit lokál, ne?“

„Žádnej spěch, Čínskej,“ řekl Russ. „Nic se nesmí uspěchat.

Musí to trochu nabrat páru.“

„Co má nabírat páru?“

„Co asi – dnešní večer, a vůbec život. Musí se trochu rozjet.“

„Aha, zase ty tvoje romantický představy,“ povzdechl Dal, ale ustoupil. I on to tak cítil. Byli jsme zas všichni pohromadě, v bezpečí těchhle pokojů plných důstojné nádhery, mejdan při big bandu před sebou, a tak jsme si přáli protáhnout ty chvíle blízkosti, pozdržet tu hýčkanou iluzi, že můžeme zpomalit i čas, zalít okamžik do jantaru.

„Ty dnes vypadáš skvěle,“ říkal právě Dal Chris. „Na mou duši úplná senzace, víš to?“

Jak by ne. Byla opálená v obličeji, ale ne přespříliš, bělmo jejích očí oslňovalo až bolestně a krásná ústa měla hebká jako samet. Dlouhé nohy a úzká klenutá chodidla, hladká a do hněda opálená, měla v bílých páskových lakovkách, a jak tam sebevědomě seděla, vzpřímená v bílých šatech z hrubého plátna, vypadala – ó, půvabe, tvé jméno je Christabel…

„Vážně?“ řekla potěšeně. „Je ti to zvláštní, včera jsem byla pro něco u Jordana Marshe a tam mi kdekdo říkal – ‚Vypadáš skvěle, vypadáš skvěle.‘ Tak jsem se kolem sebe rozhlídla a řekla jsem si, že mají pravdu.“

„Christabel by měla mít sochu u fontány v Jardin de Lux,“ zahučel Jean-Jean, „mezi nejpřednějšími ženami Francie.“

„Prokristapána, nerozmazlujte ji víc, než už je,“ stýskal si Russ. „Tuhle mě chytil komisař Atwood za Falmouthem kvůli rychlé jízdě a díky Chris mě pustil. ‚Mladík, se kterým chodíte vy, slečno Farrisová, je jistě slušný hoch,‘ vyjádřil se.“

„Za takových situací já vždycky mluvím francouzsky,“ podotkl Jean-Jean. „Ať se žandarmové čertěj jak chtěj, melu pořád svou, francouzsky a hezky fofrem. To je vyvede z konceptu.“

A pak už se slunce schylovalo za důstojné římsy fasád na protější straně ulice, my jsme se zvedli a vymotali se ven. Na adresu mého zmučeného dodge se snesla smršť neuctivých poznámek a já jsem předstíral, že se mě to hluboce dotýká. Russ měl k dispozici buick svého otce, tak jsme se s Bunny svezli s ním. Dal jel ve své fordce a Terry s Ann nastoupili do Císařovny s Jean-Jeanem. Večeřeli jsme ve známé restauraci Ustřice prosáklé pachem ryb a mořské vody, kde se nám nad hlavami točily větráky a na podlaze se táhly měkké cestičky žlutých pilin. Po večeři jsme vyrazili do zábavního parku Norumbega.

Nejdřív jsme protáhli pouťovými atrakcemi – „abychom se dostali do správně nezávazné nálady“ – jak to formuloval Russ. Courali jsme mezi střelnicemi a nazdařbůh jsme si vybírali různá povyražení. Chris vyhrála obrovského medvěda ve stánku, kde se hází na cíl kroužky. Dal tak dlouho manipuloval s dálkově ovládaným drapákem, až ulovil náramkové hodinky s Mickey Mousem, žlutý hřeben a dětský fotoaparát. U hracího aparátu, kde se střílelo na pohybující se předměty, nás všechny uvedl v úžas Terry: na modrou obrazovku vyskočily a přefičely messerscnmitty a focke-wulfové, míhaly se rychleji a rychleji a on je sestřeloval tak dokonale, až mu přístroj signalizoval červenou, bílou i modrou a zaznamenal tři hry zdarma a my mu všichni provolávali slávu. Pak jsme naskákali na autodrom, honili jsme se po dráze, vřeštěli jsme a povykovali na sebe. Způsob jízdy o každém leccos prozradil. Terry se srážkám vyhýbal, Jean-Jean kosil každého na potkání, Russ se dral proti proudu, Chris se snažila proplout mezi vozíky, Dal si vybral jeden cíl a neústupně šel za ním a do mě to nepřetržitě pálili ze všech stran.

Když jsme se nabažili autodromu, namačkali jsme se do jakýchsi gondol, které vypadaly jako bomby zavěšené na ocelových ramenech jeřábu, a svištěli jsme dokola takovou rychlostí, až ze zábavního parku zbyla jen žíznivá čára světel. Nakonec prohlásil Russ:

„Tak, moji miláčkové, bylo to překrásné a bylo toho dost, co říkáte? Jde se ke Králi.“

Ze všech tanečních pavilónů jsme měli nejraději Totem. Byl to veliký měkce osvětlený amfiteátr s pohovkami kolem nízkých stolečků, které se svažovaly k tanečnímu parketu hladkému jako mlat. Bylo tam vše, co jsme si přáli: široký prostor a v něm dost lidí, ale ne nabito, a většinou samí dobří tanečníci, málokdy se stalo, že někdo do někoho vrazil. A nad parketem za hradbou zlatých pultů usedli ti, kvůli nimž jsme to všechno organizovali. Na zápěstí jsme dostali neviditelné ultrafialové razítko, které nám umožňovalo volně procházet dovnitř a ven, a s ním jsme vstoupili do sálu. Rytmus nám vzkypěl vstříc jako zrychlený kosmický tep srdce a Chris zvolala:

„To je Jackson! To je jeho božský tón…“

„Kterou kapelu máš nejradši?“ zeptal jsem se Bunny.

„Artieho Shawa,“ odpověděla bez nejmenšího zaváhání.

„Znáš Míšence? Anebo Letíme non-stop?“ Pak si ale koketně položila hlavu na rameno a mrkla na mě. „Ovšem Benny Goodman je mimo vší konkurenci.“

O populární bandy jsme vedli věčné spory. Každý měl své oblíbence a ostatní zavrhoval. Zvuk orchestru Artieho Shawa byl fantastický, to měla pravdu, a ďábelsky dráždivý, ale občas byl Artie až vlezlý a dokonce vulgární. Tommy Dorsey zněl uhlazeněji, jenže býval občas sentimentální. Pokud šlo o ryzí muzikantství, všechna esa měl v bandu Ellington a navíc sám vynalezl nový styl. Ale taky to nebylo ono, Duke byl až moc vy umělkovaný, moc intelektuálský – kdyby se mělo při jeho hudbě tančit celý večer, bylo by to asi totéž, jako se pokoušet nalít do sebe pět litrů výborného sirupu. Nejlepší byl Count Basie, vlastně taky ne – Basie byl třída, nic proti tomu, měl nejvyrovnanější rytmickou sekci těch slavných let, měl obrovskou páru, ale chybělo mu – něco mu prostě chybělo. Glenn Miller byl v některých číslech nepřekonatelný, ale vadil nám jeho sklon k líbivosti: dával příliš velký důraz na zpěv podobně jako Jimmy Dorsey. Mít ovšem Boba Eberlyho a Helen O’Connellovou, dělal by to každý. Skvělý byl Harry James, Woody Herman i Gene Krupa. Měli vynikající sólisty a osobitý styl, ale když se to vzalo všechno kolem a kolem, někde přece jen něco vázlo něco jim někde chybělo.

Jediný band, na němž jsme se shodli bez výjimky, když jsme v jakékoli náladě a v jakémkoli tempu chtěli protancovat večer – ať jsme si chtěli zařádit, nebo se uklidňovat ploužáky – byl orchestr Benny Goodmana. Už řadu let se držel na výsluní našeho obdivu – překypoval nápady a vitalitou a bezprostřední muzikantskou invencí, jeho zvuk nejpřesvědčivěji zachycoval náladu večera, určitý okamžik v čase. Ta samozřejmost, s níž se kapela dovedla vzdát svých velkých hvězd – Krupy, Jamese, Rolliniho, Elmana, Staceyho nebo Wilsona – a nahradit je skvělými novými talenty, měla v sobě něco velikého, něco jako gesto laskavého vládce rozhazujícího plné hrstě drahokamů davu. Noví hudebníci byli zas tak dobří, že jsme všichni, i ti, co byli v kritice nejpřísnější, rychle zapomínali na své pochybnosti a čekali na nové nuance, na odlišný styl známých nápěvů. Žádná hudba nás nepohlcovala tak neomylně, žádná do té míry nepoutala naši pozornost a nevyvolávala touhu si jít zatančit. V slavné galaxii jazzové šlechty, složené z knížat, hrabat a vévodů, nejvyšší titul měl Goodman. Byl králem a to říká vše.

Jakoby v transu jsme se blížili na tu velkou hladkou taneční plochu a Peggy Leeová nám k tomu zpívala svým hypnotizujícím jemně zastřeným hlasem o touze a zklamání, Cootie Williams se štíhlým tónem svého nástroje vpadl tu a tam přidušeným tremolem a mladíček Mel Powell sypal na pianě akordy jako údery hran odněkud z veliké dálky…

Těch slz, co zříš, těch slz, co zříš,

když necháš mě a opustíš,

víc než se zdá,

víc než se slzívá…

Pak se nálada změnila. Saxofony vyjely s ostře rytmickou melodií a nad nimi se rozestřely žestě jako polnice při útoku na barbarskou citadelu, jejíž hradby rozmetaly svým břeskem a my jsme roztočili své partnerky, vytáčeli šrouby a složité figury a řičeli nadšením na konci každého sóla. Bunny byla dobrá tanečnice, to měla u mě Ann k dobru, jak jsem se jí snažil naznačit přes hlavy tančících párů – rychle jsme se jeden druhému přizpůsobili a hudba nás oba strhla. Ke stolu jsme se vraceli jen o pauzách. Nikdo neměl chuť pít, ani Russe to nelákalo. Bavili jsme se o glisandech Lou McGarityho a o báječně nadaném Powellovi – kde ho vyšťárali? – přeli jsme se ve vší pohoděo skupinách, o písničkách, a jaké to tu bylo minule, a čekali jsme, až hudba, která nám byla vším, znovu začne, stmelí nás a snese se na nás jako zlatý déšť…

Když ohlásili taneční soutěž, trochu nás to zaskočilo, ale v zápětí jsme odvážně šli na věc. Art Draper, majordomus tohoto pavilónu, foukl do mikrofonu – tehdy než se začalo mluvit do mikrofonu, každý do něj nejdřív foukl – usmál se svým bodrým chlapeckým úsměvem a oznámil základní pravidla.

„Řada z vás si stěžovala, že při nedávných soutěžích se nadržovalo milovníkům jitterbugu a latinskoamerických tanců (nesmělý potlesk a pískání), proto jsme se rozhodli, že dnes zjistíme, máme-li tu v sále mistry, kteří i ve víceboji aspirují na zlaté medaile (smích). Náš orchestr zahraje osm různých rytmů foxtrot, shag, tango, lindy, congu, charleston, rumbu a waltz, neříkám že v tomto pořadí. Možná že všichni všechno neumíte, ale nic nevadí, záleží, jak to dokážete zakamuflovat (zase smích a pískot). Naši sáloví rozhodčí mají oči všude, takže vás nejspíš odhalí, ale přesto vám všem přeju v naší soutěži hodně úspěchů.

Tak, a až vypadnou z kola všichni šmajdové, pajdy a motovidla (smích a sykot), začne jít do tuhého. Náš orchestr zahraje celý blok znova a vítězové budou vybráni z těch několika dvojic finalistů, kteří se udrží na parketu. Nezapomínejte, že posuzovat se bude nejen znalost a vynalézavost při figurách jednotlivých tanců, ale také plynulost přechodů z jednoho rytmu do druhého (zas to kvílení a potlesk). Ale teď už to je opravdu všechno, a soutěž může za pět minut začít. Ještě jednou hodně úspěchů!“

Všech deset se nás stáhlo do chumlu na krátkou poradu. Zeptal jsem se pala: „Půjdeš to zkusit?“

„Co bych zkoušel? Já to vyhraju!“

„Já to vyhraju!“ oznámil Russ. „S nepatrnou pomocí těchhle nožek jako psí víno.“

„Ty!“ smála se Chris a pohozením hlavy si shrnula vlasy z očí. „Ty máš co dělat, abys mi stačil.“

„A co ta soutěž v conze v Modrém rádžovi, co? Kdo tam uvedl v úžas celý sál, hmm?“

„Samozřejmě ty a tvoje ohnivá románská krev.“

„Tak vidíš.“

„Umíš tango?“ zeptal se mě Terry.

„Prokristapána, já myslel, že tango vzal s sebou do hrobu božský Valentino.“

„Jak vidím, jsem mezi přítomnými barbary jediný znalec tanga,“ řekl Jean-Jean.

„Jak se to dělá?“

„Hlavně se přitom musíš tak ňák přihrble plížit,“ poučoval Dal. „Asi takhle.“

„Příteli, ty vypadáš jako Groucho Marx, když mu vyholejí obočí!“

Všude kolem nás zněl smích a páry si zkoušely taneční kroky. „Tamhle je Dick Fallon,“ upozornila mě Bunny. „Ale tu holku neznám.“ Ukazovala na rozložitého docela hezkého mladíka v potápkovském účesu, který se bavil s oslnivou rudovláskou v kolové sukni. „Jsou skvělí. Minulý měsíc vyhráli soutěž v Riversidu.“

„Počkat, neříkal taky něco o charlestonu?“ napadlo mě najednou. „Já charleston neumím!“

„Stačí, když budeš srážet kolena a vyhazovat paty,“ škádlila mě Chris a v očích jí hrálo. „Nesmíš si to tak brát!“

Byla to hezká chvíle: něco jako přátelák, v němž není poražených. Jedině Jean-Jean s Gwen se rozhodli, že si půjdou sednout. Chris o mě znovu zavadila pohledem a spiklenecky mrkla: překypovala živostí, hravostí a temperamentem.

„Jsi připraven, Georgi, fakt připraven?“

„Počkej, až uvidíš moje dvojité šrouby!“

Goodman zahájil foxtrotem, což bylo od něho milosrdné, pak přešel do waltzu a páry pomalu začaly odpadávat. Tu a tam jsem zachytil pohledem Russe s Chris, tančili lehce a půvabně, a Terryho, vedoucího partnerku obřadně a s vážnou tváří. Jako třetí přišla na řadu rumba. Rozhodčí v uniformách se teď mezi námi jen míhali a poklepávali na rameno hned tu hned onde. Dal se Sue už ztroskotali, rumbu Dal nikdy pořádně neuměl. Pak následoval shag – panebože, při tom byla vždycky hrozná legrace, škoda že vy mladí už to neznáte – a po něm tango, při němž jsme si s Bunny ani neškrtli.

„Promiň, mé taneční vzdělání je neúplné,“ omlouval jsem se.

Pokrčila rameny a bezelstně se usmála. „Vždyť jsme nedopadli tak zle.“

„Conga!“ zvolal Art Draper a štíhlý Davey Tough se štvaným pohledem začal vyťukávat její naléhavý rytmus. Parket nebyl zaplněn už ani z poloviny a soutěžících pořád ubývalo. Terry s Ann a Russ s Chris se ještě drželi. Otáčivé reflektory přejížděly světelnými pruhy po tančících párech a zalévaly je zlatým třpytem. Pak se ozvalo „Lindy! Rop! Lindy!“ a orchestr spustil Nerozhodnou. Rytmus teď udávaly dechy a celý parket poslušně hopsal otáčka-krok-otáčka. Dosud si tam skvěle vedl Fanon se svou rudovlasou společnicí, pak nějaký útlý mužíček v šedomodrém saku s dívkou v barevně sladěných šatech, dále urostlý černý pár tančící v chicagském stylu se vzpřímeným držením a asi tucet dalších. Kolem nás také prolétli Russ a Chris, její široká sukně se rozvlnila jako pláštěnka matadora a všichni jsme je mohutným křikem povzbuzovali.

„Můžou to vyhrát!“ řekl Dal. „Koukejte! Koukejte na ně…“

„A už tu máme další rytmus!“ zahřímal hlas Arta Drapera a orchestr spustil další číslo připravené směsi. Terry s Ann vypadli při lindy a přišli za námi. Stáli jsme na kraji parketu, párů pořád ubývalo a my jsme nespouštěli oči z Russe a Chris, jak krouží, jak ještě zrychlují při conze, jak se plouží při couráku Blues v Savoyi v dokonalém a přirozeně vláčném souladu.

„Kde se to ten chlap naučil?“ křičel Dal. „V životě jsem ho neviděl takhle tancovat.“

„Jsou dobrý,“ kývala Bunny, „jsou fakt moc dobrý! Jsou – náhodou nechoděj spolu už delší dobu?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „už od kolíbky. Jsou pořád –“

„Tak to je jasný.“

„Máš pravdu, ale je v tom ještě něco víc,“ řekla Ann. „Chris je – podívejte! – ta má v sobě něco…“

Zbývalo už jen osm párů, pak šest, pět. Orchestr rozpálil Válíme. Draper se rozehříval čím dál víc, povzbuzoval na všechny strany a křičel do mikrofonu: „Výborně! Ukažte nám, jaké znáte figury…“ Pak už zbývaly jen tři páry. Fanon se svou rudovláskou, ten černý pár a Russ s Chris. Draper stál se dvěma dalšími porotci na pódiu, konferoval, gestikuloval, nadšeně přikyvoval nebo pochybovačně kroutil hlavou. Lou McGarity vpadl ostrým chraptivým sólety a jeho veliký trombón házel zlaté odlesky na všechny strany. Utlý Russ se úhořovitě potápěl do kolen v rychlém sledu otevřených figur a v mžiku zas stál rovný jako svíce, Chris zářila vzrušením, rty pootevřené, usmívala se, dokonce se smála, otáčela se jako na obrtlíku a její nádherná stehna pod tylem spodničky zářila jako bronz.

„Naši jsou epesní!“

„Přidat! Vydržte!“

To už jsme křičeli všichni a tleskali jsme do rytmu. Skupina plechů stála, všech pět do jednoho, a trubky swingovaly unisono. Rytmus nás všechny strhl – přelil se přes nás jako rozbouřený příboj. Ještě poslední závěrečný chorus, bubny vířily jako vzedmutá vlna obrovské laviny – a blok skončil…

Řev v sále byl ohlušují. Art Draper ukazoval z pódia na Russe a Chris a něco na ně volal. – pak se najednou se zbylými dvěma páry octli na pódiu. Art podával Chris miniaturní totem pomalovaný pestrými barvami a volal do mikrofonu – „a první cenu vyhrává Chris Farrisová a Russ Currier z Bostonu.“ Pak se předávaly ceny dalším párům, vítězové si s nimi podávali ruce, Chris objala tu malou zrzku i vysokou černošku, další stisky rukou s Artiem Draperem a slavnostní okamžik skončil. Orchestr odcházel a Russ s Chris se prodírali k nám rozesmátým davem a přijímali gratulace ze všech stran.

„Vidíte ho, on to dokázali“ křičel Terry. „Ta šelma podšitá, on si řekne, že vyhraje, a doopravdy vyhrál!“

„No dovol,“ ohradila se Chris a Dal zaprotestoval:

„Co to k sakru meleš, Terry – Chris strhla sál.“ Objal ji a políbil. „Byla jsi senzační, holubičko. Tvůj výkon je legendární.“

Russ si kapesníkem otíral obličej. „Ovšem při tangu by to bylo chtělo ještě trochu plynulejší skluz, Chris…“

„– a co ten chareston?“ vykřikla, ruce v bok, tváře jí hořely, oči svítily odrazem zlatých světel nad pódiem. Ještě nikdy jí to tak neslušelo, vypadala ještě krásnější než na památném fotbalu s Yalem a na pláži v Nausetu.

„Všechno záleží na tom, jak se člověk ovládne,“ prohlásil Russ. „Jak se dokáže zvládnout ve stresové situaci. Vždycky je to tak.“ Vzal pestře pomalovaný totem a podrobně si ho prohlížel: nahoře medvěd, pod ním sova, ještě níž rys a orel. „Tohle pro mě znamená víc – tahle nepatrná tretka pro mě znamená víc než třeba můj rychlopalný ralston, než můj odznak elitního střelce. Symbol je to ale podivuhodně falický, že jo?“

„Russi!“

„To mi jen tak náhodně blesklo hlavou!“ Dopil, co mu ještě zbývalo ve sklenici, a objednal další rundu. „Zkrátka jsme nejlepší. Jsme prostě králové.“

„Už to asi tak bude.“ Chris se na něj usmála tím úsměvem, který mezi dívkou a mužem může znamenat jen jediné.

„Jinak vám musím oznámit, že jste tragicky zklamali – doufal jsem, že dnešní soutěž bude záležitostí pistolniků. Jenže někdo na to má a někdo ne, jak Bismarck kdysi poznamenal k George Sandové.“

„Nenaparuj se, miláčku. Vítězi sluší skromnost“

„Co chceš? Nikdo mě nechválí, chválím se sám. Víte co?“ hrábl si rukou do vlasů a v očích mu rošťácky blýsklo. „Když je teď nad slunce jasnější, že tu máme solidně zaslouženou reputaci, pojďme si pořádně zatrsat po svém…“

Orchestr se vrátil k pultům, my na parket a kývnutím hlavy jsme se zdravili s některými soutěžícími. Měli jsme k nim najednou takový bezstarostný vztah samozřejmého kamarádství. Orchestr zahrál senzační Proměny, pak Peggy Lee zazpívala náladový doják Už je to tak dávno a po ní předstoupil před orchestr Goodman a ukázal nám, v čem to je, že je králem té černé tyčky.

Riskantně balancoval mezi výrazem překypujícím emocemi a rovným ukázněným elegantním tónem v číslech, která nám někdy byla nade vše v tom našem neklidném, hroutícím se světě.

Březnový vítr, tím mi srdce jihne –

telefon zvoní, kdopak ho však zdvihne?

Jako v strašidelných snech

v těch hloupostech

vidím zas tebe…

Večer pomalu končil. Vyměnili jsme si partnerky, já jsem se při Měsíčním svitu octl s Chris v náruči, Goodman tu jednoduchou melodii protkal až bolestně svíravým lkaním nad Toughovými péřovými údery kartáčků a Powellovými chmurně bluesovými akordy a celý parket se pohupoval v zasněném smíření v odlesku zlatých světel. Tancovat s Chris znamenalo doslova se vznášet v oblacích, člověk si vůbec neuvědomoval, že dělá kroky, otáčky, že se pohybuje. Dodnes, kdykoli uslyším Měsíční svit, vidím ji před očima ten večer.

„Tancovala jsi báječně,“ drmolil jsem. „Na mou duši fantasticky.“

„Bavilo mě to.“

„A usmívala ses, jako bys –“ nechal jsem toho.

„Jako bych co?“ Trošičku se odtáhla a podíval a se na mě. Oči měla plné těch droboučkých zelených světýlek.

„Jako bys byla celou dobu věděla, že určitě vyhraješ.“ To jsem ji původně říct nechtěl, ale to, co jsem chtěl, to jsem říct nemohl.

„Možná že to tak bylo.“ Rozesmála se tím svým hrdelním smíchem, v němž se skrývaly tajemné hloubky. „My jsme prostě – zkrátka šlo nám to, soustředili jsme se na střídáni rytmů, hudba se nám strašně líbila a teprve pak jsem si všimla, že na parketu už skoro nikdo není. V tu chvili mě napadlo, že můžeme vyhrát. Vycítila jsem to z Russova sevření, tadyhle dole, jak mě držel na zádech. Chápeš to? Napadlo mě, že určitě vyhrajeme, že už se o tom nedá pochybovat. Mluvím hloupě, viď?“

„Ne, ani trochu.“ Nic, co jsi kdy řekla nebo udělala, mi nemůže připadat hloupé. To jsem už ovšem nahlas nevyslovil. Byla přece dívkou mého nejlepšího přítele a byla do něj vášnivě, hluboce a navěky zamilovaná. To jsem věděl, protože milenci jako zloději mají svá znamení a kódy a s tím se nedá nic dělat. Zavřel jsem oči a kroužil sálem jako idiot v posvátném vytržení a klarinet Bennyho Goodmana lkal o ztracené lásce, jeho melodie chvílemi studila do morku kostí, chvílemi překypovala temperamentem a zas upadla v hloubavý tón, a otáčivé světlo reflektorů mě bodalo do víček.

Jako poslední číslo zahrál orchestr Hvězdný prach, sladkobolný závěr všech tanečních večírků mé generace, a po něm ještě závěrečnou znělku orchestru, Goodbye, nejsmutnější věc, kterou kdo kdy napsal, a my jsme stáli a potichu a s lítostí tleskali, pozorovali jsme hudebníky, jak skládaji nástroje a pak jsme se loudavě vraceli ke svému stolu. Seděl tam Jean-Jean a strohým tónem vykládal Terrymu:

„Ovšem jestli došli až k Černému moři, jestli opravdu přerušili železniční spojení mezi Oděsou a Kyjevem –“

„O válce už ani slovo,“ okřikl je Russ. „Hele, nechte toho aspoň pro dnešek. Tak jsme si to přece domluvili. Já vím, je to hrozný, Němci se chystaj schramstnout celej svět, za chvíli nás všechny odvedou a ostříhaj dohola. Ale dnes, prosím vás, toho nechte!“

Jean-Jean se na něho usmál svým okouzlujícím a přitom shovívavým úsměvem a řekl: „Jak račte, veličenstvo, králi jitterbugu. Co poroučíte dál?“

Russ pokrčil rameny a zamyslel se: „Přece se nerozejdeme v nejlepším. Kam teď?“

Stáli jsme pohromadě v té vlahé noci, nesnesitelně duchaplní a hlubokomyslní, smáli jsme se všemu a vlastně ničemu. Nejdřiv jsme vyrazili do nějakého podniku s celonočním provozem, kde to znal Dal, a dali si tam vajíčka benedict, pak si vzpomněl Jean-Jean, že by chtěl vědět, jak vlastně vypadal Massassoit, tak jsme se jeli podívat do Plymouthu na jeho sochu, a když už jsme tam byli, běželi jsme až na pláž, abychom Jean-Jeanovi ukázali i tu skálu, u níž přistáli naši předkové, ale byla tam taková tma, že nic nebylo vidět. Nakonec jsme skončili na malé zastrčené plážičce nedaleko Scituatu, vykoupali jsme se, zachumlali se do ručníků a dek, usadili se na nízkém skalnatém útesu a hvězdy nad námi pomalu bledly, obloha byla zprvu břidlicová, pak se zbarvila do holubí šedi a zrudla lososovými červánky a v křovinách ragosy a vavřínu se tu a tam ospale zavrtěl nějaký pták.

„Tamhle je Minotův maják,“ ukazovala Ann. „Miluji tě.“

„Ale,“ podivil se Terry. „Co tak náhle?“

„Počkej, vidíš to? Jeden, dva, tři, čtyři – vidíš ty záblesky? Mi-lu-ji-tě.“

„Takovýhle maják beru,“ řekl Russ. „Bože můj, mám pocit, že jsem toho konečně dosáh.“

„Čeho?“

„Jak zní Aristotelova definice štěstí, Gilligane?“

„Štěstí je v podstatě stav duše.“

„Jestli to tak je, všichni jak jsme tady, jsme už štěstí dosáhli, nám se to podařilo.“

„Mluv za sebe,“ uzemnil ho Dal. „Pro mě je štěstí padesát táců ročně a místo na burze.“

„Nech si ty řeči, Dale,“ žadonila Chris. „Aspoň dneska.“

„Tak na něj, poklade!“ Russ zaujal dramatický postoj s rukou napřaženou před sebe. „Za sto let od našich časů, až dojde k velikému účtování o této době, nechť ve věčné paměti se zachová postoj této líbezné americké dívky, jež vyvolala –“

Bez nejmenšího předchozího náznaku se nad mořskou hladinou vyhouplo slunce jako obrovský topasový medailón a rozlilo k nám proud chvějivě třpytivých paprsků.

„Přejte si něco!“ vykřikla Chris.

„Prosím tě, při východu slunce se nic nepřeje,“ usadila ji Ann. „To když vidíš první hvězdu, ne slunce…“

„Ba ne. Já si něco přeju, když ráno poprvé uvidím slunce.“

„Takováhle noc už nebude nikdy,“ řekl Russ a postupně se nám všem podíval přímo do očí. „Tohle je vrchol. Taky to tak cítíte? Teď už půjde všechno z kopce.“

„Aby ses nám nezalkl nostalgií,“ procedil mezi zuby Terry. „Dnešní vylomeniny jsou vždycky z hlediska zítřka staré zlaté časy.“

„Víte co? Pojďte si slíbit,“ pokračoval Russ, „že ode dneška za deset let se tu sejdeme. Přesně na tomhle místě. Co tomu říkáte? Pojďte, odpřísáhnem si to.“

„Za deset let,“ opakoval Jean-Jean a nevěřícně kroutil hlavou. „Kdo ví, co bude za deset let, mon vieux…“

„Je to v našich silách. Stačí – stačí pevné odhodlání a upřímný zájem.“

„A trochu štěstí,“ dodal jsem.

„Dobře, tak taky trochu štěstí.“ Zamával nad hlavou pestře pomalovaným špalíkem dřeva. „Přistupte blíž a přísahejte na posvátný totem z Norumbegy!“

Všichni jsme přísahali.

Pak jsme se po skupinkách trousili k autům, oblékli jsme se a rozloučili, ale pořád jsme se nějak nemohli odtrhnout, postávali jsme opření o blatníky, pokuřovali jsme a bezstarostně si povídali, zmámení euforií, která nás neopouštěla. Nakonec už všichni postupně odjeli a v tom svěžím čistém ránu jsme si stáli tváří v tvář Russ, Chris a já.

„Bylo to skvělé,“ zašeptala Chris, objala Russe kolem pasu a zvedla k hěmu šťastný obličej. „Co my jsme spolu užili!“

Měla pravdu. V těch několika slovech řekla všechno.

Hodil jsem si na hlavu ručník a sušil si vlasy. Na ramena mi pražilo slunce, uvědomil jsem si, že nás čeká pamý den. Zničehonic jsem si poprvé za celou tu dobu vzpomněl na Nancy. Vůbec jsem ji nepostrádal. Zastyděl jsem se, že si nepřipadám provinile.

„Mně se nesplnilo moje přání,“ řekl Russ lítostivě.

„Co ty ještě můžeš chtít,“ obrátil jsem se k němu. „Sakra, chlape, co ty sis ještě při východu slunce moh přát?“

„Aby to tak zůstalo navždycky.“

Zasmál se a nastoupil do otcova buicku.

II. BEZ TEBE ANI KROK

1.

„Nech už toho, Georgi,“ syčel na mě Russ. „Vylez z tý vlhký díry a pojď pozdravit krásný nový den.“ Právě se vrátil z přespolního běhu, štíhlý, opálený, vlasy zmáčené ze sprchy přilepené k hlavě. Vypadal jako Indián – jako krásný Indián z východního pobřeží. Nahlížel do knihovny a mhouřil oči v té tmě. „Sakra, vždyť tu stejně nikdo není,“ konstatoval už normálním hlasem. „Však taky kdo má všech pět pohromadě, co by tu dělal? Pojď, půjdem se najíst. Už je pět pryč.“

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem. Odložil jsem barevné tužky na podtrhávání, sepnul výpisky, zamkl místnost a vyrazili jsme spolu přes trávník, na němž tu a tam ležely první vločky podzimního listí, čechrané lehkým vánkem od řeky.

„Léto, to indiánské léto,“ prozpěvoval si Russ s rukama nad hlavou. „Cítíš ten mile páchnoucí paludální vzduch?“

„Ten paludální necítím, protože nevím, co to je,“ odpověděl jsem.

„Pro tebe teda hnilobný, kamaráde.“

„Proč to proboha neřekneš rovnou?“

Znechuceně nade mnou kroutil hlavou; „Ty do nejdelší smrti nic nepochopíš. Nikdy nepoužij obyčejného slova, může-li slovo známé jen zasvěcencům udeřit hřebíček na hlavičku. Japa si myslíš, že se z tebe stane pán?“

Prošli jsme branou s tepanou mříží. Už jsme nebyli zelenáči, postoupili jsme a byli jsme příjemně nakvartýrovaní v břečťanem obrostlých domech, jimiž rektor Lowell odpověděl členům elitního klubu na stížnost, že se bydlí v myších dírách. Naše přepychové koleje, kterým se říkalo „Lowellovy domy“, se táhly podél břehů řeky Charles. Russ, Dal a já jsme obývali jedno apartmá, Rhino a Mel bydleli vedle nás a Terry s Jean-Jeanem o patro níž. Vcházelo se vchodem K, ale my jsme zarytě trvali na svém, že to je Péčko.

„Skočíme se podívat, co dělá Jean-Jean a Kafr,“ navrhl Russ. „A jen tak se nás nezbavěj. Už jsi viděl, koho si zas Jo-Jo nabalil? Jmenuje se Ava – příjmení jsem zapomněl. Kozy má jak koule do houfnice.“ Zakoulel očima a začal se natřásat. „Můj Bože, s tou je to asi lebeda. Jupííí!“

„Já jsem si myslel, že ses uštval k smrti lítáním kolem Melrose,“ káral jsem ho.

„Taky že jsem se uštval. Ale co to má s tím společného? Ve mně dřímá nevyčerpatelná zásoba nesprávně uložené sexuální energie. Tvrdí to Mel Strasser a ten by to měl vědět, neboť přes medicínu je génius.“

„U nás doma se tomu říká docela obyčejně nevycválanost,“ řekl jsem.

„Jenže tady nejsme u vás, ty premiante. Tady máme na všechno termín, všechno se musí nacpat do terminologie a naopak.“

Stoupali jsme po schodech a už jsme slyšeli směsici hudby, křiku, kleteb a hlas reportéra, který četl v rádiu večerní zprávy. Russ otevřel dveře dokořán – tehdy si nikdo pokoj nezamykal – a zařval:

„Jojo! Co má znamenat toto lkaní a bědování? Po jakých stezkách se vydáme dnešního večera?“ Vzápětí však svěsil gestikulující paže. Po celém pokoji se válely šaty, visely po nábytku, sypaly se z luxusních zavazadel. Na podlaze stál kartón od alkoholu zpola naplněný knihami. V rádiu hráli Čerokéze. „Hej, co se to tady děje?“

Jean-Jean vykoukl z ložnice. „Joie,“ odpověděl. „Heslo zní joie.“ Vyrazil ze dveří, v mžiku byl u nás, objal Russe a potom i mě. „Osvobození, znovuzrození, jak chcete.“

„Co se děje?“

„Odjíždím, mon vieux.“

„Odjíždíš? Vždyť ses sotva přistěhoval, teprve se začíná –“

„Já vím.“

„Kristepane, Jojo, snad ses nedal vylejt – tak brzo?“

„Ne, ne, nic takového,“ smál se a vážně na nás pokyvoval ukazovákem. „Nic tak nedůstojného. Jdu sám. Načisto dobrovolně.“

„Ale proč?“

„Protože už jsem takovej.“ Zase se rozesmál a oči mu zářily. Jeho proměna byla neuvěřitelná, vypadal jako mladší, šťastnější a mnohem rozhodnější bratr Jeana de Barrese. „Přece byste nechtěli, abych vám tu zkejsnul, abych se usadil!“ A pak tiše dodal: „Ne, vážně, jedu do Brazzavillu.“

„Kam?“

„Do sborů generála de Gaulla.“

„Pro-bo-ha…“ Russ zíral na zavazadla a na šermířskou masku, která se zakutálela do koutu místnosti. Jeho tvář doslova strnula – nikdy jsem ho tak ještě neviděl. Začal si hryzat dolní ret.

„Ale – to přece nejde…“

„Jde. Jedu.“ Najednou popadl polštář z Terryho modrého gauče a vyhodil ho do stropu. Při pádu narazil na římsu nad krbem. Do ohniště spadla láhev a rozlila se. „Konec!“ vykřikl. „Konec menuetu, pánové!“

„Prosím tě, Jo-Jo, rozmysli si to ještě,“ řekl Russ. „Zůstaň tu. Aspoň na tenhle semestr. Aspoň do velkého fotbalového klání s Yalem. To už tě ani nezajímá, jak je roznesem?“

„Můžeš mi to napsat, mon vieux, a připsat všechny drby ze staroslavného učení.“ Přidržoval si v zubech cigaretu a po kapsách lovil zapalovač. „Kdepak, již hnil jsem ve svém stanu dosti dlouho. Hmmm – citát z klasika, sleduješ, Russelle? Jak je vidět, nepobýval jsem na Harvardu nadarmo.“

Zachytil můj pohled a mrkl na mě s takovým tím čtveráckým a současně vážným výrazem, jak to umí jen Francouz. Přistoupil jsem k němu a popadl ho za ruku. „Hodně štěstí,“ řekl jsem. „Přeju ti hodně štěstí.“

„Děkuju, Georgi. Budu ho dost možná potřebovat.“

„Ale takhle se přece nemůžeš sebrat a jit,“ vpadl nám do řeči Russ. Už se trochu vzpamatoval, ale očima pořád rozrušeně těkal z místa na místo. „Nemůžeš přece – nepustíme tě bez rozloučení, náš klan se musí sejít –“

„Samozřejmě, chce to rituální obřad,“ souhlasil Jean-Jean a zase na mě tak mrkl. „Za co bych stál, kdybych vás oloupil o ten rituál?“

O dva dny později – naštěstí to byl pátek – jsme se večer začali slézat v Jean-Jeanově bytě na druhém břehu řeky. Přípravy byly hektické. Russ vydával rozkazy jako velitel vážně ohroženého bataliónu. „Překvapit ho nemůžeme, když je to takhle. Ale chci, aby se aspoň dal dohromady mejdan, na který Jean-Jean do smrti nezapomene. Musí to být něco absolutně a výjímečně perfektního. Nic nenechat náhodě. Jasný?“ Sám nakoupil tři úctyhodné kartóny nejlepšího pití, jaké kdy Skotsko a Kentucky vyrobily. Terry dostal rozkaz nešetřit na jídle a Dal měl dohlížet, aby byla hojnost – tedy fůra – ledu, mě pověřil, abych ode všech posbíral gramofonové desky a Jean-Jeanovy oblíbené opatřil dvakrát pro případ, že by se něco rozbilo. Holkám řekl na rovinu, že prostě musejí mít čas anebo že s námi pro zbytek roku nemají počítat – možná pro celé další desetileti. Russ byl zkrátka ve svém živlu – to bylo něco pro jeho výstřední romantickou duši. Všechno ostatní pro nás přestalo existovat.

To odpoledne jsem za sebe do kolejní knihovny sehnal záskok, nějakého Schilze, a pyšný jako páv a nervózní jak stará hysterka jsem v Císařovně vyrazil do Wellesley a nabral tam Nancy. Chybělo mi, že s námi nejede taky Liz, ale po červnovém výletu se s Dalem rozešli. Dal tvrdil, že ho přestala zajímat.

„Je divná,“ svěřoval se nám jednou v noci. „Já nevím – těžko říct, o co jí vlastně jde. Jako by nedržela pohromadě, jestli víte, co tím myslím!“

„Jsi docela obyčejně naštvanej, protože tě vyhmátla při tom softballu,“ mučil ho Russ.

„Omyl.“ odpověděl docela klidně a zamyslil se. „To je v něčem jiným. Je taková chladná… Ne, počkejte, nemyslím frigidní – jen jako by duchem byla někde jinde. Člověka to znervózňuje…“ A najednou zas nasadil ten svůj výraz orientální kočky. „Co si s tím budeme lámat hlavu, třeba je v tom chemie. Zkrátka změna neuškodí.“

Když jsem vešel do vestibulu, stála tam Liz a bavila se s Nancy. Nancy mě rychle líbla, aby se neřeklo. Bylo mi jasné, že je naštvaná. Mezi obočím se jí objevila ta zlověstná tenká a rovná vráska. Liz mi okamžitě podávala ruku s paží napřaženou jako chlap.

„Ahoj, Georgi.“

„Nazdar, Liz.“

„Vyřiď Jean-Jeanovi, že mu přeju hodně štěstí. A všechny ode mě pozdravuj.“

„To víš, že jo.“ Nevěděl jsem co říct. Napadlo mě, že se rozhodla najust se k nám připojit, ale podle řeči to nevypadalo. Celá ta věc mě vyvedla z míry a dost mě mrzela. „Budeš nám chybět, Liz.“

„To se ti zdá.“

„Ne, fakt.“

Nenuceně se usmála. „Svět se nezboří, Georgi. Pozdravuj ode mě Dala.“ A zase se tak upřímně rozesmála a nespouštěla ze mě oči. „A tu a tam mi dej vědět, jak si vede v té své soukromé hře na byznys, jo?“

Když už jsme jeli po Wellesley Hills, zeptala se Nancy: „A mimochodem, koho tam bude mít Dal?“

„Nějakou Kay Maddenovou. Je z Benningtonu. Ještě jsem ji neviděl.“

Nancy už nepromluvila a na mě se snášela deprese: zase to nutkání urovnávat, vysvětlovat, dávat věci do pořádku. „Je mi líto, že to takhle dopadlo, Nancy.“

„Z toho si nic nedělej. Takhle to na světě chodí.“ Přitom zarytě koukala před sebe na kolemjedoucí auta, vlasy jí lehce poletovaly kolem obličeje.

„A co Liz – nese to těžce?“ zeptal jsem se.

„To je pitomá otázka! Prosím tě, Georgi!“ Blýskla po mně modrýma očima a hned zas strnule koukala dopředu. „Ta už hezky dlouho chodí s někým jiným. Je to někdo z Amherstu, seznámila se s ním už na jaře. Proč si vlastně myslíš, že je Dal takový terno?“

To mě nadzvedlo. Kterým směrem zamíří má loajálnost? K Nancy nebo k pistolníkům?

„Liz je ohromně atraktivní dívka,“ pokračovala s významným pohledem směrem ke mně. „A taky ví, co chce.“

„Já vím, Nancy. Taky jsem tím nechtěl –“

„Liz ví, co od života chce, a určitě to dosáhne. Do posledního písmene. To budete koukat. A když někdo nemá na to, aby ji ocenil, jeho smůla. Spousta jiných to dokáže.“

„Samozřejmě, to víš, že jo,“ opakoval jsem nervózně. „Liz je fakt bezvadná, vždycky jsem si to myslel – to přece víš.“

„Moc přesvědčivě to neříkáš, Georgi.“

„Mně šlo jen o to, aby všechno bylo – však víš jak – jako vždycky.“

„Jenže to nejde. A už toho nech, Georgi.“ Přejela si palcem bezvadně upravené nehty na druhé ruce. „Řekni mi radši něco o Jean-Jeanovi. Jak se do té Afriky hodlá dostat? A to bude hned důstojníkem, viď?“

Nechal jsem Liz a bavili jsme se o de Gaullovi, o Africe, a co jsme dělali a nedělali celé léto. O tom večírku v Totemu jsem jí napsal, i když hodně zjednodušeně – nějak mi to přišlo jako rouhání vypisovat všechno do podrobností – a podle odpovědi ji to nijak nezaujalo. Teď se najednou chtěla dovědět víc, zvlášť ji zajímala ta taneční soutěž.

„Chris s Russem byli skvělí,“ vyprávěl jsem. „To si fakt vůbec neumíš představit. Byli čím dál tím lepší – mělas je vidět při závěrečném tanci. Jako by spolu splynuli, jako by se vznášeli ve snu.“

„Nezdá se mi, že jsou tak dobří.“

„Fakt byli – hlavně Chris. Všem nám to šlo. To je ta alchymie, jak říkává Russ. I Terry s Ann se udrželi až do posledních 12-15 párů. My bychom se určitě byli dostali mezi poslední tři, kdybys tam byla, na to bych vzal jed.“

„Neblázni, prosím tě.“

„Ne, fakt. Ty bys mě vedla při tangu a conze a všechno by dobře dopadlo. Víš, dávali pozor hlavně na děvčata.“

„Přeháníš,“ opakovala, ale zřejmě jí moje ujišťování polichotilo a cestou do města se její nálada trošku zvedla.

Jean-Jeanův byt – jeho pied-a-terror, jak to nazval Russ byl v renovovaném starobylém sídle, stropy vysoké s římskými oblouky, nikde žádné dveře kromě do koupelny a okna na severovýchod přes nadýchanou zeleň rozsáhlého parku Fens k po zlacené kopuli historického State Housu a výstražně vztyčené mu prstu věže celnice. Na nájemné jsem se radši neptal. Měl tam vyřazená lehátka z jakési staré holandské výletní lodi, rozkládací gauč s pruhovaným potahem a obrovský gramofon, na kterém blyštivá ramena a páky ve skleněném pouzdře dokázala najednou vyměnit nebo obrátit až dvanáct desek s téměř neslyšným klapnutím v ukrytém strojku. Hrál se právě Avalon, který měl Jean-Jean ve veliké oblibě, a zábava byla v plném proudu.

„Zdráv buď, Rado.“

„Dva se sem snad ještě vejdou…“

Terry s Ann tančili, Chris se starala o Jean-Jeana, Mel Strasser s vážnou tváří medika doprovázel Marge Feldmanovou, upřímnou a vyrovnanou holku z Radcliffu. Byl tu taky Rhino Tanahill – ozdoba večírku, neboť druhý den měl nastoupit proti Columbii – ten si přivedl Prill Harmsovou z Vassaru, dále Fletcher a Bierce a jeden ostýchavý Francouz, který se jmenoval André Mortie, taky uprchl před Wehrmachtem a občas se stýkal s Jean-Jeanem. A pořád přicházeli další a další, hlaholily pozdravy, cinkaly sklenice a nad vším zvonil smích děvčat.

Přistoupil jsem k Jean-Jeanovi a podával mu klíčky od auta se slovy: „Díky, Jojo. Připadal jsem si jako Blériot.“

Jean kývl. Měl na sobě jednu z mnoha svých nádherných francouzských košil s vysokými manžetami, ohrnutými teď na předloktí. Široký límeček měl u krku rozepnutý.

„Náš George je staromilec,“ zamručel na Denisu. Z celé plejády svých žen pozval dnes ji možná proto, že se vracel do svobodné Francie. „Zůstává věrný starým zásadám slušnosti. Z toho jednou bude skvělý archivář.“

„Já mám tradice ráda,“ řekla Denisa, ale její úsměv mi připadal vynucený. Špičkou nohy podupávala na parkety.

„Já taky, já taky,“ vážně přikyvoval Jean-Jean. Měl už něco v sobě, ale dalo se to poznat jedině podle očí. Potemněly mu do barvy zvlhlé břidlice. „Bez tradice by nemohl být – nemohlo by se – já vlastně nevím, co by nemohlo být.“

„Nebylo by záchrany,“ doplnila za něho Chris.

„Záchrany?“

„Ano – na ničem by se nelpělo, nic by se nepředávalo dál.“

„Merde!“ halasně vpadl do debaty Russ a mával sklenicí.

„Tradice je bahno, ve kterém se topíme.“

Jean-Jean se usmál. „Ty na to ještě změníš názor, mon vieux.“

„Kdybych já byla z francouzské šlechtické rodiny jako Jean-Jean,“ zvolala Chris, „nepřála bych si, aby se něco změnilo.“

„Kdyby jsou chyby,“ opravil ji Russ. „Podmínka odporuje skutečnosti.“

„Ty!“ smála se Chris a vzhlédla k němu šťastným pohledem.

„Ty jsi podmínka, která odporuje skutečnosti.“

„Máš pravdu.“

„Ale já tě mám stejně ráda. To jsem praštěná, co?“

V tu chvíli: – přesně v tom okamžiku; i když to dnes vypadá jako za vlasy přitažená souvislost – jsem za zády vycítil jakýsi rozruch, ozvaly se zvýšené hlasy, pozdravy. Otočil jsem se a poprvé jsem spatřil Kay Maddenovou.

Byla vyloženě hubená, měla hezké štíhlé nohy a krásnou tvář, nic proti tomu – ale byla to konfekční dokonalost profesionální modelky: oči jako dva akvamaríny, vysoko vyklenutý oblouk obočí, plný smyslný dolní ret udržovaný v lehce vyzývavém našpulení, světlé vlasy na jedné straně sčesané téměř přes oko a půvabně podtočené na šíji. Jen dva půlměsíčky v koutcích úst mařily konvenční krásu jejího obličeje. Lidi k sobě přitahovala a držela je v zajetí svým vystupováním a tím částečně imperátorským a částečně pobaveným pohledem, který se najde na módních stránkách všech velkých časopisů. A bylo v tom ještě něco navíc – měla v sobě smělost, jíž se nikdo nevyrovnal, vzdornou sebejistotu, z níž čišelo, že svět drží pevně ve svých rukou. Měřila si nás jen pár okamžiků, přes dvě klapnutí metronomu – dav oslavujících, vinšovníků, satelitů i hvězd první velikosti a shledala, že nejsme úplně k zahození.

Poté shodila z ramen plášť, bezděčným gestem ho podala dozadu Dalovi a vykročila přímo do pokoje. Měla na sobě blůzu z přírodního hedvábí v barvě elektrických výbojů, širokou sukni a boty na jehlách.

„Nazdar, Jo-Jo,“ řekla – měla jasný vysoký hlas kovového zabarvení. „Dnes to je jedním dechem vítej a sbohem, co?“

„Nazdar, Katherine.“ Uklonil se jí svým lehce obřadným způsobem, ale ona se přitáhla těsně k němu a políbila ho. „Bavíš se dobře, chérie?“

„To víš, že jo, miláčku. Je to smysl mého života.“ Zničehonic se obrátila na mě. „A ty jsi George, viď?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Jak to víš?“

„Jednoduše. Ty jsi – no, řekněme ten vážnej.“

Obdařila mě ještě jedním zběžným pohledem sebejisté krásky a už se otočila a nezávazně kohosi uchopila za ruku, ačkoli se bavila s někým docela jiným, a přitom ještě sledovala, jestli jde za ní.

Dal, celý bez sebe, šikmooký obličej strnulý nervózním pysným úsměvem, a já si říkal, Kristepane, ten ji nezvládne a pak jsem se rozhlédl kolem a pomyslel si, Kristepane, tu nezvládne nikdo. Rozhodně nikdo tady z nás…

„A tohle je Chris Farrisová,“ říkal právě Dal zbytečně moc nahlas. „A tady Russ Currier, ten mistr tanečního parketu.“

„Ach –“ akvamaríny se rozjasnily a ústa se vyšpulila o poznání víc. „Ty jsi ten, co mu Advocate otiskl povídku?“

„Já jsem ten provinilec.“ Russ stiskl cigaretu mezi rty. „Co že sis toho všimla?“

„Já nikdy nečekám, až co doporučí kritika.“

„Ty jsi z Benningtonu?“

„Ano, z Benningtonu.“

Russ z ní ani na okamžik nespouštěl oči. „Co si o tom myslíš? Teda o té povídce?“

„Líbila se mi. Moc se mi líbila.“ Sklopila bradu a prohlížela si ho přimhouřenýma očima. „To jsem tě převezla, viď?“

Rozesmál se a kývl. „Máš pravdu, převezla jsi mě.“

„Abych se přiznala, já si myslím, že jsi spíš typ vizuální než literární. Tobě by seděl film, ne próza.“

„To je fakt.“

„To je. Já taky trochu píšu a sem tam něco čtu.“

„V Benningtonu?“

„V Benningtonu i jinde. Pomýšlel jsi někdy na to napsat scénář?“

„Samozřejmě.“ V očích se mu najednou usadil těkavý pohled maniaka. „Pochopitelně, zrovna teď já, Dore Schary a Preston Sturges dáváme dohromady filmovou povídku o té Rusce, co se zamilovala do gardového důstojníka a pak se vrhla pod vlak.

Bude se to jmenovat –“,

„Ššš-hů, Aničko, holubičko,“ skočila mu Kay do řeči a všichni jsme se smáli.

„Kay ví, o čem mluví, Russelle,“ podotkl Jean-Jean. „Lorenzo Flagler je její strýček.“

Russ se zarazil. „Ten producent – ten hollywoodský producent?“

„Těžko budou dva stejného jména,“ odpověděla Kay. „Rozhodně ne v téhle branži. Ale vážně – ta scéna na konci té rampy: to by byly dva záběry, detail a střih. Doják až na půdu.“

„Mně se to nezdá,“ vpadla náhle Chris. Usmívala se, ale oči měla smutné a nejisté. Tak jsem ji ještě nikdy neviděl. „Je v tom i spousta niterných prožitků, nebo jak se to dá nazvat – co si lidi myslí a co cítí. To se ve filmu udělat nedá.“

Kay si ji chvilku prohlížela – měřila ji takovým samolibým pohledem. „Možná že máš pravdu, zlatíčko. Jen mě to tak napadlo.“ Otočila se na podpadku a řekla: „Dale, ukaž, že jsi hrdina dne, a opatři mi tu někde gibsona, buď tak hodný,“ a Jean-Jeanovi se svěřovala: „Představ si, že před čtrnácti dny jsem doslova narazila na Alexise. Dole ve městě. Co bys řekl, že dělá? Pije mrkvovou šťávu. Na mou duši!“ Rozesmála se vysokým kovových smíchem. „Hektolitry mrkvové šťávy. Vzal si do hlavy, že se musí dostat do vojenské přípravy. Nechali ho čumět na nějaká kolečka, která se všelijak třpytí a světélkují, a on tvrdí, že z toho má mořskou nemoc. Na jednom oku má dokonce pásku, vypadá jako dokonale vymustrovaný pirát. Jak ty se tam vlastně dopravíš, zlatíčko? Přes Dakar?“

A takhle to šlo celý večer. O něco později jsem zahlédl, jak Russ míchá gibsona a ještě později jsem si všiml, že se s Kay baví na balkóně, rukou máchal kolem čela, což dělal vždycky, když mu o něco doopravdy šlo. Ať se hnula, kam chtěla, měla kolem sebe hlouček živě gestikulujících debatérů. Nejvíc mě udivovalo, jak dokázala vytvořit dojem, že to, co je na světě skutečně důležité, je někde mimo nás a ona že to ztělesňuje. Stačilo její jediné slovo a člověk měl pocit, že musí nějak na sebe upozornit, asi jako ti mužové, kteří jediným skokem našli smrt v moři u starověkého Knidosu, když poprvé spatřili sochu nedostižné Afrodity… Jak ta si sebou byla jistá! Přiměl jsem Jean-Jeana, aby mi o ní něco řekl – bylo to snažší, než se snažit o rozhovor s ní. Pocházela z Kalifornie, ze Santa Barbary, kde její otec vlastnil velikou leteckou továrnu, univerzitu přímo nenáviděla, a jak jen mohla, zaletěla si do New Yorku. Znala se s Joan Crawfordovou a Cary Grantem, s Davidem Nivenem a s Alanem Laddem, byla na Antibách, na Klosters a v Taormině, byla na místech, kde ani Jean-Jean nikdy nebyl, a znala lidi, které on neznal.

A to spolu s hudbou, pitím a Jean-Jeanovým odjezdem přestoupilo najednou míru, všechno nesmyslně vybočovalo z navyklých kolejí. Byli jsme příliš nervózní a ve střehu, než abychom se mohli upřímně bavit. Náš svět už nebyl naším světem – najednou se tu objevil tenhle mocnější, nablýskaný svět Kay Maddenové a všechno jako by ovládl. Najednou jako by sem pronikla nespokojenost, vytvořila se tu horkokrevná, bojovná atmosféra, v níž jsme se poprvé museli do veselosti nutit, balancovali jsme mezi drobnými šarvátkami, mrzutou náladou a vzájemnými omluvami. V bostonských ulicích se rozsvítila světla, modře probleskovala v podzimním šeru, big band chrlil melodie, které jsme milovali, a obléval nás naléhavě pulsujícím rytmem, hosté přicházeli a odcházeli, vraceli se s dalšími, ale nic z toho nás neuspokojovalo. Jean-Jean se chystá do války! Tam někde daleko zuří válka, kosmický požár lesa, který se vymkl vší kontrole, šíří se přes moře a kontinenty a on do toho jde jako první. První z nás. Ta myšlenka na nás neodbytně dotírala a my jsme popíjeli, ploužili se po parketu, příliš hlučně se smáli, i když nebylo čemu, a bezhlavě začínali hádky, i když jsme byli v neprávu… Vzpomínám si, že později, bylo to už hodně pozdě, jsem se nějak octl na nízkém koženém polštáři v ložnici a viděl jsem, jak Denisa svírá Jean-Jeanovy paže a s výrazem šílené bolesti mu říká:

„Vždyť to je šílenství! Co myslíš, že dokážeš? V Brazzavillu!“

„Nejspíš nic,“ odpověděl tupě. Byl hodně opilý, ale jazyk se mu nepletl. „Ale stejně pojedu.“

„Ty přece nesnášíš vedro, co budeš dělat v džungli? Co tě tam žene?“

„Víš – já rád dělám věci impulzívně. Tak se chová každý dobrý Francouz.“

„Nemluv tak. Aspoň ne se mnou. Na to teď není čas.“

„To máš těžký…“ zkušeně přejel prsty po jejím obličejia hrdlu milostným pohybem, který jsem mu záviděl. „Znělo by to jako projev vlastenectví, jako záležitost svědomí, kdybych prohlásil, že jedu, protože se ustavil Národní výbor pro osvobození Francie.“ Usměv mu zmizel ze rtů a ruka mu klesla. „Jenže k tobě chci být upřímný, absolutně upřímný, chérie – jedu proto, že sto padesát francouzských občanů. – předpokládám i ženy a malé děti – obklíčili před třemi dny v ulicích Saumuru a všechny zastřelili. Jen proto, že byli na ulici.“

„Ce n’est que folie, que sottise romantique…“ Upadla do francouzštiny, chrlila ze sebe příval žadonivých proseb, ale tehdy jsem uměl francouzsky dost dobře a většinu jsem pochytil. „To přece není tvoje válka, ty už jsi riskoval dost, už jsi dost trpěl, dost jsi ztratil – to snad víš sám.“

„Když to není moje válka, čí tedy je?“

„Není tvoje, víc o tom nevím. Ať s tím něco udělají Američani, ti mají všechno, jsou si vším tak jistí! A taky vůbec nic nevědí –“

„Tak dost,“ přerušil ji ostře, vyčetl asi z výrazu mého obličeje, že rozumím. „Budou k tomu mít příležitost. Ale to se mnou nemá nic společného. Nech už toho, miláčku.“

Denise se na mě podívala v záchvatu nenávisti – jako by si teprve teď uvědomila, že tam dřepím – a najednou se její utrápená ústa stáhla a rozplakala se. „Promiň,“ zabrblala, „Georgi, promiň, prosím tě. Já jsem to tak nemyslela.“

„To nic.“

„Řekni mu, prosím tě mu řekni…“ To už se nedívala na mě, ale ke dveřím, kde stál Russ, v každé ruce nalitou sklenici.

„Co mu mám říct, Deniso?“ zeptal se Russ.

„Tebe poslechne, má tě rád, vím, že na tebe dá ze všech nejvíc.“ Vzala ho za ruku a já uviděl na vlastní oči, co se mi už dlouho zdálo – Denisa o Russe hrozně stála.

„Řekni mu, ať tady zůstane, vždyť to je předem ztracené, je jich pár, nepatrná hrstka! Co zmůžou v džungli! Řekni mu, že…“

„Už jsem se pokoušel, Deniso, pokoušel jsem se mu říct –“

„Tak dost,“ ozval se Jean-Jean změněným tónem. „Uklidni se. Tak.“ Přejel pohledem z Russe na mě a usmál se, ale jeho obličej byl změněný, všechno bylo jiné. Já jsem ten večer taky hodně pil, ale všechno jsem ještě vnímal, nebyla to má fantazie. Jean-Jean už nebyl kluk z koleje, náš spolužák, pistolník. V téhle chvíli jsme už pro něho nic neznamenali a nedalo se s tím nic dělat.

„Dal bych všechno, co mám,“ po chvíli ticha drmolil Russ, kýval hlavou na Denisu, která se posadila na postel a kapesníkem si utírala oči, „všechno, co mám, za to, aby tu Jean-Jean zůstal. Já bych dokonce –“

V tom se ozval třeskot skla, a znova – to se nekácely sklenice, někdo něco házel – pak vysoký kovový smích Kay a nad tím vším, nade všemi přidušenými hlasy vynikal hrozivě drsný hlas Dalův:

„… okamžitě to odvolej, ty hovado!“

Proletěl jsem spojovacím obloukem a spatřil jsem mizerně zrežírovanou davovu scénu: Dal s tváří oslizlou potem a opilý, jak jsem ho ještě nikdy neviděl, výhružně mířil prstem na mlčícího Terryho, který se držel zpátky. Ostatní stáli náhodně seskupení, ztuhli v nejrůznějších pózách. Postřehl jsem, že Nanci nervózně pomrkává opravdovým zděšením. Oči Kay Maddenové plály nenadálým vzrušením, ale nikdo se nepohnul. Jen stříbrné páky gramoměniče se pod skleněným příkrovem odtáhly z desky a dosedly na místo jako paže náměsíčného robota.

„Už toho mám dost a zvedá se mi žaludek z těch tvejch útlocitnejch pocitů Gilligane, lezou mi krkem ty tvoje ubožácký výpady proti Anglii, to věčný pomlouvání, co jsme to za podělaný cucáky ve vojenský přípravě, a tak dál a tak podobně…“ V koutku nozder se mu objevily bílé skvrny a to u Dala nevěštilo nic dobrého. Pohupoval se na bříškách chodidel a vybledlé oči za brýlemi se mu zúžily na štěrbinky. „Tak dobrá, polez, jestli na to máš odvahu! Anebo chceš, abych tě tu prohlásil v přítomnosti tolika bezvadnejch lidí za posranýho tlučhubu?“

Gramofon právě začínal hrát desku s názvem Víckrát už se neusměju; těžko by se hledala případnější. Terry nehnutě zíral na Dala a z tváří mu zmizela všechna krev. Poškubával rty, ale žádný zvuk z nich nevycházel.

„Tak dělej,“ dráždil ho Dal. „Nebo se bojíš?“

Přistoupil jsem k němu a řekl: „Nechte toho.“

„Nepleť se do toho,“ zahučel, ale nepřesvědčivě.

„Podívej, nechte toho. On to tak nemyslel, on jen –“ ohlédl jsem se na Terryho. Přeletěl nás všechny štvaným pohledem, otočil se na podpatku a bez jediného slova vyběhl z bytu.

„Terry!“ vykřikla Ann.

„Ať si jde,“ zařval Dal. „Čím dřív se zbavíme, takovýho…“

„Uklidni se, kamaráde,“ řekl jsem.

„Přestaň, Číno!“ To už se u nás objevil Russ a všichni začali mluvit jeden přes druhého. „Dej si něco, aby ses vzpamatoval.

Kazíš nám večírek.“

„A co ty?“ zamžoural lstivě na Russe. „Co ty, vysokoblahorodí?“

„Fajn,“ odpověděl jsem. „Všichni se budeme mít fajn a ty už budeš potichu, viď?“.

A tak to šlo pořád dokola, večírek se nám vymkl z rukou. Chvíli jsme byli zbytečně přecitlivělí, chvíli bychom se láskou snědli a v následujícím okamžiku jsme na sebe vyletěli. Z dolejšího patra na nás přišel vážný mladík v brejličkách bez obrouček, že děláme hrozný rámus – mě tehdy překvapilo, že si nestěžuje celý Boston a okolí – ale přesvědčili jsme ho, aby zůstal a připojil se k mejdanu. Ještě později připadl Russ na někoho, kdo tu chybí, nezkazí prý žádnou legraci a na počest Jean-Jeana by se měl objevit, proto mu ihned zavolal a nechtěl věřit svým uším, že ten výtečník je v posteli a sladce spí. Hluk stoupal a stoupal, přibývalo srážek a objímání, vyprávěly se hloupé historky a proskakoval smích…

A najednou, zčistajasna už nás tam bylo jen pár a uprostřed nepořádně nakupených sklenic, rozlitého alkoholu a špinavého nádobí se vztyčil na koženém otomanu Russ, svou sklenku zdvihl vysoko nad hlavu a překřičel i hudbu:

„A tohle je poslední přípitek tomu nejlepšímu, nejskvělejšímu z nás, který nám to všechno umožnil! Ať žije náš Jo-Jo! Sejmi je tam do posledního, Jean-Jeane!“

Něco jsme k tomu zabručeli, na jásot už jsme byli moc zmožení.

„Teď ty, prones pár slov, Jean-Jeane!“

„Jako ceremoniář jsi nepřekonatelný, Russi. Z tebe by moh být bezvadný Francouz.“ Jean-Jean nás přejel láskyplným pohledem, ale v jeho očích už bylo něco cizího a vzdáleného. „Když mi bylo asi osm let, jel jsem jednou ke svému dědečkovi na jeho sídlo poblíž Cognacu. Měl v parku spoustu nádherných exotických ptáků a byli tak ochočení, že se dalo opatrně dojít až k nim a sáhnout si na ně. Nedaleko odtamtud, v ne ď Oléron, už je moře. Já jsem do té doby moře nikdy neviděl a tam jsem si mohl sbírat škeble, hrát si v písku na pláži, pozorovat pávy a bažanty a vždycky jsem na to vzpomínal jako na nejkrásnější období svého života… Ale ten rok tady s vámi, to bylo taky něco mimořádného. Moc jste mi pomohli, všichni jak tu jste.“

„Milý Jean-Jeane,“ řekla Chris. „Ty vždycky víš, co říct.“

„Ne, tohle myslím úplně vážně. Bohužel i všechna krása musí končit.“

Russ vykřikl. „Ne, nemusí!“

„Ale musí. A tak, Russelle, který tolik miluješ ceremonie…“

Nádherně ledabylým pohybem cosi vytáhl z kapsy a vyhodil vysoko do vzduchu. Předmět se zastavil, padal třpytivým obloukem – nemohlo být mýlky – klíč od Císařovny na zlatém řetízku. Russ po něm chňapl, projel mu mezi prsty, shýbl se pro něj a nechápavě se zadíval na Jean-Jeana.

„Ano, je tvůj.“

Russ vyvalil oči a v tu chvíli vystřízlivěl. „Ten vůz? Ty chceš – ty bys –“

„A proč ne?“

„To přece nemůžeš – takhle zničehonic dát Císařovnu –“

„A proč ne? Kdo ji bude mít rád jako ty? Moc bych o tom pochyboval, že by mi ji dovolili vzít s sebou do Brazzavillu.“

Kdosi vyjekl a Kay Maddenová se ozvala: „Jo-Jo, ty jsi dnes moc pil.“

„Ne. Ale napadlo mě, že by si to někdo mohl myslet, a tak jsem si dovolil udělat i tohle.“ Sel ke svému saku, vytáhl z něj nějaké lejstro a předal Russovi. V jednom rohu jsem postřehl notářskou pečeť.

„On se asi zbláznil,“ šeptala mi Nancy, „to není normální!“ Russ svíral klíček i notářsky ověřený převod a nevěřícně kroutil svou hezkou hlavou.

„Já… já…“ Zarazil se. „Já nemám slov.“

„Komu Pánbůh, tomu všichni svatí,“ řekla Chris a všichni jsme se dali do smíchu.

„Beau geste!“ řekla Kay. „Konečně vím, jak tohle rčení vzniklo. Ale proč jsi ho nedal mně? Já bych to dokázala ocenit daleko víc než ostatní, miláčku.“

„Prosím tě, Katherine! Ty máš úplně všechno, na co si vzpomeneš. Ty přece nic nepotřebuješ, to musíš uznat.“

„Můj milý Jeane Rochi Gilberte Rigorde.“ Ty dva malé půlměsíčky v koutcích jejích úst se napjaly a mně bylo jasné, že Jean ví, jak na ni – nebo že ji aspoň dokáže odpálkovat. „Ty jsi krasavec, dekadent a máš šlechtický titul, ale nemáš ani zdání o tom, co mám já, anebo co já potřebuju. To chápe Russ. Russ mi rozumí, protože je v podstatě tvůrčí duch.“

„A co teda potřebuješ?“ zeptal jsem se. Kdybych byl střízlivý, nikdy bych to byl neřekl. Ve střízlivém stavu bych byl neřekl vůbec nic.

Kdyby byla mohla, probodla by mě pohledem. „Ty jsi hodný hoch a nic zlého jsi tím nemyslel, viď? Udělej mi ještě jeden koktejl a pak ti to možná povím. Kruci, kde je zas ten Dal?“

„V ložnici,“ informoval ji Russ. „Mezi padlými.“

„Tak ho laskavě jděte někdo vzbudit, protože se musím dostat domů před třetí.“

Dokázali jsme, aby se Dal jakžtakž udržel na nohou, děvčata jsme rozvezli a dopravili jsme se do Cambridge bez konfliktů s policajty a aniž jsme nabourali Císařovnu, což byl skutečný zázrak. Rozmíchal jsem si zažívací sodu, nařídil budíka na tři čtvrtě na sedm a ve spodkách jsem padl do postele, ani jsem si nesundal ponožky. Ta postel se pode mnou pohupovala a po nějaké záhadné ústřední ose ujížděla pořád pozpátku, což byl neuvěřitelně nepříjemný pocit, proti němuž jsem nenacházel léku. Ale nakonec jsem přece usnul.

A najednou jsem se vytrhl ze spánku. Na moje dveře někdo lehce, ale vytrvale klepal.

„Georgi,“ šeptal někdo. „Georgi…“

Vyskočil jsem, dopotácel se ke stolku, zašmátral jsem po stolní lampě a nakonec ji nějak rozsvítil. Bylo skoro půl páté. Otevřel jsem dveře. Stál v nich Terry, oblečený, s vyhrnutým límcem u saka. Chvěl se zimou a mně bylo hned jasné, že celou noc prochodil venku.

„Georgi, já si s tebou musím promluvit. Prostě musím.“ Krátké odkašlání přešlo ve vzlyk a po tváři se mu začaly koulet slzy.

„Co mám dělat? Co můžu dělat, Georgi?“

„Už je to dobrý,“ řekl jsem. „Posaď se.“ Zavřel jsem za ním dveře a podal jsem mu sodu. „Vypij to!“

Poslušně vyprázdnil sklenici, ale nespouštěl ze mě oči. „Já jsem – já jsem se nedokázal ani hnout. Nemoh jsem nic udělat. Všichni tak koukali!“

„Pusť to z hlavy. Všichni jsme byli pod párou.“

„To není pravda. Budou si to pamatovat. Všichni do jednoho. Na něco takovýho se nezapomíná.“ Třásl se po celém těle, obličej si třel o rukáv. „Měl jsem ho praštit, aspoň se o to pokusit… Takhle jsem vyřízenej.“

„Neblázni!“

„Jsem vyřízenej, já to vím.“ Najednou se otřásl prudkým vzdechem. „Já se totiž rvačky bojím. Vždycky jsem se bál. Můj otec se dokonce se mnou pokoušel boxovat, ale ani to mi nepomohlo. Pořád jsem se bál. Když mi bylo asi devět, pustila se do mě smečka kluků v Dorchesteru a zmlátili mě. Od té doby nemůžu – já prostě úplně ztuhnu… což mě ovšem vůbec neomlouvá.“

„Nikdo o tom takhle nepřemejšlí.“

„Ba ne, Georgi, já jsem zbabělec. Podělanej zbabělec. Přesně jak mi to řekl.“

„Hele, Terry, nejsi ještě docela střízlivej a všechno se ti v hlavě motá. Nikdo z nás nebude ráno vědět ani polovinu z toho, co se dnes dělo.“

„Tohle si zapamatujou určitě,“ tvrdil zastřeným hlasem a umíněně kroutil hlavou. „To je totéž, jako bych si na sebe nasadil reklamní tabule a procházel se s nima po Harvardském náměstí: Jmenuju se Terence Gilligan a jsem zbabělec. V naší společnosti jediným hrdinstvím je –“

„Nech si laskavě ty svoje sociologický rozumy a dávej pozor, co ti povím,“ vyjel jsem na něho. „Každý z nás se něčeho bojí.

Dal má šílenej strach z vody, to jsi přece viděl na vlastní oči, když jsme byli na Billingsgatu. Já nesnáším výšku – vylezu na čtyřmetrový žebřík a třesu se jako osika. Ty zase nemůžeš –“

„Na tom nezáleží. V naší společnosti –“

„Vyser se na ni. Každý máme nějakou slabost – ty náhodou tuhle. Navíc Dal za deset minut nato v ložnici úplně ztvrdnul. Museli jsme ho prakticky křísit!“

Takhle jsem do něho mluvil nejmíň hodinu, než se mi ho podařilo uklidnit. Taky jsem se rozhodl, že si s Dalem promluvím a přinutím ho, aby se Terrymu omluvil, kdybych ho k tomu měl dokopat. Hučel jsem do něho, ještě když jsem ho vedl do pokoje a ukládal do postele.

„Ty jsi hodnej kluk, Georgi. Ty jsi nejlepší kamarád, jakýho si člověk může přát.“ Otáčel po mně nešťastné a žadonící oči. „Nikdy ti to nezapomenu. Fakt.“

„Už to pusť z hlavy,“ řekl jsem. „A dobře se vyspi.“

Musím se přiznat, že pod nánosem loajálnosti jsem asi stejně otrlý jako všichni. Už cestou do svého pokoje jsem na Terryho ani nevzdechl. Moje mysl se jako zaseknutý film neustále vracela k tomu, jak se Russ v náhlém vzplanutí naklonil nad Kay a jaký vzrůstající zmatek se objevil v půvabné tvářičce Chris.

2.

„Na další zkoušku přišel jako Drakula,“ vykládal Noel Baxter. „Nahrbenej, očima koulel na všechny strany a rukama chňapal do prázdna. Já mu říkám: ‚Vzpamatuj se, Ale, jsi telefonní opravář – tohle je prostě další telefon, jakých jsi opravil už milióny.‘ ‚Já si tu postavu takhle nepředstavuju,‘ on na to.“

„To je báječné!“ vykřikla Kay Maddenová a dala se do smíchu.

„Pak se pustil do dalekosáhlého výkladu, jak tenhle jeho telefoňák si vždycky přál být chemikem ve výzkumu a jak si v minulém místě zmrzačil jednu ruku a že taky zrovna odhalil, jak mu manželka zanáší po celém městě. Já mu povídám: ‚Ale, tohle je podtext, teď je tam proto, aby opravil telefon…‘ ‚Tak obyčejná oprava,‘ on na to. V tom je ta potíž s váma intelektuálama, vy v tom nikdy nic jinýho nevidíte.“

Baxter se odmlčel, aby zjistil naši reakci, a upíjel svůj ostrý nápoj, napěněný jantar ve veliké starosvětské sklenici. Všichni jsme pili tvrdý alkohol, protože se nikoho neptal a všem nám nalil. Tenhle koktejl jsem ještě jakživ nepil, ale rozpoznal jsem v něm brandy, a tak jsem se rozhodl, že budu radši pít opatrně.

„Bixi, miláčku,“ zasáhla Natalie Baxterová, „proč mají tyhle děcka poslouchat o podivínství Ala Demplera?“

„Nás to baví!“ vykřikla Kay. „Pamatuju se, že jsem se s Alem sešla, když dělal ten štěk v New Voyageru. Nech ho vyprávět, Natalie, je to legrace. Bixi, vyprávěj dáli“

„Ne, nechci vás nudit,“ řekl Baxter. Byl to vysoký vychrtlý muž s hluboko posazenýma onyxovýma očima a svislými černými kníry. Vypadal trochu jako Eugene O’Neill – ale jen na první pohled. Měl na sobě citronově žlutou kravatu a tmavomodré sako s nápadným erbem na náprsní kapsičce, ale zaboha jsem nemohl rozluštit, co je na něm.

„Na mou duši nás nenudíte,“ protestovala Kay. „Viď, Carole?“

„Mě určitě ne,“ řekla Carole Riversová a nervózně se rozhlédla kolem sebe. „Mně se to hrozně líbí.“

„Člověk nic odvázanýho nikde neslyší. Zvlášť tady ve stojatých vodách pitomě konzervativní Nové Anglie. Ty se snad nudíš, Russi?“

„Ne, je to senzační,“ odpověděl Russ a já věděl, že upřímně. Seděl nakloněný dopředu, ruce sepjaté před tělem jako vždycky, když něco upoutalo jeho pozornost.

„Tak vidíš,“ potěšeně zavrčel Baxter. „Nezdá se mi, že by tahle mláďata propadala nepatřičné depresi. Možná že vyšetřit potřebuješ spíš ty, miláčku.“ Zazubil se na svou ženu, ta na něho udělala obličej a dopila sklenici. Byla malá a udělaná a rysy měla vulgární, ale docela líbivé. Kay nám jednou vyprávěla, že na začátku třicátých let tancovala v první řadě sboristek ve slavných muzikálech.

Noel Baxter spustil další historku a já jsem dělal, že poslouchám, ale ve skutečnosti jsem si prohlížel jejich dům. Byla to taková vyzývavě moderní konstrukce, kde to z nějakých důvodů vždycky čiší prázdnotou, i když je všude nábytku až hrůza. Strop se rozpadal do složité klenby z trámů, mezi nimiž byla zasazená okna. Obrovské okenní plochy a jezdící dveře v hliníkových rámech poskytovaly výhled na plošinu ze sekvojového dřeva, na terasu zařízenou pro grilování pod širým nebem (teď zakrytou na zimu) a na úchvatně krásný záliv Pleasant Bay – v téhle době nehnutou olověnou hladinu s nízko zavěšenými mraky. Na jeho šedé ploše, jako by visel mezi mořem a oblohou, plul rybářský člun lovící ústřice.

Naproti mně seděla Carole Riversová, která tu dnes byla se mnou, a najednou ji zamrazilo a přitáhla si ruce k tělu. V tom velikém stodolovitém pokoji pěkně táhlo, přestože pod masívním bronzovým krytem ve tvaru trojúhelníka plápolal vydatný oheň. Malibu na Cape Codu. Průvan taky každou chvíli vyfoukl do pokoje šedivé obláčky nakadeřeného kouře. Tady musí být v zimě pěkná sibérie, když už teď, na začátku prosince, nám jezdí mráz po zádech. Baxterovi to zatím ještě netušili, protože si tenhle palác koupili jednoho prosluněného odpoledne v srpnu, kdy terasa praskala pod opálenými polonahými těly, a na tomhle domě jako z kalifornského pobřeží je zaujala jeho milá nemístnost, třeba to, jak netopýřími křídly své střechy a bublinami z plexiskla čněl nad piniemi a dubovým křovím Chathamu – byl domem, který utekl ze svého rodiště. Baxter právě pracoval na nové hře z prostředí Nové Anglie, proto chtěl být poblíž velkoměsta (čímž samozřejmě myslel New York) a tady se mu podmínky zdály příznivé.

„Russ chce být spisovatelem,“ pronesla Kay svým pohotově konverzačním tónem, „vlastně už s tím začal. Pár povídek mu uveřejnil Advocate a teď hodlá získat Houghtonovu cenu za románovou tvorbu.“

„To přeháníš,“ protestoval Russ. Sjel ke mně rozpačitým pohledem a pokrčil rameny. Russ v rozpacích – to jsem ještě nezažil.

„Určitě ji dostaneš, miláčku. Stojí to ve hvězdách. Bixi, pošlu vám povídku, kterou Russ napsal. Je opravdu dobrá.“

„Výborně – rád si ji přečtu!“ Přesto v tom okamžiku zazněla v Baxterově hlasu jistá rezervovanost. Dovedl jsem si představit tu nekončící záplavu písemností, které se řítí na hlavu dramatika a režiséra jeho věhlasu.

„To nemá cenu, je to začátečnická slátanina,“ bránil se Russ. Ani jemu neušel zdvořilý tón předstíraného zájmu. „Já teprve začínám – hledám teprv sám sebe.“

„Nesmysl,“ skočila mu do řeči Kay. „Jen pověz Bixovi, co ti řekl profesor Purcell.“

„Chudák Blinkers Purcell,“ zamručel Baxter a účastně potřásl hlavou. „Pořád se ještě ometá kolem starobylého učení a leze do řiti Doeringovi. To nějak člověk nikdy nestráví.“

„Tedy copak asi dělá kolega Meyer?“ otázala se Kay překvapivě přesným brooklynským přízvukem a s Baxterem se tomu dali do smíchu. Kay tohle dělala napořád – samé narážky na různé vtipy, hlavně na ryze hollywoodské anekdoty. Russ ji nervózně pozoroval a neustále si rukama projížděl kštici. Měl jsem na něho vztek – nejradši bych ho byl vyhnal z téhle nabubřelé architektonické přesazeniny, za límec ho odtáhl po vydlážděné terase a třásl s ním, dokud by se mu nevrátil zdravý rozum. Jenže on mě nevnímal, nevnímal nikoho už celé týdny. Měl oči jen pro Kay – vůbec je z ní nespouštěl, upíral je na ni i teď a horečnatě, bezezbytku ji hltal. Od toho mejdanu na rozloučenou s Jean-Jeanem se od sebe nehnuli – byli pořád spolu v Bostonu i v New Yorku. Jednou pozdě v noci se mi svěřil, že s ní spí.

Snažil jsem se té zpovědi zabránit, nechtěl jsem o tom nic slyšet, ale marně. Vyjmenoval mi všechny dny i všechna místa, jako by těmi detaily byly jeho zážitky skutečnější.

„Ona je – to se prostě nedá vypovědět, Rado. Já – neumím ti to popsat. A co všechno umí! – To ti je, jako by se člověk vznášel nad Velkým kaňonem a najednou se propadal hloub a níž… Co je? Ty mi to nevěříš?“

„Ale jo, věřím.“ Když jsem teď pozoroval ty neklidné záblesky v jeho očích, bylo mi jasné, že se s Chris nikdy nemiloval, ne docela – a kvůli tomu jsem na něj měl vztek ze všeho největší. Ale než jsem mohl něco říct, pokoušel se na mně vynutit slib mlčenlivosti: o víkendu se hrál slavný zápas s Yaleovou univerzitou a Dal – ani Chris a Terry – se nesmí nic o Kay dovědět.

„K čemu ta ilegalita?“ naléhal jsem. Kolem jejich známosti se začala šířit atmosféra extatických záhad, a to mě štvalo. „K čemu se zahalovat v plášť noci?“

„Víš –“ zatvářil se utrápeně a nevěděl kam s očima – „tohle by mohl být náš konec. Konec pistolníků…“

„Pistolníků!“

„Dal už ji pozval. Urazilo by ho to.“

„Dal!“ vyletěl jsem, jako když do mě střelí. „Na toho seru!

A co Chris – to tě vůbec nenapadlo?“

„Nojo, Chris, to víš…“

„Co má znamenat to tvoje ‚nojo‘? Ty ses pomát, nebo co to s tebou je? Jak se můžeš na Kay jen podívat, když Chris je támhle,“ jako blázen jsem píchal prstem ve směru Radcliffu. „Když Chris vůbec existuje!“

„Já vím…“ Kroutil hlavou, jako by si ji chtěl vyprázdnit. „Já vím.“

„Chceš toho po svých kamarádech trochu moc, Curriere.“

Překvapeně ke mně vzhlédl – příjmením jsem ho oslovoval jen zřídka – a v jeho obličeji se zas usídlil ten horečnatý, zoufalý výraz.

„Já si prostě nemůžu pomoct,“ zašeptal. „Já si nemůžu pomoct – víc o tom nemůžu říct. Hrozně mě to mrzí. Budeš při mně nebo ne?“

A tak slavný zápas s Yalem skončil neslavně; aspoň pro mě. Vyhráli jsme překvapivě s velmi přesvědčivým skóre nad elitním mančaftem, náš Rhino Tanahill byl hrdinou dne, slavilo se pak téměř dům od domu a oslavy vyvrcholily vystoupením orchestru Gene Krupy v Copley, v Oválu… ale pro mě bylo všechno předstírané, neupřímné a na hliněných nohách. Nic netušící Dal přivedl Kay, Russ přišel s Chris a zdánlivě bylo všechno v pořádku. Jenže Chris věděla své – za to bych dal krk. V jedné chvíli, právě když vrcholila oslava vítězství v protějším pokoji, kde bydlel Mel s Rhinem, všiml jsem si, s jakým vážným a zasmušilým výrazem sledovala Russe, a srdce se mi sevřelo. Kde jsou hranice loajálnosti a kdy se porušují? Kdy je člověk má překročit?

„Tak co, Georgi?“ obrátila se ke mně Natalie Baxterová.

Uvědomil jsem si, že mě už chvíli pozoruje. V jejím sebevědomém výrazu mě něco odrazovalo, ale nedokázal jsem říct, co to je.

„Co ty hodláš dělat?“

„Já ještě nevím, paní Baxterová. Nejspíš budu učit dějepis, anebo půjdu do diplomatických služeb.“

„Prokristapána, Georgi, vykašli se na konvence,“ obořila se na mě Kay. „Ríkej jí Tal. George je posedlý formálností.“ Kay hrozně ráda podávala informace o druhých, jako by člověk neuměl promluvit anebo byl daleko odtud. „On totiž není rodilý Bostoňan jako Russ, je z nějaké indiánské vesnice u kanadských hranic. Hrozně rád by ale jako Bostoňan vypadal, a tak to trochu přehání.“

„Promiňte,“ řekl jsem paní Baxterové. „Jsem tak vychovaný.“

„George je hrozný Puritán,“ vykládala Kay dále. „Myslí si, že sexdigitista je člověk, který to umí na šest různých způsobů za noc.“

Smál jsem se s ostatními, ale příčilo se mi to a ještě víc jsem se zatvrdil. Ten víkend jsem byl na tom vůbec špatně. Rozčilovalo mě, jak Kay nevybíravě lidi napadá a jak věčně někoho komanduje, na Russovi mě štvalo to jeho pobláznění nebo ta stravující vášeň či co to ksakru bylo, a nejvíc jsem zuřil sám na sebe, že jsem se od něho nechal přemluvit, abych strávil celý tenhle idiotský víkend na jejich sídle v Brewsteru, místo abych se rovnou vrátil do Cambridge a učil se.

Všechno pochopitelně zorganizovala Kay. Bude to prý hrozná legrace, když se jen ve čtyřech vypravíme v zimě a v ohavném počasí na Cape Cod, bičovaný rozlíceným mořem. Dovedl jsem si představit, jak Russe zpracovávala: vezme se George a pro něho nějaká partnerka, jedna z kamarádek ze školy, fantasticky skvělá tanečnice – a jen tahle čtveřice se společně vypraví do divočiny. Vrtalo mi hlavou, proč ona, oslnivá lvice městských salónů, které je příroda spíš na obtíž, se tak zuřivě stará o ten výlet Když jsem ji ovšem pozoroval, jak flirtuje s Baxterem, jak mu pochlebuje, jak se směje jeho historkám, rozsvítilo se mi. Chatham byl co by kamenem dohodil od Brewsteru.

„George je v podstatě ještě malý kluk,“ poučovala Kay společnost o mých kvalitách. „Viď, Carole? Kluk, který hraje kuličky. Ale je na něho spolehnutí. Věrný do posledního dechu.“

Mrkla na mě a zase se tak kovově zasmála a mně bylo najednou jasné, proč tolik stála o to, aby mě dostala na tenhle tah. Už jsem několikrát naznačil, že mám trochu dlouhé vedení, ale přesto mi leccos dojde.

Návrat k domácímu krbu se nevydařil. Dům byl prochladlý a vlhký a ve vaření Kay nevynikala – její představě o obědě i večeři vyhovoval sendvič a trochu smažených brambůrků. Každou chvíli zmizela s Russem nahoře v ložnici anebo seděli v objetí u krbu a bavili se o filmech a o divadle. V sobotu odpoledne už jsem měl toho ustavičného předvádění dost a šel jsem se s Carole projít po dunách. Stejně jako Kay byla mnohem víc nalíčená než děvčata, se kterými jsme se obvykle stýkali, a byla nákladně oblečená. A něco – snad občasný záchvěv nenadálého úsměvu – mi na ní vadilo. Podobně jako Kay neustále používala narážky a citáty srozumitelné jen kruhu zasvěcených, anebo se pouštěla do analýzy někoho z přítomných. Na rozdíl od Kay měl však u ní člověk pocit, že všechny ty útoky obrací proti sobě.

Pláž byla liduprázdná. Vál jen mírný vítr, ale ostrý vzduch jako by pronikal až do morku kostí. Vzal jsem ji za ruku a běželi jsme spolu po slehlém písku na břehu moře. Když jsme se zastavili, téměř automaticky jsem ji objal. Políbila mě upřímně a s nepředstíranou vášní a jazykem mi vjela do úst Tak mě to překvapilo, že jsem zdvihl hlavu.

„Co je?“ vyhrkla.

„Nic.“

„Nelíbím se ti?“

„Líbíš, to víš, že jo.“

„Ne, nelíbím se ti, to já poznám, v tom mě neobalamutíš – já ti to vidím na očích.“ Její byly najednou plné slz. „Jsem ti odporná.“

„To není pravda, Carole –“

„Jsem, já to vím.“ V tu chvíli už jí k mému úžasu tekly po tvářích slzy proudem. „Proč jsi mě sem tahal, proč jsi chtěl, abych si myslela, že se ti líbím? To je hnusný.“

„Carole, prosím tě, vždyť to tak vůbec není.“ Začínal jsem opravdu mít strach. Ty náhlé zvraty v jejím myšlení mě vyváděly z konceptu. Co když začne zuřit?

Najednou mě napadla spásná myšlenka. Vlastně to přišlo samo, přišlo to tak přirozeně jako dech. Vzpomněl jsem si na Chris – kdykoli jsem se dostal na pláž, vzpomněl jsem si na Chris, jak utíkala s tím velikým modrým drakem, jak klečela u ohníčku, jak se brouzdala na břehu moře a jak nakláněla k vodě soustředěný obličej – vypadala ještě daleko krásnější, když se na něco soustředila – a hledala mušle na doplnění své sbírky.

„Já za to nemůžu,“ slyšel jsem se říkat s jakousi hluboce prožitou radostí. „Existuje jedna dívka, kterou mám hrozně rád, šíleně jsem do ní zamilovanej a je to úplně beznadějný – ona vlastně ani neví, že existuju. Tak se nezlob.“

Okamžitě se celá proměnila: její pohled zjihl a hryzla si spodní ret. „Tak ty taky,“ šeptala. „Ty víš, co to je. A neleze ti to někdy na nervy?“

Zakroutil jsem hlavou. „Vůbec ne. Když můžu být u ní nebo v její blízkosti, je všechno v pořádku.“

„Ale když jí to nemůžeš říct –“

„To nevadí. Tu a tam se s ní vídám, jsem s ní v jedné místnosti a jsem šťastnej.“

Trpce se zasmála. „To jsi na tom zle. Hůř než já. Jak to můžeš vydržet?“

Tentokrát jsem se ušklíbl já. „Nemám na vybranou.“

Posadili jsme se v závětří dun a dlouho jsme si povídali. Loni v létě se na nějakém večírku zamilovala do jednoho kluka, stala se z nich nerozlučná dvojice a on ji najednou bez vysvětlení, bez jediného slova nechal. Drčela jako kolovrátek. Poslouchal jsem zmoženě, současně mě to fascinovalo a taky jsem se trochu styděl.

Už bylo hodně pozdě, moře znachovělo a pak zčernalo jako dehet. Napůl zmrzlí jsme se zvedli a utíkali domů. Uvnitř se nesvítilo. Carole vklouzla do koupelny. Já měl jedinou touhu zahřát se, proto jsem vtrhl rovnou do obývacího pokoje – a tam jsem je našel. Kay s Russem v propleteném objetí na předložce u krbu, záblesky ohně tančily po jejich nahých tělech jako šlehy bičem. Na zlomek vteřiny se mým omráčeným smyslům zdálo, že snad skutečně hoří, a zatajil jsem dech. Vůbec si mě nevšimli, jejich štíhlá těla se pohupovala zrychlujícím se rytmem, byli nádherní, nespoutaní, skvělí. Přepadl mě dětský pocit provinění – dívám se na něco, na co nemám, určitě mě stihne trest a tak jsem se rychle otočil, ale ne dost rychle, abych nezachytil výsměšně triumfální pohled, kterým po mně hodila Kay…

„Minulý týden přiletěl Tommy Buckler,“ oznamoval právě Baxter Kay.

„Vážně?“ Prudce otočila hlavu.

„Ptal se po tobě.“

„Co dělá tady na východě?“

„Odets chce, aby vzal hlavní roli v té nové hře, nebo snad se v tom smyslu někomu zmínil. Tommy se obrátil na mě, abych mu dal svou neomylnou radu, co dělat.“

„Co jsi mu řekl?“

„Ať to pustí z hlavy. Je filmový herec a vždycky jím bude. Na Broadwayi by ze sebe dělal kašpara.“

„Jako filmový herec taky za moc nestojí,“ ozval se zničehonic Russ.

„Snad bys nežárlil, miláčku,“ usadila ho Kay. „Russ se čertí, protože Tommy je známý svůdce. Je prostě senzační kus.“

„Don Juan hadr,“ pípla Carole a všichni se dali do smíchu.

„Bože můj, jak mně se stýská po Pacifiku,“ ozvala se Natalie. „To horké slunce a denně se člověk může namočit v bazénu.“ Rozmrzele zapnula termostat. „Tady je všechno malebné, ohromně kulturní atd. atd., ale od září raději beze mě.“

„Miláčku, vždyť jsme tu jen na rok,“ nedůtklivě zasáhl Baxter.

Vzdychla a nespokojeně stiskla rty. „Jak myslíš, ale já tady nechci shnít. Chci se bavit…“

Pustila rádio, ozval se mohutný tok vážné hudby, tak přeladila ze symfonie na Helenu Forrestovou, která právě končila Bez tebe ani krok, Harry James nasadil trumpetové sólo, trochu moc sentimentálně, a zničehonic uprostřed rovného vysokého tónu a jakoby na Talin pokyn vpadl do toho ten hlas, z něhož čišelo napětí i pod pečlivě kontrolovaným profesionálním frázováním, a ozvala se slova, která změnila život nás všech.

– v neděli, motalo se mi v hlavě. Tak v neděli… Zmítal jsem se uprostřed panikou zachvácené prázdnoty, která oblévala jedinou myšlenku: nejsem připravený. Na nic takového nejsem připravený. Postavil jsem sklenici na stůl a zaklesl si ruce. V hlavě mi vířilo: ty pitomej janku, vzpamatuj se! Vždyť jsi věděl, že to přijde, každé malé dítě to ví, tak co je to s tebou? Přesto však ten nepostižitelný a zahlcující pocit paniky ve mně rostl a šířil se –

Najednou to pominulo. Nastal okamžik uvolnění, nejistý a prázdný jako krok do tmy. Po něm se dostavila tvrdá jistota přehlušovaná bezmeznou lítostí. Už žádné čekání a dohady. Už to přišlo, už je to tu. Všichni jsme věděli, že se to stane. Pohlédl jsem na Russe: díval se na mě mlčky a pokyvoval hlavou.

V očích měl tvrdý výraz.

Hlas po chvíli ustal a znova se ozvala hudba, ale do dnešního dne se nám nepodařilo vzpomenout, kdo a co to tenkrát hrál. Pamatuju si jen, jak nás všech šest ta chvíle zaskočila, dívali jsme se jeden na druhého, jako bychom čekali na nějaký zásah božstev, a jak nás pak zaplavil otupující pocit nepřijatelné jistoty. Za okny se mraky už snesly až na zem a byly ještě pochmurnější – špinavá olověná clona. Rybářský člun, který dosud visel mezi nebem a zemí, se ani nepohnul. Civěl jsem na něj a přitom mě napadlo – vím, že to v takové situaci vypadá jako šílenství, ale je to na mou duši čistá pravda – na mou duši, že mě napadlo: co teď asi dělá Chris? Kde je a co si asi myslí, když to poslouchá?

„Nemohla sis to načasovat líp, Tal,“ řekla Kay a strojeně se zasmála. „Nevím, jestli ještě někdo z nás bude moct poslouchat Harryho Jamese se stejnými pocity jako dřív.“

„… co když to je fór?“ bručel si pro sebe Baxter, hlavu na stranu. Vytřeštil jsem na něho oči. „Jako tehdy s těmi Marťany, jak to zrežíroval Orson –“

„Ne. Tohle není fór.“ Russ stál a nervózně točil prstenem s rodinnou pečetí. Ve tváři měl zas ten tvrdý napjatý výraz. „Jdeme,“ řekl.

„Máš pravdu.“ Vstal jsem. Rozuměl jsem mu dokonale. Teď nebyl čas na vysedávání u cizích lidí, teď člověk potřeboval být s nejbližšími, s lidmi, které zná a jimž důvěřuje, jejichž osud bude i jeho osudem. Cítil jsem to přesně stejně.

„Kam máme jít?“ zeptala se Kay.

„My se musíme vrátit.“

„A co to má za smysl vystřelit odsuď? Prosím, Japonci bombardovali Pearl Harbor, ale co to –“

„To snad stačí.“

„– k čemu ta hysterie? Ty jako bys –“

„Nejsem žádný hysterik.“

„Ale jseš, a jaký. Prosím tě se posaď, Russi! Bože na nebesích, člověk by si myslel, že je konec světa.“

Russ se otočil a díval se na ni a já jsem v jeho očích četl stoupající protest a ještě něco víc – odpor, snad i nenávist. „Vždyť taky je, kočičko. Bohužel. Našeho světa určitě. Jen počkej a uvidíš.“ Odvrátil se pomalým pohybem. „Baxterovi nás určitě omluví, že se tak nezdvořile zvedáme.“

Následovalo ještě pár replik, ale už se nic nezměnilo. Russ byl neoblomný, počasí čím dál tím horší, Baxterovi byli zprávou otřeseni, hádali se, co mají dělat, kdy se vrátit do Kalifornie.

V největším chvatu jsme se sbalili a zavřeli staré sídlo. Už po cestě odlehlými městečky na Cape Codu provoz na silnici výrazně zesílil. Najednou kdekdo ujížděl na sever. Nad Atlantikem se kupily bouřkové mraky. Maják na útesu Manomet Headland se vynořoval na obzoru jako nepřátelský břeh. Všechno končí – ta myšlenka mi pulsovala v hlavě jako nesmyslný refrén. S Russem jsme si v té chvíli potřebovali říct tisíce věcí a já jsem si nemohl vzpomenout na jediné slovo.

Ale Kay nedala pokoj; ta ještě neřekla poslední slovo, ještě dlouho ne.

„Nemůžu říct, že by mě nadchlo, jak jste se uvedli u Bixe.“

„Uvědomujete si, že se chováte jako neotesanci? Nebo to patří k šarmu bostonských yankeeů?“ Russ na to neodpověděl, dával pozor na silnici. „Russell je purista,“ mlela dál a obrátila se na mě a na Carole. „Russel má dojem, že když zaujme skutečně dramatický postoj, ať jde o cokoli, všichni padnou na zadek a zvolají: Hle, toť muž činu!“

„Nech toho, Kay,“ žadonila Carole.

„A čeho, zlatíčko? Ty si myslíš, že je v pořádku, že jsme od Baxterových vystřelili jako hejno ustrašených králíků?“

„Myslím si, že byli docela rádi, že jsme šli. Sami –“

„– v životě jsem nezažila takovou ostudu.“ Sklouzla imperátorským pohledem ledově modrých očí k Russovi. „Co ty, pořád si ještě trucuješ jako umíněné dítě?“

„Nechtěla bys toho opravdu nechat, Kay?“

„Zasáhni, laskavý Horatio, příteli pána.“

U Sagamorského mostu byla taková zácpa, že jsme museli zastavit. Těsně vedle nás zastavil vojenský náklaďák. Vojáci odhrnuli plachtu a seskakovali ze zadní plošiny na zem. Měli helmy a v ruce pušky.

„Že by to uzavřeli?“ řekl jsem. „Že by se nesmělo přes most?“

„To asi ne,“ odpověděl Russ. „Spíš stavějí stráže k průplavu.“

Za chvíli se zácpa uvolnila. Proti nám přicházel příslušník vojenské policie, potrhával hlavou a netrpělivými kategorickými gesty pobízel k rychlejší jízdě. Jeden ze strážných hvízdl, když jsme projížděli kolem, pár dalších se ušklíblo a oči se jim zaleskly pod okrajem helmy.

„Vidíte je, jsou ve svém živlu,“ utrousila Kay, „jen když si můžou hrát na vojáky. Na mou duši, jeden jako druhý veliký hrdina!“

Russ napřáhl ruku tak prudce, až se mi v jednom okamžiku zdálo, že Kay udeří. „Víš ty co?“ dusil se zuřivostí. „Německé ponorky jsou už možná přímo tamhle před tebou.“ Nataženým ukazovákem bodal do ústí průplavu. „Teď. V tomhle okamžiku. To tě nenapadlo?“

„Nebuď směšný. My přece s Německem neválčíme. My přece vůbec neválčíme!“

„Neválčíme, ale budem.“

„Ježíší Kriste, viděl někdo většího pesimistu? – Počkej, co deláš,“ protestovala, když Russ objel okruh za mostem a vyrazil po silnici číslo šest směrem na Buzzard Bay. „Kam jedem?“

Pohlédl na ni. „Do Benningtonu.“

„Ale jdeme přece ještě k Hugovi, mluvili jsme o tom, rozhodli jsme se, že se tam půjde, tys na to zapomněl? Já mám chuť na ústřice.“

„Vypadá to, že si ji budeš muset nechat zajít, Kay.“

„Co tím myslíš, že si ji budu muset nechat zajít?“ zasyčela a otřela si smítko tabáku na dolním rtu. „Podívej, já chci jít na ústřice k Hugovi. Uvedl bys mi laskavě pár pádných důvodů, proč tam nemůžeme jít?“

„Tak za prvé si myslím, že na to nikdo nemá náladu.“

„O tom by se mělo hlasovat.“

„Za druhé to stojí moc peněz.“

„No dobře, jsou drahý. A co na tom?“

„Nemám ani vindru, Kay.“

„Podívejme! Na to jsi snad měl myslet v pátek, ne? Co říkáš ty, Georgi?“ Bubnovala prsty na zadní stranu sedadla, její studeně modré oči mě zvažovaly a shledaly lehkým.

„Souhlasím s Russem,“ řekl jsem.

„Tak tomu říkám originalita, to člověka potěší. Kdyby se Russ rozhodl skočit z okna, skočíš jistě taky.“

„A jen tak mimochodem, taky nemám ani vindru.“ Kupodivu – stejná slova mohou znamenat něco docela jiného, podle toho, kdo je vysloví. Russ mohl upřímně prohlásit, že nemá ani vindru, a přitom to pro něho ani zdaleka neznamenalo totéž co pro mě. Ale i tak jsem dobře věděl, že od té doby, co chodí s Kay, se jeho štědrá apanáž hrozivě ztenčila – musel si půjčovat od Terryho a Rhina. „Pro mě to nepřipadá v úvahu.“

„Kay, prosím tě, vždyť na tom nesejde,“ nervózně žadonila Carole. „Už je stejně hodně pozdě.“

„Tak víte co,“ zvýšila Kay hlas, „já vám to zatracený žrádlo zaplatím, jestli vám to dělá takový problémy.“

„Ne, to nejde,“ odbyl ji Russ. Stěží se ovládal. „Není na to čas.“

„No to je skvělé! To je tak, když si člověk začne s honorací z Harvardu.“

A takhle to bylo pořád dokola, každým kilometrem. Čím dál tím horší. Na Tauntonské třídě vládl zmatek. Všichni někam pospíchali a něco dělali v hektickém spěchu. Občas se kolem nás přehnaly hlídkové vozy s ječícími sirénami a u Foxboro nás téměř smetl z cesty vůz velitele hasičů. Americký státní aparát vyrazil do ulic, dělal veliká gesta, projížděl benzín, zvonil na zvony a bouřil na poplach. Nervózní a zničený jsem se krčil na zadním sedadle, kam ošklivě táhlo, a věděl jsem přesně, jak jim je: každá činnost, i neužitečná, přinášela trochu spásného uvolnění. V rádiu v krátkých intervalech opakovali první bulletin a vydávali další. Japonci zaútočili na Wake Island – prokrista, kde to vlastně je? – a taky na Guam a Clark Field na Filipínách. Panika opadla a na její místo nastoupila chladná bezbřehá hrůza. Co se asi bude dít? Co se s námi se všemi stane? Zničehonic, bez varování, se snesla tma. Okolní krajina byla pustá a chmurná, jako by zkáza už dopadla. Světla ve venkovských staveních sotva blikala.

Poblíž Shrewsbury zastavil Russ u jednoho bufetu. Nebyl to šťastný nápad. V místnosti se vzduch dal krájet, páchlo tam přepáleným tukem, stoly byly špinavé, hrací skříň hrála do omrzení Hut-Sut Song. Všude se hovořilo o japonském útoku. Přišla servírka a Russ se nás zeptal: „Dáme si všichni karbanátek, ne?“

„Já karbanátky nerada,“ řekla Kay. „Máte telecí?“

„Ne.“

„Tak máte roastbeef?“

„Taky ne.“

„Prosím vás, co vlastně máte?“

Servírka, mohutná žena s ústy jako George Washington, ukázala palcem na tabuli nad pultem. „Támle to máte napsaný.“

Kay štítivě zvedla dvěma prsty vidličku. „Už jste někdy slyšela, že příbor se po použití občas sluší umýt?“

To servírku nadzvedlo. „Tak poslouchej, ty náno, jestli se ti to nelíbí –“

„Uhodla jste.“

„Vy hajzlové študentský, vy mi můžete –“

„Počkejte –“ vpadl do šarvátky nervózní Russ, „dejte nám čtyřikrát karbanátek, čtyři kávy –“

„Tůdle, mladej, koukejte zvednout kotvu a táhnout na lepší.“

„Mluvíte mi z duše,“ řekla Kay.

„Panebože, takhle se chovat v takový době!“

K autu jsme šli mlčky. Jen jsme vyjeli z Atholu, začalo sněžit – zatím jen tu a tam lehká vločka. O pár kilometrů dál se najednou sníh sypal hustě a zůstával ležet na silnici v dlouhých zrádných jazycích. Russ vzhledem k podmínkám jel moc rychle – Císařovna neměla zimní obutí. Užuž jsem mu to chtěl připomenout, ale místo toho jsem se zeptal: „Myslíš, že se vyloděj na zapadním pobřeží?“

„Nevím. Možná. Celý oceán na té straně…“

„Že by se vylodili? Ty mluvíš o invazi?“ zeptala se Kay.

„Myslíš, že máme nějaká privilegia? Že na nás nikdo nemůže?“

„Zmlkni, prosím tě. Mám už vašeho žvanění po krk. Válka, pořád samá válka! To nedokážete myslet na nic jiného?“

„Dnes nikoli, Josefino.“

„Rcete mi, pane C., vás k tomu žene hlas krve vašich plebejských předků anebo vznětlivá italská krev?“

Podíval se na ni, svaly v obličeji strnule napjaté, a mně bylo jasné, že dává poslední výstrahu: „Nech toho, Kay, můžeš to pro mě udělat?“

„Čeho mám nechat, nechtěl bys mi říct? Že jsi posedlej válkou? Uvědomuješ si aspoň, že jsi právě promamil největší šanci svého života?“

„Říkáš.“

„Noel Baxter není člověk, kterého můžeš jen tak nechat plavat.“

„Podívej, o tom už jsme mluvili.“

„Tak jak jsi mohl –“

„– protože o kejhák jde teď nám, proto jsem to udělali“ Už se neovládl a téměř řval. Poprvé za celou dobu zvýšil hlas. „Baxterovi se nestane nic, na to vem jed.“ Jel čím dál tím rychleji.

V jedné zatáčce jsem cítil, jak se zadek Císařovny zvedá a podkluzuje.

„Russi,“ zasáhl jsem, „uber trochu.“

„Zjišťuji, že jsem se v tobě zmýlila,“ vedla Kay svou neochvějně jistým hlasem. „Trapně zmýlila, kamaráde. Říkala jsem si, není to tuctový nanicovatý trouba z Harvardu, je trochu jiný, je v něm kousek ctižádosti a smysl pro realitu. Trocha iniciativy. To jsem se šeredně zmýlila. Jsi úplně stejný jako všichni ostatní. Nemám pravdu? – Hej, nemám pravdu?“ Russ neodpovídal, nachýlený nad volantem upíral oči na clonu vířícího sněhu a jeho mlčení zřejmě Kay ještě víc popichovalo.

„Russi!“ vykřikl jsem. „Neblázni a neleť tak!“

Kay se shovívavě uchechtla hrdelním smíchem s hlavou položenou na opěradle sedadla. „Dovol, abych vydala krátké komuniké, zlatíčko: až se zas příště budeš chtít angažovat, tedy citově –“

Dostali jsme smyk. Když jsem cítil, jak kloužeme, chytil jsem Carole a strhl ji za sebe. Octli jsme se v houpavém skluzu, kdy člověk nevnímá pohyb, jen plavné točení – pak prásk a zpětný odraz, skřípot, pár nárazů a ticho. Stáli jsme. Russ něco křičel, Kay křičela na něj, Carole ječela a křečovitě mi svírala paže a krk – a kolem nás v záři reflektorů ospale kroužily sněhové vločky a ničeho si nevšímaly.

„Pusť mě, Carole,“ sípal jsem. „Pusť, už je to dobrý.“ Přerývaně vzlykala a sotva popadala dech. Vykroutil jsem se jí a stiskl kliku u dveří. Ani se nehnula. Překročil jsem Carole a vylezl druhou stranou. Russ stál u předního blatníku s tváří nastavenou padajícím sněhovým vločkám. Kay se sbírala někde mezi sedadlem a podlahou a třeštila na nás oči. Pod plachtou střechy svítil její bílý obličej a nevěstil nic dobrého.

„Jsi v pořádku, Russi?“ zeptal jsem se.

„To jsem tomu dal,“ vydechl. „Víc už to nešlo.“ Pěstí udeřil do blatníku.

Císařovna se bokem opírala o svodidlo a mířila doprostřed vozovky. Na straně řidiče byly odřené oboje dveře a zadní blatník. Jinou škodu jsem neviděl.

„Měli jsme štěstí,“ řekl jsem. „Auto je v pořádku: Nasedej,“ pobízel jsem ho. „Musíme jet, nebo se někdo vyřítí tamhle ze zatáčky a napálí to do nás, Russi!“

Russ se vší silou opíralo blatník. Pak jsem si všiml, že se ho vlastně drží. Chvěl se jako osika.

„Nemám jet radši já?“ zeptal jsem se.

Beze slova kývl a sepjal ruce. „Měl jsem – že já si nenandal řetězy!“

„Tos měl!“ Nasedli jsme, Russ vzadu vedle Carole, já za volant. Carole vzlykala: „Já to nevydržím, já to nevydržím!“

„Co fňukáš,“ zpražila ji Kay. „Ten blbec mě málem zabil.“

Lehce si přejížděla prsty po obličeji, tak opatrně a s takovou sebeláskou, že bych ji byl roztrh. „Jsem zvědavá, jestli nás tihle dva hrdinové dokážou dopravit domů celé.“

Znova jsme se vydali na cestu. Ačkoli byla Císařovna těžká a výborně pérovaná, přece jen v té břečce podkluzovala. Jak jsme jeli víc než padesátkou, zadek začal ujíždět. Nic jsem neriskoval. Zatáčky jsem bral velkým obloukem, plížil jsem se na dvojku a rozháněl snivě roztančený příval sněhových vloček na předním skle. Vypnul jsem rádio a na chvíli se ve voze rozhostilo ticho; i Kay dala pokoj. Místo javorů kolem silnice jsme teď míjeli břízy, pak jedle, kopce byly prudčí. Najednou jsme byli jen my čtyři a brázdili jsme nekonečným vesmírem tiše padajícího sněhu.

Ve Williamstownu se Kay ozvala: „To nemůžeš jet rychleji?“

„Pokud nechci skončit na stromě, tak ne.“

„V tom případě to ovšem do zamčení nemůžeme stihnout.‘“

Nato spustila Carole další proud lamentací: „Ach, bože můj, vzdyť nás vylejou,“ bědovala.

„A co se stane?“ odfrkla Kay. „Jsou i jiné ústavy vysokého blbnutí.“

Samozřejmě, že jsme dojeli pozdě, dokonce hrozně pozdě. Před branami Benningtonu došlo proto k válečné poradě.

„Mohli bychom vlézt dovnitř oknem, co bydlí Clarková s McKeeovou,“ navrhla Kay. „Jak budeme vevnitř, už se z toho vysekáme.“ Vymyslela plán, že já zaparkuju za nějakou skupinkou keřů, kde se vyzná, a Russ půjde prozkoumat terén. Fantazírovali spiklenecky, dokud jsem je nezarazil:

„To pusťte z hlavy.“

„Cože?“

„No pusťte to z hlavy.“

„A co tedy navrhuje ctnostný Horatio?“

„Jede se rovnou k děkanovi,“ oznámil jsem. „Kde bydlí?“

„Ty ses zbláznil!“

„Zajdeme přímo k děkanovi a všechno mu vysvětlíme. Dostali jsme se do dopravní zácpy kvůli Pearl Harboru a pak nás zdržel sníh. To snad stačí.“

„Tak jestli chceš něco vědět, já tam nejdu – ten odpornej plaz číhá na takovouhle příležitost, aby mě mohl zničit.“

„Jak chceš,“ odpověděl jsem a poprvé jsem se doopravdy rozzlobil. „V tom případě si můžeš hned vystoupit a zbytek cesty dojít v tomhle sněhu. Jak se rozhodneš?“

Před děkanovým domem jsem zastavil u hlavního vchodu a natočil jsem Císařovnu zdravým bokem ke dveřím.

„Podívej, všude je zhasnuto,“ syčela na mě Kay. „Nic pitomějšího se…“

„To jsme snad čekali. Jsou nahoře a jdou spát. Je pozdě.“ Vystoupil jsem z auta a postavil se jim tváří v tvář. „Tak jdete se mnou nebo ne? Jestli si myslíte, že to za vás vyřídím sám, jste na omylu.“ Husím pochodem jsme došli ke dveřím a já jsem zazvonil. Čekali jsme hezkou chvíli, než se nad vchodem rozsvítilo, pak bliklo světlo uvnitř v hale, ve dveřích se objevila útlá postava v kašmírovém županu a nedůtklivě se zeptala:

„Co se děje?“

„Pan děkan Cairns?“

„Kdo jiný.“

„Promiňte, že vás rušíme, pane děkane, a ke všemu tak hrozně pozdě.“ Představil jsem Russe a pak sebe. „Zdrželi jsme se – všude jsou dopravní zácpy – nejspíš kvůli tomu útoku a taky ten sníh. Přivezli jsme dívky pozdě.“

„To vidím.“

„Doufám, že jim neuložíte domácí vězení, ani je nepotrestáte. Nikdo za to nemůže.“

Děkan si mě chvilku přísně měřil a pak se usmál. Na obou skráních mu trčely chomáče vlasů jako šedé růžky. „Těší mě, že jste tentokrát v dobrých rukou, slečno Maddenová.“ Sjel pohledem na Kay a jeho oči se studeně zaleskly. Došlo mi, že si myslí že s ní chodím já, a byl bych se tomu s chutí zasmál. „Pro vás ani Bennington není obvykle dost tolerantní. Jsem rád, že moje podezření vyšlo naprázdno. Tedy pro tentokrát.“ Povzdechl si. „Co se dá dělat, dnes je hrozný den, hrozný!“

Poděkovali jsme mu a zavezli jsme děvčata do koleje. Carolemi neobratně podala ruku, Kay s Russem si řekli pár slova nic víc. Když jsem pak pozoroval jeho napjatý obličej, nevěděl jsem, mám-li z toho mít radost nebo žalost.

Ale co jsem mohl dělat, znova jsem sedl za volant Císařovny, každou chvilku jsem si plácal po tvářích a z plných plic jsem prozpěvoval při rádiu, zatímco Russ se stočil do klubíčka na zadním sedadle a usnul, jako když ho do vody hodí. Do ulice Mt. Auburn jsem dorazil přesně v 7.30 ráno, zastavil jsem před Porcellianem, Sphinxem nebo možná Onyxem, či jak se všechny ty hoch nóbl kluby jmenujou, a šel jsem rovnou do práce s čelistmi bolavými od zívání. Vůbec jsem se nestaral, že mi můžou odtáhnout Císařovnu pro nedovolené parkování, a aby to stálo za to, odvézt si i Russe, což mi bylo už úplně fuk.

3.

Russ dal promáčknutá místa v boku Císařovny vyklepat, opravit a přelakovat, tvrdě trénoval, když bylo odpoledne volno, a večery trávil v kolejní knihovně. A taky zase začal chodit do Radcliffu za Chris. Víckrát už se o tom víkendu ani nezmínil – zkrátka jako by nikdy nic nebylo. Nejen že najednou začal být málomluvný, ale začal dokonce jevit pro sebe zcela necharakteristické prvky sebeovládání – a to bylo ještě nápadnější, neboť válka nás o ně všechny připravila. Dokonce i já – vyrovnaný, rozšafný a střízlivý George – jsem musel násilím odtrhávat myšlenky od laviny pohrom, které se na nás valily bezprostředně po Pearl Harboru. Padl Guam i Wake Island, Singapur a Malajsko se držely z posledních sil a zmučené a vyčerpané jednotky na Luzonu se stáhly, pak se trochu vzchopily a znovu se stáhly.

„Co hodláš dělat?“ To byla otázka, kterou člověk slyšel ze všech stran, prakticky se nemluvilo o ničem jiném. Pár lidí zastáválo názor dát se, odvést rovnou, někdo zas tvrdil, že by to byla naivní hra na vojáky, armáda že nemá dost výstroje, aby nás mohla potřebovat, prý si nás zavolají, až budou chtít, potrvá to nejmíň celý rok, než Státy dokážou opravdu zmobilizovat, bude-li to nutné. Ovšem většina z nás – a s námi i většina národa – se přikláněla ke střední cestě: dokončit zimní semestr, zkoušky jsou už stejně za pár týdnů, a pak se uvidí…

Postupně se nám začalo až nepříjemně rýsovat, co se uvidí: začínalo být jasné, že válka bude dlouhá, hrozně dlouhá, fronty na kdekterém kontinentě, zásobovací linie roztažená na desetitisíce kilometrů, odříznuté posádky v Kirgistanu, Bora Bora… a někde na konci téhle cesty (jestli nějaký bude), dojde zřejmě k útoku na Evropu, kterou pevně drží v rukou profesionálové, mistři moderního válečnictví, a pak na ten náhrdelník ostrovů rozložený kolem kulatého břicha Asie a tam bude třeba zdolat šikmooký národ neohrožených bojovníků, kteří se nikdy a za žádných okolností nevzdají. Vzdálená nekonečná válka. Ale stejně na nás dojde, dříve nebo později, v téhle hře není omezený počet hráčů. A tak jsme vyčkávali a dohadovali se mezi sebou a poprvé za celé své roztěkané mládí jsme četli ranní noviny pozorněji než své učebnice dějepisu a ekonomie. A nejpodivnější na tom bylo, že každý z nás prodělal neuvěřitelnou proměnu. Vždycky nerozhodný Rhino Tanahill vstal ve středu ráno po Pearl Harboru a neoholený, bez saka a kravaty dojel podzemkou na Severní nádraží a dal se odvést k námořnictvu. Dal, známý zanícený anglofil, naopak hlasitě vykřikoval, že se má obezřetně vyčkat. Terry se rozzuřil, kdykoli někdo začal o Japonsku, dal se slyšet, že by chtěl k ponorkám, a strašlivě se pohádal s Russem, když se tomu Russ poškleboval. Všichni byli jako vyměnění.

Tak například Dal, který dosud projevoval ze všech nejmenší zájem o naši partu a občas se dokonce posmíval „trapnýmu jančení pistolníků“, tenhle Dal byl najednou posedlý myšlenkou, že se musí uspořádat pečlivě připravený novoroční večírek. Podnik Palmové zátiší prý získal na ten večer orchestr Counta Basieho. Kde jinde by měli pistolníci připít na nový rok 1942 než v přítomnosti orchestru, který hraje nejlepší swing a nejvíc se umí odvázat? To je bez debaty.

Po straně jsme se na sebe s Russem podívali, ale Dal náš pohled zachytil. „Co je s váma, kluci?“

„Těžko se nám podaří sehnat všechny dohromady,“ řekl jsem. „Já například budu na prázdninách. Děvčata –“

„Nestarej se, ty budou určitě moct. Co by mohly mít lepšího? A ty, ty se tu pořád vytahuješ, jak vyrazíš tu do Číny, tu do Afriky a najednou je pro tebe problém přijet po vánocích do Bostonu.“

Russ sáhl po nějakém časopisu a dělal, že čte. Já jsem si ještě opatrně přisadil: „Mně se nezdá, že to je zrovna nejlepší nápad, Dale.“

„Krucinálfagot, proč zas?“

„Nikdo není ve své kůži.“

Těkal štěrbinami očí z Russa na mě. „Není ve své kůži? A proč?“

„No, je válka a tak vůbec.“

„Tím spíš se musíme sejít! Sám Pánbůh ví, kde budeme ode dneška za rok. Rhino odjíždí patnáctýho, Bierce a Blazer už jsou pryč. Nesmíme ztrácet čas. Ještě aspoň jeden mohutnej mejdan, něco velkolepýho. V nejvyšším gala. Co tomu říkáte?“

„Já jsem absolutně švorc, aby bylo jasno,“ namítl jsem.

„Kristepane,“ opovržlivě sešpulil rty. „To chceš z tak zásadní věci udělat otázku peněz? Já to za tebe zatáhnu.“

„Nepřichází v úvahu,“ odsekl jsem. „To už tady bylo a já se o tom odmítám bavit.“

„Tak se necukej, já tě teda založím a vrátíš mi to, až to půjde. Co na tom sakra záleží? Za chvíli budeš vydělávat závratnou částku padesáti dolarů měsíčně, celý rok po mnoho let.“ Zmlkl a přejížděl pohledem ze mě na Russe, který tupě koukal z okna. „Co se to s vámi stalo, páni žertéři? To je pořád křiku kolem posranejch pistolníků, pořád prej jeden za všechny a všichni za jednoho a najednou, když je příležitost, sedíte tu jako zmoklý slepice. Curriere, jsi vůbec duchem přítomen?“

„Jsem.“

„Nevypadáš na to. Mám dojem, že by sis pro jednou moh vodříct muchlování a jít si zatancovat. Možná že to je naposled, kdy budem všichni pohromadě, a vy se chováte jak párek vylízanejch poserů. Já to nechápu.“

Když jsem se tak díval na jeho hranatý naštvaný obličej, v němž klíčilo podezření, zase jsem musel myslet na Chris, jak se, vznášela pod blýskavými cetkami při soutěži v Norumbeze, půvabný obličej rozzářený nezkaleným štěstím. „Vycítila jsem to z Russova sevření… Napadlo mě, že určitě vyhrajeme.“ Takhle to tenkrát řekla? Měla by Chris z toho večírku radost? Možná – asi ano. V tom případě všechno ostatní vzal čert, jen když se podaří v jejích očích roztančit ty drobné zelené puntíky…

„Tak jo,“ řekl jsem. „Počítej se mnou.“

„Tohle beru. A co ty?“

Russ přejel očima ke mně – v jeho pohledu jsem četl zmatek a ještě něco jiného, čemu jsem nerozuměl, nějakou úpěnlivou žádost. „Já ještě nevím,“ zahučel. „Musím si to rozmyslet. Starý pán bude mít doma velkou sešlost a já bych –“

„Vykašli se na staříky. Teď je řada na nás.“

„Chris bude taky doma na Capu.“

„Stalo se už někdy, že by si Chris nechala ujít nějakou tancovačku? A když tam bude Count Basie? Ta přijde, kdyby se měla doplazit po kolenou. Hele, Curriere, nedělej drahoty. Přidej se k nám!“

„Já to zkusím, uvidím, co řekne Chris.“

Dalším překvapením byl Terry, který okamžitě a s vervou přijal plán za svůj. Je prý to skvělý nápad, sejdeme se na večeři u nich, celá banda, a vyrážet do města se bude odtamtud. O jiném aranžmá nechtěl slyšet. Dal se mu sice už dávno omluvil za tu slovní potyčku u Jean-Jeana – na to jsem osobně dohlédl ale i tak mě Terryho nadšení doslova uzemnilo.

On ovšem neměl ani tušení o Russovi a Kay a Dal samozřejmě taky ne, takže si ji s největší pravděpodobností pozve. Zničehonic na mě padla tak zlá předtucha, že jsem se ho dvakrát málem zeptal, ale vždycky jsem se včas zarazil, přišlo mi to hrozně násilné. A vlastně jsem to ani nechtěl vědět: ve své nevědomosti jsem mohl aspoň doufat, že Kay bude mít smluvený večírek v New Yorku s lidmi od divadla. Russ neřekl nic víc, než že Chris přijde celá šťastná. Po delším rozmýšlení jsem pozval Nancy a zažil jsem další šok, když ona spustila, že takový večírek si nenechá ujít za nic na světě, že si na to opatří nové šaty a že přijede dokonce dřív, aby náhodou nezmeškala. Všichni se chovali jako očarovaní, jako by je něco pohánělo dělat pravý opak toho, co se od nich očekávalo.

Odpoledne na toho památného silvestra se ochladilo, byla dokonce velká zima. Nad městem visela olovnatá obloha, po větru ani památky, teploměr klesl na dvacet pod nulou – to se u nás doma vždycky říkalo, že je moc zima, aby mohlo sněžit, a u nás jsme na tohle odborníci. Císařovna poprvé za celou dobu své existence odmítla naskočit. Nabalení jako cibule šťourali jsme se s Russem v motoru, nakonec jsme museli odšroubovat vzduchový filtr a nechat násosnou záklopku otevřenou, dokud motor nechytil. Russ byl roztržitý, skoro nabručený.

„Koho s sebou bere Dal, nevíš?“ zeptal se úporně nenuceným tónem.

„Ne, nevím, nechtěl jsem se ho ptát.“

„Počítám, že ji přivede.“

„Možná že ne, třeba nebude mít čas –“ Chvilku jsem udělal pauzu. „Ten její herec je v New Yorku.“

„Ten Tommy Buckler?“

„V úterních novinách byla jeho fotografie.“

Zasmušile pokýval hlavou a civěl do země. „Kéž bys měl pravdu.“

Nancy měla na sobě dlouhé bleděmodré šaty a na krku se jí třpytil tenký řetízek se safírovým přívěskem. Vypadala hezky a jako ze škatulky a já jsem ji k sobě přivinul v náhlém záchvatu hřejivé náklonnosti, která proběhla mým promrzlým tělem. A Chris – Chris v jednoduchých bílých šatech bez ramínek prostě zářila. Bílá barva podtrhovala broskvovou svěžest jejích tváří a hrdla a zdůraznila oříškové oči. Vlasy měla skartáčované po vzoru Lauren Bacallové a splývaly jí přesně k ramenům. Střevíčky z nachového saténu slavnostním způsobem zvýrazňovaly její půvabné nožky. Když jsem ji spatřil, hvízdl jsem v upřímném obdivu, Chris se na mě zaculila a zvolala: „Udělej to ještě jednou! To se na Harvardu slyší málokdy!“

„To víš, na Harvardu je samá lepší sorta,“ odpověděl jsem.

„Nemají tu správnou praxi v pouličních putykách.“

„To je škoda. Jak jinak se chudák holka má dovědět, že se jim líbí?“

Gilliganovi bydleli ve velikém moderním domě ve West Newtonu, skrytém za hradbou hustých keřů. Uvnitř plápolal oheň a spirály blýskavých řetězů na vánočním stromku duhovou září osvětlovaly zardělé obličeje dívek. Nervózní černá služka roznášela ve stříbrných pohárkách vaječný koňak a z obrovského křišťálového lustru uprostřed pokoje visel lákavý svazek jmelí. Dal a jeho společnice ještě nepřišli. Já jsem se držel u stromečku, v tatínkově fraku jsem si připadal nesvůj – z nás ze všech se jediný Russ uměl ve fraku pohybovat přirozeně – poslouchal jsem, co vypráví pan Gilligan, a čekal, až budeme všichni. Přijde? Dokáže být tak otrlá, projevit hroší kůži po tom, co se stalo ten víkend? Před čtrnácti dny mi Carole poslala pár nesouvislých řádek a zmínila se taky, že Kay odjela na neděli do New Yorku, že se tam má sejít s Bucklerem.

„Nebojte se, neudrží se dlouho,“ vykládal pan Gilligan a zatínal své veliké rudé pěsti. „Jen co my začneme chrlit tanky a letadla a začnou opravdové nálety, jejich výroba se položí. Budou muset jít od válu.“

„Udělali to Rusové?“ bystře se zeptal Terry.

„Co je s Rusama?“

„Šli od válu? Jejich výroba je nulová a polovina země zabraná. Přesto se mi nezdá, že by zalezli. Proč si teda myslíš, že to udělají Němci nebo Japonci?“

Otec na něho chvíli koukal, jeho rozvášněný od neštovic poďobaný obličej vystřízlivěl. „Z toho jednoduchého důvodu, Terry, že jim nedáme na vybranou. Našemu průmyslovému potenciálu se nemůžou rovnat. Například v minulé válce jsme měli ve Francii stohy zásob až do nebe, nepřehledné míle materiálu. Jen počkej, až se do toho dáme. Poznají hloupost svých –“

„Ty si, tati, zřejmě představuješ, že pošlou vyjednavače. Že budou jednat o míru. Takové to vypořádání po způsobu devatenáctého století. Takhle ty to vidíš?“

Pan Gilligan se dal do smíchu a potřásl hlavou, ale v očích se mu zablesklo. „Aha, mám tu čest s velevzdělanými intelektuály! Chci říct, že půjdou od válu, protože jim nic jiného nezbyde.“

„Jakto, že jim nic jiného nezbyde, tati?“ Ještě nikdy jsem Terryho takhle neviděl: pohupoval se na špičkách a bez bázně se stavěl na odpor. Koukal jsem na něho s otevřenou pusou. „Mýlíš se,“ stál na svém. „Uvědomuješ si to?“

„Jakpak jsi na to přišel?“

„Vím to. Strašně se mýlíš. Znovu přichází doba kamenná. Totální válka, totální destrukce. Nikdo to nepřežije. Nastane nový řád.“

„Tome, nech toho, prosím tě,“ protestovala paní Gilliganová, „naši mladí přátelé nechtějí mluvit o válce, chtějí si jít zatančit!“ Byla malá a jako křehký ptáček s korálky hnědých očí a nádherně hebkou pletí. Měla na šatech ametystovou brož, která mi připomněla prsten, jaký kdysi nosila maminka. „Škoda že je dnes taková zima,“ obrátila se na Chris.

„To nevadí, budeme tancovat rychleji, abychom se zahřáli,“ odpověděla Chris. Zachytila můj pohled, šibalsky na mě mrkla a zdvihla pohárek s vaječným koňakem až k uchu. „Co myslíš, budou dnes taky hrát tango, Georgi?“

Zazvonil zvonek a služebná vykročila k hlavnímu vchodu. S největším úsilím jsem se ovládl a neotočil hlavu. Bylo slyšet hovor, pak chvilku ticho a do obývacího pokoje vešel Dal a před ním Kay Maddenová. V těch několika okamžicích ticha bylo slyšet jen šustot dívčích šatů. Zraky všech se – jako vždycky – obrátily k ní, měla v sobě neselhávající schopnost být vždy středem pozornosti – snad je to tak zařízené, že někteří lidé jsou skutečně obdařeni záhadnou magnetickou silou. Na okamžik se zastavila a přeměřila si nás všechny svým panovačným a absolutně sebejistým pohledem. Její oči připomínaly severní moře. Měla na sobě dokonale padnoucí černé večerní šaty bez ramínek protkávané nevtíravou zlatou nitkou, světlé vlasy vyčesané nahoru. Její zjev vyrážel člověku dech. Jako obvykle. Úkosem jsem pohlédl na Russe a postřehl jsem na jeho tváři záblesk zděšení a zoufalství, vystřídaný okamžitě dokonale ovládnutým, takřka přísným výrazem. Přejel jsem z Russe na rozpačité obličeje děvčat a přitom mi blesklo hlavou: tohle nedopadne dobře, to nemůže dopadnout dobře, ale proboha musí se přece něco nalézt, musí se tomu dát zabránit.

Jenže Kay mě převezla a ošálila nás všechny, v tom byla její silná stránka. Šla přímo k paní Gilliganové, srdečně ji pozdravila, pak se pozdravila s Terryho otcem a teprve pak se obrátila k nám.

„Georgi, ty dnes vypadáš jako francouzský kavalír.“ Přejela mě očima jako reflektor majáku a postoupila k Russovi. „Vždy dokonalý pan Currier.“

„Nazdar, Kay.“

„Chystáš se zas vyhrát taneční soutěž?“

„Ne.“ Sotva pohnul rty. „Dnes se nebude soutěžit.“

„To je škoda. Dal se chystal, že ti spolu proženeme perka.“

Zničehonic se otočila a usmála se na Terryho. „A ty před námi něco skrýváš –“.

Terryho obličej roztál polichoceným údivem. „Jaks na to přišla?“

„Střílela jsem na slepo.“

„Terry má pořád nějaké tajnosti,“ postěžoval si jeho otec.

„Od malička byl tajnůstkář.“

„Ale to je přece v pořádku!“ zvolala Chris. „Jak se to říká? Dokud máš své tajemství, jsi jeho pán, jak ho vyzradíš, jsi jeho vězeň. Kdo z nás stojí o to chodit se vším na trh, aby o všem věděl celý svět?“

Vzpomněl jsem si na to pošmourné ráno po večírku u Jean-Jeana a pátravě jsem se na Terryho podíval, ale on se jen usmíval pod vousy jako kočka.

„Clověk dokáže před světem ukrýt všechno až na dvě věci,“ poučovala Kay. „Že je opilý a že je zamilovaný.“

„Taky se říká, že víno a vztek odhalí všechna tajemství,“ dodal jsem.

„To není pravda,“ vpadla Chris. „Slyšela jsem, že čas a příležitost.“

„Výborně,“ liboval si pan Gilligan a potřásal svou mohutnou kulatou hlavou. „Přítomné dívky jsou nejen krásné, ale i vtipné. Čím jste si to, kluci, zasloužili, že si vybraly právě vás?“

„Spořádaným životem a obratným manévrováním,“ odpověděl Dal, napětí opadlo, všichni se dali do smíchu a vrhli se na vaječný koňak.

K večeři jsme měli gigantické kotlety s pečenými brambory velikosti šrapnelů a temně rudé víno podávané ve sklenicích s dlouhým dříkem. Ve slavnostní náladě jsme usedli ke stolu ozdobenému břečťanem a cesmínou a rozsvícenými svícemi. Mně připadlo místo mezi Ann a Terryho sestrou Sheilou, vytáhlou čtrnáctiletou holkou s rovnátky na zubech. Chodila do školy v Concordu.

„Ale brzy už budu chodit na konzervatoř.“

„Ty se zajímáš o hudbu?“

Horlivě kývala. „Ze mě bude slavná pianistka.“

„Správně, odvážná školačko, ukaž jim, jak se na to hraje,“ smál se na ni Russ přes stůl. „A nedej se nikým odradit.“

„Já se nedám!“ Při pohledu na něj zrudla jako rak od kořínků vlasů až po tenký vyčouhlý krček a v rozpacích sklopila oči do talíře. Tyhle příznaky jsem poznal na první pohled. Další zamilovaná do Curriera, další z mnohých. Pobavilo mě to a zároveň naštvalo.

„Bože, kluci, jak já vám závidím,“ slyšel jsem pana Toma Gilligana. „Dal bych všechno, co mám, abych se mohl vrátit do vašich let.“

„A já do tvých,“ řekl Terry.

„Myslím to vážně. Největším zážitkem mého života byla Paříž a bojiště ve Francii. Uvidíte, že až tahle záležitost skončí, vyjde z ní Amerika jako jediná velmoc na světě. Nastane století Ameriky, ve všem všudy. Amerika ovládne všechny světové trhy za deset let si každý bude moct nadělat hotové jmění.“

„Myslíte?“ zeptal se Dal.

„Já to vím.“

„Mně se zdá,“ vpadl zas Terry, „že dopomoct k tomu budeme muset my – i když jen tím, že se vypravíme na frontu a necháme se roztrhat na úpravné cucky.“

„Terenci,“ okřikla ho matka.

Pan Gilligan si Terryho prohlížel s pozdviženým obočím a já si bezděky vzpomněl na boxerské rukavice, zuřivé hádky, očividný strach. „Ty jsi dneska ve formě, synu. Skutečně v ráži.“

„To je to jeho tajemství,“ řekla Kay. „To mu dodává jeho zvláštní sílu, jak říkala Chris.“ S úsměvem pozvedla číši. „Připíjím na nové americké století.“

„Taková řeč se mi líbít“ souhlasil pan Gilligan.

Abychom neurazili, pozvedli jsme číše, ale stísněně jsme po sobě pokukovali přes stůl. V tomhle dlouhém tichém pokoji s napodobeninami Sheratonových příborníků, francouzskými okny a blikajícími svíčkami se zdálo neuvěřitelné, že by se někde mohlo válčit, že existují domy a ulice, v nichž právě v tuto chvíli umírají lidé v groteskních pózách a za hrůzných okolností tisícerým způsobem. Tichá noc, svatá noc –.

„U všech kozlů, tohohle houšť!“ rozkládal Dal. Usoudil jsem, že je na nejlepší cestě nadrátovat se pod obraz. „Umírněného a upřímného optimismu, jako má tady pan Gilligan. Napadá mě, že to je asi nejvýstižnější definice štěstí: být optimistou tváří v tvář protivenství.“

„Díky za projev – veliký filozofe, mistře frází,“ poznamenal Terry.

„Prospělo by ti, kdyby sis osvojil některé z uvedených pocitů, maestro,“ namítl mu Tom Gilligan. „Ten hoch se mi líbí, Alice,“ pokračoval maje neustále na mysli Dala. „Ten nosí hlavu na ramenou, nesnědl všechnu na růžovo nalakovanou staroslavnou moudrost, se kterou se kupčí tamhle za řekou. Dalrymple – to je irské jméno, ne?“

„No, částečně,“ odpověděl Dal a Terry vybuchl: „Irské – vždyť on je zavilý Skot.“

„Irové a Němci stvořili Ameriku,“ umíněně pokračoval jeho otec, „uvědomili jste si to? Dva národy, které jsou ve světě v největším opovržení, udělaly Ameriku. Jejich krev a jejich pot.“ Zakoulel modrýma očima až k Russovi a zarazil se. „Tím nechci samozřejmě podceňovat podíl ostatních, ale takhle to je. Takhle se věci mají. Proto se pořád dokola musíme hlásit o své proti vám puritánům.“

„Tome,“ napomínala ho přidušeně paní Gilliganová.

„Ty mluvíš mou řečí,“ pokračoval její muž k Dalovi. „Až tahle záležitost skončí, přijď za mnou, já ti dám práci. A dobrou!“

„Jenže Čínskej se nikdy s ničím takovým nespokojí, tatí,“ vpadl zas Terry. „Ten má naplánováno stanout v čele společnosti General Motors.“

„Bylo by mi ctí, kdybych dostal příležitost zapracovat se ve vaší firmě, pane Gilligane,“ řekl Dal. „Ale obávám se, že to je ještě hudba daleké budoucnosti.“

„Poctivá řeč, synu.“ Pan Gilligan pozoroval svou ratolest s rostoucím zmatkem. „Jak je to možné, že jsem zplodil takového cynika?“

„Terry není cynik, pane Gilligane,“ řekla Kay. „Ve skutečnosti je z nás ze všech největší optimista. Tváří se tak cynicky, protože mu to umožňuje zakrýt všechna potenciální zklamání.“

„Tohle se tedy povedlo, Terry,“ pan Gilligan se smál, až se stěny třásly. „A Dale, vy jste si přivedl senzační děvče. Krásná, chytrá a jazyk jemně nabroušený. O co, že má v sobě irskou krev!“

Kay mu věnovala zářivý úsměv. „To mám, pane Gilligane!“

„Vždyť jsem to věděl! To je děvče podle mého gusta!“

A takhle to šlo pořád – Terry nakvašený, Russ rozpačitý, Dal uctivý, Kay milá a srdečná, zkrátka přesný opak své přirozené povahy. Že by to bylo nakažlivé? Po večeři jsme se zachumlali do kabátů a do šál – klobouk tehdy nikdo nenosil – nacpali se do Císařovny i méně honosných vozidel a jeli mrazivou tmou do bostonského South Endu, do čtvrti laciného pozlátka a ostrých hochů, kde se po ulicích válejí odhozené noviny. Šatnářka nás pozdravila „Nazdár, kucí,“ hospodský „Jo-Jo, tak pote, tudyma,“ a vedl nás k velikému ponurému stolu u stěny. Byl silvestr a Zátiší se otřásalo v základech. Moc uniforem tu vidět nebylo – jeden major, tři mariňáci, dva z obrněných sil – a přesto se zdálo, že dominují v té místnosti, kde zábava už běžela na plné obrátky. Vedle nás u stolu seděl chlap s rudým obličejem a dvěma zlatými zuby, zaťatou pěstí dloubal do žeber svou společnici a hučel do ní: „Tak co, kdy už dáš vale tomu svýmu starýmu, Grace?“

„Co to tu je za lidi?“ zeptala se Kay. „Vypadají, jako by je tu odložil Edward G. Robinson.“

„Lidi jsou všelijaký, holubičko“ řekl Dal.

„Tady máš to svoje nové americké století,“ neodpustil si Terry. „Arzenál demokracie v celé své slávě.“

„Nechte toho, jsme tu kvůli orchestru,“ řekla Chris. „Ten za to stojí.“

A jako na zavolanou právě v tom okamžiku vyšel na pódium Basieho orchestr a rovnou spustil Růžové šimi. Chris se roztančily oči a vykřikla: „To je rytmus! Pojďte – ať jsme tam první…“ Vyhrnuli jsme se na parket a za chvíli už jsme přidupávali a potápěli se, křičeli a tleskali při každém sólu a zase jsme byli ve svém živlu. Nancy zrůžovělá radostí se doslova překonávala – najednou mi skoro přišlo líto, že tehdy s námi nebyla v Norumbeze. Mezi jednotlivými čísly jsme jen postávali, tleskali a těšili se na nedostižný výkon fantastické Basieho rytmiky – nejdokonalejší rytmické sekce, jaká kdy byla a může být – který nás strhl a roztančil do spin a rockování. Count Basie byl nepřekonatelný mistr protikladů a pokaždé, když ho člověk slyšel; byl ještě lepší, než jak si ho pamatoval. Dalo by se říct, že celý orchestr byl arogantní, ale to by znělo jako odsudek, oni to nepotřebovali. Měli v sobě prostě zažité sebevědomí skupiny, která ví že zvítězí. Koneckonců porazili přece legendárního Chicka Webba v souboji jazzbandů na jeho domácí půdě v hotelu Savoy – což se nepovedlo ani nejlepšímu velkému orchestru Benny Goodmana.

O přestávkách jsme se chodili napít a vyměňovali jsme si partnerky. Kay se po tanečním sále pohybovala plavností elektrického úhoře – ta by udělala dobrého tanečníka i z Dala. Ke mně byla sice odměřená, ale docela příjemná, bavili jsme se o Občanu Kainovi a o vojně, což byla celkem neutrální půda.

„Proč ses nedal zapsat do vojenské přípravy jako Dal, Georgi?“

„Nevím, asi na to nejsem.“

Skousla si rovnými bělostnými zuby spodní ret. „Tobě se zdá, že být oficírem je něco jako hřích. Proto tam nejdeš?“

Zazubil jsem se. „Víš, že máš asi pravdu?“

„Georgi, to je směšně romantická představa.“

„Vždyť taky tancuješ se směšně romantickým typem.“

„Nevykládej!“

Byli jsme přímo pod orchestrem. Zvedla hlavu, nasadila okouzlující úsměv a zamávala a Jo Jones se nadmul pýchou jako ašant, zazubil se na ni dolů z pódia, nastoupil divokým vírem, jednu paličku vyhodil nad hlavu a druhou rozechvěl charlestonku. Swingujeme u lesa. Rytmus nás prostoupil a pulsoval v našich žilách.

„Jak to máš s Nancy, Georgi?“

„Dobrý. Co by s ní mělo být?“

„Jestlipak už jste spolu sáhli po věnečku? Anebo přejeli vodopád, jak to říká Russ?“

Cítil jsem, jak mi tuhne tvář, nemohl jsem za to. „O tom se nemluví,“ řekl jsem schlíple.

Dala se do smíchu. „Prosím tě, kde žiješ, Georgi, mně to přece můžeš povědět – zvlášť po tom, co máme za sebou. Pearl Harbor a všechny tyhle věci. Ty bys to, Rado, mohl jednou dotáhnout hezky daleko, jen kdyby ses osvobodil od některých svých zafixovaných představ.“

„To myslím platí o každém.“

„Ano, ale o tobě zvlášť.“ Její oči byly najednou mělké a bez výrazu. „Ty bys totiž mohl hrát prim, jestli o tom nevíš.“ Znovu se rozesmála, odtáhla se ode mě a rozvlnila boky jako barová tanečnice.

Za půl hodiny nato jsem tančil s Chris a připadal jsem si jako v oaze bezpečí.

„Bavíš se dobře, Georgi?“

„Perfektně. A ty?“

„Prima. Jako vždycky.“ Dívala se mi přímo do očí, usmívala se pootevřenými rty, ale někde hluboko vzadu v jejím pohledu pořád ležel ten stín. Co to bylo? Nejistota, rezignace, strach? Ba ne, Chris se nikdy nebude bát, je přímá a statečná. Což je vzácná vlastnost! Otáčel jsem si ji na prstě, ona podklouzla pod mou paží, úkrok vpravo a hned zas zpátky s plynulým půvabem baletky, až jsem se rozklepal blahem. Ale ten stín se ani nepohnul. Pro ni už nic nebude jako dřív. Nebo se mýlím?

„Jsi nevěrná a zlá, děláš jen to, co nemáš,“ zpíval tlusťoch Jimmy Rushing tím svým podivuhodně pronikavým tenorem a oči se mu smutně leskly. „Má dlaň je ale samý med, snad bude ve tvé dlouho lpět…“

„To jsem rád, že to říkáš,“ odpověděl jsem trochu opožděně. „Nedovedu si vlastně představit nic, co by mi mohlo udělat větší radost.“

„Ty jsi hrozně hodnej, Georgi. Ty mi ani nemusíš nic říkat.“

„Ale já ti to chci říct a myslím to vážně.“

„Já vím. Jsi opravdu hrozně hodnej, Georgi. Hodnej a věrnej. Já jen doufám, že si Russ Currier uvědomuje, jakého má v tobě přítele.“

„To víš, že jo, připomínám mu to každé ráno při holení.“ Kousek odezněl kvílivým závěrem plechů, tanečníci vypukli v jásot a orchestr za nadšeného potlesku odcházel. U našeho stolu měla slovo Kay: „Já myslím, že byste nakonec chtěli všichni, je to jako stát se bohem, kdykoli se člověku zachce.“

„Kdy se člověk může stát bohem?“ zeptala se Chris.

„Když létá. Moře vypadá z výšky jako rozházená vzorkovnice modré s jantarovou a Corniche jako předložka ze svraskalé ještěrčí kůže – Bože, na světě není nad létání. Já nechápu, proč se všichni nedáte k letcům. Kdybych já mohla létat v aeroplánu, byla bych nejšťastnější žena v dějinách.“

„Co myslíte, která žena byla nejšťastnější?“ zeptal se Russ. Vždycky kladl takovéhle otázky. Hodně tancoval, pil, Kay byla přátelská, a tak už i z něho trochu spadlo to napětí.

„Penelopa,“ odpověděla Nancy.

„Proč?“

„Protože celé to její čekání nebylo marné, její oběť byla nakonec odměněná.“

„Tomu říkáš odměna? Dočkat se manžela, který jedinou ženskou kolem celého Středozemního moře nenechal na pokoji?

A to si myslíš, že po porážce Tróje a slastech s Kirké by mu ona stačila?“

„Samozřejmě,“ řekla Nancy a modré oči se jí rozzářily. „Určitě mu stačila – ve skutečnosti celou tu dobu se toužil vrátit domů a k ní.“

Russ pokračoval: „Tak teď která byla nejnešťastnější?“

„Na to je lehká odpověď,“ okamžitě vpadla Chris. „Kassandra.“

„Kassandra!“ vykřikla Kay. „Proč proboha ta stará sůva?“

Chris na ní spočinula takovým dlouhým, klidným, odvážným pohledem. „Protože člověka nemůže potkat nic horšího – věděla přesně, co se stane, a nemohla tomu zabránit.“

„Jo takhle!“

„A navíc jí nikdo nevěřil, když se o tom snažila mluvit.“

„To je dobrá poznámka,“ řekl Terry. „Ovšem sama si o to koledovala.“

„Čím?“

„Člověk si nemůže přisvojit božské atributy a nepykat za to, to ti snad nemusím povídat. Ann tomu říká hrát si na boha, viď?“

„Tak nějak,“ rozpačitě souhlasila Ann.

„Jako tehdy, když jsi mi věštil budoucnost,“ připomněl Terrymu Russ. „To odpoledne v Nausetu.“

„Máš pravdu. Tehdy mi taky nikdo nevěřil.“

„Nejmíň ze všech Jean-Jean.“

„Vidíte, Jean-Jean!“ zvolala Kay. To jméno jako by v ní uvolnilo hluboko uloženou spirálu. „Líbezný despota Jean-Jean. Co myslíte, že v téhle chvíli dělá? Pojďte, budeme hádat. Dale, co podle tebe teď dělá Jean-Jean?“

Dal se nervózně zasmál. „No tak – docela určitě neskáče stoličku s nějakou svůdnou modelkou z Manhattanu, za to dám krk.“

Orchestr se vrátil na pódium, technici chystali mikrofony pro půlnoční přímý rozhlasový přenos. Do půlnoci chybělo deset minut. Kdykoli jsem hodně pil a hodně nápoje střídal, vydávala se moje obrazotvornost neznámými stezkami a kouzlila absurdní a nebezpečné představy. Vypnul jsem pro sebe Kayin jasný kovový hlas a pozoroval Bucka Claytona, jak svírá trubku a štíhlými prsty přebíhá po ventilech.

Něco tu krystalizuje, je to už na ostří nože. Číšníci roznášeli ke stolům maškarní čepice a všelijaké trumpetky. Nancy už si nasadila červenou francouzskou brigadýrku, Dal měl zelený tvrďák se zlatým lemováním a vypadal v něm jako nabručený náfuka. Nikdy snad člověk nemá pocit tak hmatatelného předělu, trhliny a změny jako o půlnoci na silvestra, v tom okamžiku dvojí tváře, která člověka nutí, aby nazpět hleděl s lítostí a dopředu s obavami… Proč mě napadají takovéhle věci? Rok 1942 přilétl na křídlech havranů – co pro nás chystá? Pro všechny i pro každého z nás? Mihla se mi vzpomínka na pláž v Nausetu, ale na tom velikém modrém draku plula teď Kay, vznášela se ve výši a číhala jako dravec…

Trhl jsem sebou a vrátil se ke stolu. Kay už zas velela: „Teď ty, Russi, řekni nám, co v téhle chvíli dělá Jean-Jean.“

Russ svíral rukou cylindr a pohlédl jí do očí skoro prosebně.

„Já bych radši nehádal.“

„Co to má znamenat? Ty máš přece ze všech největší fantazii. Nemám pravdu, Georgi?“

„Máš,“ odpověděl jsem.

„Ty máš největší talent, no řekni, Dale? Russe jako jediného z vás čeká budoucnost ve světle ramp…“

„Tak o tomhle nic nevím.“

„Nevíš?“

„Ne, o své budoucnosti jsme uzavřeli malou sázku.“ Dal vzal stočenou papírovou foukačku, rytmicky ji nafukoval a vypouštěl. Světácky mrkl na Russe, ale ten se neusmál. „Vsadili jsme se, jak bude vypadat naše budoucnost, a kdo z nás udělá díru do světa.“

„Jenže to všechno se teď musí dát tak říkajíc k ledu,“ vpadl Terry. „Po dobu války, rozumí se.“

Tou dobou už jsem se sotva držel na nohou, pil jsem přes svoji míru. Dostavila se ta nepříjemná odtažitost, všechno kolem mě plynulo a já neměl možnost nic zachytit. Věci se budou odvíjet dál a nikdo s tím nic nesvede. Nejmíň já. Nancy mi něco říkala, ale já se jen přihlouple usmíval, ničemu nerozuměl a civěl na orchestr. Basie mi připadal jako bodrý dobrosrdečný strejc. Rázně kývl a potichu spustil akordy blues. Zdál se mi hrozně daleko.

„Dale, to byla od tebe hloupost,“ pokračovala Kay nesnesitelně jasným, nesnesitelně zvučným hlasem. „Russ je umělec a snad chápeš, že nad umělcem nemůžeš vyhrát.“

„To víš, že můžu.“

„Ne, nemůžeš. – Píšeš, Russi?“

„Moc ne.“ V protáhlém obličeji se mu zas objevil ten napjatý výraz.

„Chápu. Za války to nejde. Až pak.“

V tu chvíli už se vysílalo. Konferenciér říkal něco do mikrofo nu, ale nebylo ho slyšet, a Jones vyťukával vteřiny na činel: č-č-č-č. Poslední vteřiny roku 1941.

„Anebo to možná všechno zavrhneš, jen abys dokázal svou nezávislost. Myslíš, že to udělá, Dale? Ta potřeba prokázat nezávislost je všudypřítomná. Ale ráda bych věděla – nezávislost na čem?“

„Už bude půlnoc,“ vybuchl jsem. Musel jsem něco říct a nic jiného mě nenapadlo. Obličej jsem měl ztuhlý.

„No ovšem, George, loajální jako vždy,“ mlela svou Kay, její ledově modré oči se zapíchly do mě a zas odpluly. „Náš dobrý Horatio. Ne, Russ má v sobě cosi perverzního. On něco chce, chce to strašně moc – a najednou jde od toho. Všiml sis tohohle jeho rysu, Dale? Vem si například jeho pracovnu v Brewsteru, víš, tam co píše, v rohu nad tím popínavým keřem. To je posvátné hájemství, tam se musí po špičkách, žádné pobíhání a hraní. Kdepak, na to jsou ostatní pokoje – ale když opravdu k něčemu dojde, když motyka spustí – to jsem nechtěla být vtipná – když dojde k tomu, že chce s dívkou přejet vodopád –“

„Už toho bylo dost, Kay!“ slyšel jsem se říkat zbytečně nahlas. Konečně bylo slyšet i konferenciéra, vykřikoval něco o roce 1941, a Jo Jones pořád ještě vyťukával vteřiny na tu charlestonku. Dalův obličej zbělel jako vypreparovaná kost, oči za brýlemi se rozšířily a zíraly na Russe. V tom strašlivém okamžiku jsme všichni strnule zírali, jen Kayin hlas vylétl nad saxofony a zrychlený tep činelu a pokračoval:

„– a chudák George se zrovna v tomhle okamžiku vpotácel dovnitř, to bylo k popukání vidět jeho obličej!“

„Drž hubu, Kay!“ vyletěl Russ a současně s ním Dal. Kolem chřípí mu naskočily bílé skvrny.

„Ty hajzle,“ těžce oddechoval a všiml jsem si, že mu poškubával rty. „Ty dobytku, ty ses –“

Tukání na činel přešlo ve vlnivý rachot bubnů, břeskně zazněly trubky a ozval se jásot. Kolem nás narváno, všichni se objímali a mávali na sebe, orchestr naplno spustil zjazzovanou verzi písně Návrat šťastných dnů. V kouřové cloně opile poskakovaly nafukovací balónky, barevné reflektory po nás pableskovaly jako oheň, vedle mě někdo shodil židli. Celý klub vybuchl veselím – ozvaly se výkřiky, pískání, dupot, troubení, mekot, zkrátka pekelný rámus, poskočila ramena a ruce letěly do výše:

„Šťastnýýýý novýýýý róóók!“

Nás osm stálo, sedělo anebo se krčilo v tomhle veselí jako ostrůvek dřevěných figurín. Russ do hloubi duše zasažený, zuřící a zahanbený, Chris s tím smutným odevzdaným stínem v očích, vážným a nehybným, oči Kay se leskly jako drahokamy, obličej ověnčený triumfálním úsměvem. Každý musel uznat, že to nemohla mít lépe načasované. Dal pořád ještě mluvil. Slyšel jsem jeho hlas, ale nedokázal jsem vnímat, co říká.

Najednou se podél stolu pohnul směrem k Russovi. Byl to takový náhlý výpad, rozrážel lidi, kteří se na něj obraceli rozesmátými tvářemi, mávali číšemi, konfetami a trubkami. Věděl jsem, že se k němu nedostanu, přesto jsem vyrazil kolem Nancy směrem k Russovi – a vtom jsem postřehl, že vyskočil Terry, chytil Dala oběma rukama a rval ho zpátky. Nastal hrozný poprask, ten chlap s červeným obličejem něco vztekle křičel, číšník držel Dala za rameno a cloumal s ním. Než jsem se dostal k Russovi, bylo po všem. Dal přistoupil ke Kay a popadl ji za ruku. Kroutila se a probodávala ho pohledem.

„Au dávej pozor, vždyť mě –“

„Řek jsem, že jdem!“ řval na ni, „tak jdem!“ Táhl ji pryč. Jak přišli, tak odešli. Byl klid.

Rozpačitě jsme se po sobě dívali. Russův obličej se změnil v bouřkový mrak. Chris si mírným pohybem sundala špičatý zeleně pomalovaný maškarní klobouček, postavila ho na stůl a sklopila k němu oči. Pak se na mě usmála – tak milý a smutný úsměv jsem ještě nikdy neviděl.

„Tohle už nebudeme potřebovat, viď, Georgi?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Teď už ne.“

Kolem nás se všechno ještě bouřlivě objímalo. Jeden z těch tankistů si posadil svoji dívku na ramena a točil se s ní jako čamrda, ona se hystericky smála, hlavu zvrácenou a oči zavřené.

Orchestr hrál Čerokéze a trubka Harry Edisona se chraptivě rozestřela nad ostatními plechy.

„Pojďte odsuď,“ navrhl Terry. „Tady už to nemá vejšku. Pojďte naproti do baru ke Statlerovi.“

„Tak jdem.“

Ve zmatku jsme posbírali svoje svršky a vykročili jsme v mrazu – přímo do náruče Dalovi a Kay. Zuřivě se hádali. Vytrhla se mu, on ji popadl pod paží a s obličejem až u ní na ni něco syčel. Vtom si nás všiml a zvedl hlavu.

„Tady ho máme!“ zařval na Russe. „Krále posranejch pistolníků! Všichni za jednoho…“

„Přestaň, Dale!“ vykřikla Kay, ale on si jí najednou vůbec nevšímal, odskočil od ní.

„Ty jí nesaháš ani po kotníky,“ vyštěkl, až se mu obnažily dásně. „Víš to, ty smrade? – nikdy nebudeš.“ Blesklo mi hlavou, že mluví o Chris, ne o Kay. „Nechat ji kvůli týhle couře… Ty si nezasloužíš chodit po stejný zemi jako ona! Ty sviňáku…“

Tentokrát se do sebe dali: beze slova se na sebe vrhli, ozvaly se tupé údery, sípavý dech, potlačované Russovo zaúpění. Skočili jsme s Terrym mezi ně, Terry zas popadl Dala, držel ho v pevném sevření a pokoušel se zabránit mu v pohybu.

„Pusť mě!“ řval Dal, vytrhl se a praštil Terryho do tváře, ale k mému údivu se Terry nedal a znova ho pevně sevřel. Já jsem Russe zlikvidoval bezpečně. Byl sice rychlý a mrštný, ale já byl silnější a udržel jsem ho. Na tváři měl modřinu a rozseknutý ret. Přes jeho hlavu jsem viděl na Kay, stála kousek stranou s povytaženými koutky a zřejmě se dobře bavila… Večer se sice rozjížděl pomalu, ale nakonec to nebude úplná ztráta času.

„Ty křivej lumpe z Beacon Hillu… ty sis myslel, že se na nás budeš vytahovat, co? Konečně vidíte na vlastní oči, co je zač!“ řval Dal, těžce lapal po dechu a pohledem se zabodl do Chris.

„Vidíš to?“

„Dale –“

„Nejlíp se na všechno vysrat!“ vytrhl se Terrymu a rozběhl se ulicí.

„Dale!“ vykřikl jsem a letěl za ním. Mrazivý vzduch mi propaloval plíce, z očí mi teklo proudem. Bože na nebi, to byla zima. Rázem jsem téměř vystřízlivěl. Na konci ulice jsem se zastavil a nakoukl za roh. Po Dalovi nikde ani památky. Tak ty taky, napadlo mě a vejral jsem do mrazivé tmy. Tak ty taky, kamaráde. Tak je nás víc.

Pomalu jsem se vracel k Zátiší. Všechny holky se motaly kolem Terryho. Po obličeji mu crčela krev a začínal mu otékat nos. Ann mu rány zlehka otírala kapesníkem a úzkostně vzdychala.

„Terry,“ zeptal jsem se, „jsi v pořádku?“

„Jo!“ rozchechtal se a pohnul hlavou ze strany na stranu. „Blbec jeden… Myslíš, že to mám zlomený?“

„Zlomený!“ děsila se Ann.

„To byla rána!“ Pořád se tak zběsile smál. Jeho proměna byla omračující. „Bože na nebi, ten mi dal…“

Mluvili jsme jeden přes druhého. Kay pištěla: „Já nevím, jak vy, ale mě musí někdo dopravit do Miltonu. Nehodlám tu prostát zbytek noci.“

„Kde má Dal auto?“ zeptal jsem se jí.

„Jak to mám vědět?“ Výrazným gestem dala najevo, že taková maličkost ji nezajímá. „Klíče má u sebe.“

„Prosím tě, dovez ji domů ty,“ řekl Russ a v očích měl výraz úpěnlivé prosby. „Odvez ji, kam chce. My si chytnem taxíka.“

Bezprostředně potom jsme se rozešli. Byla to neskutečná jízda. Nancy tuhá vzteky, Kay tu a tam prohodila nějakou nabroušenou frivolní poznámku, jako by se nechumlilo. Pouze Terry na zadním sedadle vedle Ann přetékal povznešenou náladou. Já jsem si dělal starosti o Dala, opile klopýtajícího podezřelými uličkami bostonského South Endu. U domu, kde Kay bydlela, jsem zastavil a doprovodil ji ke dveřím.

„Škoda že to tak dopadlo,“ zahučela. „Všichni jste se projevili jako burani.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Byli jsme skutečně neuvěřitelně naivní.“

Překvapeně se na mě podívala, jako by mě viděla poprvé.

„Poslouchej, Rado, je mi jasný, že jsem tě špatně odhadla.“

„Ne,“ řekl jsem. „Ale tohle se ti nepovede.“ Díval jsem se na ni – na tu její vyzývavou profesionální krásu, na ty absolutně prázdné vodnaté oči. Chtěl jsem jí něčím hrozně ublížit, ale pak mě to pustilo. Řekl jsem: „Nevyjde ti to.“

Zase se tak posupně zasmála: „Chceš se vsadit?“

„Nikdy se nesázím proti přátelům.“

„Věrný do posledního dechu… Ty si myslíš, že ti nevidím až do žaludku? Máš to napsáno na nose – pokaždé když se na ni podíváš!“

„Dobrou noc, Kay,“ řekl jsem.

Cestou do Wellesley ještě víc přituhlo – tu noc snad bylo třicet pod nulou. Topení to nestačilo utáhnout. Největší překvapení mi přichystala Nancy – jen Kay vypadla, jako by z ní všechno spadlo, ožila a byla veselá. Zachumlaly se s Ann pod deku, smály se, zpívaly, opičily se po Kay a vykřikovaly na mě odporující si rozkazy. U koleje mě Nancy objala, přitiskla si mě k sobě a políbila tak vášnivě, že jsem zůstal par.

„Poslouchej, ty by ses měla odstěhovat na Sibiř,“ komentoval jsem to.

„Já vím,“ zasmála se vesele. „Zima mě vždycky vyhecuje.“

„Vyhecuje k čemu?“

„Však ty víš. Ale řekni to!“

„Ke všemu.“

„Jak je to možný, že na smrt si oddaní pistolníci se nemůžou sejít, aby si nevjeli do vlasů?“

„To všechno na důkaz neutuchající pospolitosti.“

Smáli jsme se a znovu jsme se políbili. Měla vláčné měkké rty a celým tělem se tiskla ke mně.

„Proboha, co se to s tebou děje?“ hučel jsem do ní.

„Asi mě něco postrčilo!“

„To to ale trvalo, než se ta lokomotiva rozjela…“

„Š-š-š-š-š…“ chichótala se do rukávu. „Já jsem se asi zbláznila.“

U vchodu zastavilo další auto. Ještě jednou jsme se políbili a Nancy vklouzla dovnitř. Dopravili jsme domů ještě Ann a Terry pak nedal jinak, než že mě zve na snídani do podniku Hayese a Bickforda na Harvardském náměstí. Nos měl nateklý jako baňku, místo oka úzkou štěrbinu a na slavnostní košili zaschlou krev.

„Člověče, ty jsi pro mě záhada,“ začal jsem. „Ty se odmítneš prát s Dalem, když se v opici sotva drží na nohou, a necháš mě, abych se do rána mučil pochybnostmi, jestli nejsi prach obyčejnej posera, a pak ho zničeho nic zkrotíš, když zuří jako šílenec, a vyješ smíchy jako hyena, když ti rozmlátí obličej.“

„Tak už to na světě chodí. Život je plný překvapení.“

„Asi máš pravdu.“

„Nedělej si z toho hlavu, Georgi.“ Opatrně srkal kávu, jako by byla otrávená. „Ten večírek nebyl zas tak úplně marný.“

„Myslíš?“

„Pořádal se vlastně kvůli mně.“

„Kvůli tobě?“

„Jo.“ Zdravým okem na mě zamžoural a rozzářil se potutelně triumfálním úsměvem. „Už jsem tam, brácho.“

Nechápavě jsem vyhrkl: „Kde?“

„V armádě. Kdybych byl slyšelo pár dní dřív, co říká ta kráva o létání, byl bych si vybral něco jinýho.“

„Cože? Kdys to udělal?“

„Jo předevčírem. Tvé oči se právě v této chvíli kochají pohledem na leteckého kadeta Ira Terryho Gilligana.“

„Ježíšmarjá, vždyť ty jsi vždycky –“ neměl jsem sil.

„Já vím. Já tě chápu.“

Chvíli jsme oba mlčeli.

„Ale sakra proč jsi nám o tom nic neřekl?“ vyjel jsem na něj, jen abych protrhl to ticho. „Mohli jsme dát dohromady mejdan, jakej svět nepamatuje, mohli jsme –“

Máchl mi rukou před nosem. „Ne, to jsem právě nechtěl. Takhle je to lepší, nemyslíš?“

„Ne, to teda nemyslím. A co uděláš se zkouškama?“ Děsila mě představa, že by někdo vyhodil pro nic za nic peníze za školné na celý semestr včetně veškerého zaopatření v koleji.

„Na zkoušky seru.“ Sevřel do dlaní oprýskaný hrnek kávy.

„Chtěl jsem, aby se to nezveřejňovalo, proto ta soukromá oslava. Je to můj soukromý pakt se sebou samým.“

„Se záhadama na mě nechoď,“ hlaholil jsem. „A zrovna ty! Jsi přece v podstatě katolík, přesvědčený věřící, i když občas meleš ty svý sociologický nesmysly.“

Několik hostí se po nás káravě otočilo – poznal jsem mezi nimi jednoho staršího spolužáka, jmenoval se Conger, měl koňský obličej a já ho nemohl ani cítit. Ztlumil jsem hlas. „Proč jsi nepočkal, až tě rafnou? Co nejdřív dojde na všechny.“

„To by nebylo ono.“ Zdravé oko hledělo přímo na mě. „Musel jsem to udělat takhle. Copak nechápeš, Georgi? Já nikdy nevím, jak na tom vlastně jsem, dokud něco neudělám. Nikdy.“

„Já se z tebe zblázním. Co si chceš dokázat!? Řekl jsem ti to snad dost jasně – každý se něčeho bojí.“

„Já si to dokážu,“ odpověděl s náhlým zápalem v hlase. „Pamatuješ se na tu písničku?“ Pak zas upadl do své zarputilosti.

„A kromě toho – pamatuješ se, jak jsem střílel v Norumbeze? Potřebujou mě tam nahoře.“

„Kde nahoře?“ už jsem měl vztek.

Kazatelsky zdvihl prst, jako by mi chtěl požehnat – ale byl to prostředník. „Čeká na mě nedozírná modř nad námi. Veliký ničitel v oblacích. Říkej si tomu, jak chceš.“ Mrkl na mě, anebo možná normálně přivřel oko, to se nedalo poznat. „Tam já mířím, brácho.“

4.

„Není nad myslivce.“ Dal zvedl sklenici proti světlu stojací lampy, kostky ledu se v ní lehce rozhoupaly a zazvonily o sebe ledové krystaly zalité v jantaru. „Tohle je nejlepší přítel člověka.“

„Uvidíš, že to za chvíli přestanou vyrábět,“ bručel Russ.

„Nesejčkuj.“

„Neboj, nepřestanou,“ řekl jsem, „ale buď to bude na příděl, anebo to zkonfiskujou pro armádu.“

„Neblbni – chceš říct, že vožírat se teď budou jen generálové a admiralita?“

Bylo zkouškové období. Měli jsme se pochopitelně soustředit na studium – dokonce jsme všichni tři dělali následující den zkoušku a rozhodně jsme se ještě chystali vrhnout se na svoje poznámky – ale teď, po večeři, jsme seděli rozvalení v obývacím pokoji a bavili se o ničem. Panika a vztek, který nás zachvátil po Pearl Harboru, se změnil v chronické onemocnění: proflákali jsme hodiny a hodiny nad křížovkami anebo nezáživnou hrou stolního basketbalu a šipek a jedním uchem jsme pořád poslouchali, co zas bude ve zprávách.

V poslední době dopadla ta příslovečná poslední kapka našeho rozkladu – začaly chodit dopisy. Rhino nás častoval tragikomickými historkami z výcvikových lágrů, psal o buzeraci na cvičáku v hejnech písečných blech, o šílených půlnočních bugrech a o tom, čemu říkal „kočičí touhy“. Terry zřejmě žil ve světě tónů – střídavě mezi směsí vojenských hudeb a oplzlým vyřváváním na pláži v Miami – a studia, vytrvalého studia („Ach, kdeže jsou ty časy halapartníků a širokých mečů! Jestlipak si, vytaškáři, uvědomujete, že půjde-li to takhle dál, je nebezpečí, že z války se stane parádní anachronismus?“) Jean-Jeanovy depeše jiskřily vtipným komentováním přehlídky hloupostí a absurdit – psalo tom, jak se válečné zásoby omylem dopravují na nesprávný kontinent, jak do čela přepadových jednotek jsou veleni hudební skladatelé, jak bývalí mistři ve střelbě sbírají motýly („Dróle de Guerre, mes enfants. Voltair, jak mám to potěšení vás informovat, měl úplnou pravdu. Jenže tady, běda, jediná zahrada, kterou by šlo obdělávat, je zpustlá gumovníková plantáž patřící pošahanému belgickému staříkovi, který chodí v hornické helmě a v jezdeckých kalhotách.“).

Už jsme nebyli skupina harvardských studentů, byli jsme jakási améba, která se přelévá a dále dělí. Každý z nás byl současně na mnoha místech – na Harvardu a „tam“ – v Georgii, na Havaji, v Africe a v Austrálii. Do omrzení jsme probírali, co všechno začíná být nedostatkové – pneumatiky zmizely z obchodů a s nimi i auta, každým dnem se čekalo zavedení přídělu benzínu, podobná pohroma měla postihnout i cukr a hovězí maso a pomalu všechno, nač si člověk vzpomněl. Ale hojnost či nedostatek nebyl našim ústředním problémem, nám tehdy šlo o jediné: co leží tam v dálce před přídí našich lodí, před nosem letadel, hledáčkem pušek. Všechno ostatní ustupovalo do pozadí, s tím se nedalo nic dělat.

„Dám vám hádat, gentlemani,“ Dal se na nás potměšile ušklíbl. „Která žádaná věc nebude nikdy a za žádných okolností na příděl? Kapírujete?“

„To je jasný,“ odpověděl Russ. „Jenže kam pošlou tebe, tam to taky neseženeš.“

„Osuš oko, milouši. Já si to opatřím, ať mě pošlou, kam chtějí.“

Střetli se pohledem, užuž přelétla jiskra, ale pak se odvrátil každý jinam. Od toho nešťastného silvestra se mi podařilo trochu je srovnat – ale jen natolik, že kolem sebe chodili jako dva nedůvěřiví psi. Rána se zdaleka nezahojila. Jakmile je jednou něco řečeno, nedá už se to vzít zpátky, nedá se to smazat, i kdyby si člověk stokrát namlouval, že to jde. Dal měl pocit, že byl parádně podveden, že jsme ho fantasticky tahali za nos (rychle si spočítal, že jsem v tom jel taky, a jeho vztah ke mně viditelně ochladl), a Russ se zmítal v síti viny a vzteku, který neměl proti komu obrátit. V téhle konstelaci jsme se protloukli lednem a už tu bylo zkouškové období, naše nervozita a roztěkanost ještě vzrostla (jestli to vůbec bylo možné) a v hlavě se místo vědomostí rozestřela propastná prázdnota.

„V podstatě jsou všechny stejný,“ pokračoval Dal a hodil do sebe zbytek alkoholu. „I když si dají říct, jenom si z člověka utahujou.“

„Všechny ne,“ opravil jsem ho.

Podíval se na mě úkosem. „No tak skoro všechny. Spokojen?“ Zívl, protáhl se a zalomil si prsty nad hlavou. „Jednu máme konečně z krku, jak račte vědět. Ani jsme se o to nemuseli přičinit. Ta fuchtle jedna nafoukaná…“

„Koho máme z krku?“ probral se najednou Russ.

Dal na něho zůstal koukat. „Milostivou slečnu z Benningtonu. Koho jinýho?“

„Co je s ní?“

„Provdala se nám za pana Bucklera.“ Aniž z něho spustil oči, objel rozmáchlým pohybem noviny a časopisy rozházené po stole. „Kde žiješ – je to ve všech novinách!“

Russ vyskočil. „Bucklera – ty mi chceš tvrdit, že si vzala Tommyho Bucklera?“

„Přesně tak! Veliká sláva v domě toho dramatika – jak se jmenuje? – v Connecticutu.“

„Ty ses zbláznil, Dalrymple! Přece si nemohla vzít…“

„To bych rád věděl, kdo by jí v tom mohl zabránit, pokud vyloučíme dělostřelectvo. Co to s vám a ksakru je?“ Přejížděl očima z jednoho na druhého. „Vy jste to nečetli? Je to v ranním Heraldu, podívejte se sami!“

Zvedl jsem noviny. Měl pravdu, bylo to tam na třetí straně. Momentka z nočního klubu: hranatý osmahlý obličej s podivně chlapeckým výrazem, to byla tvář Tommyho Bucklera, rozpačitě hledící do kamery a sledovaná ob divným pohledem Kay, okouzlující jako vždy. TOMMY BUCKLER SI BERE STUDENTKU. Ten titulek Kay určitě nenadchne! Soukromý svatební obřad se podle novin konal v domě manželů Baxterových, kteří jsou blízkými přáteli nevěsty. (Jasné – Darien je mnohem blíž New Yorku než Chatham.) „Po několikadenním pobytu v New Yorku novomanželé odletí do Hollywoodu, kde má pan Buckler vytvořit novou –“

Russ mi noviny vytrhl z ruky. Z tváří mu zmizela všechna krev, jako by ho byl někdo surově praštil.

„Vždyť ona to nechtěla,“ hučel si pro sebe.

„Ale udělala to.“ Dal se na něho zlověstně mračil. „Sebe z toho můžeš klidně vynechat. Hovno jsi pro ni znamenal! Posloužil jsi jako vycpávka. Krátká zastávka na přestupní stanici. Stejně jako já. Hrála si s tebou jak kočka s myší.“

„Nemůžeš aspoň držet hubu!“

Dal se uchechtl, ale spíš překvapeně než zle. „Ty jsi úplnej cvok, Curriere, víš to aspoň? Fletcher se s ní potkal v New Yorku asi před čtrnácti dny a říkal mi, že na potkání dává k lepšímu historku o urozeným vejtahovi z Harvardu a jak pěkně se s ním vyřádila…“

Russ na něj civěl, noviny drtil v rukou a v očích mu sedělo šílenství. Připravoval jsem se na nejhorší, ale on zničehonic mrštil Heraldem na zem a vyběhl na chodbu. Práskly dveře.

„Prokristapána, Dale,“ vyjel jsem na něj. „Proč jsi o tom začínal?“

„Já jsem předpokládal, že to čet. Proč ho pořád chovat v bavlnce a chodit kolem po špičkách, nemyslíš, že by měl vědět, co je to zač?“

Letěl jsem do své ložnice, prudce otevřel okno a vyhlížel jsem ven. Už zase sněžilo, i když řídce, ulice se proměnila v široký bílý pruh. Jak jsem tak mžoural dolů, rozsvítila se světla Císařovny. Motor se dvakrát protočil, odfrkl a rozběhl se, vůz se otočil a zamířil k výjezdu, kola se protáčela a podklouzávala na sněhu.

„Blázen pitomá,“ Dal se namáčkl do okna vedle mě. „Kam se teďka žene? Zítra má dělat zkoušku!“

„Nemůžeme ho nechat v tomhle stavu jet. Bůh ví, co by mohl provést. Musíme ho dohonit!“

„Děláš si blázny? Nejsem jeho chůva… Zatracenej zmetek, nejspíš jede do Bostonu, k rodičům.“

„Ne. Tam určitě nejede. Teď ne.“ Minutku jsem uvažoval. „Ten jede do Woods Hole. Chris je doma, předevčírem udělala poslední zkoušku. Pojď, musíme za ním.“

Chytil mě za rameno a odstrčil od okna. „To myslíš vážně? Ty se chceš hnát do Woods Hole, protože je jednoprocentní možnost… Virdone, zejtra máme tu blbou zkoušku!“

„To máme – stejně tě vyhodí. Anebo to možná uděláš, co já vím, ale Dale, Russ je na tom hrozně zle.“

„Chceš mi tvrdit, že von se opravdu a smrtelně vážně do tý coury zabouch?“

„Ne, Russ si vyrazil stodvacetikilometrovou rychlostí na Cape Cod v noci před šíleně důležitou zkouškou v chumelenici jen proto, že to uhle dobou bývají silnice prázdné. Kriste na nebi, ty máš vedení!“

„Rado, koukni se ven, jak tam sněží, hlásili, že bude –“

„A kdyby měl napadnout metr sněhu – je tvoje povinnost to pro něj udělat.“

„Moje – proč moje?“

„Protože ty jsi ji přivedl na tu rozlučku s Jean-Jeanem.“

„Ona Jean-Jeana znala – přes něho jsem se s ní vlastně seznámil. Pro smilování boží, jak já moh vědět, že se Currier do ní zabouchne. Já neměl tušení, že se zaplete s takovou bezcitnou tygřicí…“

„Třeba to bylo silnější než on!“ zařval jsem na něj. „Možná že není v našich silách si naplánovat, s kým se zapleteme! Tobě se to nikdy nestalo?“

Zarazil se a spolkl, co zřejmě ještě hodlal říct. Chvíli jsme se a po sobě dívali a mysleli jsme si možná totéž. Možná že ne, nedokázal jsem to odhadnout.

„Tak jo,“ zavrčel a palcem si posunul brýle. „Když ty jsi takovej vůl, že ho chceš honit na Codu, projevím se jako kardinální pitomec a zavezu tě tam.“

Dal měl svoji fordku zaparkovanou za rohem na Plymptonské. Zapomněl vytáhnout okýnko, sníh se sypal dovnitř a sedadlo bylo celé zasněžené. Snažil jsem se vymetat sníh a Dal zatím otáčel startérem. Dvakrát to chytlo a chcíplo, než se motor rozeběhl, škytal a cukal se jako mezek, ale jel.

„Je to jen studený,“ řekl Dal.

„To teda je. Proč se o ten krám trochu nestaráš?“

„Vždyť jede príma –“

„To si ještě povíme. Cívku od zapalování máš v tahu. Nebo je to v rozdělovači. Něco s tím určitě je.“

„A jak jsem mohl vědět, že si vyrazíme na noční ralley… jak ty vlastně víš, že jede do Woods Hole?“

„Prostě to vím a hotovo.“

Sněžilo čím dál tím víc – droboučké mrznoucí vločky, které se lepily na přední sklo jako písek. Rádio chrlilo obvyklou dávku povzbudivých zpráv: Rommel byl 88 kilometrů od Tobruku, Japonci 13 kilometrů od Singapuru. Generál Hershey oznámil návrh na mobilizaci mužů, kteří v prvním kole byli vyřazeni jako živitelé rodin nebo pro tělesnou vadu.

„Co tomu říkáš? Teď už nepomůže, když si natrhneš bubínek.“

„Anebo zbouchneš nějakou štětku.“

Hned po zprávách rádio oněmělo a už jsem z něho nedostal ani hlásku. V Dorchesteru bylo vymeteno, stažené rolety a zima, město jako po vymření. Myslel jsem na Russe, letí někde před námi jen v saku, žene svých 130 koní, oči vytřeštěné na pohádkově bílý koberec dálnice, žene se vpřed s plynem na doraz…

„Nemůžeš to trochu pobídnout?“ zeptal jsem se.

„Měj rozum, Rado, tohle auto to nedokáže, už takhle se rozsejpá.“

V South Quincey nesprávně odbočil a teprve na půl cestě do Nantasketu jsem ho přiměl otočit. Pak těsně před Assinippi vypověděl motor a šlus. Na volnoběh jsme se ještě dohrkali k nějakému nákupnímu středisku, ale všude bylo zavřeno. Vylezl jsem a zdvihl kapotu.

„Třeba se mi to podaří opravit. Dej sem baterku.“

„Já žádnou nemám.“

Vztekle jsem rozhodil rukama. „Ježišmarjá, Dalrymple, ty nejsi na nic! Dokážeš ty něco dělat pořádně?“

Zase mě tak popadl za rameno. „Klid, Rado, klid!“

„Proč? Proč! Můžeš mi říct jedinej důvod?“

„S tímhle jsme definitivně zvadli.“

„To jo – a tobě to je volný!“

„Ne, Rado, to nemáš pravdu.“

Rozzuřeně jsem se mu vytrhl a vyrazil jsem po silnici. „Kam jdeš?“

„Někoho sehnat,“ odsekl jsem mu, „nebo tu chceš zůstat sedět na zadku do nejdelší smrti?“ Už jsem se neovládal – byl jsem skálopevně přesvědčený, že Russovi se něco hrozného stalo. Klopýtal jsem po silnici, sníh se mi sypal do obličeje a za krk, proklínal jsem Dala, spalovací motory, noviny a Kay Maddenovou. Ta ženská s námi dokáže mávat i teď, kdy už se vypařila z našeho světa. Ona snad je opravdu převtělená bohyně nebo spíš čarodějka – kdo ví? V zimě roku 1942 bylo možné všechno…

Na křižovatce jsem našel bufet s telefonem a zavolal jsem odtamtud do Woods Hole.

„Prosím.“ Tenhle hlas bych poznal kdekoli a za všech okolností. Byl vzdálený a postřehl jsem v něm jakousi úzkost. „Kdo volá?“

„To jsi ty, Chris? Tady George. Je Russ – netelefonoval ti dnes večer náhodou Russ?“

„Ano – je u nás.“

A pak že neexistují předtuchy! Padl jsem na stěnu budky, úlevou se mi podlomila kolena. „Je v pořádku?“

„Spí. Je nemocný – když přijel, už nebyl skoro při smyslech. Má kolem čtyřicítky.“

„Potřebuješ pomoct?“

„Ne, tatínek poslal pro pana doktora Snowa.“ Někdo se na nás napojil, nějaký rozesmátý hlas, a Chris volala: „Georgi? Kde jsi?“

„Někde u Assinippi.“

„U Assinippi? Co tam děláš?“

„Jeli jsme k vám – já s Dalem. Víš, Russ odjížděl hrozně rozčilený.“

„Já vím.“ V jejím hlase se zas ozval ten stín. Dovedl jsem si ji představit, jak stojí v předsíni u telefonního stolku, hlavu půvabně skloněnou, sluchátko si tiskne k uchu jako mušli.

„Chris –“

„Ano?“

„Chris – prosím tě… Nic to není. Bude v pořádku.“

„Myslíš?“

„Podívej, já nevím, jak bych ti to řekl –“

„Nemusíš nic říkat, Georgi. U nás sice dávají lišky dobrou noc, ale noviny sem dojdou. To jsme všichni měli štěstí, nebo smůlu, jak se to vezme…“ Chris zmlkla a ten cizí hlas se pořád tak vesele smál a já jsem si ji dovedl představit, jak se předklání a tiskne si hřbet ruky na ústa.

„Chris –“

„To nic,“ řekla za chvilku, hlas už měla pevný a odhodlaný. „Odvážná školačka si píská cestou kolem hřbitova, Georgi.“

„Nejen ty, ale my všichni, cibuličko,“ odpověděl jsem, jako by mi nebylo jasné, co tím myslela.

Tak takhle probíhalo zkouškové období. Ač je to k nevíře neboť zřejmě každý byl nucen chovat se proti své přirozenosti, všechno bylo vzhůru nohama –, tu noc se mi podařilo vypůjčit si baterku od kuchaře, který byl na záskok v tom bufetu, našel jsem trhlinu v kabelu k cívce, ustřihl jsem kus ocelového drátu z panelové desky, spojil to a vůz se rozjel. Povedlo se nám dorazit právě včas, abychom mohli jít na tu zkoušku, a Dal ji udělal líp než já (ačkoli se udržoval v bdělém stavu jedině tím, že slámkou usrkoval whisky z láhve od coca-coly zastrčené do náprsní kapsy saka). Russ byl opravdu nemocný. Vrátil se do Cambridge až za týden, možná ještě později, bledý a s kruhy pod očima a zavřel se ve svém pokoji. Nechali jsme ho, ať dělá co umí.

Březen tehdy nebylo nic lepší než únor – sníh a plískanice pořád dokola. Špinavý sníh na krajích chodníků vůbec neroztál, vyhladil se na kámen. Další známí odjížděli – rozšířil se virus neklidu a všichni jsme se nakazili. Ann nechala školy a nastoupila u spojařů, Rhina poslali do houpavých močálů v Severní Karolíně, odkud rozesílal neveselé příběhy o tom, jak se trénuje boj muže proti muži a plížení přískoky při ostré kulometné palbě. Terryho vylili z pilotní přípravky – snad že prý mu chybí prostorové vnímání – a přeškolovali ho na střelce. Jean-Jean se v posledním dopise jen mimochodem zmínil, že se přesunuli jinam: papír byl zmačkaný a samá skvrna, jako by dopis hezkou dobu nosil v kapse propocené košile, v jednom rohu byl dokonce od bláta. Kam se to přesunuli? Svobodní Francouzi teď bojovali v Africe proti Rommelovi, houževnatému, záludnému, nesmírně schopnému, neporazitelnému Rommelovi. Situace rozhodně nebyla rozverná jako dřív…

Už to nemělo smysl. Nemělo smysl zůstávat na fakultě, dělat věci, které neměly nic společného s granáty, kormidly nebo s přistávacím zařízením. Člověk si mohl donekonečna namlouvat, že i znalost Hawthornova Šarlatového písmena nebo francouzské zahraniční politiky za Mazarina má svůj význam, ale nebyla to pravda. Válka a zima dokonale ovládly pole.

A tak když jsem se jednou vrátil po zavření knihovny domů, našel jsem zhasnuto. Na gramofonu hrál Kvartet Vzpomínky na tebe, klarinet Bennyho Goodmana se lehounce vznášel nad pianem a k tomu vibrafon v nejjednodušším aranžmá, ale člověk by brečel. Nejoblíbenější Russova deska. Zůstal jsem stát ve dveřích. Vzadu na gauči opsal oharek cigarety lenivý oblouk.

„Není tu nikdo jen já.“ Russ se natáhl a rozsvítil lampu.

„Chtěl jsem si poslechnout pár desek. Naposled.“

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se.

„Znáš heslo: Dejte se k námořnictvu, uvidíte svět! Tak já jsem se dal a uvidím.“ Výraz mého obličeje ho zřejmě nadchl. „Zítra ráno, přesně v šest, ulice Causeway, číslo 120,“ recitoval jako školák. Pak vystřízlivěl. „Představ si. V šest nula nula ráno!

Takhle brzo jsem v životě nevstával…“

„… k námořnictvu!“ hekl jsem.

„Zřejmě se ve mně probudila krev mořeplavce. Moji předkové hrávali důležitou roli v obchodě s Čínou, jestli to nevíš: plavili se kolem mysu Dobré naděje, vozili opium a hedvábí a ty žluté ďáblíky mlátili do břicha bambusovými tyčemi. Disciplína musí být. Virdone!“ Plácl si dlaněmi do stehen a mně bylo jasné, že je namol.

„Ale vždyť jsme si říkali –“ zmlkl jsem. Tak tohle je podraz. Nebylo to ani čtrnáct dní, co jsme se rozhodli, že se zapíšeme k záložákům, což nám umožní dokončit semestr a dát se odvést spolu.

„Já to všechno vím. Ale proč se brodit bahnem, když můžeš mít pod nohama krásnou čistou palubu, teplé jídlo třikrát denně, všechno až pod nos? Takhle se musí vést světová válka, Rado!“

„Jistě!“

„Já prostě nemůžu čekat až do června. Už mi to tu všechno leze krkem – chci být milión nebo radši bilión kilometrů odsuď a mariňáci na takovou cestu nabízejí lístek. Možná že mě zavezou až do Kolombangary. Jen si to představ.“

„Kde je Kolombangara?“

„Vím já? To vědí dnes nejlíp Japončíci, neboť tito naši ctihodní nepřátelé se tam právě roztahujou!“

„Čert tě teda vem,“ řekl jsem po chvíli. „Tak to musíme naposled roztočit, snad ještě někoho seženu –“

„Ne, prosím tě, žádnej mejdan, já nechci. Já – já prostě sbalím svých pět švestek a vypařím se. Daleko od hlučícího davu.“ Hodil hlavou k poloprázdné láhvi Cutty Sark na servírovacím stolku. „Ale ty se mnou obětuješ malou úlitbu bohům, viď?“

Nalil jsem si a pořádně. Benny Goodman vjel do závěrečného chorusu a zakončil jediným naříkavě prodlužovaným tónem.

„Ach, pane Goodmane,“ mručel Russ. „Nikdy se nedovíte, co jste pro mě znamenal. To je smutné.“ Popotáhl a zase se tak plácl do stehen. „Takhle to chodí, Rado. Mně je to líto víc než tobě.“ Zvedl klíček od Císařovny a pozoroval, jak komíhá na zlatém řetízku. „Ale všechno krásné musí končit. Rozhodně to platí pro rok 1942. Je tvá.“

„To myslíš vážně?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě že to myslím vážně, co je na tom tak divnýho?“ zeptal se a spustil falešně: „Jako jde dolar z ruky do ruky, tak jde Císařovna od pista k pistu… pist je zkratka pistolníka.“

„Ty jsi jak dělo.“

„Nejsem, Rado.“

„Děkuju ti, Russi.“ Láskyplně jsem klíč potěžkal v dlani.

„Budu s ní snášet dobré i zlé, dokud se nevrátíš.“

„Podal jsi skvělý dramatický výkon. Jenže myslím, že už je čas zatáhnout oponu. Kde je ten mizera Dalrymple?“

„Nejspíš v Oxford Grillu, anebo u McBrida.“

„Tak mu za mě řekni na shledanou, ne sbohem. Ten všivák! Rozbil mi ústa, Terrymu přerazil nos. Měl bych ho nenávidět, rozumíš? Jenže já nemůžu. Je to prosťáček jako my všichni, přes všechny ty jeho velkohubý blafy o kouzlech s financema. Taky neví, kudy kam… to tys určitě poznal, viď?“

„To víš, že jsem to poznal.“

„Rado, ty můj věrnej kamaráde. Tobě nic neujde, viď? Trvá ti to, trvá, ale na všechno přijdeš.“

Kvarteto teď hrálo Tělem i duší, my jsme popíjeli a poslouchali:

Jsem tak nešťastný a sám,

po tobě, ach, co se navzdychám –

Copak to nevidíš?

Jsem jen tvůj, tělem i duší.

„To nejlepší už je za náma, Rado. Uvědomuješ si to? Nikdy už nebude nic tak krásnýho.“

„Ale zas bude.“

„Ne, už ne. Ty to taky víš. – Norumbega! To byl vrchol všeho: tehdy bylo všechno…“ Najednou se vztyčil a chvilku chytal rovnováhu. „Co se dá dělat. Musím se sebrat. Musím se vypravit do nesnesitelně vznešeného sídla na Beacon Hillu. Starý pán by si se mnou rád promluvil jako chlap s chlapem. Počítám, že o životní pojistce – jsou totiž nové, nižší sazby.“

„Kde je Chris?“ zeptal jsem se.

„Vidíš! Ta bude asi v koleji.“

„Myslel jsem, že budeš chtít být dnes večer s ní.“

„Nemůžu. Teď ne. Nemůžu.“

„Ale – musíš přece –“

Neměl jsem v úmyslu vyjet tak přísně. Vrhl na mě zvláštní pohled – že by ho to tak strašně překvapilo nebo že by se něčeho zalekl? Pak zase stiskl rty. „Už jsme si dali sbohem, Rado. Tak nějak. Jsou některé věci, které se –

Bože můj, na mě se to valí ze všech stran. Starý pán taky nebude skákat radostí do stropu. Ale ten mi odpustí. Prožíváme období – jak to nazvat? – všeobecného odpouštění. Všiml sis toho? A odpusť nám naše viny, neboť my dáváme odvádět svá těla. Měl jsi slyšet starýho Smedleyho ze studijního oddělení: ‚Vlastenecké postoje, jako je váš, pane Curriere, dělají z této země nerozbornou baštu svobody.‘ ‚Hurá,‘ dokončil jsem jeho řeč. ‚Milý pane Smedley, vy sám jste jednou z těch bašt.‘“

„Tos neřekl!“

„Ale jo. Na mou duši. Řekl jsem mu: ‚Pane Smedley, vy byste měl kandidovat do Kongresu. Anebo se začít bít za zavedení prohibice. Těžko říct, co by bylo lepší!‘“ Zničehonic se vrhl ke dveřím, tam se zastavil a otočil jako korouhvička. „Ježišmarjá! Málem bych zapomněl. Jsem vožralej jak dělo. Tumáš. Tohle mi prosím tě schovej.“ Podával mi tlustou vyztuženou obálku sepnutou svorkami a zapečetěnou.

„Co s tím? Chceš, abych to někomu poslal?“

„Ne, jen to ne!“ vyletěl. „Nech si to u sebe. Kdybych náhodou – jak se to říkalo za poslední války? Kdybych to koupil? Tak ji otevři. Slíbíš mi to?“

„No dobře, když to chceš.“ Ale najednou jsem na něho zas dostal vztek – k čemu ta melodramatická scéna, myslí stejně jen sám na sebe. Vybuchl jsem: „Jak můžeš sakra vědět, že já se vrátím?!“

Láskyplně se na mě usmál: „Ty se určitě vrátíš. Máš to napsáno ve hvězdách.“

„To jsou řeči!“ Ohmatával jsem obálku. „Nechtěl bys to radši nechat doma?“

„Nechtěl. Tam by nevěděli, co s tím. – Pro mě jsi domov ty, Rado.“

„Jsi namol.“

„Jsem, ale říkám ti čistou pravdu. Jsi ten nejlepší kamarád, jakýho kdy jeden nemožnej, nesnesitelně nafoukanej ničema mohl mít… Je to tak: můj otec mi nikdy neřekne slovo a matka, ta zas toho namluví až moc, a s plnou parádou. Říká se jim ztracená generace. Snad jsou. My jsme zase rozervaná generace. Zmítáme se mezi tím, co je Dichtung a co Wahrheit.“

Stál opřený jednou rukou o rám dveří a koukal do prázdna. „Musím se ti ještě k něčemu přiznat, Rado. Když jsem tam dneska ráno šel, byl jsem v ráži, chystal jsem se sprovodit Japončíky ze světa jednou ranou. A teď – teď už mám jen strach.“ Chabě se usmál. „Jinak se to myslím říct nedá. Mám hroznej strach… Už se ti to někdy stalo?“

„Ano. Dost často.“

„Takhle končí vzdělaný intelektuál, který zná na všechno odpověď! Najednou nevím vůbec nic. Ani o sobě, ani o ničem jiným. Koho tím hrome chci napálit?“ Otočil se a sjel ke mně pohledem – takový výraz jsem u něho ještě nezažil. Až za chvilku jsem si všiml, že má zvlhlé oči. „Proč to dělám, Georgi? Proč kolem sebe seju tolik bolesti?“

Snažil jsem se něco říct, ale nemohl jsem. Chtěl jsem mu říct, že to není pravda, že nepřináší lidem bolest a jestli ano, tak jen proto, že taky dokáže dát pocit závratného štěstí. Že to prostě tak je, protože je Russ Currier – impulzívní fanfarón s velikou fantazií, s velkými ambicemi, protože toho chce tolik dokázat, protože je úplně jiný než my ostatní. Proto se taky na něho musí brát jiná měřítka… Tohle jsem mu chtěl říct a nedokázal jsem to. Bylo by to zlehčilo vážnost té chvíle, zlehčilo úzkostí zmučený výraz jeho očí. Určitě jsem ho zklamal, ale nemohl jsem si pomoct.

„Já nevím, Russi,“ odpověděl jsem. „Já nevím proč.“

Zůstal na mě koukat v dotčeném úžasu, zřejmě že slyšel to, čeho se obával – pak mě najednou popadl, drsně stiskl a hned ode mě odskočil. „Na shledanou, Georgi.“

„Na shledanou,“ řekl jsem. „Hodně štěstí.“

5.

Ten telefon jsem málem vůbec nevzal. Byl teplý den, ospalé májové odpoledne, já vězel až po uši ve spletitých nástrahách Bismarckova plánu (bohužel úspěšného) na sjednocení Německa a z přepychového gramofonu Jean-Jeana zpívala právě Edythe Wrightová Maestro, hudbu, prosím. Telefon vyzváněl tak neodbytně, až jsem se nakonec zvedl, vzal sluchátko a řekl: „Cambridgeské pískovny.“ Toho roku byla hrozná móda hlásit se do telefonu pokaždé jinak a vždycky rádoby vtipně.

Ozval se vzdálený dívčí hlas: „Cože? Kdo je tam?“ s nepatrným, ale rozeznatelným francouzským přízvukem. Denisa.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Nezlob se, chtěl jsem bejt vtipnej. Jak se máš?“

„S kým mluvím?“

„Tady George,“ odpověděl jsem. „Ty už se nepamatuješ na Tio Jorge, strážce pečeti? Odkud voláš, z Aljašky?“

„Ne, z Washingtonu. Jsem ve Washingtonu. Musím mluvit s Russem. Je doma?“

„To nepůjde. Dal nám vale.“

„Cože?“

„Je pryč – narukoval k námořníkům, je ve výcvjkovém táboře. Ty to nevíš? Haló, já tě skoro vůbec neslyším. Že by nás napíchli ty zatracený Japončíci?“

„Co píchali?“

„Promiň, zas blbej fór. Ne, tuto pevnost hájím už s Dalem sám. Víš něco o Jean-Jeanovi? My jsme od něj dostali asi před čtrnácti dny dopis, že je v severní Africe. Jezdí tam s obrněným vozem.“

„Georgi –“ Něco povídala, ale nerozuměl jsem ani slovo.

„Jean – on –“

„To je osud, viď? Začít v delagi, postoupit k Císařovně a skončit v pásáku. Tomu říkám nejvyšší válečná oběť – Jean-Jean v pásáku.“

„Pročkej, počkej,“ křičela, nebo něco tomu podobného, „ty mě neslyšíš, hrozně to zlobí, ach, Georgi –“

„Co je?“ vykřikl jsem do telefonu a najednou na mě padla strašlivá předtucha. „Deniso, já tě neslyším, já nevím –“

„– zabili!“ vykřikla a najednou jsem slyšel docela zřetelně, „zabili ho – u oázy Bir Hacheim, ty svině německý – ach, Georgi –“

Rozplakala se, nezadržitelně vzlykala a vyrážela ochraptěle:

„Je mrtvý, Jean je mrtvý! Padl v bitvě tam na…“

„Co, Jean-Jean?“ „Ne. To není možné! To nemůže být on. Víš to jistě? Víš to určitě?“

„Můj tatínek se to dozvěděl na velvyslanectví. Bože, to je taková hrůza, kdybych si tak mohla promluvit s Russem, chci mluvit s Russem…“

Už nevím, co jsem odpověděl. Nevěděl jsem, co říct. Vůbec nic mě nenapadalo. Vnímal jsem její zoufalý hlas, jak se staženým hrdlem pořád něco povídá, ale vlastně jsem ho neslyšel. Civěl jsem na díru v opěradle křesla, ze které vylézala nafialovělá koudel, na popelník, který jsme si přinesli ze Savoye jako suvenýr, na knihu, kterou si Dal nechal svázat do černých desek s nápisem Změny v ekonomice dvacátého století… něco jsem řekl, nakonec jsem určitě něco řekl, dal jsem jí Russovu adresu do Bainbridge v Marylandu, ona ještě párkrát vzlykla, dala mi sbohem a zavěsila.

Zůstal jsem sedět, dokouřil chesterfieldku až na odporný špaček a v mých útrobách se zatím plíživě rozlézal pocit prázdnoty a na zvracení. Postupoval ze střev přes žaludek do prsou, najednou jako bych ani nemohl dýchat. Jen jsem seděl. Od řeky se plným proudem linuly do místnosti sluneční paprsky a na římse krbu stály prázdné láhve s nápisy: H-13, Y-O. Zápas století – Pijte Pistolníci! a pod tím naše podpisy. Stál tam pestře pomalovaný totem z Norumbegy, plakát Georgie Southernové odkládající v uměleckých pózách prvních patnáct závojů, oblýskaná dřevěná sedačka, kterou Dal vydrápl pod zadkem řidiče tramvaje ve stanici Boylston Street, zarámovaná fotomontáž momentek, které tehdy dělala Gwen na pláži v Nausetu, pistolníci ve skupinkách, šklebíme se do kamery a děláme opičky.

Nemůže to být pravda! Jean-Jean je tu, s námi, rozlítnou se dveře a Jean vpluje dovnitř v některé z těch svých bezvadných pruhovaných košil s rozhalenkou, v jemně vykroužených rtech se mu bude houpat cigareta a spustí: „Bonjour, Georgi. Jestli pak sis vzal k srdci mé dobře míněné rady o něžném pohlaví, hm?“

Vstal jsem, vyběhl z pokoje a schody k východu jsem bral po třech. Slunce jasně zářilo, ani lísteček se nepohnul a mně bylo zima, skoro jsem se třásl. Železná vrata se leskla a připadala mi hrozně vysoká.

„Hej!“ ječel někdo, „Virdone! Jsi hluchej nebo co?“ Byl to Fletcher v nachové vestičce a slamáku s krempou, vypadal jako z ochotnického představení.

„Na tebe seru,“ zamumlal jsem. Nevím, jestli to zaslechl nebo ne. Císařovnu jsem měl zaparkovanou na dolním konci ulice pod zjizveným jilmem. Vlezl jsem do vozu, klíčky mi upadly na rohožku, zvedl jsem je, nastartoval a jako blázen vyrazil po Plymptonské, zabočil do Quincyho, minul jsem profesorský klub a Foggovu galerii. Měl jsem pocit, že řídí někdo jiný, ten jiný že jsem vlastně já, ale nejsem to já, pozoruji se, jak se řítím kolem Memorial Hallu, působícím v tom jarním dnu dojmem pochmurné povýšenosti. V prostorách tohoto památníku, kde chodby znějí ozvěnou kroků, přibude zanedlouho pamětní deska z téhle války, další deska s nekonečnou řadou jmen…

U Cabotu jsem zaparkoval proti všem předpisům a poklusem běžel ke vchodu do koleje. Na čele a na krku už se mi perlil pot a přitom mi pořád bylo zima a na omdlení. Ve vrátnici byla Marge Feldmanová, dívka se širokým slovanským obličejem a upřímně hřejivým pohledem. Chodila s Melem Strasserem.

„Co, Chris? Chceš mluvit s Chris? Bohužel tu není, Georgi.“

„Kdy přijde?“

„Jela na pár dní domů do Woods Hole.“

„Bože!“

„Víš něco o Russovi?“

„Ne, celkem nic.“

„Nevíš náhodou –“ Najednou jí oči ztemněly, doširoka se otevřely a upřely přímo na mě. „Není ti něco, Georgi?“

„Ne, nic mi není.“

„Vypadáš, jako by po tobě šli fízlové!“

„Ne – kdepak. Tak nashle.“

A znova do vozu, proletět Brookline a ven na dálnici, až pneumatiky úpěly v zatáčkách. Na tomhle volantu mnohokrát ležely jeho ruce, takhle je míval, prsty na stříbrných příčlích, palec volně dolů. Rychlostní páku podbíral dvěma štíhlými prsty a přehazoval, jako by to šlo samo, jakým právem řídíš ten vůz ty… Kličkoval jsem z proudu do proudu, vyrážel na červenou, v životě jsem tak špatně nejel – já, solidní opatrný kliďas George – ale to teď všechno vzal čert. Vzpomínky mi vířily hlavou jako hejno dotěrných komárů a já měl pocit, že jim uniknu třeba jen o vlásek –, když se poženu jako blázen. Nezpomalil jsem ani na úseku kontrolované rychlosti v té táhlé zalesněné zatáčce u Chesnut Hillu, kde jednou v noci nachytali Russe. Tentokrát tam hlídka nebyla. Russ platil pokuty za rychlou jízdu v jednom kuse, Dal byl vykuk, ten se chytit nedal, a Jean-Jeana zastavili policajti jednou dokonce přímo na hlavní třídě Memorial Drive, on spustil stavidla své francouzštiny a s líbezným úsměvem hrčel: „Tak co, tak jste mě chytili, vy mozky vylízaný, buzeranti pitomý, máte mě v hrsti a copak si se mnou asi počnete, milánkové, hmmm?“

Vyjel jsem z dálnice do Wellesley Hills, kde bydlely jen důstojné dámy, odívaly se do luxusní konfekce a boty nosily se zdravotně nezávadným podpatkem, rozhodně nemusely zastavovat rodinné prsteny jeden po druhém; když probíraly místní klípky, smály se umírněně jako dobře vychované slečny z penzionátu; u řezníka nakupovaly jen výběr, způsobně nasedaly do dřevem vykládaných kombiků, aby se navrátily ke svým domovům v koloniálním stylu a zdravím kypícím, ze všech stran opečovávaným dětičkám, které, až přijde čas, půjdou do proslulých škol St. Mark, Andover nebo Choate – a které v životě nebudou muset (Bože chraň!) pracovat u pumpy nebo v papírnách.

Pak přišlo Wellesley. Projížděl jsem zeleným loubím silnic a spletí úpravných cest vedoucích ke kolejím. Děvčata v džínách a černobíle kostkovaných sukních, ve svetříkách letos se zapínáním vzadu, aby na nich vynikla módní šňůra perel, v keckách a v obnošených sandálech se tu procházela po dvou nebo ve trojicích. Úkosem mě sledovaly závistivými pohledy. Pro ně jsem byl rozmazlený aristokrat, plující s přezíravostí granda jejich hájemstvím – jeden z vyvolených, univerzitní smetánka.

Jakým právem řídíš ten vůz…

A najednou jsem ji uviděl. Šla sama, knížky a poznámkový blok si tiskla k malým kulatým prsům, sukně se jí půvabně pohupovala a světlé vlasy v ruličce jí dopadaly k ramenům. Nancy. Milá Nancy. Zpomalil jsem, ale trochu prudce, takže se otočila – její drobný kulatý obličejíček porcelánové panenky ožil radostným překvapením.

„Georgi! To je zvláštní! Zrovna jsem na tebe myslela!“

„To určitě!“

„Na mou duši! Ale zrovna tak hrozně vypadám!“

„Vypadáš hezky, jako vždycky. Nastup si, zavezu tě, kam chceš.“

„Kamkoli?“

„Kam chceš.“

„Nepokoušej mě.“

Zkoumavě si mě prohlížela, a než vklouzla na vedlejší sedadlo – přejela po chaluhové zeleni jeho kůže. „Vidíš, už je tvoje.“

„Ba ne. Dalo by se říct, že ji mám dočasně k dispozici.“

„Tak je to přece se vším, když se na věci díváme z hlediska věčnosti, jak by řekl Terry.“

„Asi máš pravdu.“

„Šjů!“ Mrskla knihy a sešity na zadní sedadlo – já ji nepoznával! – a se zavřenýma očima sebou žuchla do koženého sedadla. „Takhle to v životě chodí. Snažila jsem se šprtat, ale prostě to nejde. V tomhle jarním vzduchu je každý jako puštěný ze řetězu, Já se nedokážu na nic soustředit. Měla bych si asi najít práci v muniční továrně. Liz už o tom taky uvažuje a ona je přece vyloženě studijní typ. Anebo se dám ke spojařům jako náš nóbl přítel. Kdybych byla jako Liz, skončila bych určitě ve štábu přípravy invaze do Evropy. Já nevím, proč by žena nemohla být generálem nebo admirálem, jsme úplně stejně schopné… Co je, Georgi? Co je s tebou?“

„Nic, nic.“

„Ne, pověz mi, co ti je?“

„Nic, já –“

„Prosím tě mi to pověz.“

A tak jsem jí to řekl a pořád jsem ujížděl, vůbec nevím kudy, po těch bezvadně udržovaných cestách, zdánlivě jako příslušník vrstev bohatých a privilegovaných, za což jsem sám sebe nenáviděl, a současně jsem se snažil přemáhat strach, hrůzu a vzmáhající se pocit tíživé viny, které lepily moje ruce k volantu studeným potem. Klouzal jsem bez cíle pod javory a jilmy, jejichž svěží listí se lehce chvělo v citrónově žlutém jarním slunci a kde se mi nic hrozného nemohlo stát. Kde se nikdy neozve pronikavé práskání a svist střel, zvířecí křik raněných a kde se neobjeví na bok převrácený obrněný transportér, rozmašírovaný na cucky, jedno kolo se ještě nesmyslně protáčí a posádka se svíjí v písku jako rozšlápnutí brouci.

„Je mi to tak líto, Georgi,“ šeptala Nancy. „Hrozně líto. Vím, jak ti je.“

Opravdu? Snad to věděla, možné to bylo, vlastně proč ne? Jean-Jean…

Potichu něco povídala, drobný kulatý obličejíček bolestně stažený, v jasných sytě modrých očích se objevila upřímná účast. Nevnímal jsem, co říká, slyšel jsem jen její hlas. Nebyl to hlas, který jsem chtěl slyšet, který jsem bytostně potřeboval slyšet, ale bylo mi to milé a uklidňovalo mě to. Její hlas tiše předl s motorem Císařovny. Jeli jsme po cestě, která vedla k jezeru, po opuštěné cestě s vyjetými kolejemi, nad níž se koruny stromů proplétaly v zelenou klenbu, prosvětlenou krajkovými závoji slunečních paprsků. Nikde se nic nehýbalo. Voda byla rovná jako mlat. Vypnul jsem motor a vzal jsem její ručku s dokonale pěstěnými nehty do své.

„Nancy,“ řekl jsem. „Já nevím, já nevím, co –“

Rozklepal jsem se. Jak jsem zastavil, přestal se hnát po dálnici, to hejno mě dohnalo. Nebylo kam se ukrýt. Měl jsem strach, jaký jsem v životě nezažil – bál jsem se víc než tehdy to odpoledne, když vyhodili z práce mého tatínka anebo když se jednou večer pod Louiem La Branchem prolomil led. Vnímal jsem jen to, že můj přítel, člověk, který nás stmelil dohromady a udělal z nás partu šťastných kluků, a nejen partu, opravdové bratrstvo, už není. Je mrtvý. A jestli zabili jeho…

Jakým právem řídíš tenhle vůz…

„Georgi! Já bych ti tak ráda něco řekla. Anebo pro tebe něco udělala. Věř mi to.“ Obličej měla u mé tváře a oči plné slz. „Myslela jsem si, že vím, co mám v takovéhle chvíli dělat, ale teď vidím, že nejsem… Já opravdu nevím, jestli se vůbec něco dá říct.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Nedá.“

„Byla s ním vždycky taková legrace. Já jsem se ho sice trošku bála – byl takový – však víš, vyznal se. Když si jen pomyslím, kolik děvčat vystřídal! Já vím, je Francouz, ale člověku to stejně bralo dech… To snad není možné, aby…“ Rozplakala se, po jejích hladkých tvářičkách se koulely slzy a sjížděly do koutků úst. Najednou vypadala hrozně obyčejně, vlastně byla ošklivá – a přitom mi snad nikdy nebyla bližší. „Byl tu s námi, v tomhle autě, vždyť je to pár měsíců. Sotva pár měsíců! Pamatuješ, jak říkal to svoje drôle – je to tak drôle. Ty jsi tak drôle, chérie. Vzpomínáš?“

Nemám tušení, jak k tomu došlo. Do dnešního dne mi to není jasné, vůbec si to nedokážu vybavit. Když člověk slyší nějakého zkřísnutého lumpa usvědčeného z vraždy vypovídat, že si nemůže vzpomenout, jak k tomu došlo, že něco takového udělal, vždycky si pomyslí – to víš, na to ti tak někdo naletí! – ale ve skutečnosti to je pravda, může se to stát. Jsou chvíle, kdy má člověk absolutní okno. V jednom okamžiku jsem seděl za volantem, oči plné slz, se smíšenými pocity provinění, že sedím živý v Císařovně, kolem je rozkvetlé Wellesley a krásný májový den, a radosti z téhož. Strach, smutek a zmatené pocity mě ochromovaly a vedle mě šeptala Nancy: „Miláčku, já bych dala všechno, na mou duši všechno, co na tomhle světě mám, aby ses nedíval tak zoufale – já bych…“ – a v následujícím okamžiku jsem ji divoce líbal, tiskl jsem ji k sobě a najednou jsme vůbec nic nemuseli chystat ani vymýšlet, žádné důmyslné obchvaty a nástrahy, jimiž jsme se obírali na koleji v dlouhých nočních debatách, ale náhlá potřeba – prudká neuvědomělá potřeba milovat, strávit se, splynout, prostoupit… Ne, bylo v tom ještě něco víc, já to skutečně nedokážu vysvětlit, ale vím, že tak naléhavý pocit jsem do té doby nepoznal.

„Georgi,“ lapala po dechu. „Georgi…“ A pak: „Počkej –“

Nic víc neřekla. Odtrhla se ode mě, ale ne aby se stáhla, jen aby si mohla přetáhnout přes hlavu svetr, pak se předklonila a vyklouzla z podprsenky. Svlékali jsme se rychle a v tichém dorozumění, jako ve snu, báli jsme se na sebe podívat a báli se nepodívat, a pak jsme se k sobě otočili. Svlečená vypadala jakoby ještě drobnější a křehčí, s plavým kožíškem a dokonale kulatými pevnými prsy. Ze mě se najednou stal troufalý prosebník. Zlehka jsem líbal její korálové bradavky a hladil jí nohy, dokonce si pamatuju okamžik, kdy jsem se dotkl její sladké zranitelnosti… postupoval jsem něžně, jak nejohleduplněji jsem byl schopen, ale ona zůstávala napjatá – proč to? – nezdálo se mi možné vstoupit. Tlak byl větší a větší, oba jsme se chvěli v bolestných mukách. Mně hlavou vířila jediná myšlenka: Co jsem zvoral? Najednou vykřikla, zamumlala něco, čemu jsem nerozuměl, že by mě varovala? – a potom tak přidušeně zasténala, její tělo konečně otevřelo cestu příboji do volného moře a všechno se rozvlnilo v záchvěvech světla a stínu…

A pak už nebylo nic, jen naše přerývané oddychování, sotva znatelný vánek nám šustil listy nad hlavou. Na našich tělech si pohrávalo světlo se stínem. Leželi jsme bez hnutí, lehce orosení potem, a dívali se na sebe jako ještě nikdy předtím. Neřekli Jsme si jediné slovo. Její pleť byla svěží a bílá – jako alabastr s růžovým nádechem. Ostýchavě jsem položil ruku na její malý kulatý prs a podržel si ho v dlani na chvíli podivného, pomíjivého spočinutí. Svět se zastavil, všechno ustalo.

Pak se nad námi rozkomíhaly větve, ozval se pronikavý skřek a k nebi se vznesla sojka jako papírový drak. Rub listí se nad námi třepotal jako stříbrná sprcha a z druhé strany jezera k nám dolétalo rytmické pleskání ostrých záběrů vesel a pronikavé povely dívčího hlasu: „Teď! Teď! Teď!“

Oba jsme se protrhli ze své strnulosti.

„Georgi – oblíkneš se prosím tě venku?“ řekla Nancy. „Myslím venku z vozu.“

„To víš, že jo.“ Protáhl jsem se kolem volantu, venku na sebe hodil šaty a zašel jsem na chvilku do lesa. Větve uhýbaly pod mýma rukama, na vláčných listech vystupovalo jemné žilkování. Jezero v pozadí jiskřilo jako vzpomínky. Byl jsem jako vyměněný, cítil jsem se jiným člověkem. Jean-Jeana Němci zabili, my zůstali naživu; obklopeni smrtí, žijeme nejintenzívněji, obměnil jsem si slova modlitby a opakoval si je v duchu jako litanii.

Když jsem se vrátil k Císařovně, Nancy už byla hotová a česala se. Jen jsem nasedl, odložila hřeben, zase tak zajíkavě vypískla a objala mě, ale docela jinak.

„… já nevím, proč jsem to udělala,“ zašeptala. S tak spontánní upřímností se mnou ještě nikdy nepromluvila. Byla to asi vůbec nejupřímnější věta, kterou mi v životě řekla.

„Já taky ne,“ odpověděl jsem. Ale nebyla to pravda: já jsem věděl – aspoň jsem si myslel, že to vím.

„Georgi…“ Visela na mně žadonivým pohledem, v němž se mísil strach a závislost. „Já tě mám ráda, Georgi.“

„Já tebe taky, Nancy.“

„Miláčku můj!“ Ale její tělo bylo podivně netečné. Teď už měla jen strach, opravdový strach. Cítil jsem, jak se lehce chvěje. „Georgi, ty jsi – ty jsi nic neměl, viď?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Hmm.“ Stáhla čelo a počítala. „Já už bych měla mít měsíčky, už hodně brzy.“

„To bude dobrý,“ těšil jsem ji. Najednou jsem si hrozně troufal, překypoval jsem jistotou. V čem? „To bude dobrý.“

„Musíme se vrátit,“ vyhrkla najednou.

„Vrátíme se, jestli chceš.“

„Ne – zůstaneme tady. Pojď, zůstaneme ještě chvíli tady.“

Chytila mě kolem pasu – stiskla mě takovým horečnatým pohybem, mnohem prudším, než když jsme se milovali, nesrovnatelně vášnivějším. „Jsem z toho tak zmatená – nevím, co se to děje. My jsme se zbláznili.“

„Ne, nezbláznili.“.

„Ale jo, zbláznili jsme se.“ Nervózním pohybem si rázně shrnula vlasy z čela.

„Všechno je v pořádku, Nan. Nedělej si starosti, podívej…“ Jak jsem ji držel v náručí, znova jsem ztuhl, což mě zaskočilo a současně příjemně překvapilo. Chtěl jsem ji zas – tentokrát už bez toho chvatu a uvědoměleji. Ale neudělal jsem nic, jen jsem ji hladil po vlasech a snažil se ji uklidnit. Odbyde se to tak rychle, napadlo mě nejapně – v cuku letu.

„Já nevím, co se to se mnou stalo,“ šeptala s pohledem upřeným na ruce. „Nikdy jsem nic takového neudělala. Nikdy.“

„Jsem rád, že jsme to udělali.“

„Opravdu?“

„Ano, moc rád.“

Sojka zase tak vyjekla a snesla se na blízkou větev a já jsem v duchu uviděl toho velikého modrého draka v Nausetu a Russe a Chris, jak proti nám běží po táhlém svahu obrovské duny. Ti dva se spolu milovali v tom týdnu, který Russ strávil ve Woods Hole, když se dozvěděl, že se Kay a Tommy Buckler vzali. Věděl jsem to o nich a o Rhinovi a Prill taky. Každý jako by vztahoval ruce, chtěl se někoho dotýkat, k někomu přilnout, jak ten proud sílil a zuřící vřava se začala přibližovat –

„Děkuju ti, Nan, jsi skvělá,“ hučel jsem do ní zabořený do jejích hedvábných vlasů. Ačkoli všechno proběhlo tak neobratně, v napětí a jako blesk, přesto jsem měl pocit, jako bych se byl vyzpovídal a dostalo se mi posvěcení. Uskutečnili jsme ono prastaré spojení: muž a žena – jedno jsou. Anebo ne? Nancy mi dělala starosti. Jistě taky pociťovala tohle pouto, které váže lidstvo od nepaměti, ale co to vytrvalé nedefinovatelné chvění otřásající jejím tělem a jakýsi smutek namíchaný z pocitu viny a obviňování? Rozhodně jsem jí nevyužil – aspoň jsem to neměl v úmyslu. Bylo to… prostě dva lidi se najednou hrozně potřebovali, nic víc. Opravdu nic víc? Tím ovšem mezi námi vzniklo pouto, to samozřejmě znamená…

„Nikdy na tuhle chvíli nezapomenu, Nan. Jsi skvělá.“

„Zavoláš mi, viď?“ řekla a zase se mi tak pátravě zadívala do obličeje. „Večer. Prosím tě, zavolej určitě.“

„To víš, že ti zavolám.“

„Máš mě rád, Georgi?“

„To víš, že mám.“

„Já to chci slyšet. Je to ode mě hloupý, viď? Všechno je hloupý, viď?“

Viděl jsem ten vážný výraz v jejích modrých očích, cítil to její nové objetí a v tom okamžiku mě napadlo: překročil jsem jistou hranici. Neviditelnou a nezměřitelnou, ale přesto už nikdy nic nebude jako dřív. Vůbec nic.

A přitom když jsem se to odpoledne vracel do Cambridge, myslel jsem na Chris. Večer jsem jí zavolal do Woods Hole a řekl jsem jí o Jean-Jeanovi. Rozplakala se, což jsem očekával, a pak (a to jsem taky očekával) mi řekla pár útěšných slov. Už si nevzpomínám, co říkala, ale dokázala jako nikdo jiný na světě trochu ode mě odvrátit ten příval viny a smutku, ten vzrůstající děs.

6.

Bylo toho potřeba udělat tolik a já jako bych nebyl schopen udělat vůbec nic. Musel jsem předat svou koncesi na noviny spolehlivému klukovi jménem Prentiss, zaučit Schilze v knihovně, poslat domů spoustu krámů, které se mi za ty dva roky nahromadily, zajít k Nancy. Chvílemi jsem si připadal jako hrdina z 19. století, pořádající své náležitosti před soubojem – s jedinou výjimkou, že k tomu souboji jsem přišel jako slepý k houslím a v žádném případě nebudu mít možnost volit zbraně.

Co jsem se nadřel, honilo se mi hlavou, nadřel a našprtal a všechno je to k ničemu. Proč já blbec lítal z práce do poslucháren a hned zas do práce anebo vysedával do dvou do rána a s mokrým ručníkem v zátylku se prokousával sardonickými radami Machiavelliho potenciálním hlavám států? Sokrates si možná přál zemřít, ale já tedy určitě ne. Oni to mají dobrý, říkal jsem si naštvaně, když jsem pomyslel na Russe, na Rhina nebo na Terryho, patří k bohatým, mocným a privilegovaným, pro ně to není problém, až se tohle přežene, vrátí se sem a začnou, kde přestali. Ale co já – já ztrácím daleko víc… Pak na mě padlo, jak je to absurdní takhle tu fňukat, a bručel jsem: Kde se to v tobě bere, proč si, ty idiote, myslíš, že jsi taková vzácnost? Jak jsi na to přišel, že se vrátíš – že se vůbec někdo z nás vrátí? Koukej, co bylo, bylo, vytáhni kotvu a na minulost zapomeň. Nemohl jsem se dočkat, až budu pryč, a přitom jsem zoufale toužil zůstat v tom jediném světě, kde jsem byl opravdu šťastný. Ve všem jsem měl absolutní zmatek. Tam někde v dálce čekají oholené hlavy a seržanti a nehostinné lágry záložáků a ještě dál mlčící obrys hrozivých břehů, oslepující záblesky výbušnin a strohé, ponuré prostředí polních lazaretů. Těmto mlhavým představám jsem propadal uprostřed noci, chvílemi mě zachvacovala bezbřehá hrůza, útroby se mi zkroutily svíravou bolestí a v hlavě mi zněl ten nezodpověditelný dětský výkřik: „Co se stane se mnou?“ Před očima se mi prolínaly události skutečné i neskutečné – přeplul jsem do Russova předpeklí a už jsem se jen nechal unášet, netrpělivý a vylekaný…

A pak den před odjezdem domů a o týden dřív, než jsem se měl hlásit v Camp Devensu, jsem zaslechl někoho jít po chodbě, něčí lehké, tady nezvyklé kroky, a ve dveřích se objevila Chris.

Zdálo se mi, že zhubla a je unavená: z hebké pleti vystupovaly zvlášť nápadně veliké a jiskrné oči. Na slunce zřejmě ještě letos nevyšla.

„Chris!“ vyhrkl jsem. Okamžitě se ve mně rozhostil klid a ničím nezkalená radost, jakou jsem vždycky míval v její přítomnosti. Moje milá Chris! A ten můj potrhle umíněný vnitřní hlas spustil svou neodbytnou písničku: Nic se ti nemůže stát, kamaráde, vůbec nic – víš to? – když ona je tu.

„Nazdar, Georgi.“ Chris jediná nikdy nepoužívala Russovy přezdívky. Vtom strnula: „Ty odjíždíš…“

„Už je to tak. Rukuju k záložákům.“

„Kdy?“

„Příští týden. Zítra se jedu ukázat domů.“

„Ale já myslela, že ty můžeš zůstat ve škole.“

„Jen do konce semestru a ten právě skončil. Tři zkoušky za jedna, jedna za dvě. Co ty na to? Jako kdyby teď na tom záleželo, viď!“ Přihodil jsem do krabice další čtyři knihy. „Už to tam beze mě nejde. Válka musí být urychleně dovedená do vítězného konce.“

„Proč si z toho děláš legraci?“ řekla smutně. „Každej to jenom zlehčuje. Proč?“

„Bůhví. Smějou se, aby nemuseli brečet. Každý dělá hrdinu – však to znáš. Ale proč ty se nesluníš na hedvábném písku?“

Zřejmě jsem byl odsouzen k tomu, abych věčně takhle obcházel jako kočka kolem horké kaše, mluvilo všem možném, jen ne o tom, na co jsme oba mysleli. Opravdu oba? „Proč se nehoníš za zlatým Actitis hypoleukos na –“

„Dej s tím pokoj!“ Zasmála se, ale její hlas zněl nepřirozeně. V očích měla tak podivně horečnatý výraz, až jsem najednou znejistěl. „Víš, já jsem přijela za tebou. Jsme tu sami?“

„Ano. Dal se připojil k brigádě buď fit. Běhá dokolečka po cvičáku, dělá dřepy a jiný nesmysly, zkrátka chce být tiptop, až vlast zavolá –“

„Georgi. Já s tebou musím mluvit. Posaď se, prosím tě. Pojď sem ke mně a posaď se. Tenhle výstup nedokážu ve stoje.“ Vzala mě za ruku, vlastně za zápěstí jako se chytají děti, když někoho nechtějí pustit. Ucítil jsem, jak se v mých slabinách sbírá ten obávaný příjemný tlak. Ale ona nemyslela na mě. Ani hlavou, ani srdcem. To bylo nad slunce jasnější.

„Jsem ti cele k službám, holubičko,“ řekl jsem.

„Georgi, jsem bezradná. Mám hrozné starosti. Jsem těhotná.“

Zavřela ústa, jako by víc už nebylo co říct. Asi to byla pravda. Zůstal jsem zírat. To snad není možné, to není možné, tohle se samozřejmě může stát spoustě lidí – ale ne nám, tady v tomhle nádherném pokoji starobylé koleje s výhledem na řeku Charles… Ten blbec! Automaticky jsem vyjel proti němu. Mizera, sobec…

„Georgi, musíš mi pomoct.“

„Ano.“ Nevěděl jsem, co říkám. Nedokázal jsem soustředit myšlenky. Seděl jsem vedle ní, pozoroval její oči a myslel přitom na to, jak Kay Maddenová ječela potupným smíchem a jak Russ s Dalem na sebe řvali a do krve se uráželi. Všechno mi připadalo nesmyslně posunuté asi tak, jako se někdy známý pohled při odrazu v zrcadle jeví cize a hrozivě. Začal jsem: „Je to… jseš si…“

„Ano, vím to určitě,“ vyjela na mě nevraživě. „Nemůže to být zpožděné, jestli chceš vědět i tohle, a říkám ti rovnou, že jemu o tom nehodlám říct ani slovo, ani půl slabiky. Bože můj, vždyť ten po mně ani nevzdechne, ani neví, že existuju. To snad tobě nemusím vykládat.“

„Nemluv takhle, Chris. Kdyby to věděl, kdybys mu to řekla –“

„Co ze sebe děláš takovýho troubu!“ už skoro křičela. „Copak si myslíš, že nevím, jak to všechno je? Poznala jsem to už vloni tenkrát u Jean-Jeana podle toho, jak se na ni díval, jak úplně ztratil hlavu… Možná že jsem naivní, ale zas tak pitomá nejsem. A ty taky ne.“

„Ale je přece čestný –“

„Prokrista, Georgi, přestaň s frázema!“

„Nezlob se.“

„Ty se taky nezlob,“ odpověděla po chvilce mlčení. „Já ti jsem z toho trochu vedle, nic víc. Jemu o tom vůbec nehodlám říct,“ pokračovala už klidně. „Je to můj problém a já si ho vyřeším po svém. Ale ty mi musíš pomoct. Musíš mi někoho najít.“

Zděsil jsem se – úplně se mi dělalo zle. „Ty myslíš,“ ukrajoval jsem slabiky, „ty chceš, abych ti sehnal nějakou – nějakou –“

„Andělíčkářku, tak se jim říká, Georgi. Ano. Jsi ohromně chápavý.“ Hlas měla o půl oktávy vyšší než svůj obvyklý violoncellový tón. Pod očima ostré temně modré kruhy, obličej téměř vyzáblý – a přesto vypadala ještě krásnější, než jak jsem ji znal.

„Podívej, Chris, to je hrozně vážná věc…“ Vytřeštila na mě oči, jako by měla co dělat s osobou mentálně zaostalou. „Totiž… rozuměj mi, jseš si jistá, že to chceš udělat?“

„Ano. Jsem si jistá. Přemýšlím o tom už padesát nocí, padesátkrát za noc, probírám to nahoru dolů, všechna pro i proti a už mám toho přemýšlení dost… Georgi, prosím tě! Ty jsi jediný, na koho se můžu obrátit. Tobě věřím. Ty jsi jediný, na koho se můžu spolehnout. Ty bys přece mohl někoho sehnat, viď? Viď, že můžeš?“

„Ano,“ odpověděl jsem po krátké odmlce. „Asi ano. Můžu se o to pokusit. Ale –“

„Jaké ale?“

„Jak ti to mám říct – mně se to nezdá správné. Není to –“

„Tak hele, jestli se mi tu chystáš začít kázat o morálce, jestli se chystáš probírat všechno znova, tak na to zapomeň! Tohle –“ rýpla se do břicha tak hrubým gestem a s takovou neomaleností, že mě to nadzvedlo – „tohle je pro mě míň než nic. Minerál, rostlina, zvíře – nemám tušení, co to je, a je mi to fuk. Možná že už to nějak vypadá a že to má nesmrtelnou duši a kartu ve zdravotním středisku a ambice udělat si doktorát ze sociologie – ale mě zajímá jen to, že to znamená obrovské trápení do konce mého života, který jsem si představovala jinak. A co ty teď na to?“

Chvíli jsme oba mlčeli. V patře pod námi práskly dveře a někdo, nejspíš to byl Walt Fenstermacher, dusal po schodech jako slon a na celé kolo vyřvával nosovým basem Vagha Monroea „Odpusť míííí – že tě tolik chci – chci ať vííííš – o mé bezmoci…“

„Víš,“ začal jsem. Nemohl jsem si pomoct, jako blbec jsem pořád koukal na to její břicho. „Víš – už je to život –“

„Tobě se to lehko řekne.“ V očích se jí objevila nenávist, jakou nikdo z nás dosud nepoznal. „Kristepane, copak nevidíš, jaká je to všechno opičárna? Vlády po celém světě právě teď, v téhle chvíli, zapřísahají oddané občany, aby ve jménu vlasti bez milosti zabíjeli, na koho přijdou. Ty o tom samozřejmě můzeš uvažovat do alelujá, protože ty nemáš ten nový život na krku. Je to kiks,“ vybuchla, „nedopatření, to té tvojí namyšlené mužské palici nedochází? Anebo chceš ještě chvíli teoretizovat na tohle téma?“

„Znala jsem jednu holku,“ sotva ji bylo slyšet, mluvila v předklonu, rukama si objímala kolena. „Bylo to tam u nás. Šlechetný milenec neváhal a vypařil se. Odjel do Buzzarďs Bay nebo odkud to byl. Ona se pořád nemohla rozhodnout, teoreticky to rozbírala kde s kým, až už najednou bylo pozdě. Všichni s největší radostí šli od toho. Tak tohle se mně nestane,“ prohlásila vzdorně, dokonce výhružným tónem a zabodla se očima do mých. „Já si nezničím život kvůli jednomu pitomýmu, zbytečnýmu –“

Zarazila se uprostřed věty a mrzutě se na mě ušklíbla. „Promiň, zapomněla jsem. Je to tvůj nejlepší přítel. Nebo ne?“

Kývl jsem. „Ale to ještě neznamená –“

„Počítám, že ještě uvažuješ, jestli to byla moje chyba nebo jeho.“

Zakroutil jsem hlavou. „Vím, že jeho.“

„Tak to víš dobře. Myslím… Bože můj, to je tak zoufalá situace!“ vykřikla a poprvé jí vyhrkly do očí slzy. „Nesnažila jsem se ho uhnat, to je to poslední, co bych udělala, to ty víš. Vím o něm, že je hrozně vášnivej, že je na tyhle věci, ale já taky, není sám. Všechno to jeho fantazírování a ty řeči, to nebylo do větru. A ona ho pak najednou nechala, hodila ho prostě přes palubu, to viděl i slepej. Když se zas vrátil ke mně, řekla jsem si – ta hrozná válka, všechno se rozpadá… jaký má smysl držet se, když jiné mu vyhoví? A já ho mám hrozně ráda. Víc než všechno ostatní na tomhle prašivým světě. Já jsem ho chtěla… Nezlob se na mě,“ otočila se a utřela si nos. „Dělám si z tebe zpovědníka. Jak k tomu přijdeš, abys poslouchal moje výlevy. Jediná potíž je v tom, že já nemůžu myslet na nic jiného. Na nic se nedokážu soustředit, věčně vysedávám v tý pitomý studovně a už z toho magořím.“

„Pojď se něčeho napít,“ řekl jsem. „Potřebuješ něco ostrého.“ Došel jsem k Dalově krabici s alkoholem a nalil do dvou sklenic drahocenného myslivce.

„Člověk za všechno platí.“ Držela sklenici v dlaních, jako by si ji chtěla ohřát. „Je to tak. Platí v hotovosti. Tohle nás nikdy nikdo neučil a přitom je to jediná, nesporná a neochvějná pravda, kterou se člověk potřebuje naučit místo těch nabubřelých žvástů. Pořád se mluví o světě. Tohle není svět –“ objela prstem gramoměnič, okna a řeku a pak si ho zapíchla do břicha „tohle je svět. Tady!“ Napila se jednou, podruhé a pokračovala: „Máš pravdu, alkohol pomáhá. Když si to člověk nasugeruje, určitě. Skleslost se překoná rozumem. – Víš, ale já se nebojím jen… jen tohohle, Georgi. To, čeho se bojím, se už stalo. Je to – je to pomíjejícnost lásky. Je to ztráta sebe samé. Ty mi někoho seženeš,“ pokračovala už klidněji. „Viď, Georgi, že mi někoho seženeš? Přece mě v tom nenecháš. Já ti tolik věřím, nejvíc ze všech.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem. Hleděl jsem na její půvabný vyhublý obličej, pozoroval ten uštvaný výraz v očích a najednou mě napadlo: Takhle bude Chris vypadat ve středních letech… a já ji budu milovat stejně jako dnes. Nikdo by nemohl jinak. Nikdo. Padl na mě hluboký smutek. „Uvidím, co se v tom dá dělat. Jdi do koleje, já ti tam zavolám.“

Mel Strasser seděl u svého psacího stolu, židli zhoupnutou dozadu a s pohledem upřeným na stěnu drtil mezi prsty široké škrtidlo. Před sebou měl černý svazek lékařské vědy, ale bylo jasné, že nestuduje.

„Bože můj, Virdone – ty jsi ještě tady?“

„Živím se nadějí, že jestli se udržím v Cambridgi, všechno ostatní se vyřeší samo.“

„Něco na tom je.“ S Melem jsme měli hodně společného: chodil stejně jako já do státní střední školy a studoval na stipendium. Taky se přifařil k jedné skupině a dělal jí oddaného zbrojnoše. V některých věcech jsme si rozuměli beze slov.

„Věřil bys tomu, že si medicína neví rady s horečkou Dengue? Není na to žádné sérum, žádná protilátka ani lék – prostě nic. A přitom takového půl miliónu našich kluků na to zařve, nikdo jim nepomůže. Chudák Rhino, ten už to možná má.“

„Nešil, Rhino je nezničitelný,“ odporoval jsem.

Ukosem na mě pohlédl a našpulil rty. „Uvědomuješ si, že hnít už tady budu pomalu jen já? Já, Thornhill, Conger a pár dalších. Rychlenej ročník, vyjdeme ve čtyřiačtyřicátým. Co se dá dělat!“ S plesknutím zavřel tlustou knihu a zhoupl se ke stolu.

„Pojď, zajdeme k McBrideovi. Zatáhnu za tebe jedno pivo, když mě taky pozveš.“

Řekl jsem: „Mele, já potřebuju, abys mi pomoh. Jde o jednu holku. Je v tom.“

Mel se zlehka opřel prsty o knihu. Jeho oči se podobaly zralým olivám, tak byly tmavé a bezedné.

„Proboha, Georgi, nikdy bych neřekl, že ty jsi tenhle typ.“

„Taky že nejsem,“ odpověděl jsem. „Proto jdu za tebou. Napadlo mě, že bys mohl vědět o někom, kdo by to dal do pořádku.“

Praštil škrtidlem o zeď. Odrazilo se a Mel je automaticky chytil naučeným pohybem. „No jo, o někom bych věděl,“ vyfoukl tvář. „Přesto bych ještě doporučoval všechno řádně promyslet, Georgi.“

„Už se stalo.“

„Víš, možná – kdybys – třeba by se našlo jiné řešení.“

Zpočátku určitě předpokládal, že já jsem otec a ta dívka Nancy – pak dospěl k názoru, že to je nějaká jiná. Vida ho, George, starého proutníka, tváří se jako neviňátko a přeříz nějaký tele z penzionátu. Vysvětlovat mu, že se mě to přímo netýká („Víš, Mele, ono jde o někoho jiného, je to můj dobrý kamarád, sháním to pro něj.“), by vyznělo ještě nepravděpodobněji. Najednou jsem s lehkým mrazením v zádech pomyslel na Nancy a na to odpoledne u jezera. Co když ona je taky těhotná a zatím to ještě neví? Ježíši na nebesích, kolik je asi po Americe nabouraných a zoufalých děvčat, co pronásledují své provinilé partnery anebo se domáhají nezákonných potratů? A co já blbec používám slovo provinilý? Vždyť my jsme nepoučení, těhle věcí neznalí, jsme snad nejnaivnější generace ze všech generací dospívajících Američanů. Konec úvah, nařídil jsem si a pokračoval jsem:

„Je to jediné východisko, Mele. Musí se to takhle udělat.“

„Rozumím.“

„Taky je strašně málo času. Příští čtvrtek rukuju a musím co nejdřív zajet k našim.“ Všiml jsem si změny ve výrazu jeho tváře. Uvědomil jsem si, že to ode mě vyznělo jako neomluvitelná otrlost. „Víš, ono to totiž vůbec hrozně spěchá.“

„Jak je to dlouho?“

„Padesát devět dní.“

„Je úplně zdravá?“

„Určitě – já myslím, že je.“

„Hmm, ty myslíš. Mě zajímá její srdce, tlak a ledviny.“ Zase mě tak probodl pohledem. „Na to se taky musí myslet. Nebudou…“

Vzal blok a napsal nějaké jméno a telefonní číslo, obojí podtrhl a připsal další jméno. Pak list vytrhl. „Tady to máš. Až tam budeš volat, hlas se tímhle jménem. Ne mým. Tímhle. Doufám, že ti nemusím zdůrazňovat, že všechno zůstane jen mezi námi.“

„Samozřejmě. Děkuji ti, Mele.“

„Mně neděkuj. Ani nikomu jinému. Kam ji chceš odvézt potom?“

„Potom?“

„Co se divíš? Možná že si bude moct rovnou vyrazit někam na garden party, ale s tím bych moc nepočítal. Tam ji budou chtít mít z krku v momentě, jak s ní budou hotovi. Vystrčí ti ji někde ze dveří a ostatní bude na tobě, ty naivko. Radši si někde zamluv pokoj.“

„Tak jo. Kolik to bude?“ vzpomněl jsem si najednou. „Co za to chtějí?“

„To je různý. Dvě stě padesát, někdy tři kila. Seženeš je?“

„Nevím, musím se pokusit.“

„Padesátku ti můžu půjčit, jestli ti všechno krachne.“

„Prima, děkuju ti.“

„Počítej s tím, že tahle verbež udělá jen to nejnutnější. Bude možná taky potřebovat babety.“

„Babety? Co je to?“

„Panebože na nebesích!“ Praštil do opěradla židle. „Tohle je stát pokrytců a středověkých puritánů! Zkrátka koukej si vzít něco s sebou.“

„A co jako?“

„Jako třeba deku, ježišmarjá – určitě bude v šoku, aspoň trošku. To tě nenapadlo? Co asi tak můžeš potřebovat? Led a vložky.“

„Vložky?“

„Buničité vložky, Virdone. Zaslechl jsi už někdy slovo menstruace?“

„Sakra, Mele, nedělej ze mě vola,“ bránil jsem se schlíple. Svým taktním přístupem, jasným úsudkem a střízlivým vyjádřením obav mi postavil před oči nebezpečí celého toho pokoutního podniku daleko zřetelněji než všechno ostatní. Uvědomoval jsem si, že je odolnější než já, že víc vydrží – studium medicíny ho připravilo pro tenhle svět daleko líp než všechny naše hlubokomyslné přednášky o státních zřízeních a historii. Teď ovšem nás obklopoval jeho svět – svět škrtidel a femorálních arterií, skalpelů a plazmy… Vstal jsem a se sklopeným zrakem jsem překládal list z bloku na menší a menší kousky. „Fajn. Tak já zas za tebou přijdu.“

„Georgi?“

„Hmm?“ Otočil jsem se ve dveřích, rozzuřený nad svou bezbřehou nevědomostí a strachem, a trochu s odporem k jeho cynickému postoji profesionála.

„Hele, zavolej mi, kdyby nebylo všechno v pořádku.“ Tmavé oči hleděly přímo na mě. „Kdyby třeba moc krvácela, nebo kdyby dostala horečku. To myslím vážně. Zavolej a jsem u tebe v pěti minutách. Slib mi, že to uděláš.“

Veškerá antipatie se rozplynula a já cítil, jak se ve mně vzmáhá vlna vděčnosti. „Spolehni se. Děkuju ti, Mele.“

Ten večer jsem celý protelefonoval. Nejdřív na to číslo. Telefon vyzváněl – pětkrát, sedmkrát, osmkrát. Při desátém zazvonění jsem užuž chtěl zavěsit a vtom se ozval tichý vemlouvavý hlas připomínající obchodního agenta. Požádal jsem, aby mě objednali, a udal jsem napsané jméno. Chvilku to trvalo, než se muž ozval znova:

„Jak to vypadá časově?“ Řekl jsem mu to. „Dobrá. Nechte mi své číslo, my se ozveme.“

„A kdy?“ Ta jeho nezávaznost se mi nelíbila. „Potřebuju to domluvit na určito.“

„Asi za hodinu. Jaké máte číslo?“

Dal jsem mu ho. „A jaký je honorář?“

„Tři sta. Platí se samozřejmě hotově.“ Hlas byl pořád srdečný, téměř žoviální a jako by se každou chvilkou chtěl rozesmát. „Přihlásíme se vám co nejdříve.“

„A co – co můj klient? Nechcete si – nežádáte předběžný pohovor?“

„To nebude zapotřebí. Ozvu se vám za chvilku.“

Hned nato jsem volal domů, poslouchal maminčin utrápený hlas a připadal jsem si, že se mi to snad všechno jen zdá.

„Já jsem se tolik těšila, že budeš už zítra doma. Je u nás strýček Jim s děvčaty. Vybrala jsem celý příděl masa –“

„Nezlob se, mami, prosím tě se nezlob. Přijedu hned, jak to bude možné, to přece víš, mami.“

„Stalo se něco zlého?“ Bylo jí jasné, že změna plánu znamená starosti. Seděl jsem u telefonu a pozoroval svůj obraz v okně: intelektuál z věhlasné univerzity v rozepínací oxfordské košili a kalhotách z indické bavlny, bezstarostný, nonšalantně přívětivý. Chápej, máti, mám tu jednoho zajíčka, je tak trochu na větvi, nemůžu ji nechat plácat se v tom samotnou. Pokud jde o fakta, organizuju pro ni jistý krátký proces, však víš, jak to chodí…

„Ne, maminko, musím tu zůstat kvůli vojákům,“ odpověděl jsem bezbarvě a při té příležitosti poprvé využil strategický plán jako východisko z nouze. „Chtějí mi dát udělat ještě nějaké testy, nemůžu se z toho vykroutit. Přijedu co nejdřív. Zatím všechny moc pozdravuj.“

Do třetice jsem zavolal Chris. Pak volal mně ten bodrý hlas, určil přesnou hodinu na pozítří a dal mi jasné a přesné instrukce. Já jsem pak zatelefonoval do jednoho laciného hotelu, kde jsem to trochu znal, a zamluvil jsem tam pokoj. Pak jsem znovu volal Chris. Potom jsem vzal kanystr benzínu, byl tam celý můj příděl, nalil ho Císařovně do nádrže, vytáhl z kapsy na dvířkách podrobnou mapu Bostonu a okolí a prostudoval ji, Pak jsem se vrátil do pokoje a padl do postele.

Ve čtvrtek bylo sychravě, takový ten nanicovatý den, který může být stejně dobře v březnu jako v listopadu nebo v červnu. K večeru se rozpršelo – padal takový ten nepřetržitý lezavý déšť od moře a byla zima. K Radcliffu jsem přijel těsně po osmé, dvakrát jsem jemně stiskl houkačku, Chris okamžitě vyšla ze dveří a lehkou pružnou chůzí přicházela po cestičce. Měla tmavé brýle, na hlavě šátek a v ruce nesla kabelu. Tohle je vlastně naše první rande, napadlo mě truchlivě.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Nazdar, Georgi.“

Obešel jsem vůz, otevřel dvířka, Chris vklouzla na sedadlo a vtáhla dovnitř nohy s koleny u sebe… Hrozně se mi vždycky líbilo, jak nasedá. Měla nádherná kolena, nejkrásnější ze všech, jednou jsem jí to dokonce řekl a ona se dala do hurónského smíchu: „Kolena! To jsem ještě neslyšela, že by někdo obdivoval nádherná kolena. Georgi, dej se prohlídnout!“

Hodila kabelu na zadní sedadlo a řekla: „Co se dá dělat – tak na Berlín. Anebo někam jinam.“ Podal jsem jí obálku. „Co je to? Aha – vstupné.“ Sehnal jsem sto padesát dolarů. Sedmdesát a pár drobných bylo moje, padesát od Mela a zbytek od Dala. Namluvil jsem mu, že to je půjčka, kterou musím okamžitě vrátit, na nic se neptal.

Celou dobu, co jsme jeli po Garden Street, se hrabala v peněžence – nakonec si netrpělivým gestem sundala ty tmavé brýle a bručela si pro sebe: „Jak může někdo tímhle krámem vidět?“

„Proč sis je brala?“

„Ani nevím. Abych se zahalila do anonymity. Myslíš, že proto je nosí hollywoodské hvězdy a podvodníci? Když se uchýlí do Tijuany na své, cituji, únikové cesty v případě ohrožení, konec citátu, nikdo je nepozná.“ Tvář měla s těmi hlubokými modrými kruhy pod očima ještě propadlejší. „Ach, jak je všechno kouzelné…“

Já jsem mlčel, dával jsem pozor na cestu a pozoroval čím dál těžší olověnou oblohu. Po levé ruce nám ubíhaly věže Harvardu, připadaly mi jako obyčejná stavebnice, jako kreace žertovného cukráře. Pak poslední jízda po Memorial Drive, vzhůru přes most Cottage Farm, pneumatiky sténaly a Císařovna se na třásala po kluzkém železe. Poslední jízda. Zmáhal mě smutek, hněv, stěží potlačovaná panika a mrazivý děs.

„Teče to.“

„Co?“

„Někde tu teče dovnitř. Střechou.“

„To není možné…“

„Ale je.“ Začala se vrtět jak zvířátko, když si dělá hnízdo.

„Bude to asi z některého švu. Blahoslavení mrtví, na něž padá déšť…“

„Přestaň stím,“ okřikl jsem ji.

„Promiň. Ujelo mi to. Teď nějak všechno pořád ujíždí. Nezdá se ti, že celá tahle doba je ujetá? Mně jo.“

Přejeli jsme Kenmore Square, zahnuli doprava na Massachusetts Avenue, projeli jsme kolem laciných obchodů, kolem koncertní síně, kde jsme jednou slyšeli Duke Ellingtona, křižovali jsme Huntington Avenue a odbočili na Colufubus Avenue s jasně ozářenými firmami místních hospůdek. Lilo čím dál tím víc. Auta se kolem nás míhala jako dravé ryby, čtyřicet sáhů pod hladinou.

„Savoy,“ vydechla, když kolem nás přeplul červenomodrý hlavní stan zábavy. „Pamatuješ se na ten večer s Goodmanem, Tu píseň hrajte do jednapadesátého,“ tiše se dala do zpěvu. „Kdo to tehdy zpíval s Hinesem? Taková sexbomba, zpívala Toho musím mít. Ginger – Ginger něco. Russ tvrdil, že je lepší než Lena Hornová, a dokonce než Billie Holidayová, pamatuješ? Pokoušel se tehdy přemluvit George Fraizera, aby jí dal jeden večer příležitost…

Je krásná, viď?“ řekla najednou úplně jiným tónem a já hned věděl, o koho jde.

„Ne, není.“

„Ale je. Je krásná.“

„K sakru – není! Není ve tvé kategorii a nikdy se tam nedostane. Ty jsi krásná, ona ne. Za to ti ručím.“‚

Připadal jsem si jako hulvát, ale všechny smysly jsem měl vydrážděné na nejvyšší míru. V noci se mi zdál hrozný sen. Byli jsme zas na pláži v Nausetu, všichni pohromadě, lezli jsme na ocelové sloupy vysokého napětí, smáli jsme se a pokřikovali na sebe, Russ pořád vepředu, popichoval nás svými řečmi. Najednou Chris spadla, její nahé tělo naráželo na dráty, svíjelo se a vzpínalo s roztaženými údy a krvácelo z tisícerých ran. Ztuhlý hrůzou a závratí jsem se spouštěl tím ocelovým sloupem k ní, umíral jsem strachy, že taky spadnu, a nade mnou křičel Dal: „Nedotýkej se! Jsou pod proudem!“ a já visel na sloupu, třásl se, bál se lézt níž, bál se přestat… prostě podívaná pro bohy. Dlouho jsem pak nemohl usnout. A teď, jako bych to všechno chtěl zahladit, cítil jsem nutkání říct, co si myslím, ať už to dopadne, jak chce.

„Je prostě tuctově hezká. Pokud jsi to myslela takhle, máš pravdu. To ovšem nemá s krásou nic společného.“

„Ba ne, má něco v sobě. Umí riskovat. Na to nesmíš zapomínat.“

„Prosím tě, co ta riskuje? Její tatínek je milionář!“ odsekl jsem štítivě. „A její strýček žralok filmovýho průmyslu – tak jakejpak risk?“

„Tak jsem to nemyslela. Ona má odvahu chovat se podle svých představ. To je velká věc. Většina lidí to neumí: čekají někde za bukem na svoji kořist, a když konečně přijde jejich chvíle, nevystrčí ani nos.“ Pořád se ještě obírala tou prosakující střechou, otírala plátno hadrem, který objevila na podlaze. „Má v sobě – má psychický vliv. S tím jsem já nemohla soupeřit.“

„Co že má?“–.

„Umí zařídit, aby lidi dělali, co ona chce. A na tom přece stojí svět, ten se skládá ze dvou druhů lidí – z těch, co dokážou ostatní podrobit své vůli, a z nás zbývajících. Poslouchej, víš vůbec, kde ji Jean-Jean potkal?“

„Nevím. Nejspíš na nějakém nóbl večírku v New Yorku.“ Vzpomněl jsem si na Jean-Jeana, jak se někde uprostřed Libyjské pouště mění v prach a písek a mizí, a byl jsem ještě skleslejší. V tu chvíli jsme jeli kolem Franklinova parku, temného a ucouraného studeným deštěm, a pomalu jsme se blížili ke svému cíli.

„No jo, New York. Ten ho vždycky přitahoval. Russ totiž vůbec není škrobený provinční Bostoňan, to je jen jeho ulita. Uvědomila jsem si to už moc dávno. Pod tou svojí ulitou se prochází po Páté avenui, od Scribnerova knihkupectví až k Plazze. V srdci města… To asi není jako horečka, viď? To by se vypotil a zbavil se toho. U něho je to spíš jako leukémie a ta je nevyléčitelná.“

Neodpověděl jsem, co taky? Zabočil jsem doprava na Blue Hill Avenue kolem jednotvárných řad dřevěných baráků. Cíp města, kde soused podezřívá souseda a bojí se ho, kde vládne záludnost a nebezpečí. Lilo jako z konve a byla tma.

„Kde to jsme?“ přerušila Chris podrážděně proud svých myšlenek. „Kde to vlastně je?“

„V Mattapanu.“

„V Mattapanu? To jsem v životě neslyšela a v Massachusetts bydlím od narození. Ovšem kdyby žádný Mattapan nebyl, musel by se vymyslet, viď?“ Mluvila tak rychle, že jí skoro nebylo rozumět. Déšť v olejovitých stružkách rytmicky narážel na přední sklo, na cestu už jsem téměř neviděl. „Co je to tamhle? Ta šeredná budova?“

„Bostonská státní nemocnice.“

„Aha. To se hodí! Myslím na takovéhle nemilé případy, které se můžou zvrtnout. Je to starodávná strategie. Můj dědeček Gos – říkalo se mu tak místo Gosnold, dovedeš si představit, že můžou někoho dát pokřtít Gosnold? Tak tenhle můj dědeček Gos říkával: Operace se podařila, jen pacient bohužel umřel –“

„Chris, proboha tě prosím, nech toho!“

„Já jen tak ze setrvačnosti, jen si plácám, toho si nevšímej.“

Nedokázala přestat, nepustila mě ke slovu. „Existuje pro to celý slovník. Natáhnout brka, natáhnout bačkory, ležet bradou vzhůru, všechny jsou legrační, k popukání, kdo má jen trošku smyslu pro humor, přijde si na své. Svět je samá ironie, v tom má Russ pravdu, Pánbůh potěš jeho zatvrzelé srdce. Když si tak člověk představí, co lidí umírá právě dnes večer, v tuhle chvíli, v Londýně, v Hamburku, a v Leningradě, jsou jich tisíce, upálených, vybombardovaných, prostřílených jako řešet – hlavně děti. Russ o tom napíše román, to by moh, nemyslíš? Řekněme dva pidižvíci bez domova někde v Záhřebu, živí se kořínky a odpadky z popelnic, zápasí o holé živobytí a zatím tady v Americe, milém starobylém Mattapanu – z toho ta ironie přímo kape, to musíš uznat, ta z toho čiší, takováhle realita je snem každého teoretika, a co teprve, až se to nafilmuje! – s tisícihlavým komparsem, ona ho představí strýci Lorrymu, jestli to ještě neudělala, a sama vystoupí v hlavní roli, to je přece součást jejího plánu, nemyslíš? Jejich budoucnost bude zajištěna v zářivých barvách značky Technicolor a za dvacet let, až všechno –“

Zprava se na nás řítil vůz. Protože jsem stěží viděl na cestu, natož na dopravní značky, dupl jsem na brzdu, ale ve zlomečku vteřiny mi došlo, že on zastavit nedokáže a já že to taky neubrzdím, neměl jsem dost místa. A času. Strhl jsem vůz doleva, pneumatiky zaúpěly a jeho reflektory přes nás přepluly jako oko majáku. Sledoval jsem jako ve snu, jak se v nekonečném zlomku vteřiny nestvůrně blíží na doraz a jeho světla mizí pod naším pravým blatníkem. Pak náraz a skok zpět. Chris vyrazila zvířecí zaúpění – viděl jsem, jak její tělo letí na přední sklo. To už jsme stáli bez hnutí, jen odněkud bylo slyšet veselý cinkot skla a já jsem zahlédl obličej druhého řidiče, vylekaného jako leklá ryba, oči vyvalené a ústa dokořán jako černé O.

„Chris!“ vykřikl jsem. „Jsi celá?“

„Jsem.“ Oddychovala jako po výstupu na bůhvíjak prudkou skalní stěnu a rukou si ohmatávala hlavu.

„Vážně?“

„Vážně. Trochu jsem se praštila.“

Vylezl jsem z vozu a v tom lijáku jsem se běžel podívat, co se stalo. Vůz, který do nás narazil – byl to La Salle z roku 36 – se zaryl do našeho pravého blatníku, v chladiči mu pískalo a valila se z něho pára. Všude byla tma. Daleko široko ani noha. Řidič pootevřel dveře a zarazil se. Pozoroval jsem, jak si vyprošťuje nohu v černé lakýrce, v nártu popraskané.

„Co jste dělal, člověče?“ rozkřikl jsem se na něj. „Vyrazil jste jako blázen! Koukejte s tím něco udělat, myslíte si, že tu kvůli vám budu moknout?“

Vylezl z lasallu jako náměsíčný. Obličej jako placka, ústa jako špatně zašitá jizva, oči jako hrozinky mu lítaly ze strany na stranu. Máchnul rukou někam za sebe.

„Podívejte, přednost v jízdě –“

„– jsem měl já, já! Vy jste byl ve vedlejší ulici, tamhle…“

Ohlédl jsem se. Chris stahovala okýnko. Na jejím obličeji jsem zahlédl stín, který se pohyboval, nějakou stužku. Krev! Chris krvácí, krvácí v obličeji! Naklonil jsem se k ní. „Chris! Ty ses poranila. Ty…“

„To nic není. Trochu jsem se bouchla do hlavy. Jsem v pořádku…“

Otočil jsem se na podpatku. Řidič se nepohnul, tak jsem ho popadl za klopy kabátu a cloumal s ním jako pominutý.

„Vy jste ji zranil!“ řval jsem mu do tváře. „Uvědomujete si, co jste udělal? Mohl jste ji zabít! Pitomče, co vůbec lezete na silnici!“

Vzal mě za ruce, skoro jemně, trochu se ještě kymácel a pokyvoval hlavou. „Uklidněte se,“ řekl vážně, „jen klid. Můžem se, můžem se aspoň – chovat jako gentlemani.“

V tu chvíli jsem si uvědomil, že je opilý. Namol.

„Ty lumpe,“ vyjel jsem, vzteky bez sebe. Déšť se mi lil do očí, až mě pálily.

„No tak, no tak,“ opakoval.

„Ty vole, ty idiote pitomá!“ nejradši bych ho byl praštil, rozmašíroval mu tu jeho buchtovitou držku a plavoucí očíčka na kaši, kdybych byl měl něco po ruce, byl bych ho zabil. Určitě bych to byl udělal. Mrštil jsem s ním o auto takovou silou, až mu sletěl klobouk z hlavy a přistál na kapotě.

„– Georgi,“ Chris vylezla z auta a tahala mě za rukáv „Georgi, nech toho…“

„Zalez dovnitř,“ rozkřikl jsem se na ni. A zas na řidiče: „Dejte mi řidičák.“

„Podívejte se, nebudem z toho přece dělat –“

„Váš řidičský průkaz a dost!“ řval jsem ná něj. „A jděte mi z cesty, nebo…“ Mezi loužemi jsem se přikrčil pod vůz, okukoval jsem, co udělal ten náraz, a rukou přejížděl poškozená místa. Vozy do sebe nebyly zaklesnuté a to mě v tom okamžiku zajímalo nejvíc. Blatník Císařovny byl přimáčknutý na kolo. Lasalle měl proražený chladič, stříkala z něj voda a pára se valila na vozovku. Ridič roztřesenými prsty něco hledal v náprsní tašce a něco si pro sebe bručel. Odstrčil jsem ho stranou, nastartoval lasalle, znova se začalo sypat sklo, ale vycouval jsem. Z kufru Císařovny jsem vytáhl francouzák a montážní páky, chvíli jsem se s tím dřel, až ze mě lilo, ale blatník se mi nakonec podařilo od kola odpáčit. Měli jsme štěstí. Pojede to, špatně, ale pojede.

Vlezl jsem do Císařovny a napsal si jméno toho chlapa a číslo ieho řidičáku na mapu, na modrý prostor zálivu u Cape Codu. Ridič se skláněl nade mnou a ty jeho veliké bílé tlapy se svíraly a otvíraly jako v křeči. Ačkoli byl pod párou, věděl moc dobře, že s tím svým chladičem nedojede ani za roh.

„Tady to máte,“ podával jsem mu řidičák. „A koukejte se jít domů vyspat.“

„No jo, ale co mám dělat?“ klopýtavě vykročil a prstem ukazoval na vůz.

„Co je libo,“ vyštěkl jsem na něj. „Shoďte ho ze skály a skočte za ním. Nebo si dejte ještě jednu rundu. Co je libo – hlavněmi jděte z cesty!“

Nastartoval jsem Císařovnu a zařadil rychlost. Řízení se zdálo v pořádku, a jestli se trochu poškodilo seřízení kol, nebylo to cítit. To je výhoda bytelných karoserií. Vyvázli jsme dobře. Náš nádherný, skvělý, nezničitelný packard obstál – reklama nelhala…

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem, jak nejklidněji jsem byl schopen. „Je to za náma. Hajzl jeden!“ Najednou jsem se roztřásl zimou. Z vlasů mi tekly stružky vody za košili. „Císařovna to dokáže. Času je dost. Počítal jsem s nějakou rezervou. Navíc už tam skoro jsme, nedělej si starosti.“

„Neboj se, vůbec si nedělám starosti,“ odpověděla. „Vážně jsi v pořádku?“

„Jsem, fakt.“

„Je ta rána hluboká? Krvácí to ještě? Musíš si dát –“

„Ne, už je to dobrý. – Otoč.“

„Cože?“

„Otoč to. Já tam nejdu.“

„Neblázni, máme čas, už jsme prakticky na místě.“

„Já to neudělám, Georgi.“

Zastavil jsem u řady kuželovitých stromů a vypnul jsem motor. Měl jsem pocit, že ze všech oken v celém bloku nás pozorují.

„Ale říkala jsi přece… říkalas, že ses rozhodla definitivně.“

„Máš pravdu. Ale svoje rozhodnutí jsem změnila. To je ženské privilegium,“ úsečně se zasmála, byl to takový výbuch krutého smíchu. „Jeho ať vezme čert!“

„Chris –“

„Já to zkrátka neudělám. A po něm už ani nevzdechnu.“ Za chvilku pokračovala mnohem klidněji: „Chci si to dítě nechat.“

„Chris, miláčku, musíš –“

„Ať už to dopadne, jak chce. Jak chce!“ Dala se do pláče, tiše vzlykala a hlas jí zadrhoval: „I když on se to nikdy nedoví. Anebo mu to bude jedno. Zvlášť jestli nikdy… Je to část mojí lásky. Ta nejskutečnější. Copak to nechápeš, Georgi? Ty to vážně nechápeš?“

A najednou jsme si byli v náručí, v pevném objetí, hlavu si opírala o mou tvář. V tom sevření jsme se trošku kolébali, Chris bezútěšně vzlykala, její slzy se kutálely po mém obličeji a já neměl na tomhle světě větší přání než ji chránit, utěšit, držet v náručí, zaštítit před neštěstím, újmou, před podlou zradou…

Za chvíli se odtáhla a důkladně si utřela nos. „Je to tak,“ zašeptala. „A jedině na tom mi záleží.“

„Jistě, ale co tvůj otec –“ začal jsem, „a tam u vás –“

„Co je mi po nich. Je to můj život. Můj!“

„Vylejou tě ze školy.“

„Co na tom! Tohle je důležitější.“

Seděli jsme naklonění k sobě, spiklenci v nebezpečné hře: najednou jsme mluvili řečí druhého, naše stanoviska se vyměnila.

Na střechu nám bubnoval déšť.

„Ale co budeš dělat?“

„To je moje věc. Já si s tím poradím.“

– Já si tě vezmu, vyhrkl jsem málem. Málem to ze mě vyjelo v té napjaté tmě, v níž jsem se nad ní skláněl s rukou na jejím rameni. Já si tě vezmu, Chris, mám tě rád už hrozně dlouho, vždycky jsem tě miloval a vždycky budu, ty to nevíš, ale je to tak – užuž jsem to měl na jazyku. A pak jako když mě něco praští do hlavy, jsem si vzpomněl na Nancy, na náhodné bezhlavé spojení u jezera a na to její mlčení. Nemám právo. Udělal jsem si jiný závazek a ten musím ctít, taková jsou pravidla hry. Doopravdy?

A tak jsem jen seděl a nic jsem neříkal. Je to přesně tak, jak jsem právě řekl – pro mě existují jen závazky a z nich vyplývající povinnosti, nic jiného jsem nepoznal. Od té chvíle, co se můj otec vrátil to odpoledne domů, s pláčem se posadil na židli u kamen a byl k neutišení. Já nic jiného ani udělat neumím. Je to samozřejmě chyba, člověka to ochromuje, umlčuje ho to v těch okamžicích, kterých je jak šafránu, kdy by měl promluvit, kdy by měl všechno vzít do svých rukou a jediným šíleně odvážným osvobozujícím skokem změnit celý svůj život. Jestliže v tu chvíli zaváhá – je ztracen. Ale na druhé straně když to člověk tak nedělá, stane se z něho – například Russ… Nebo se mýlím?

Byl bych ji určitě požádal, aby si mě vzala, nebýt te jediné hodiny tam u jezera. Tohle vím určitě.

Chris pokračovala: „Já nikdy nebudu milovat nikoho jiného. Nikdy! Takhle už ne. Ty to asi nechápeš, Georgi, ale je to tak a nic se na tom nedá změnit. Už jenom představa, že –“ Zarazila se. „Život se skládá ze samých kompromisů, a jestli je to dobře nebo špatně, to nevím. Ale určitě je to tak.“ Mluvila už naprosto klidně. „Já chci tohle dítě mít. Tečka.“ Sevřela mi ruku pevným stiskem. „Ty jsi skvělej kamarád. Nejlepší, jakého člověk může mít. Snášel jsi moje hysterčení a všechno kolem… Vrátíme se domů, ano?

A ještě něco,“ tiše se zasmála, byl to slabý odlesk jejího jiskřivého smíchu. „Víš, kolik jsme ušetřili…“

Skoro celou cestu do Cambridge seděla mlčky a jako by se z ní vytratila veškerá energie a všechen cit. Chvíli jsem si dokonce myslel, že usnula. Já jsem naopak vší silou nutil rozum, aby se ubíral po vyjetých cestách, aby mě podporoval v úsilí nedotýkat se jí, ač jsem si to horoucně přál… ještě dnes musím do Skamondagy, pojedu půlnočním autobusem z Park Square. Císařovnu stejně nestihnu dát do opravy, na to nemám čas, to bude muset udělat Dal. A za týden už budu v Devensu, prodělám základní výcvik a dále je velká Neznámá. Chris se promoce nedočká. Z Radcliffu ji vyženou a všechny drbny si o ní budou šuškat. O téhle rozesmáté, sladké Chris, která si svazovala vlasy drsnou pobřežní trávou, běhala po pláži a volala na lovící racky… Chris, můj Bože, Chris…

Když jsme vjeli na Memorial Drive, otevřel jsem rádio. Zprávy byly špatné, horší než doposud, nic horšího už si ani člověk neuměl představit. Rommelovy ozbrojené síly se zmocnily EI Gazaly a zajaly prý 3000 vojáků. Němci zahájili novou mohutnou ofenzívu v blízkosti Charkova. U Midwaye zuřila rozsáhlá námořní bitva.

„Midway,“ opakovala Chris. „Kde je Midway – někde blízko Havaje, viď?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Hodně blízko.“

„Panebože… ale co myslíš, snad tuhle válku neprohrajeme?“

„Já nevím. Dnes na mou duši nevím. Pojď se mnou nahoru. Něčeho se napijeme.“

„Ráda. Něco by mi bodlo, to cítím. Já se teď vlastně už nemusím starat, jestli mě někdo u tebe chytne. Co na tom sejde?“

Vchod G byl otevřený. Bez problémů jsem ji provedl vrátnicí a po schodech nahoru.

„Najednou je to jako nic,“ šeptala mi a smála se do dlaně, „a dřív jsem bývala mrtvá strachy. Všechno je fakt relativní, jak říkával Terry, viď?“

Dal se rozvaloval na Terryho monstrózním modrém gauči, četl nějakou tlustou knihu v šedých deskách a z gramoměniče mu k tomu hrál Benny Goodman Šňůru perel.

„Á, vida…“ okamžitě vyskočil a štěrbiny očí se mu rozzářily. „Máme-li zítra umřít, dnes to ještě roztočíme, co? Copak jste vy dva spolu vyváděli – lovili jste žáby v Charlesu?“

„Měli jsme menší karambol,“ odpověděl jsem upjatě.

„V Mattapanu do nás vletěl ňákej pitomej vožrala.“

„V Mattapanu! To mě podrž, co jste dělali v Mattapanu?“

„Navštěvovali chudé a potřebné,“ odpověděla Chris. „Chtěli jsme se nadýchat místního koloritu.“

„Chris je zraněná,“ řekl jsem.

Všiml jsem si, jak se jeho výraz změnil. „Zraněná? Co se ti stalo, Chris?“

„Ale nic, George to zbytečně nafukuje. Praštila jsem se do hlavy. Narazila jsem na palubní desku.“

„Počkej, musíme se na to podívat.“

Přinutili jsme ji, aby si sedla, a Dal jí ránu prohlížel. „Náhodou je to ošklivá rána.“ Naštvaně se vrhl na mě. „Cos dělal? Ty jsi letěl jako blázen!“

„Už jsem ti řek, jak to bylo – opilej řidič vyrazil z vedlejší ulice a napálil to do nás…“

„George za nic nemůže, Dale, nebyla to jeho chyba, dělal, co moh –“ zarazila se a pevným hlasem pokračovala „– lilo jako z konve. Vůbec nebylo vidět.“

„Ta rána se mi nelíbí. Mělo by se to možná zašít.“

„Prosím tě, co by se na tom šilo? Panebože, ty dokážeš dělat z komára velblouda.“

„Tak ať! Jdu pro Mela,“ prohlásil rezolutně.

„Ne, počkej –“ vyhrkl jsem a včas se zarazil.

Otočil se a přejel si mě očima. „Prosím tě, vždyť je hned vedle. Co to s tebou je? Co když se jí do toho dostane infekce? Proč se tak šprajcuješ…“ v mžiku byl ze dveří a já zůstal stát s otevřenou pusou.

Chris se usmála a pokrčila rameny: „Co to do něho vjelo?“

„Nakonec má asi pravdu,“ řekl jsem schlíple.

„To je nesmysl.“ Ale jako by ji to bylo potěšilo. Anita O’Dayová zpívala svým nádherným zastřeným altem Skřivánka a Chris s nepřítomným pohledem zpívala s ní:

Ptáčku malý někde na nebi,

nechceš mi říct, kde je můj milý…

A já vzpomínal na ten večer v Deseti akrech s Genem Krupou a pak v Císařovně pod střechou, zmrzlá sněhová krupice bubnuje na plátno, Russ na mě vykukuje z předního sedadla a chechtá se. Georgi, ty trénuješ na hadího muže, kdo by to do tebe řek! Ten sviňák, málem jsem vykřikl nahlas, čert ho vem a do horoucích pekel s ním… Bože můj, je to možný, že to je sotva jeden a půl roku?

Z chodby bylo slyšet hlasy. Do pokoje vešel Dal, vzápětí za ním Mel Strasser a pozdravil: „Nazdar, Chris.“ Teprve pak si všiml mě – tváří mu kmitl údiv, jeho olivové oči potemněly a vytratil se z nich veškerý výraz. Naklonil se ke Chris.

„Je to obyčejná čistá rána,“ řekl. „Máš tu jód, Dale? A nějaký obvaz, pokud možno širší. Z toho nebude ani jizva.“ Pozoroval jsem, jak rychlými prsty přejíždí její spánek: opatrně, účelně a přitom jemně. Bude z něho dobrý doktor – do úmoru bude jezdit za pacienty a zachraňovat životy. Najednou jsem mu hrozně záviděl. „Máš to přesně v místě, kudy se vede řez při plastice obličeje,“ říkal právě. „Tady a tady.“

„To je přesně to, co já potřebuju,“ nervózně se rozesmála Chris, „– plastiku obličeje.“

„To ty nikdy potřebovat nebudeš, kočičko,“ řekl Dal.

„Jak to že ne?“

„Nebudeš,“ přidal jsem se. „Ty to nikdy nebudeš potřebovat.“

„Vy jste se oba zbláznili,“ protestovala. Hlavu pořád ještě držela na stranu, štíhlý krk se jí klenul v nádherném oblouku a smála se, i když jí Mel potíral zraněné místo jódem. Ani jednou neucukla, jen přivřela oči a víčka jí poplašeně zamrkala.

„Mně se někdy zdá, že tyhle typy z panického bloku někdy nevědí, kdy s tou svou loajálností přestat.“

„Nevypadáš dobře, Chris,“ poznamenal Mel starostlivě, když jí obvazoval ránu.

„Jsem taky celá zchvácená – ty bys nebyl, kdybys měl čtyři zkoušky v šesti dnech?“

„Měla bys jíst nějaké vitamíny, například B-komplex…“ Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. „To bych asi měla.“ Mel se napřímil a obrátil se ke mně. „A co ty, Georgi?“

„Já nic. Já jsem v pořádku. Ani škrábnutí.“

„Tos měl štěstí. Oba jste měli štěstí.“ Oči mu opět zvážněly a zaleskly se. „Půjdeš ještě na tu prohlídku?“

Na prohlídku? Zůstal jsem na něho koukat, zuřivě jsem přemýšlel, pak mě napadla naše večerní rozmluva. „Ne,“ odpověděl jsem a hleděl mu přímo do očí. „Není to potřeba.“

„Aha,“ pokýval hlavou. „Tak fajn.“

„Má se hlásit v Devensu,“ vložil se do řeči Dal. „Co by ještě chodil na prohlídku.“

„Shánějí nějaké studenty ke speciálním zbraním,“– pokračoval jsem jakoby nic, „ty musejí znova na kontrolu.“

„Posaď se na chvilku, Mele, a dej si s námi na kuráž,“ zval ho Dal.

„Ne, děkuju mockrát, musím ještě něco dodělat.“ Vzal moji ruku a oběma dlaněmi ji stiskl. „Hodně štěstí, Georgi.“

„Děkuju,“ řekl jsem. „Děkuju ti za všechno.“

Dal něco nalil, seděli jsme, popíjeli, poslouchali desky a bavili se o všem možném.

„Co jsi to četl?“ zeptala se Chris Dala.

„Jak vydělat na burze rovnej milión.“

„Skvělé!“

„Nesměj se, je to de facto hračka.“

Přestalo pršet, od řeky táhl studený vzduch a rozechvíval záclony. Já měl pocit asi jako ten prehistorický mamut, uvízlý ve věčném ledu – tak jsem se ten strašný den cítil bezmocný a ztuhlý. Je to pravda, že jsem držel plačící Chris Farrisovou ve svém náručí, že jsem ji přemlouval k potratu, že jsem v sobě potlačil své nejvroucnější, nepomíjející přání? Celá kolej mi připadala neskutečná, všude prázdná místa, na něž nikdo nepřichází. Osazenstvo ze samých přízraků. Pro většinu z nás doba čekání, doba strávená v předpeklí už skončila. Konečně jsem pochopil, jak bylo Jean-Jeanovi, Terrymu i Russovi. Chris – už se mi zas vzdalující a pro mě ztracená – a Dal, vedle ní na gauči, mi teď připadali jako úplně nový druh antropoidů, oddělených ode mě skleněnou stěnou.

„Chodí to tam zhruba takhle,“ vykládal jí Dal. „Tvůj baissista prodává, co ještě vůbec nemá, a doufá, že než bude povinován dodávkou, nakoupí někde za nižší cenu a tím vydělá. Je ti to jasný? Musíš prostě prodávat ve chvíli, kdy doufáš, že ceny půjdou dolů.“

„To mi připadá riskantní.“

„Je to riskantní, riziko je to velký, ale zisky jsou daleko větší.

Na burze totiž pohyb dolů má daleko výraznější tendenci než pohyb nahoru. Podívej, jakmile začnou akcie klesat, šíří se panika. A strach je daleko nakažlivější než naděje.“

„To máš asi pravdu. Pak je to ale všechno záležitost psychologická.“

„No – dalo by se to tak říct. Znáš definici pesimisty? – Člověk, který nosí pásek i šle. Tvůj haussista na druhé straně tak říkajíc spoléhá, že mu kalhoty budou držet samy.“

„Proč se jim říká baissista a haussista?“

„To je z francouzštiny, podle toho, co dělají. Baissista je spekulant na klesání cen na burze, haussista spekuluje na stoupnutí kursu.“

„Vidíš, to jsem neznala.“

Dal se dal do smíchu a jeho čínské oči se ještě víc zúžily. „To není nic pro tvoji citlivou dušičku.“

Vstal jsem a přešel chodbou do svého pokoje. Byl prázdný, všechno už jsem zapakoval: můj odřený kožený kufr – vlastně tatínkův z doby, kdy na tom býval líp – ležel otevřený na posteli. Posadil jsem se ke svému psacímu stolu a položil ruce na jeho zašlou desku z měkkého dřeva. Všecko mi připadalo neskutečné. Tenhle stůl, ten pokoj, tahle kolej, Dal a Chris, jejichž smích sem zalétal z obývacího pokoje, hlas Dicka Haymese, který zpíval Já obstojím.

No, co z toho, jestli tu takhle budu sedět! Vždyť říkám nashledanou, ne sbohem. Zavřel jsem kufr, sebral jsem promočený trenčkot a šel chodbou zpátky. Dal seděl předkloněný, mohutnou paži položenou na opěradle gauče, Chris proti němu s jednou nohou pod sebou, rukou se držela za bradu. Něčemu přikyvovala a v koutcích úst se jí objevil úsměv.

„Ty už jdeš?“ zeptal se Dal.

„Co se dá dělat.“ Podal jsem mu klíčky od Císařovny. „Je tvoje. Ty jsi teď následník trůnu.“

„Sakra a komu ji předám já?“

„To bych taky rád věděl. Jeden štátskripl se snad někde najde. Ten blatník mě mrzí. Já to, Dale, zaplatím.“

„Prosím tě, na to zapomeň.“

„Ne, fakt. Teď si to budu moct dovolit, budu brát padesát dolarů měsíčně, ani o cent míň!“

„Takhle to přece nemůžeme nechat,“ vyhrkla najednou Chris.

„Takhle nemůžeš odejít. Kde je večírek na rozloučenou, fanfáry pro George…“

„Víš častým užíváním se vsechno opotřebuje,“ odpověděl jsem. „Teď už by musel být mejdan pomalu každý večer.“

„To je jedno, stejně to není fér,“ namítla, ale bylo mi jasné, že jí spadl kámen ze srdce. Pro ni jsem byl živé svědomí. Když se člověk stane svědkem velkého trápení, ten druhý mu to možná nikdy neodpustí.

„Počkej,“ zastavil mě Dal, „já tě aspoň hodím na nádraží.“

„Ne, pojedu metrem. Znáš to: Harvard-Central-Kendall Park, podzemka je jako drak… Zavez domů Chris. Koukej ji provést přes vrátnici, abys ji nekompromitoval –“

V rozpacích jsem se zarazil – uvědomil jsem si, jak hloupě jsem to řekl.

„Leda že by si to sama přála.“ A zase se tak lenivě usmál čínskýma očima. Starý lišák na čekané. Ale za okamžik už byl plný starostí. „Člověče, bude nám tu smutno, budeš nám fakt chybět.“ Rozhlédl se po pokoji – mám dojem, že teprve teď mu došlo, že tu ode dneška zůstává úplně sám. „S kým já se tu sakra budu vožírat?“

„Vidíš, to máš za to, že jsi chodil na vojenskou přípravu. No, tak někdy nashledanou.“

Chris ke mně přistoupila – upřímně a přirozeně – objala mě a políbila jako ještě nikdy: spontánně a přitom něžně. „Nashledanou, Georgi. Dávej na sebe pozor. Děkuju ti – mockrát ti děkuju – za všechno.“

„Rádo se stalo.“ Jak je to možné, že kdykoli jsem si strašně přál dát najevo, jak mi je, vždycky jsem vybouch? Já prostě nic jiného ze sebe nedostal – měl jsem pocit, jako by ve mně něco prasklo, ohromná trhlina mě rozdělila vejpůl a já nedokázal držet pohromadě.

„Počkej –“ Hrábla rukou do kapsy svého kabátku, něco z ní vytáhla a strčila mi to do ruky – oválnou světle hnědou mušličku. Byla drobná, ale dokonalá. Jakoby vymodelovaná pro mou dlaň. Netroufl jsem si zvednout oči ke Chris.

„Chudák zavinutec hadí hlava, kde je ho konec. Ale říká se, že má životodárné vlastnosti. Že nosí štěstí.“ Zelené jiskřičky v jejích očích zvlhly. „Můj milý Georgi, to aby sis na mě vzpomněl.“

„Koukej dávat bacha, Rado!“ Dal mi pumpoval rukou a najednou se mu oči taky tak divně leskly. „A to myslím vážně. Jde o kejhák.“

„Prevíti mívaj štěstí,“ řekl jsem. „A naopak.“

„Právě.“

Šli se mnou ke dveřím. Já jsem opouštěl jediný svět, který jsem měl rád, a šel jsem vstříc bůhví čemu. V tom svém světě jsem směl pobýt tak krátce! V hrdle jsem měl sucho a svaly mi zase tak divně ztuhly. Táhl jsem kufr po schodišti a ještě jednou jsem se ohlédl. Stáli ve dveřích a dívali se za mnou. Dal ji držel kolem pasu. Říkal jí něco, co už jsem nezaslechl, a Chris se na něho podívala – takovým novým pohledem, jakoby plným očekávání. Chtěl jsem ještě něco říct, ale radši jsem jen zamával a vlekl se dál ze schodů. To jak tam spolu stáli, upevnilo moje podezření – a sevřelo mi srdce.

III. RADŠI TEĎ NIKAM NECHODÍM

1.

„ – To přece nemohla udělat!“ vykřikl Ron. „To není možný! Maminka přece…“ Stál pořád ještě se zkříženýma nohama opřený o blatník Císařovny, ruce vražené v kapsách, obličej nepříčetný, očima zoufale těkal z místa na místo. „Vždyť ho vůbec nemilovala! Jen ho uhnala, jen ho – využila. Bože můj!“

„Okamžitě přestaň, Rone,“ okřikl jsem ho nevybíravě. „Nevíš, o čem mluvíš. Navíc jsem ještě zdaleka neskončil.“

„Co se na tomhle dá změnit? – Co čekáte, že si o tom budu myslet?“

„Když se člověk octne v úzkých, dělá věci, které by normálně neudělal. Sám jsi to před chvilkou říkal – když jsi mluvil o svých kamarádech ve Vietnamu, ne?“

Odbojně zvedl hlavu. „Tam šlo o něco jinýho – to byla otázka života a smrti.“

„Tohle taky,“ namítl jsem tiše. „Tohle byla taky otázka života a smrti. To mi věř.“ Zamrazilo mě a schoulil jsem se do bundy. V kamínkách už zase vyhaslo, a jak jsem tam seděl a vyprávěl, neuvědomil jsem si, jaká je zima. „Vyslechneš mě laskavě až do konce, Rone? Byla to moje podmínka, doufám, že jsi na ni nezapomněl!“

„Samozřejmě,“ odpověděl, ale svůj úsudek už měl hotový. To jsem na něm poznal. Bože na nebi! Ušetři nás unáhlených krutých odsudků mládí. Našich vlastních dětí.

„Vem si něco na sebe,“ řekl jsem mu. „A pojď, půjdeme dovnitř, já už jsem na rampouch.“ Co noha nohu mine, jsme se vydali po dlážděné cestičce k zadnímu vchodu. Už zase pršelo, vlastně spíš drobně a studeně mrholilo z cárů mlhy visících až na zem. Byl to den jak tehdy u Mortellange. Ron šel za mnou mlčky, jen podrážky mu pleskaly v mokru. Já byl jako spráskaný pes, ale byl jsem pevně rozhodnutý, že se tenhle příběh doví až do konce, ať se mu to líbí nebo ne. Že se doví všechno, co vím já.

Ve své pracovně jsem se hned cítil líp: byl tu můj starý poškrábaný psací stůl zavalený rukopisy a korekturami, veliká knihovna, obrazy a fotografie. Tady se vždycky nějak se vším vyrovnám. Přesněji řečeno – skoro se vším. Ron si upřeně prohlížel zarámovanou fotomontáž momentek a koutky úst mu zaspoklesly.

„Tohle je z toho pikniku? Jak jste byli na pláži v Nausetu?“

„Ano.“

„Ten Jean-Jean, to je dobrej frajer. Je to legrační… všichni tu vypadáte hrozně mladě.“

„My jsme byli mladý.“

„Ale já myslím – otřesně mladě. Nevím, jak bych to řek.“

„Já ti rozumím.“ Otevřel jsem skřínku vedle gramofonu, vytáhl z ní pořadač a podal jsem mu ho. „Přečti si to. Jsou to autentické materiály. Proč se spoléhat jen na moje vyprávění?“ Usmál jsem se, ačkoli jsem pořád ještě měl na něho vztek. „Tady to máš – Druhá světová válka. Rozumí se, jak jsme ji prožívali my. Můžeš si to přečíst.“

Začal se pořadačem probírat. „Je to srovnaný. Dokonce chronologicky. Lístky, dopisy, malý desky-…“

„Jsou to V – desky,“ řekl jsem, „a V – korespondence. V jako vítězství.“

Hvízdl a podíval se na mě. „Koukám, že jste fakt strážce pečeti,“ poznamenal a já jsem zaboha nedokázal odhadnout, jestli to říká s obdivem nebo posměšně. „Přesně jak to říkal Jean-Jean…“

„Ve skutečnosti toho není moc, když si pomyslíš, co všechno se tenkrát dělo. – Ale jestli ti pořád ještě jde o to dovědět se pravdu, tady ji máš.“

Zamračil se a vzal do ruky první dopis. Já jsem se opřel do křesla u psacího stolu. Zaklesl jsem si ruce za hlavu a upřel pohled na zarámovanou titulní stránku večerníku Paris Soir, potrhanou a něčím politou – nejspíš vínem –, na níž stálo obrovským písmem: PARIS EST LIBRE! Le traite Laval et sa clique ont suivi les Boches. Zavřel jsem oči. Když jsem je znovu otevřel, padl mi zrak na kousek starověké mramorové ozdoby, která má své stálé místo na rohu mého psacího stolu…

Zdravím Tě Rado!

Všechno je mi jasný – nejspíš jsi zrovna přivlek kostru z padesátikilometrovýho pochodu v plný polní, celej den jsi lez přes překážky, celou noc lítal po cvičáku, jsi absolutně grogy, máš už plný zuby zkrachovalý US armády a to vůbec poslední, co Tě zajímá, je snůška drbů o peciválech na domácí frontě.

Nuže, kamaráde, zapomeň na to. Zapomeň na bolavý nohy a na zupáky ze cvičáku. Vymeť z hlavy všechen vztek na bláto, pot a prolité slzy, aby Tvá mysl mohla zaznamenat NEJVETŠÍ SENZACI ROKU 1942!

Fanfáry prosím! CHRIS & JÁ JSME SE VZALI. Jsme oddáni, jsme manželé, jsme spojeni posvátným (více či méně) svazkem manželství, zkrátka zasobášený. To je GÓL, co? A právě v tuto chvíli čteš řádky typa, kterej se může zbláznit štěstím. Já ti tomu člověče sám ještě nevěřím – s kým si mě to osud splet?

Přišlo Ti to tak náhle! Krásnej obrat, že jo? Byli jsme v Totemu (ach, ty chvíle nebeský!) s Melem a Margi, Woody Herman se svým Stádem tam váleli Dřevorubeckej bál. A najednou ti něco mezi náma bylo, já ti to nedovedu popsat. Něco takovýho, co jsem cítil už ten večer, jak ses chystal do boje. Takový to magický vlnění. Já vím, že se vyjadřuju jako trhlej fráter, ale aspoň vidíš, co to s člověkem udělá. Najednou jsem si řek, krucinál fagot, kdo nesází, nevyhraje, spalte za sebou všechny mosty, i kočka se může podívat na krále, tak proč ne já? A vyjelo ze mě: „Vem si mě, Chris.“

Jo, přesně takhle, jak Ti to píšu. Přestala trsat (dovedeš Ty si vůbec představit, že Chris sama vod sebe přestane trsat?) & řekla: „Ty ses zbláznil!“ A já na to: „Taky že jo.“

„Dale,“ povídá, „to dělá to prostředí.“ A já na to: „Já tě mám rád od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.“ Párkrát zamrkala a do tváří se jí nahrnula taková ta sytá barva – vždyť to znáš, jako zralý broskve nebo něco takovýho sametovýho, & řekla: „Ty to myslíš vážně? Opravdu to myslíš vážně?“ „Podívej, to že jsem ti nikdy nic neřek, ještě neznamená, že jsem k tobě nic necítil,“ já jí na to. „Každej si myslí, že se pořád jen honím, ale tohle myslím smrtelně vážně. Chci si tě vzít.“ Koukala na mě & kroutila hlavou & najednou měla oči plný slz & povídá: „Ty jsi hodnej, Dale. Jsi strašně hodnej.“ A to mě vodrovnalo, protože víš stejně dobře jako já, že něco takovýho o mně ještě nikdo neřek.

No co ti mám povídat, probírali jsme to do tří do rána a já spustil stavidla své výmluvnosti. Pamatuješ, jak jsem ti jednou říkal, že se dá každýmu prodat, na co si vzpomeneš, že to je čistě otázka, jak dlouho vydržíš & kolik toho nakecáš? Odpověděla, že si to musí rozmyslet. A to jsem ze sebe vyždímal všechno! Já ti vůbec nešel spát a do rána jsem pochodoval po Cambridgi napůl vedle sebe, jak mě to vzalo. Druhej den hned jak jsem se moh urvat, šněroval jsem si to k Radc1iffu & po usilovným pátrání jsem ji objevil v knihovně. Páni saláti, představ si, že ona si seděla ve studovně! Vyhmát jsem ji odtamtud a vylákal ji k řece & tam jsem ten kolovrátek spustil zas od začátku. A já vím, že to je hrozně divný, ale asi tak v polovině toho svýho vodopádu jsem si uvědomil, že jsem ještě v životě nic tak strašně nechtěl, že mi ještě nikdy na ničem tak nezáleželo. Najednou jsem dostal strach, až se mi zkroutily vnitřnosti. Nic takovýho mě nikdy nepotkalo, já ti měl pocit, že mě to rozškube, a to hned tam na místě, na tom slunným břehu řeky Charles.

Ale abych to zbytečně neprodlužoval a dovedl k vítěznému cíli – nakonec řekla ANO. A tak mě tu máš, vostřílenýho ženáče, neb jsme manželé už 16 dní!

Já vím, že jsi z toho vzatej, Georgi, ale prosím Tě, nebuď! Na mou duši, že jsem chtěl, abys nám šel za svědka, a Chris taky. Ale pak jsme si to znova přebrali a zjistili jsme, že jsme v časovým presu. Armáda už zatahuje smyčku, všude se povídá, že vymetaj kdejakou rezervu, člověk je mladej jen jednou v životě, tak PROC ČEKAT?! Taky mi bylo jasný, že v základním výcviku z nich opušťák nevyrazíš, kdyby ses postavil na ucho. A kde je ostatním konec, to se ani neví, tak co naděláme!

PAK to teda vopravdu nabralo obrátky. Obřad že bude doma u jejího otce ve Woods Hole. U toho nádherně modrýho moře, který má tak ráda. Ovšem pochopitelně pro Císařovnu nebyl benzín, měl jsem všeho všudy 3 kupóny. Zkoušel jsem něco vyrazit na Melovy, ale dole v Somervillu jsem zrovna káp na takovýho ušmrncnutýho ouřadu a ten si na mně zgustnul: „Neumíte číst? Tyto kupóny jsou použitelné pouze v souvislosti s vozidlem, jehož státní poznávací značka a popis je uvedený na jejich obalu.“ Já mu na to: „Mistře, mějte srdce – já se žením!“ A von ti se na mě podívá zapšklým pohledem těch somervillskejch otrapů a řekne: „Dojednejte si to se svou odvodní komisí.“ Veliká legrace!

Rozjel jsem šílený pátrací akce & objevil ňákýho chlápka ve Watertownu, je to takovej šejdíř v buřince, nosí zelený kšandy & kšeftuje načerno s benzínem, litr za 8 centů! Jenže co naděláš! Nafasoval jsem plnou nádrž (45 litrů!), nastartoval Císařovnu a málem jsem se udusil příšerným smradem. Jako bych se naložil do nějakýho fujtajblu na čištění. Povídám mu: „Co jste mi to dal?“

„Naftu.“

„Naftu!“ zařval jsem. „Vy jste se zbláznil, člověče, vždyť to tu mašinu zhuntuje.“

„Podívejte, šéfe,“ povídá on, „chcete se tam dostat nebo ne? Musíte hezky pomaloučku a přilejt si do toho tak tři čtvrtě litru kvalitního oleje.“ Já mu na to: „To jako do nádrže?“

„Kam jinam?“ povídá. „Udělá to nahoře takovej povlak a nafta se nebude vypařovat.“ Tak jsme teda dojeli, ale oba jsme smrděli jak z čistírny a jak dostal zabrat tlumič a vejfuk, to ti snad nemusím vykládat.

Naši přijeli z Chicaga, dalo by se říct, že z toho byli vykulený, ale chovali se statečně. Chris mají hrozně rádi. Hlavně tatík, ten ji žral z fleku. Jo, a málem bych zapomněl! Při obřadu došel farář k tomu místu, jak se tam říká: „Kdyby někdo vědělo nějaké překážce, která brání, aby zde přítomní snoubenci byli právoplatně oddáni, nechť vystoupí a přednese ji anebo o ní navěky pomlčí…“ a představ si, že zrovna v tu chvíli se tam přichomejt nějakej mrňous z příbuzenstva, co držel dědečkovi hůl, a upustil ji na zem. Byla to rána jako z děla, všichni sebou trhli a obrátili se ke dveřím. Já bych se byl vůbec nedivil, kdyby ale vždyť je to jedno. Ty víš, čemu bych se nedivil.

Tak, tohle je můj románek a já v něm vězím po uši. A hrozně si lebedím. Přímo se vznáším v oblacích! Z líbánek bohužel sešlo: 3 dni jsme byli v New Yorku a na zpáteční cestě ještě 3 dny ve Woods Hole & pak rovnejma nohama do prázdninovýho semestru (výchova intelektuálů se urychluje, kamaráde – dělají z nás rychlokvašky). Usídlili jsme se v poněkud nereprezentačním bytě za Dunsterem vybaveni čajovou soupravou z pravého stříbra, dvěma opékači topinek a pěti zapalovači (vesměs svatební dary), jednou postelí & dvěma kempingovými židličkami (pozůstatek po Morganovi). Žádnej palác to není, ale je to naše. Chris nechala školy a pracuje v družstvu.

Už musím letět. Chris Tě moc pozdravuje a líbá. Jsi druhej v pořadí, hned po mně. Napsala Russovi. Mysleli jsme si, že vzhledem k situaci to tak bude lepší. Doufám, že mu to nezlomí srdce, a když, tak ať se jde bodnout, měl šanci a prosral si ji sám ve velkým stylu. Já ho nelituju. Po tom, co předved na toho silvestra, ani v nejmenším. Pořád si ho ještě drží na navijáku ta káča Maddenová, která zahajuje právě svou filmovou kariéru, jak jsem se tuhle dočet mezi drby v Globu. Máš nějaký zprávy od Gilligana? Ten chlap snad nikomu ještě nenapsal ani řádku.

Život je prevít, Rado. Fakt jsem si přál, abys na ten sobáš moh bejt s náma. Škoda že tu s náma nemůžeš bejt aspoň teď, abysme se na to aspoň pořádně vožrali. Tuhle to na nás nějak všechno padlo, tak jsme zavolali Nancy do Lancasteru. Roní pro tebe krokodýlí slzy (jak jistě víš), ale pracuje přitom v místním špitále (jak jistě taky víš) & líbí se jí to. Liz se dala uhnat na práci v letecký továrně. Rado, americké ženy POVSTALY, rozhodly se, že tuhle válku vyhrajou za nás & to je myslím velká věc. Až Tě budou chtít jmenovat polním maršálem, dej včas vědět.

Dal

Milý Georgi,

je krásné letní odpoledne, sedím na trávníku za domem a píši Ti. Maminka je v práci a naše Komtesa tu leží vedle mě, čumák má na předních tlapkách a tu a tam po mně zakoulí očima. Je tu takový krásný klid a pohoda, že si těžko dovedu představit, co děláš v tuhle chvíli Ty. Abys tomu rozuměl, já vím, co děláš, protože poslouchám zprávy, čtu pravidelně LIFE a Tvoje dopisy. Ale dnes odpoledne mi to všechno připadá tak vzdálené a neskutečné!

Dobře jsi to odhadl ve svém dopise, práce v nemocnici se mi líbí. Je to dřina, ale dělám to ráda a je to dobrá zkušenost. Musím se pochlubit, že mi to opravdu jde. Slečna Hatcherová, vrchní sestra na našem patře, už mě nechá roznášet léky a pomáhat při přípravě na chirurgické zákroky. Říká, že mám předpoklady stát se prvotřídní ošetřovatelkou, že jsem obětavá a ukázněná (to jsou její slova). Má mě to těšit anebo děsit, že jsem taková, co myslíš? Musím se přiznat, že mě to těší. Slečna Hatcherová chce, abych se zapsala do kursu resuscitačních sester, ale zatím jsem se ještě nerozhodla.

Co říkáš Dalovi a Chris? To je novina, viď? Zpočátku jsem tomu nevěřila, myslela jsem si, že to má být vtip, znáš přece Dala. A dodnes to vlastně nechápu. Hlavně si říkám, že už by je nějakou dobu k sobě něco táhlo? Je mi to divné – vždycky jsem si myslela, že Chris je hrozně zamilovaná do Russe. V tomhle se žena nikdy nemýlí. Nezapomněla jsem na toho příšerného silvestra, ale po něm se zdálo, že se zase dali dohromady. Tobě ne? Dost mě to vyvedlo z míry, doufám, že mi rozumíš. A udělají to hned, jak Russ vstoupil do námořnictva. Máš od něho nějaké zprávy?

Ale já myslím hlavně na Tebe. Pořád. To Ty víš, viď, miláčku. Určitě to víš! Komtesa mě právě drkla čumákem do lokte, jako by se na mě zlobila, že píšu o všem možném, jenom ne o tom, co je pro mě nejdůležitější. A to jsi Ty! Tolik se mi po Tobě stýská. Někdy v noci je to tak hrozné, že to nemůžu vydržet, musím vstát a číst nebo něco dělat. Tehdy u toho jezera jsme provedli takovou ztřeštěnost, že nevím, jak je to možné. A přitom jsem ráda, že jsme to udělali. A doufám, že Ty také. Totiž jestli na tom chceme stavět, jestli to pro nás něco znamená. Promiň, já nevím, co vlastně chci říct, mám to všechno v hlavě popletené. Nevím, jestli se mám vrátit v září na fakultu, a s tím nemá slečna Hatcherová nic společného. Liz říká, že se nevrátí. Říká, že to je prostředí falešného světa představ plného nesprávných hodnot. Myslíš, že to tak je? Já nevím. Liz je si tím tak jistá! Chtěla bych být tak sebejistá jako ona. Myslím, že chápu, o co jí jde, ale je taky pravda, že jsem na fakultě hrozně ráda, hlavně když se na koleji kolem půlnoci sejde babinec a přetřásají se kolejní historky a drby, a taky chodím docela ráda na přednášky. Nechci se ukvapit a později litovat svého rozhodnutí.

Ale v zimním semestru už tam nebudeš Ty!

Určitě si myslíš, že píšu samé hlouposti, a já Ti to nemám za zlé. Mám o Tebe strach – tolik nováčků se poraní už při základním výcviku – i když vím, že Ti nic zlého nehrozí. Georgi, můj miláčku, Ty jsi tak schopný a spolehlivý! Vždyť stojíš za víc než ostatní pistolníci. Ty si to možná nemyslíš, ale je to tak. Umíš držet lidi pohromadě a dokážeš, aby věci šly svým tempem. To já obdivuji ze všeho nejvíc. Jen, miláčku, moc Tě prosím, dávej na sebe pozor.

Objímám Tě a líbám

Nancy

Naše milé ouško,

až budeš číst můj dopis, budem už zase na moři. Požádal jsem o nasazení do akce, a než jsem se stačil rozkoukat, už v ní jsem. Hurá! Sloužím na takový plechovce (torpédoborec kombinovaný s minolovkou, abys mi rozuměl) a hledáme ponorky v Atlantiku. Je to stará kraksna se čtyřmi komíny, která pamatuje I. světovou válku (možná i Mexickou) a jmenuje se Tolliver. Kymácíse ze strany na stranu, nemá v pořádku ocas (což znamená lodní šroub a ne co si myslíš Ty), celá rezaví a je zkrátka v dezolátním stavu, ale potože nic lepšího nemáme k dispozici, musíme ji mít rádi a říkat jí mazlivě Tolly.

Při poslední cvičné plavbě jsem se nebezpečně přiblížil místům, která mě berou za srdce. „Tamhle je vidět Highlandskej maják,“ upozornil mě bocman Lonborg a ukazoval přitom na modravý proužek světla připomínající jehlu. „Vidím, pane,“ víc ode mě nes! yšel. Přece mu nebudu vykládat: „To je přece jasný, ty pitomej Švéde, čočky otáčející se ve rtuťové lázni jsou vidět na 42 mil daleko, na atlantickým pobřeží je jen jeden silnější maják, vždyť jsem tady vyrost…“ Kdepak. Nováček na lodi je nejnižší bytost z nejnižších, takže se podle toho hodlám chovat. Nikdo o mně nebude vykládat, že ten študák si vo sobě myslí bůhví co.

Kristepane, kdybys věděl, jak mi bylo na moři špatně! Ano, čteš dobře, tohle ti píše starej mořskej vlk z Cape Codu. Blil jsem strašně, bez ustání, křečovitě, když už dávno nebylo co zvracet (a to jsem se, prosím, ani nestačil pořádně zmrskat, aby bylo proč). Trest bez zločinu, dalo by se říct. Bocman mě načapal, jak visím na všech čtyřech v záchrannejch řemenech a vyvádím jako dodělávající kocour. „Dej si to dle,“ radil a podával mi obrovskou zarudlou tlapou hrst sojovejch sušenek. Mně v té chvíli připadaly jako škorpióni kroutící se na lívanci z racčích hoven. „Já nic nechci,“ zaskřehotal jsem a křeč mě brala, že to už dál nešlo. „Řek jsem, že si je dáš, Currier. Zkus je spolknout!“

„Rozkaz, pane!“ A taky jsem je spolk, to si piš! A taky ze mě okamžitě vyjely. Až třetí pokus zabral a už mi bylo hej. Akorát nohy si ještě musely zvyknout na houpání paluby, hahaha.

Jenže počasím všechno zdaleka nekončí. Každou chvíli tu jde nějaká loď ke dnu. Ponorky číhají, počkají si, až se nějaká tanková nebo nákladní loď objeví na pozadí osvětleného přístavu, a pak ji sejmou. Jako tehdy Terry v Norumbeze. Prostě vraždí. My se za nima ženeme, ždímáme tu kraksnu plnou parou, ale loď už jakživo nezastihneme. Akorát změť vorů, nadmutejch mrtvol, záchrannejch vest, matrací, kýblů a polámanejch prken. Při poslední hlídce jsme vytáhli záchrannej vor se čtyřma chlapama, měli za sebou tři dni na voru 1 x 0,5 m v Atlantiku! Dva z nich se nedokázali vyšplhat po žebříku, jeden měl nohu rozmašírovanou na maděru. V obličeji byl modrej, ale doslova. Bocman tvrdil, že kapitán zatraceně riskoval, když jsme se s nima babrali, ale zaplaťpámbu že to udělal...

Člověk ty ponorky začne hystericky nenávidět. Takový hnusný černý rakve, doutníky, čuráky, na jméně ostatně nezáleží, tě zasáhnou bez výstrahy v nejčernější tmě a zase si zmizí. Jednou za čas – ale trvá to opravdu dlouho, po nekonečné řadě dní a týdnů bezcílného manévrování a pročesávání oceánu a nekonečném hlídkování – se najednou rozřinčí poplachový signál NANG-NANG-NANG – vždycky kolem druhé ráno, když nemám zrovna službu – a člověk v instinktivní panické hrůze vyletí ze spacáku, popadne záchrannou vestu a řítí se na bojové stanoviště. Kluci od sonaru hlásí, že navázali kontakt s ponorkou, a loď sebou hází ze strany na stranu, jak pronásleduje v nočním chladu ozvěnu kličkující, ponorky. Pak se rozlehnou výbuchy hloubkových náloží – PRÁSK! – stařenku Tolly to odhodí jako úder kosmické pěsti… a najednou nic. Žádná ozvěna v sonaru, žádný proud vzduchových bublin, žádná skvrna od nafty. Nic. Nakonec se z ampliónu ozve povel Konec poplachu! a pak už se odpotácíme dolů, ruce i nohy se nám třesou, žaludek na vodě, rozbouřená. střeva a v hlavě prázdno až na bezmocnou nenávist vůči nepříteli, který krutě udeří a zmizí, aniž ukáže tvář. Než jsem se dostal k hlídkovací službě, bývalo mi jich trošku líto – představoval jsem si, jak jsou v ponorce namačkaný a jak jim asi je při těch věčně stejnejch úhybnejch pohybech hluboko pod hladinou, v černé tmě a klaustrofobickém osamění. Ale to mě už přešlo. Když se teď občas dívám do rozbouřených černých vln, až mi vítr rve víčka, mám pocit, že bych dokázal zaškrtit všechny ty chlapy z ponorek holejma rukama.

Nejhorší nepřítel je ale počasí. Rez a sůl. Sůl a rez. „Tuhle starou rakev drží pohromadě akorát rez, nic jinýho,“ tvrdí bocman. „Rez a modlitbičky nějaký kurvy.“ Tím je řečeno vše. Bodejť by na lodi všechno nevypadalo tip top, když neděláme nic jinýho než pořád drhnem, kartáčujem a natíráme, často dlouho do noci. Držíme se na hladině jen za cenu toho, že věčně něco flikujeme. Člověk drhne, až necítí ruce a oči, nos i hubu má samou rez, která zalézá za nehty tak, že ji odtud nikdo nedostane.

Nejvíc mnou ale v poslední době otřáslo zjištění, kolik věcí neznám: o lodích, dělech, minách, spojení, počasí a spoustě dalších věcí. Zajímalo by mě, jestli to prožíváš taky tak. Proč my jsme se, Rado, místo těch proflákanejch večerů radši neučili morseovku? Nebo proč jsme si nepřečetli něco o meteorologii, o izobarech nebo polárním proudění vzduchu? Co my jsme vlastně dělali?! Mám společnej kavalec s Heinim Kochem, vypadá v obličeji jako krysa, má za sebou rok na střední škole, padesát všelijakejch zaměstnání a dvakrát byl nakaženej, ale přesto je desetkrát lepší námořník než já. Spíš dvacetkrát. Je to pro mě nesnesitelný, ale je to tak.

Ale učím se a dost rychle. Už mi došlo, proč nás ve výcvikovým táboře nechali čekat a pak nás prohnali a pak to samý znova. Takhle to totiž ve válce opravdu chodí – nekonečná období nudy se střídají s nečekanými akcemi, kdy člověk musí reagovat automaticky, rychle udělat, co je třeba. Ty pitomí oficíři mají nakonec pravdu. Aspoň někdy… A občas nastanou chvíle, slavnostní chvíle, kdy obloha k večeru hýří zlatem, karmínem a sienami a mramorově onyxové vlnky ubíhají k východu, zkrátka sen impresionisty, a vtom se dostaví Pinky Kraft s magickou formulí „Služba skončila“ a jeden sestoupí do podpalubí, zavrtá se do spacáku, nechá se kolébat s lodí a najednou se ho zmocní radost z toho, že patří k posádce, uzavřenému světu pod ocelovými pláty v síle 5/8 palce, a hlavou mu bleskne: „Dal bych se kvůli naší orvaný Tollinse třeba zabít!“ Můžu to myslet vážně? Kdoví. Bocman tvrdí: „Žít začnu, až se zbavím toho dle zkurvenýho kýblu!“ Ale nemyslí to tak, Tollinka mu taky přirostla k srdci. Nenávidíme ji, ale s láskou, staráme se o ni, nenecháme ji zahynout. Žijeme v perfektní symbióze.

Akorát že válka mi odtud připadá nějak šejdrem. Ponurá, špinavá, nekonečná…

Předpokládám, že víš o Chris a Dalrymplovi. Byla to pro mě rána, to se Ti přiznám. Nemoh jsem se z toho sebrat. Neměl jsem tušení, že se něco děje. A ta svatba, panebože, v takovýhle době! Známe se s Chris odmalička, na Cape Codu jsme byli věčně spolu, takže mi to pořád nejde na rozum. Jestli si Čínskej myslí, že se tím dá vyhnout odvodu, tak je na omylu: šáhnou po něm jako po každým druhým. Uvidíš! Vím, že jsme se s Chris rozcházeli dost trapně, ale já se snažil hrát věci na rovinu. A proč zrovna Dalrymple, tomu, krucifix, vůbec nerozumím! Po všech těch kraválech, mejdanech, tancovačkách, po tom, co jsme společně prožili… Člověk by řek, že projeví něco jako loajálnost, nebo ne?

Co myslíš?

Ale vzal to čert! Teď sloužím na lodi a chci to dělat dobře.

V tomhle smyslu mi napsala. Tečka. Doufám, že se dostaneš do rozvědky, tam bys snad moh dělat něco pořádnýho – nic lepšího o tom zatím nedokážu napsat. Ale nějak se začít musí.

Na dálku Ti tisknu hnát, nashle v roce 50!

Plavčíkovo koště Russ

Georgi,

na psaní dopisů jsem nikdy nebyl expert a teď jsem zklamal na celé čáře. Mea culpa. Řítí se toho na mě moc. Jsem, vyjádřeno lapidárně, někde v Anglii. Věřil bys tomu, že mě posadili na loď a zrovna mě odvezli do země, kterou nenávidím vší silou své duše už od kolébky (ne-li dřív???).

Dělám střelce ve věži na létající pevnosti. Náš pilot je mamutí čutálista z Wisconsinu, tak dvojnásobek Rhina. Jmenuje se Hacklund, pije Black Velvets a je to třída, to musím uznat. Naše pevnůstka se jmenuje Baletka Sally po jeho milence, královně mejdanů na Wisconsinské univerzitě, která mu na dopisy píše adresu rtěnkou, a říká se tu, že v trsání je nedostižná. Původně Hack překřtil ten náš koráb na Hopsandu Sally, ale přihnal se sem na inspekci jeden lampasák od Královskýho letectva a zničehonic začal tanec. Nikdo jsme tehdy netušili proč. Pak vysvitlo, že „hopsanda“ má v tomhle Spojeném království ještě další význam. Ačkoli u nás to je nevinná záležitost, ve zdejším kraji se tím zastírá POHLAVNÍ STYK – a ne ledajaký! Tak jsme ji museli umravnit. Ach, ten starý svět! Oč je ve vyjadřování vybranější než našinci z Divokého západu.

Ale není vyloučeno, že odhodím své předsudky, které chovám k Britům (i když jsem si vědom, že tím přijdu o své bostonsko-irské občanství). Jsouť totiž ve všem všudy velkorysí a děvčata tu mají SENZAČNÍ! K tomuto bodu bych uvedl, že jsem se tu se známil s jistou Rosamondou – leč dosti o tom, detailní zpráva o Rosamondě v příštím čísle.

Díky za podrobný bulletin o naší bandě. Největší gól byla (a je) Dalrymplova ženitba. (Dal mi psal.) Řek bych, že mu přeskočilo, ale kdo chce kam, pomozme mu tam. Když sám strčil hlavu do chomoutu, ať táhne. Mně se zdálo, že mezi Chris a Russem je konec – aspoň tehdy, když jsem odjížděl, ale fakt jsem si myslel, že jestli se Chris jednou vdá, vezme si Tebe. Vidíš, jak se člověk mýlí.

Tak to by bylo všechno. Volá mě povinnost. A co vlastně děláš Ty? Trénuješ PARADEMARSCH? K vám se nedoneslo, že je válka?

Terry

Ctihodný Rado,

jestli pak jsi už někdy zkoušel psát oběma rukama & současně si přidržovat pero v poloze svislé DALŠÍMA dvěma rukama? Tys to ještě nezkoušel? To jsem si moh myslet! Tak já Tě teda informuju, jak to odsuď vypadá. „Odsuď“ je magická vzdálenost, přibližně 5 000 000 000 000 světelnejch mil. A to je skromnej odhad. Přesnými čísly nemůžu sloužit, protože a) logaritmický pravítko mám v opravně & b) můj zrak je momentálně poněkud zamlžen.

Teď prosím klid – jen žádné ukvapené závěry. Slovem zamlžen chtěl básník vyjádřit a) že je cosi, cosi velikého ve vzduchu & b) že se sám pozoruje při psaní tohohle listu ze vzdálenosti vzpomenutých 5 kvadriliónů mil. Pokud Tě to zajímá, formálně by se to dalo vyjádřit vzorcem A¹⁶ x 3,1417 ÷ S2. A = absint (nebo alkohol, jak kdo chce) & S se rovná méně než 2 hodiny spánku za posledních čtyřiadvacet hodin.

Totéž by se v lidovém tónu dalo vyjádřit, že moje výkonnost je velmi nízká. Dalo by se říct nulová.

OVŠEM tohle všechno je míněno jen jako úvod k události, jež otřásla vesmírem! Ve 2 hod 11 min (teď je 4,30 ráno) se Chris vzepjala k jedinečnému výkonu & PORODILA KLUKA – světovej kus. JUPÍÍÍÍ! Váha 3,50 kg, délka 50 cm. Na hlavě pleška jak koule od kulečníku. Ječí jako příslovečný pavián. Stal jsem se otcem, dřív než jsem odpromoval!!!! První v ročníku (počítám)! Škoda že Ti nemůžu poslat pořádnej doutník, slušelo by se to při takový oslavě, ale jak si vzpomínám, Tys kouření nikdy moc nedal. Tak mi prosím Tě připomeň, ještě než dopíšu tenhle dopis, abych poslal při této slavnostní příležitosti doutník Bradovi, Doris & Archiemu. (Že je neznáš? Z toho si nic nedělej, už sakra taky nevím, kdo je kdo.)

Chápej, Mel je doma v Clevelandu, tak tu nemám nikoho, kdo by mě držel zkrátka. Leda svou vlastní pravou ruku. Teda spíš levou.

Leč k jádru věci! Člověče, je to PER-FEKT-NÍ. Chris byla skvělá. Celá zpocená & oblouzená, ale pyšná jako páv. A víš, co bylo úplně první, co potom řekla? Je mi jasný, že mi to v životě nemůžeš uvěřit, ale řekla: „Kéž by ho tak moh vidět George!“ Fakt! „George?“ já na to. „George VIRDON? Jako Rada? A proč George?“

„Protože George by ho určitě rád viděl,“ odpověděla mi. A tohle jsem perfektně pochopil. Až se oženíš, naučíš se brát takovouhle logiku a už Ti to ani nepřijde. Ale jen si to představ, tohle řekla ze všeho nejdřív! Co Ty na to?

A vzápětí další přemet! Absolutně ZAMÍTLA, aby se jmenoval po Tobě. Prosil jsem, vyhrožoval, škemral, ale neměl jsem šanci. „George je jenom jeden,“ prohlásila. Chápeš? Perfektně jasný, že jo… A pak se div, že jsem si dal radši hned dva frťany. Možná tři. „Budeme mu říkat Ron,“ prohlásila. „Príma,“ řekl jsem, „ale chceš to určitě? Už jsem slyšel lepší jména.“

„To je pravda. Ale nebude to Dal. Ty jsi Dal. On bude Ron.“ Já osobně si myslím, že chuděra nebyla ještě docela při smyslech, ale reprodukuju Ti, jak jsme se o tom bavili.

Jeden ÚSPĚCH jsem v týhle diskusi přece jen zaznamenal – jseš jeho kmotr. Z toho titulu pro Tebe nevyplývají absolutně žádné povinnosti kromě toho, že za něj zatáhneš všechny tábory, školné ve střední a na vysoké škole, jeho grand tour v cizině a ovšem náhodné výdaje, které zatím nelze předvídat, a to do doby, NEŽ SE POSTAVÍ NA VLASTNÍ NOHY. (Pokud by se válka náhodou protáhla, dalo by se uvažovat o vypuštění té zahraniční cesty.)

Kristepane, jak já bych si přál, abys byl tady u nás, na zledovatělejch březích řeky Charles. Uvítal bych tu dokonce i toho ztřeštěnýho pošuka Curriera. Škrábu, co mi slina na jazyk přinese, ale tehdy ten kravál, to už je všechno dávno a dávno za náma. Napiš mu to Ty, já už toho napsal tolik, až jsem si uhnal tip top spisovatelskou křeč do ruky. Jestli se rozhod zapikolovat se na tý svý galéře a žrát se tam, je to jeho věc. Apropos hvězdy filmového nebe! Jestlipak už velkofilm Píseň Karibského moře našel cestu k nedělnímu promítání do vašeho bia v Tarletonu? U nás se udržel 2 dny. Málem jsme to veledílo propásli – já jsem z pochopitelných důvodů na ně neupozorňoval & Chris si zase myslela, že já na to nechci. Důvody dtto. Když jsme si to vyjasnili, vyrazili jsme společně. A tak jsme ji tedy zhlédli naši milou Kay, potvoru jednu, jak ji Pámbu stvořil – a to doslova i přeneseně. Ava Gardnerová (ve světlém provedení) na číhané, tak ji ohodnotila Chris. Její umělecký výkon udělal na přítomného kritika dojem, kterej by se podle starýho MacCauslanda dal nazvat VYČPĚLÝ. Což je s podivem, když to tak vezmeš, protože Kay ve skutečným životě nedělá nic jinýho, než hraje, nezdá se Ti? Možná že jí tahle role neseděla, příště jí třeba přidělej kladnější typ, například Goneril, krvežíznivou dcerunku krále Leara.

A víš Ty co? Já už se hmoždím s tímhle dopisem tak dlouho, že jsem docela VYSTŘÍZLIVĚL. Na našem Péčku je mrtvo – tuhle jsem se tam zastavil. Všichni už jsou pryč kromě několika typů fašistických šarží jako například já & několika osudem pronásledovaných duší (co mají odklad pro blbost). Se zadostiučiněním jsem přijal zprávu, že jsi u speciálních zbraní. Vždycky jsem tušil, Rado, že jsi něco speciálního & jak by se ksakru dala vyhrát válka bez zbraní? To měl bejt vtip. Blbej. Chris Ti posílá móře pozdravů, můj syn & dědic obrovský zavytí & jednu mokrou plínu. JÁ JSEM OTEC! Sedím tu odevzdaně a čekám, až ke mně dorazí vlna šoku z tohoto sdělení. To teď budu muset získat nejmíň pět frček & hezky rychle. V tomhle postavení přece nemůžu jít níž, to uznáš!

Tatíček Dalíček

Ze všech stran bylo slyšet parní stroje, před jejichž sykotem nebylo úniku, kočičí oči žárovek zalévaly spodní podpalubí přízračným oranžovým přísvitem, vojáci se dusili v hustém pachu vlhkého šatstva a výstroje, nevětraného kouře z cigaret, v potu a smradu zvratků… a ještě čehosi – ten zápach se dal těžko identifikovat, zaboha nešlo identifikovat zápach čehosi, co den ode dne houstlo a dnes večer páchlo nejsilněji, dnes večer, kdy se mělo přistát u italského pobřeží.

„Věnujte pozornost hlášení,“ ozvalo se z ampliónů mezi praskotem a syčením. „Věnujte pozornost hlášení. Zatemnit loď. Opakuji, zatemnit loď! Ty ohníčky u huby zhasnout!“

„Ohníčky u huby,“ zesměšňoval pokyny Arnie Oppenheim. „Já ti dám vohníčky!“ Vyprskl svým typickým nosovým smíchem, kavalec nade mnou zapraskal a pak vykoukla jeho ostříhaná hlava a zůstal viset dolů. „Nejsou to volové, Virde? Jen jestli nechtěj mít tmu na jiný rejdy!“

„To máme za bratrskou pomoc,“ huhlal starý mazák Sabotnak z kavalce přes úzkou uličku.

„Moji bratři to nejsou. Obyčejný vopice, co tahaj ráhna,“ dusil se smíchem Oppenheim a praštil vší silou do ocelové kostry kavalce. „Mají pořád samý mělčiny, úskalí, útesy – jen si je poslechněte. Všichni si hrajou na Nelsona. Toho, co byl střelenej do prdele za starejch slavnejch časů plachetnic.“

„Vem je trochu na milost. Můj nejlepší kamarád slouží na lodi.“

„Tak to bude druhej takovej náfuka. Přesně jako ty.“ Ošklíbl se na mě a hlava mu přitom visela jako oběšenci. Námořnictvo považoval Opp za klub, jehož hráči jako natažené automaty nesmyslně pobíhají po hřišti a vykřikují praštěné povely. Navíc trpěl mořskou nemocí. Po celou plavbu přes Atlantik blil jako Alík a totéž se opakovalo po vyplutí z Oranu. „Měli bysme si zdřímnout. Co říkáš, Virde?“

„Jistě,“ připustil jsem. „Můžeš usnout?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

Hlava mu pořád visela přes okraj horní palandy. Dlouho jsme se mlčky pozorovali, ale v tom morbidním oranžovém přísvitu jsem mu neviděl do očí. S Oppem jsme sloužili od začátku. Přihlásil se k automobilistům ve stejné době, kdy já se mermomocí cpal k rozvědce. Přes všechno naše snažení nás nepřijali, foukli nás místo toho do školy pro speciální zbraně a odtud nás beze všech cirátů vykopali rovnou do severní Afriky jako obyčejné náhradníky k pěchotě. Proč, to se nikdy nikdo nedověděl. Divize spolkla takových jako my několik stovek najednou, a tak jsme se octli na téhle lodi. Podpěry skřípěly, ventilátory vyly bez přestání, nořili jsme se do mumraje černých stínů, kamarádi prchali na latrínu nebo bezcílně bloumali po pěti poschodích podpalubí, nikdo nevěděl, co vlastně hledá. Loď se zvedala a zase propadala jako obrovská nestvůra, která si s námi pohazuje ve svém železném břiše.

„Furt se to kolíbá,“ bručel nasupeně Opp. „Proč se to musí furt kolíbat? Takovej flák železa…“ Hlava zmizela a místo toho se plachtovina nade mnou prohnula pod tíží jeho zadku skoro až ke mně. Přikryl jsem si oči rukou, ale šílené pruhy a skvrny světla mi pořád pocukávaly víčky.

… A teď se to všechno mělo odehrát s neodvratnou zákonitostí ruského románu. Tamhle někde přímo před námi je nepřátelské pobřeží plné hrozeb a nečekaných překvapení, přesně tak, jak jsem si to po večerech představoval, ještě když jsem bydlel v Péčku. Za pár hodin se tam vylodíme a pokusíme se břeh dobýt silou svých zbraní.

Nemělo smysl si namlouvat, že se mi nechce spát, protože mě ruší neustálé záblesky žárovek, přecházení vojáků a ty jejich řeči. Měl jsem prostě strach – přesně jak jsem očekával. Nebyla to panika ani rdousivá hrůza. Docela obyčejně jsem se bál, co mě tam venku čeká a jak se s tím dokážu vyrovnat. Obstojím nebo ne? Já byl nováček, ale kolem mě se to v tom protivně oranžovém přísvitu hemžilo veterány od El Djerdou a průsmyku Kefala a od nich mě oddělovala tisícimílová propast: z jejich pohledů, úsměvů i gest to zrovna čišelo.

Vytáhl jsem z kapsy hnědavou lasturu – mušličku, kterou mi dala Chris. Její hladký a tvrdý povrch mě nejdřív studil v dlani, ale pak se teplem ruky ohřál jako písek v Nausetu… Pevně jsem ji svíral a mechanicky jsem si takřka v křeči pro sebe skandoval: Panebože, dej, ať tohle vylodění zvládnu! Ať se mi stane cokoli, dej, ať v tom nenechám ostatní, ať na mě nedoplatí kluci z čety, víc po tobě nechci, namouduši…

Některé věci jsem ale nedokázal předvídat. Ve Fort Benningu i v Tarletonu se vzrušeně debatovalo o nasazení divize do boje, o elitní bojové jednotce, o planoucím předvoji boje s fašistickým agresorem, o epoletách, jaké její příslušníci hrdě nosí – divoké kočky, blesky, vlkodlaky a planoucí meče – a všechny nás to bralo za srdce a chtěli jsme se dostat k nim. Jenže ve školách pro specialisty – sám jsem v jedné pobyl dost dlouho, abych to poznal – se strašilo: Něco tu zvořeš a už se povezeš. Kam? Samozřejmě k některé z elitních divizí, do kterých se vkládalo tolik nadšení a hrdosti. Dostat se k bojové jednotce byl tedy trest, člověk se stával pěšákem z trestu. Seržant, který byl v Oranu naším instruktorem, si nás jednou při výcviku změřil a s pobavenou nadřazeností nám sdělil: „Měli byste si zapsat za uši pár důležitejch věcí. Doteďka jste si četli Time a váleli jste si koule jako nějakej piplanej závodní kohout. Proto si představujete, že i nadále budete chlastat červený víno, rozdávat si to s Hedou Lamarrovou a jen tak mimochodem brát do zajetí tisíce pitomejch podělanejch Němčourů celou cestu až do Berlína. V tom yás musím zklamat. Němčouři nejsou žádný podělaný srabové. Jsou mnohem lepší vojáci, než jaký kdy budou z takovejch strašáků jako vy. Na Hedu Lamarrovou a jí podobný si už taky dejte zajít chuť – jednak je jich hrstka, a pokud se vůbec vyskytnou, nečekaj na vás, ale na nějakýho plukovníka vod týlu. Vy jste ubohý rezervisti a pod váma už je akorát tak nějaká zatoulaná čuba. Jste pomeje, vodpadky, z kterejch se nepodařilo vytlouct nic lepšího, proto tady stojíte jak boží dřeva a čumíte, místo abyste natahovali polní telefon nebo opravovali karburátory. Některý z vás si brousej zuby na rozžhavený holky z domorodý čtvrti a jiný zas si myslej, že když všechno zvořou, praštěj kvérem nebo zašmelej výstroj, že se podívaj někam jinam, na nějaký bezpečnější místo pod sluncem. Musím vás zase zklamat, protože neexistuje místo, na který se vodsuď dá ještě klesnout, vy jste první linie, útok, kterej může spadnout na Řím, Janov, Marseille nebo čert ví kam. Takže vám radím, abyste si kvéry a výstroj radši drželi v pořádku, a bez reptání šli, kam vás pošlem. Doufám, že je to jasný.“

Tohle byla ještě jasnější řeč než staré známé Budete toho litovat!, jímž se vítají nováčci v přijímači. Tohle šlo na kořen věci. Sloužit v Benningu u elitní bojové jednotky – to byla čest, ale v severní Africe to bylo za trest. A přitom šlo o tutéž jednotku. Že by to bylo tím, že do Benningu měli snadný přístup reportéři Lifu a Timu, že se tam natáčely záběry pro žurnál, že válka byla 8000 kilometrů daleko? Možná. Anebo že by…

„Věnujte pozornost hlášení,“ zapraskalo to znova v reproduktorech. „Právě došel telegram ze štábu generála Eisenhowera. Italská vláda kapitulovala. Itálie podepsala bezpodmínečnou kapitulaci.“

Chvíli bylo ticho a pak se rozpoutalo peklo – křik, řev, ječení.

„A je po všem!“ řval Locatelli. Křepčil v úzké uličce mezi kavalci. „Máme to z krku!“

„Co máš z krku, smrade?“ zeptal se velitel čety Duchemin z dolního kavalce.

„Válku, seržante, tuhle posranou válku!“ zařval Oppenheim, vztyčil se na kavalci a popadl Locatelliho kolem pasu. „Všechno nám jde, bůhví čím to je…“

„Abyste se z toho ještě nepodělali,“ poznamenal Duchemin.

„Jdi se vycpat, Dutchi! Všemu je konec – sesypali se. Nejpozděj zejtra večer zabalíme lasagne verde a každý si ochočíme jednu rozkošnou křepeličku. Chceš se vsadit, četařskej?“

Duchmin se na něj ušklíbl – udělal ten svůj napůl ironický a napůl melancholický kukuč. „To by se ti líbilo, Oppenheim, co?“

„Jasně, já si nehraju na pitomýho frajírka. A vůbec si potřebuju vyzkoušet, jestli je pravda, co se říká vo italskejch sajdkách.“

„Ty nemyslíš na nic jinýho,“ bručel zezdola Ensor, „nemáš v hlavě nic jinýho než šoustání. Ty chlape jsi tak jednostrannej, až to bolí.“

„Když dáš lepší téma, taky se na ně vrhnu,“ poškleboval se Ensorovi Opp s rukama založenýma v bok. Měl na sobě jen trenýrky s ponožkami a kolem pasu nafukovací záchranný pás. Zrzavé kučery měl rozježené jako nějaký Zulukafr. „Co mám dělat, když po mně všecky blázněj?“

Nelhal. Všude, v Trentonu, v Columbusu stejně jako ve Fayettevillu slavil úspěchy. Měl rád ženy a ženy milovaly jeho. Stačilo, aby na holku promluvil, aby vybalil pár těch svých parádiček z Bronxu, a každá roztála. Vždycky šel první na parket, první měl rande, první dostal holku do postele. Všichni jsme zelenali závistí.

„Určitě to dopadne jako vždycky,“ drmolil Locatelli, držel se za nos a řehtal se na celé kolo. „Než my dokážem zajistit předmostí, bude von už mít ztečenou nejmíň nějakou komtesu.“

„Jak to vlastně děláš?“ obořil jsem se na Oppa. „Podívej se na sebe – kost a kůže a uši jako těhotnej slon. Kdybys vypadal jako jeden můj kámoš z koleje, ničemu bych se nedivil. Co ale maj ty ženský na tobě, to bych taky rád věděl!“

Opp pohodil hlavou. „Nevím, co ti mám na tohle říct, Virde, akorát vím, že to nemá nic společnýho s postavou ani s obličejem. Ty chlupatý chlapi z Hollywoodu – Victor Mature nebo Jon Hall – by to nezvládli. Ty bych si trouf přetrumfnout třeba každej den. A ty bys moh taky, kdybys nebyl tak hnusně morbidní.“

„Podle mě ho musíš mít jak bejk, king size, jak se říká u cigaret.“

„Ale fuj, Virdone, tak se vyjadřuje vzdělaný mladík z Chárvárdu!“ Rozpřáhl ruce a zahalekal: „Ahoj, kde jste kdo? – ty kočko s pěkným zadkem a kozama jak melouny – počkej vteřinu, už jdu na věc!“

„Vždyť neumíš žblebtnout italsky – jako třeba tady Locatelli.“

Opp přimhouřil oči vychytralého obchodníka. „Musím ti něco prozradit, Virde. Židi a Taliáni si vodjakživa jsou simpatico. To se táhne až k Noemově arše – Ararat byl vlastně Vesuv a Neapolitáni pocházejí od jednoho z dvanácti kmenů izraelských.“

„Kristepane, to je huba nevymáchanál“ ulevil si Ensor. „Můžeš si to přečíst v učenejch knihách, Franku.“

„Věnujte pozornost hlášení, věnujte pozornost hlášení. Všichni poddůstojníci se ihned dostaví k velitelům!“

Tělnatý seržant Duchemin se zdvihl ze spodního kavalce a narazil si přílbu na ostříhanou hlavu. „Už to začíná,“ prohlásil autoritativně.

„Tak pozdě, seržante?“ zeptal jsem se.

„Ještě zdaleka není tak pozdě, chlapče.“ Pomalu na mě mrkl.

„Teď se prosím tě nikam neztrať, ty jeden Harvarde.“

„Ten Dutch je číslo,“ ozval se Opp. „Má humor jak někde na plantáži, motykou rovnou do hlavy.“ Opp stál nade mnou, štíhlý a kostnatý, kolébal se s lodí ze strany na stranu a sledoval klidné, účelné pohyby mužů směřujících ke schůdkům. Veselost nás všechny přešla. Opp si projel rukou vzpurnou zrzavou kštici a zeptal se: „Věříš mu, Virde? Copak to neskončilo, nebo jak to vůbec je?“

„Víc do hloubky,“ nařídil seržant Duchemin.

Podívali jsme se po něm a snažili se popadnout dech. Ensor měl tvář zaprášenou do běla a smáčenou potůčky potu. Vypadal jako smutný klaun, kterému se začíná rozmazávat líčidlo.

„Seržante,“ ozval jsem se, „vždyť je to samá skála…“

„Ať je to třeba diamant,“ houkl Duchemin. „Vykopete ještě nejmíň šedesát čísel do hloubky, jasný? Jste horší než malý děti.“ Koukali jsme za ním, jak se opatrně prodírá podél řady okopů. Zprava směrem od Battipaglie se znovu ozvala střelba, připomínalo to prskání tuku na pánvi, ale tentokrát se k ní přidal nový zvuk, něco jako podzemní dunění, nevysvětlitelné a podivně znepokojivé, jako by někdo pod námi válel kuželky. V horkých závanech větru nás zasypával prach.

„Všivák hnusnej diktátorskej,“ bručel Ensor a útočil polní lopatkou na bok svého okopu. Za námi trčela zřícená starobylá zeď, postavená ze stejného bílého křemičitého kamene, do jakého jsme se pokoušeli zakopat, a přes ní se nahýbal pokroucený olivovník přesně jako na nějaké staré německé rytině, listy blýskaly na sluníčku křehkou zelení; daleko vpředu pod šedým oparem se dalo tušit pásmo orvaných hor.

„Hej, Virde!“ Obrátil jsem se po hlase. Z vedlejšího okopu vykukoval Oppův raťafák, pod okrajem přílby se červenal jako tuřín. „Tak jak se ti líbí ta tvoje slunná Itálie?“

„Blbóne!“

„To je italsky?“ dotíral.

Mávl jsem rukou a kopal dál. Ten den byl samé překvapení. Italská vláda sice kapitulovala, jenže Němci ne, a tady měli všechno v rukou oni, jako ostatně skoro všude. Operace začala podle plánu. Nastoupili jsme do člunů, hodiny se plácali kolem ve tmě na mrazivém vzduchu a nakonec jsme za doprovodu dělostřelecké palby přistáli u pobřeží posetého převrácenými vyloďovacími plavidly, bednami, modrými záchrannými vestami a zpřeráženými prkny. Taky jsme našli dvě mrtvoly, s nimiž si na mělčině bezelstně pohrával příboj. Měly přilby a kamaše jako my. Byli to američtí řadoví vojáci, jenže mrtví.

„Na co čekáte?“ zařval na nás Duchemin. „Hoďte sebou, jasný!“

Tak jsme do toho šlápli. Před námi se tyčily stromy připomínající topoly, jen měly tak divně šupinatou kůru na pokroucených kmenech, pak přišel olivový háj, stará usedlost, z níž lezly vnitřnosti z kamene a malty, potom zorané pole tvrdé jako skála. Nikdo neměl tušení, co se vlastně děje, ani kde jsou ostatní. Na okraji olivového háje přišel povel zakopat se, ale za deset minut nás nahnali na svah před tuhle pobořenou zeď a museli jsme kopat znova. Celou dobu nás znepokojoval nejistý pocit, že někde nablízku hoří les, někde před námi, odkud k nám doléhal praskot a syčení. Poručík Dodds odešel, vrátil se a znova odešel. Koutkem oka jsme pošilhávali po mazácích, záviděli jsme jim a zároveň je proklínali, ale hlavně jsme se z jejich reakce snažili vyčíst, jak na tom jsme. Kdy to vlastně začne, kdy se něco konečně začne dít?

Snědli jsme šunku s vejci, jen tak z konzervy, a zase popadli lopatky a pustili se do zápasu s kousky bílé skály, do níž jsme se měli zakopat. Tuhle půdu obdělávali lidé celá tisíciletí. Etruskové, Římané, Kartáginci, Gótové, Vizigóti, Hunové a Vandalové, Řekové i Vikingové a bůhví kdo ještě. Národy sem přicházely, pak zase odcházely a co z toho? Vždycky nakonec dokázaly jen hrabat víc a víc, zotročovat, tyranizovat své…

Čtverhranný úlomek skály zasáhl předprseň okopu a dopadl mi k nohám. Instinktivně jsem se přikrčil a potom vyhlédl. Opp se na mě šklebil jako obvykle.

„Vem si to na památku, Virde. To je z Kolosea.“

Zvedl jsem ten kámen. Byl opravdu opracovaný po iónském způsobu. Někdo ho urazil z chrámového obložení. Bylo by to možné? Z Neptunova nebo z Apollonova chrámu, na němž sochy, zahalené do říz, kdysi dávno přihlížely mystickým obřadům? Ten kousek opracovaného kamene mě vzrušil, cítil jsem v dlani jeho omlácený zašlý povrch a myslel na Kartágo, Tróju a na Atlantidu, na všechna ta nádherná zaniklá města…

Vtom jsem přímo nad sebou zaslechl děsivé svištění. Všichni jsme zvedli hlavy a poslouchali. Někdo zařval: „K zemi!“ a v hlasu mu zněl vztek, obavy a hrozba zároveň. Rozlehla se příšerná detonace, někde vpravo za mnou, a do vzduchu vyletěl sloup země a snesl se zpátky tak rychle, že jsem se čelem praštil o přední okraj okopu. Panebože, to je hrůza! Ocitl jsem se v okopu, kolena u brady, ruku za krkem a přitom jsem neměl tušení, jak jsem se do té polohy dostal. Pak už jeden výbuch následoval za druhým – celý svět jako by se trhal na kusy. Země pod nohama se chvěla a poskakovala jako blázen, ze vzduchu zbyly ostře modré nebo žluté cáry protkávané rudými záblesky. Zřítila se na mě stěna obrovského tlaku, který mě hrozil rozdrtit. Všechno kolem mě svištělo a sténalo neznámými hrozbami. Co to vlastně je? Co…

Něco mi cinklo o přilbu tak silně, že jsem se hrůzou zabořil obličejem do prachu. Krev. Teče mi z nosu. Pomalu jsem si osahával přilbu, až jsem nahmatal nepatrný zub. Proboha, vždyť v tom mám hlavu! Tohle se přece nedá vydržet nikde na světě! Někdo řval z plných plic: „Nechte toho, vy hajzlové, nechte toho!“ Byl to můj vlastní hlas. To já jsem řval. Oběma rukama jsem se křečovitě držel okraje přilby. Lavina nákladních vagónů, kotlů a traktorů se řítila po úbočí hory šrotu uvedená v pohyb armádou obrů. Kristepane, tohle přece nikdo…!

Tak se ksakru seber! Zase můj vlastní hlas, zadrhávající prudce chrlená slova. Dělostřelecká palba – no a co má být! Osmaosmdesátky, to je všecko, jak říkal seržant Duchemin, s tím se musí počítat, obyčejný palebný přepad, tak si z toho nic nedělej a kruci FIX!

Výbuch mě srazil jako obrovitá pěst, po krku a rukou mi zabubnovaly úlomky kamene, vdechl jsem naplno spálený kordit. Dusil jsem se a napadlo mě, že je se mnou konec. Tělo jako by se snažilo samo ze sebe vykroutit, nafukovalo se, žebra pod tlakem vdechnutých plynů div nevybuchla jako granát. Nedokázal jsem uvolnit čelisti, zaťaly se do sebe záhadným způsobem. Bolely mě zuby, krk mi trnul. Jak jinak – měl jsem do něj křečovitě zaťaté prsty. Ocel s kamením svištěly a bzučely, občas je přehlušovalo práskání biče třímaného rukou titánské bytosti. Tohle nemůžou od nikoho chtít, od nikoho, ať tu velí kdo chce, ale tohle…

Hluk ještě vzrůstal, tentokrát to byly zvuky pronikavější a vyšší, jako by kolem nás tloukla obrovská křídla, jako by kolem projížděly přízraky nebeských vlaků. Ta drtivá tíha se zvedla a zmizela. Omámeně jsem vykoukl a lapal po dechu, jako bych znova po úbočí plném sutě. Hlava mě bolela tak hrozně, že jsem neviděl a neslyšel; zvuky se kolem mě rozléhaly a zase utichaly, v očích se mi střídaly pruhy světel a stínů a jenom pomalu se vytrácely. Bylo to, jak se dalo čekat, v pořádku. Všechno bylo v naprostém pořádku. Všechno, jak má být.

„Ensore,“ houkl jsem, alespoň si myslím, že jsem to řekl já.

„Podívej!“ Někdo – asi Locatelli, ale nemůžu na to vzít jed – kamsi ukazoval, mával rukou. „Podívej, tamhle jsou, hajzlové mizerný!“

Mimoděk jsem se podíval k moři. Z valícího se mraku nebo husté mlhy se zaleskla lodní příď, připomínající záblesk nože, a pak se dělové věže ztratily v oslnivých oranžových záblescích. Torpédoborce. Naši! Další proplul plnou parou kouřovou clonou, prudce se kolébal, ale pálil vesele ze všech děl. Granáty dunící jako nákladní vlaky nám přelétávaly nad hlavou. Vedle vedoucí lodě se zvedl čistě bílý sloup vody a za ním další, ještě vyšší. Pod můstkem se acetylénově zablýsklo a ta ostrá příď se zatřásla a poklesla. Torpédoborec však pálil dál svým prudkým přízračným rytmem a z komínů chrlil cáry hustého černého dýmu.

„Jen jim to nandejte, vy zasraný mariňáci…“

„To si piš!“

„Pořádně…“

Křičeli jsme do jednoho a mávali na lodě. Na orvaných svazích modravého pohoří před námi byly vidět špendlíkové záblesky.

„To je Russ!“ zařval jsem na Oppa. „Můj nejlepší kamarád, slouží u nich…“

Ukazoval jsem na torpédoborec a byl jsem skálopevně jistý, že Russ obsluhuje jedno z jeho děl. Ensor, s nohama přikrčenýma pod sebou, se Jediný nezdvihl ze svého kouta v okopu.

„Franku!“ řval jsem. „Vylez – podívej, jak jim to dávaj sežrat! Neboj se, už jsme z nejhoršího venku. Ale ta poslední šlupka nás málem vzala, co?“

Seděl tiše, až moc tiše a jako skrčenec. Něco tady nehrálo. Popadl jsem ho za opasek, pak za rameno a mírně jsem jím zatřásl. V hrudi těsně pod hrdlem měl vykrojenou velkou slzu a z ní trčely bílé dráty a kusy zkrvavené chrupavky. Krev z hrdla rytmicky vystřikovala, prosakovala blůzou a kalhotami a všechno, k čemu pronikla, jí bobtnalo, byla jí spousta, strašná spousta. Pootevřel oči, nepřítomně se na mě podíval, víčka mu klesla a zase se zvedla.

Uskočil jsem s rukou na obličeji. Někdo něco křičel, ale já ho neposlouchal. Taková spousta krve! Co jsem měl proti té potopě podniknout? Nepamatuju si, jak dlouho jsem od té krve nedokázal odtrhnout zrak, jak dlouho jsem sledoval příval zaplavující jeho kolena, podrážky bot a všechny jamky na skalnatém dně okopu.

„Tak dobrý, dáme si kontrolu přítomných!“ Hlas seržanta Duchemina zněl věcně a drsně a vzápětí mu začal odpovídat sbor jednotlivých hlasů:

„Ramsey!“

„Oppenheim!“

„Locatelli!“

„Connors!“

Vtom jsem se ozval já: „Doktora! Kristepane, doktora!“ Duchemin mě probodl očima: „Ensor to koupil?“

Přikývl jsem, odvrátil se a polkl naprázdno. Hory za pobořenou zdí připomínaly v zářijovém slunci rytířský krunýř.

To odpoledne nás nepřátelské dělostřelectvo napadlo ještě jednou. Westphal, kryjící se ve stejném okopu s Oppenheimem, byl zasažen do krku a do ruky, Connors do zad. Přeběhl jsem k Oppovi, v díře, kterou jsme vykopali spolu s Ensorem, jsem nemohl vydržet, to nepřipadalo v úvahu. Snědli jsme další konzervu, tentokrát vepřové s vajíčky, a k večeru jsme dostali rozkaz, abychom zvýšili bdělost, protože naší linií budou procházet části roty C. Skutečně se objevili, když procházeli olivovým hájem, dělali, že mají dost času, ale přesto na nich bylo vidět, jak mají naspěch. Zoufalé rachtání střelby za jejich zády se slilo v hluboký, kolébavý ryk, který pohltil všechny ostatní zvuky. Mezi naším a Ramseyovým okopem prošli dva vojáci s bazukou a náboji, za nimi se vlekl bez přilby muž tisknoucí paži k tělu, těžce popadající dech. Řadu uzavíral voják s nákladem ručních granatů, který těsně vedle nás klopýtl a klesl na koleno. Slyšeli jsme, jak těžce dýchá.

„Jak to tam vypadá?“ uklouzlo mi.

„Nijak.“ Prudce si odkašlal a odplivl. Pořád těžce lapal po dechu. „Pytel sraček a peklo, nic jinýho.“ Přehodil si ranec a granáty na druhé rameno a vlekl se dál.

Vzhlédl jsem na Oppenheima, který se tak divně tvářil – napadlo mě, že já se určitě tvářím stejně.

„Co si o tom myslíš?“ zabručel jsem.

„Za myšlení nejsem placenej, chlapče – jsme tu vod toho, abychom sedláky poučili o demokracii… Co ti na to mám říct?“

Za deset minut se přihnalo družstvo s kulometem třicítkou a s křikem a kletbami se začali zařizovat v mém starém okopu. Řev palby dostoupil vrcholu. Nad hlavou nám začaly létat svítící střely, připomínající nějaký neznámý supersonický hmyz. Všechno bylo jinak, nic nešlo podle očekávání. Jak měl člověk vědět, jestli…

„Tak tady vás mám.“ Seržant Duchemin působil v hasnoucích červáncích impozantním dojmem. Podával nám dva popruhy se zásobníky. „Pověste si to přes rameno. A vemte rozum do hrsti.“

„Co se děje, seržante?“ zeptal jsem se.

„Druhá světová válka. Jsme v zemi červenýho vína a prdelatejch holek, jak jste vo tom žvanili. Otevřte si sumky na pravý straně vopasku.“

„Jasně. Ale vlastně na co?“

„Až budete stát na hlavě, vypadnou vám všechny zásobníky a budete si s nima moct zahrát vrhcáby, smrk-či zelený!“

„Kde jsou naši?“ dorážel na seržanta Opp, „kde vlastně je fronta?“

Duchemin zavrčel: „Tady. My jsme přední linie. Vy se teď dohodněte, jak se budete střídat se spaním. Jde vo to, že někdo musí bejt vzhůru, jasný? Stačí jeden.“

„Jasný,“ zahučeli jsme unisono.

Chystal se vykročit, ale ještě se obrátil zpátky na mě a poklepal mi na rameno: „Neber si to tak, ty jeden Harvarde. Zvládneš to, neboj.“

Odkolébal se podél obranné linie jako starý medvěd. Palba zůstávala pořád hustá, výstřely z ručních zbraní v pravidelných intervalech přehlušovalo dunění děl. Pozoroval jsem, jak se zabydlují kulometčíci: pomocník zapouštěl podstavec do tvrdé půdy a ostatní zběsilým tempem kopali. Vypadali jako tlupa lupičů, která jde najisto. Takhle jsem si to ovšem vůbec nepředstavoval. Co se vlastně děje? Jako blesk mnou projelo zděšení. Od hlavy k patě. Přední linie…

„Jseš nervózní, Virde?“ Oppův bledý obličej se rozplýval v houstnoucím šeru a ztrácel rysy. „Radši by sis dal pořádnou mísu knedlíčkový polívky doma u maminky, viď. Jde na tebe spaní?“

„Jaký spaní, prosím tě!“

„Tak. Zavřít voči a zalízt do spacáku. Na mě to leze. Za dvě hodiny tě vystřídám.“

Zachumlal se do ponča, pušku mezi koleny, hlaveň mu nesmyslně trčela za uchem. „Vzbuďte mě na 155. ulici, pane průvodčí… měl jsem dneska pernej den.“

„Virde! Virde!“

Probudil jsem se čirou hrůzou. Studené záblesky modrého větla, skomírající kandelábr, všechno tonoucí pod vodou, nohama vzhůru, ze všech stran nepřetržitý kašlavý ryk, sem tam přerušovaný křikem a sténáním. Opp mnou nepřestávál lomcovat.

„Co je?“ vyhrkl jsem. Vtom zařval seržant Duchemin: „Zaujmout linii! Všichni zaujmout obrannou linii!“

Nad námi přeletěl další granát a začal se přízračně snášet, svítící střely za sebou zanechávaly oranžové a rudé stopy připomínající dráty odvíjející se od jednoho telefonisty ke druhému. Nemohl jsem od nich odtrhnout oči. Opp zařval a strhl mě k zemi. Na okraj okopu dopadla změť kamení a prachu, který mi dosedl na krk a na ruce. Najednou bylo po všem. Zvedl jsem hlavu. Opp vystrčil pušku před sebe a opřel si ji o udusanou půdu. Prsty na pažbě měl bílé jako papír.

„No tak, Virde, seber se!“

Třásl jsem se jako osika, nedokázal jsem se ovládnout. Připadal jsem si jako cvok. Absolutní cvok. Stiskl jsem paže a v tu chvíli mi zase začala lítat hlava jako senilnímu dědkovi. Nedokázal jsem ji udržet rovně. Popadl jsem vší silou pušku, ale ruce se nepřestávaly třást. Co člověk…

Vtom se vynořila nějaká postava. Křepčila u okraje lesa. Ne, to někdo běžel. Člověk. A za ním další. Pak skupina vojáků pohybujících se přískoky. Rozpláclé ploché přilby a těsné blůzy, zčernalé v šíleně modrých záblescích výbuchů. Němci, vykřikl někdo blízko nás se vším důrazem. A to bylo všechno. Nikdo nereagoval. Nedokázal jsem se pohnout, jen jsem se třásl, pozoroval jsem útočící vojáky a v duchu jsem blekotal: Němci. Běží. Zrovna na nás. Nemá smysl tady zůstávat, když Němci…

„Pal!“ zařval Duchemin. „Pusťte to do nich! Fofr!“

Výstřel z pušky mě ohromil. Opp střílel a zpětný ráz ho vždycky celého srazil zpět. Prázdná nábojnice mě udeřila do tváře, ale já nic necítil. V transu jsem na Ducheminův povel zvedl pušku, třesoucí se rukou namířil na pohybující se skupinu postav rostoucích přede mnou a stiskl spoušť. Nic. Okamžitě mě od hlavy k patě zaplavila panika – ale pak jsem si přece jen vzpomněl na pojistku, nastavil správně páčku a znovu vystřelil. Moc vysoko. Mířil jsem moc vysoko. Ale jakmile jsem ucítil trhnutí pušky a ránu do ramene, byl jsem najednou klidný. Nezvládnutelné chvění zmizelo. Byl jsem klidný jako teď. Vystřílel jsem zásobník, rychle zasunul nový, namířil na vysokého vojáka ženoucího se k nám – byl už nebezpečně blízko, viděl jsem, že má pusu dokořán a roztažené chřípí. Vystřelil jsem, chlap nadskočil, projela jím křeč, zhroutil se a zmizel ze zorného pole. Zbývalo jich už jen pár, co tu před námi poskakovali, tři, jeden a nakonec žádný. Vlevo ode mě prchali zpátky do lesa. Střílel jsem po nich a každé kopnutí pažby do ramene mi dělalo dobře. Ve skomírajícím osvětlení se hýbaly už jen stíny a přízraky.

„Stačí!“ křičel Duchemin. „Palbu zastavit!“

Nechal jsem pušku na předprsni a opřel se o zadní stěnu okopu. Cítil jsem slabost, vyčerpání, skoro se mi chtělo zvracet. Ruce jsem naopak necítil.

Znovu se ozval všudypřítomný věcný seržantův hlas: „Hlásit se po rojnici!“

„Sabotnak!“

„Ramsey!“

„Locatelli…“

Bezmyšlenkovitě jsem vykřikl své jméno, přesně jak nás učili, a pak jsem se rozhlédl. Opp upřeně sledoval táhlý svah porostlý olivovníky, pusu měl dokořán a z koutku úst mu vytékal lesklý pramínek slin.

„Oppe,“ volal jsem na něho, „Oppe, co je?“ Trhl hlavou a vyslal ke mně dlouhý, zoufalý, utrápený pohled. Podobný jsem v životě u nikoho neviděl.

„Dostals ji?“ Skoro jsem šeptal.

Zavrtěl hlavou, brada mu pořád visela a rysy měl zahalené bílou maskou děsu a utrpení.

„Hlaste se dá1!“ burácel Ducheminův hlas.

„Oppenheim!“ zařval jsem a sklopil zrak. Ruce se mi už ani nepohnuly. Nasadil jsem nový zásobník do pušky a zapnul si sumky na pravé straně opasku.

2.

Milý Georgi,

sám Pámbůh ví, kdy jsem Ti psal naposled, ale možná že ani ten ne. A tak se radši začnu hned zpovídat. (Dítě z irské katolické rodiny, byť vystouplé z církve, přesto vždy tíhne, atd. atd., znáš to.) Přiměl jsem jednoho přítele, který se vydává ve vaši stranu, aby s sebou vzal tento list a osobně jej doručil – nerad bych totiž, aby ho četl ještě někdo jiný kromě Tebe. Já, Terence Xavier Gilligan, jsem se zamiloval. Jo, čteš dobře. A do ANGLIČANKY. Dovedeš si představit tatíkův obličej, až se to doví? Jestli se to totiž doví, což se nedoví. Jmenuje se Rosamonda a pracuje tady u nás na základně u map. Je malá, kulatá, vlasy má uprostřed rozdělené ulízanou pěšinkou a má takové ty veliké, jasně hnědé oči. Je tichá, milá a hodná a umí se tak vláčně usmát a tím jejím úsměvem se všechno na světě promění. Všechno je najednou srdečný, nový a fajn. A to myslím vážně. Tu nic nerozhází, dočista nic, ani ta bída s nouzí, kterou na nás dští nebe, co svět světem stojí.

Ten její klid mě skoro děsí, je to typická anglická statečnost tváří v tvář katastrofě. Až si člověk říká: Jakým právem se ti Angláni takhle chovají? Kdo si sakra myslej, že jsou? Což jsou úvahy scestné, protože to není žádná hloupá nebo nadutá přetvářka, oni na to fakt mají právo. Bože, co tady mají lidi všechno za sebou! Její matka zahynula při náletu hned ve čtyřicátým, otec přišel o život někde na minovým poli, strýčka rozmetala na atomy bomba, kterou se pokoušel zneškodnit v City (patrně se do posledního dechu snažil chránit bezpečnost jisté všivé instituce zvané Bank of England). Její muž je v Itálii, někde tam, co jsi Ty. Nepsal jí už přes dva roky. Rosamonda říká, že se vzali moc mladí, že nevěděli, co dělají.

Jestli mám výčitky svědomí? Ani za mák. A ona taky ne. A víš, co je na tom nejneuvěřitelnější? Ještě jsem se s ní nevyspal. (Nečil se, varoval jsem Tě, že to bude upřímná zpověď!) Je to zvláštní, ale já s ní chci jen být. Jen tak sedět v ošuntělém pokojíku s popraskanými stěnami a přelepenými okenními tabulkami, neduživý filodendron se tu plazí až ke stropu a čajník k tomu píská jako udatný remorkér – víš taková ta polorozpadlá kocábka, které prý křižovaly přes Kanál a svážely armádu od Dunkirku. Tam já vydržím sedět celé hodiny, její teta pořád něco povídá, Rosamonda plete a jen tu a tam jí odpoví. Já si postavím hrnek s čajem, zvednu hlavu a vidím ji před sebou uhlazené vlasy rozčísnuté pěšinkou nad vysokým tmavým obloukem obočí a ty strašně veliké oči. Průzračně jasné! Když se na ni dívám, doslova cítím, jak se ze mě loupe všechen strach a zlost jako prašivá houba. Vidím, že mi na to slova nestačí. A nemůžu se s tím svěřit taky nikomu jinému než Tobě – zdá se mi, že Ty tomu porozumíš. Vlastně to vím.

Pokud se ostatního týče, je to pořád stejně otravná litanie. Jsem teď zadní střelec. Morris dostal zásah a Hacklund se nechal slyšet, že chce, aby mu zadek kryl někdo, na koho se může spolehnout. Což mi velmi dobře vyhovuje. Zavřu se v tom svým bungalovu z plexiskla a nic na světě mě neruší. Čím jsem dál od těch plků o „modrých dálek volání“, vzdychání po „mamčinejch buchtách“ a siláckejch řečí „vo tom, jaxme dobrý, vole“, tím líp. Jsem poslední výspa…

Pamatuješ, jak jsme spolu mluvili – byla to naše poslední rozmluva o samotě – na toho silvestra? Bavili jsme se o tom, že si chci něco dokázat, pamatuješ? Měl jsi pravdu. Nic jsem si nedokázal, jen že je člověk stejně zuboženej a ustrašenej jako ostatní. (Kromě pár jedinců, kteří jsou ve svým živlu, doslova si v tom bahní – počítám, že už jsi taky poznal pár takovejch tatrmanů. Já k nim cítím něco mezi lítostí a pohrdáním – jsou mrtví už zaživa, necitelní k těm pár dobrejm stránkám života… Přiznávám se, že se jich taky ukrutně bojím, protože to jsou skuteční nepřátelé. Chtějí s sebou stáhnout ostatní, nadělat tyhle mrtvoly ze všech.)

Všechno většinou závisí na osudu. Jak má kdo štěstí nebo smůlu. Jestli se do tebe někdo strefí nebo ne, jestli jsou stodevítky zrovna ve vzduchu nebo jestli se mašina rozeběhne nebo ne, ty vyplivneš už nad Kanálem a vrátíš se na základnu s pocitem provinění a zuříš sám na sebe za ten provinilej pocit. Když mi tehdy zatrhli to pilotování, myslel jsem, že mi to urve srdce. Tak jsem se styděl, že jsem vám o tom nikomu ani nenapsal, pronajal jsem si pokoj v noclehárně a tři dny jsem tam ležel tvrdej jako dělo… To bych už dnes neudělal. Dnes už chci jen přežít, jak se dá.

Vydržet do konce za každou cenu. Tak jsem dopad! Jenže konec je v nedohlednu (jak Tobě jistě nemusím zdůrazňovat), vzdálen pár tisíc světelných let, a ke všemu se říká, že druhá fronta se už zas odkládá – Kristepane, pokolikáté už! – takže nic ani vzdáleně nepřipomíná začátek konce. Z posledních sil se jako myši ploužíme ve šlapacím kole a nikde není úniku. Vylízáme ven do vlezlý vlhký tmy, posedáváme v místnosti pro instruktáže, napájíme se rozbředlou bryndou vydávanou za kafe a snažíme se vypadat aspoň částečně při smyslech, když před námi ňákej frajer, kterej si hraje na Roberta Taylora – knírek jak párátko a všechny proprietky – ťuká špičkou ukazovátka do mapy a vyznačuje cíle našeho poslání. (Srovnat se zemí železárny v Essenu, rozprášit továrny na letecké motory v Düsseldorfu, samé skromňoučké, nenáročné úkoly, však to znáš.) A pak najednou stojíme kolem mašiny, jako blahé paměti podupávala parta na odklízení sněhu na Kerry Corneru, bavíme se o všem a o ničem a nebe se pomalu barví nedomrlou zelení. Pak konečně odstartujem, utvoříme formaci, namíříme si to k Severnímu moři (což je nejstudenější a nejmrtvolnější moře na světě, to mi nikdo nevymluví) a někde u norského pobřeží se proti nám vykulí mraky. A najednou se objeví slunce, někde hluboko pod námi, vysílá zářivé paprsky přímo vzhůru a koupá břicha našich mašin ve studeném ohni. Je to svět vzhůru nohama. Všechno je vzhůru nohama.

A ta moje prvotní povznesená nálada, ta je pryč, ten pocit úchvatné vznešenosti, který jsem míval, pocit, že se vznáším v nebeské slávě, že mě oblévá, že se houpu v blízkosti trůnu Nejvyššího, to všechno pominulo… teď mám nervy napjaté k prasknutí, bezbřehou hrůzu a třesu se děsem, kterej se na měvalí jako věčný a nikdy nekončící příliv. A ta zima! Kdyby člověk aspoň nebyl doslova na kost! A pak se naše ochranná eskorta odporoučí, zůstanou vzadu a všechna naše odvaha se vytratí s nimi. Nahoře nad námi se objeví oteklé tečky, něco jako roje včel, nalévají se obludnou rychlostí a najednou jsou z nich stíhačky, nalítávají, otáčejí se a střemhlav pryč – to je ve vteřině, fakt – kulomet štěká jako bezcitná pekelná nestvůra, střely kropí náš ochranný kryt jantarovým deštěm střepin. V tom my nalítáme na cíl a všudypřítomná flaka nás ohazuje špinavě šedivejma rozprskama. Nalítáváme nekonečně dlouho a v tom zvířeným pekle se všechno zaměřuje na nás, na to jediný místo, který má člověk ještě pevně pod nohama, na tu jedinou větev, která ještě drží. Po nekonečně dlouhý době se mašina najednou nahne na bok a s úlevou povyskočí. Následuje mučivě pomalý obrat, při kterým tuhne v žilách krev, a znova přelet tou uličkou smrti… až najednou, po několika tisíciletích, podklouzne pod pravé křídlo ledově mrtvá pustina moře a člověk si uvědomí, že se koupe v potu a současně je promrzlej do morku kostí, oči pálí a hlava třeští a přesto si lebedí v bláznivé změti úlevy, vděčnosti, zdvíhání žaludku, zoufalství a všeho ostatního, čeho je schopná úplně zničená lidská bytost, která by nejradši vyletěla z kůže… a pak v noci, tak kolem druhé k ránu, nemůžeš spát a sedíš na latríně (protože nic lepšího se dělat nedá) a najednou se na tebe sesypou všechny ztráty, všichni kamarádi, který člověk znal a něco s nim a prožil a který jsou pryč, zmizeli, propadli se v tý široširý šedozelený tmě, jako by nikdy ani nežili, jako by vůbec neexistovali. A to se člověk zas přistihne, že si svírá kolena v mučivým strachu a bezmocným vzteku a říká si: Musí to mít nějakej smysl, musí, tahle hrůza přece musí mít nějakej smysl. Z těch trosek, který jsme tam pod sebou nadělali, musí přece vzejít spravedlivější svět, jinak by bylo lepší, docela vážně, radši odsuď vypadnout…

Ale dosti keců. Moc jsem se rozjel. Do prdele, Georgi, já tohle nemůžu napsat nikomu jinýmu než Tobě, protože vím, že Ty to prožíváš taky tak. Odpusť mi ten blábol. Považuj to za součást mý zpovědi. Z Tebe by byl dobrej kněz, Georgi, napadlo Tě to někdy? Já to myslím smrtelně vážně. Ty umíš odpouštět naše viny, přestupky i jiná provinění. Proto se všichni k Tobě utíkáme. Ale proboha, kdo kdy vyslechl Tebe? Na to jsme nikdy nikdo ani nevzdechli, viď? Co trápí Tebe? Čím Ty se užíráš? Chovali jsme se vždycky jako smečka sobeckejch mizerů a zůstalo nám to. Myslíš, že se ještě někdy sejdeme v našem pokoji? Dnes, tady, a v tuhle chvíli mi to připadá jako absurdní fantazie šílencova, jako dětský sen o nebi…

Ale my se sejdem! Musíme se sejít. Dávej na sebe proboha pozor! Doufám, že se Ti podařilo osvobodit nějakou Marokánku, anebo dokonce (můžu to říct?) pár těch vnadnejch taliánskejch kurev (mají pověst, že nejsou úzkoprsé).

Přiletím k vám před dům v roce 47! (Ale to se říká „gdovíjesli“.)

Terry

Milý Georgi,

dnes je takový ten nádherný den, jaké jsou na Cape Codu uprostřed podzimu, všechno je bílé s nádechem zašlého zlata a temně modré moře se od toho odráží až bolestně. Hřebínky vln se tryskem hrnou úžinou, bělostní oři z Mananaan, jak by to řekl můj miláček Yeats. Vzpomínáš si? A jestli ne, nic si z toho nedělej, jak bys mohl v té vřavě. Ale je v tom útěcha – začetla jsem se do Zelené přilby a dalších, těch z občanské války, mezi druhou a třetí; ráno, když jsem musela vstát k Ronovi a pak jsem nemohla usnout. Yeats všechno tak mučivě prožíval a přitom tak moudře nesl. Já vím, že byl asi taky divoch a sobec, ty pitomí životopisci se vždycky postarají o to, aby na oblíbeného autora nakydali hnůj… ale mně se stejně zdá, že s ním by člověk mohl mluvit o všem a on by se mu nevysmál. Já Ti se občas v noci přistihnu, že si s ním povídám, že se mu svěřuji se svým trápením… Vidíš, jakej se z člověka může stát magor i tady, na domácí frontě, když mu všichni odjedou a rozprchnou se po Anglii, Itálii, Africe a Oceánii…

Co se dá dělat! Takže za prvé: hlášení o stavu námi všemi draze milované Císařovny, která je nyní po dobu trvání války pohodlně usazená na špalkách. Ale musím se Ti přiznat, jakou jsem provedla hloupost. Střecha byla dole ještě od poslední Dalovy návštěvy v červnu, než šel do důstojnické školy, a já prostě nasedla do vozu a vyrazila jsem si po Capuo To Ti byla nádhera zas jednou cítit, jak se mi slunce opírá do obličeje a vítr rve vlasy, zase jsem prožívala tu absolutní svobodu. Rádio hrálo Schody ke hvězdám, já jsem k tomu vyzpěvovala na celé kolo, jako jsme to kdysi dělávali, půl hodiny jsem prožívala bláznivé štěstí… a samozřejmě jsem za to zaplatila! Když jsem se podívala na benzín, ručička byla na nule a ve Waquiotu mi benzín došel. Tam bych snad trčela dodnes, kdyby náhodou nejel kolem v džípu galantní rotmistr z Camp Edwardse a nedostrkal mě domu.

Leč k meritorním záležitostem. Udělala jsem všechno přesně tak, jak jsi napsal (kde na to psaní bereš čas?), přesněji řečeno jsem předala celý ten Tvůj spis Clarenci Hortonovi, kterého k nám poslali z Cromwellovy autoopravny. Podíval se na to a povídá: „Ňákej puntičkář, že jó? Čék by řek, že to je poslední kára na Zeměkouli a v okolí.“ Natahoval to tak přes nos, jako my tady u nás mluvíme. „Vždyť taky je, Clarenci,“ souhlasila jsem, „poslední a nejmilejší. Buďte tak hodný a pomozte mi ji dát do pořádku, jak to píše George.“ A on opravdu do posledního puntíku udělal všechno, co jsi chtěl, i když na většinu lidí je nevrlej, protože je nervózní, že ho neodvedli.

Panebože, jen jestli tahle válka někdy skončí, jestli se vůbec dožijeme konce! Lidi jsou jako očarovaní, jak jsi o tom jednou mluvil. Každej je přetaženej do nesnesitelnosti, to Tobě nemusím povídat. Hrabivci jsou tak nenažraní a škudliví, že by se jich lek i Dickensův lakomec Scrooge, shánějí příděly a hromadějí zásoby – ustrašení žijou v neustálé panice ze všelijakých znamení, lítají do sklepa při každém cvičném výstřelu z děla nebo když se kladou hlubinné bomby u nás v Zálivu anebo bojácně vykukujou za zatemněním. Starší církve jsou do jednoho v civilní protiletecké obraně, koktají něco o popelnicích a pořádku a při sebemenším přestupku vyhrožují každému vězením. Lehkomyslní se chovají, jako když je pustí ze řetězu – osamělé ženštiny vysedávají u barových pultů anebo se potulují kolem našich statečných oficírů a koukají, koho by klofly, nebo si aspoň zatancovaly anebo dostaly šluka, mají takový smutný a ustrášený oči, ale nic se nestydí…

Já tak mám právo někoho soudit, viď?

Vrátím se radši k naší drahé Císařovně. Vyheverovali jsme ji a postavili na špalky, vyndali jsme baterku a vypustili vodu z chladiče a olej z motoru. Clarence vyšrouboval svíčky, do válců dal olej a nastavil motor tak, aby tlačil olej na ventilové dříky (Ty snad víš, co to je, já ne.) Dal olej taky do sacího potrubí (viz předešlá poznámka). Georgi, holubičko, co Ty sis všechno na mě vymyslel! Ještě jsem vyšlápla spojku a zapřela jsem ji kusem dřeva. Tahle poslední úprava Clarence doslova odrovnala. „Vida! Nechce, aby mu disk spojky na hřídeli rezivěl. Ten má za ušima, že jó?“ „To má,“ souhlasila jsem. „Nebýt George, už dávno všechno vzalo za své.“ Všechen chrom jsem natřela vazelínou, hlavně tu mříž chladiče. Pak jsme natáhli střechu, na podlahu jsme nasypali kuličky proti molům a přes sedadla jsme přehodili staré přehozy z postelí. A tak Císařovna sedí na špalkách hrůzně napajcovaná, ale pořád pyšná. Ranilo ji to do hloubi duše. „Nic si z toho nedělej,“ těšila jsem ji, „tahle pitomá válka jednou skončí, ty zas slavně vyjedeš do ulic a všichni kolem tebe zblednou závistí.“ Clarence na mě zašilhal, jako jestli náhodou nejsem přes hlavu (což není vyloučeno), a pak se dal do hurónského smíchu a povídá: „Možná že se to povede, Chris. Von to je parádní vozejček…“ Když potom odešel, zůstala jsem u ní ještě sedět a vzpomínala jsem na Jean-Jeana. Panebože, jako by to bylo včera…

Každé odpoledne teď chodím s tatínkem do laboratoře oceánografického ústavu. Dělám tam něco jako laborantku, pomáhám mu při testech a měřeních a docela mě to baví. Zajímám se o život v moři daleko víc než dřív – obdivuju tu obrovskou, nevyčerpatelnou proměnlivost a nezničitelnost podmořského života. Rhino mi poslal do sbírky pár škeblí z Vella Lavelly (píše se to tak?), fantastický murexe a zavinutce, jsou neskutečně krásný. Mám ale strach, že Rhino je teď na Bongainvillu. Psal, že viděl lasturu tridacna půl metru v průměru, ale neměl možnost dopravit ji k nám. Píše, že král Ulithů se v takovéhle lastuře fakt koupe!!! Já si teď o lasturách a ulitách hodně čtu v učených knihách a možná že se brzy taky zavinu. (Do ulity, rozumí se.) Začala jsem tím, že dávám do pořádku svoji starou sbírku.

Ale ze všeho nejdůležitější je pro mě Ronny. Kdybys věděl, jak bych si přála, abys ho moh vidět. Mám z něho ohromnou radost, je hrozně roztomilý, i když zlobí, bohužel dost často. Představ si, že už se šíleně snaží něco říct a věčně s ním čerti šijou. Má oči – no, však uvidíš, až se vrátíš. Často mě napadá, co Ty si asi o mně myslíš, Georgi. Ale vážně, tentokrát nechci slyšet pistolnickou hantýrku. Doufám, že ne to nejhorší! Budeš se divit, ale já jsem se v poslední době dala do bádání a vyrobila jsem tuto teorii: Není vyloučeno, že naše nejztřeštěnější počiny se v průběhu času mohou jevit jako nejlepší a nejmoudřejší a naopak ty nejpromyšlenější mohou mít katastrofální následky… takže je vlastně jedno, z jakého popudu něco začínáme, důležité je, co z toho dokážeme udělat. Dává to smysl? Asi moc ne. Co naplat, nikdy jsem nebyla na hlubokomyslné úvahy. Vím, že bych se měla cítit hrozně provinilá, ale bůh suď proč, já se tak necítím. Spousty věcí je mi líto, to je, ale žádnou vinu necítím. Nikdy jsem nehorovala pro doživotní trest, tím méně pro sebezatracování. Stačí, co na člověka přijde samo. Jsem rozhodnutá snažit se ze všech sil, abych byla dobrou manželkou a matkou, dobrou kamarádkou. Co může člověk dělat víc?

Dal je pořád ještě v Camp McMeachernu, zřejmě tam a) drží stráže b) lítá po cvičáku c) pere si prádlo. Tiše si zuří, že ho neposlali do Fort Sillu. Připomněla jsem mu, jak Ty jsi dělal vlevo v bok a vpravo v bok a kolik měsíců jsi jen kopal zákopy, a víš, co mi odpověděl: „Bodejť bych to nevěděl, jenže George je na to stavěnej!“ Já si osobně myslím, že mu to jen prospěje – řekla jsem mu, že má víc štěstí než rozumu, že je důstojník – tedy bude, až to dodělá. Psala mi Ann, že Terry už má odlítáno 32 náletů a dostal nějaké vyznamenání. Často na něj myslím – jak se držel stranou a tvářil se cynicky a přitom Terry takový vůbec není, nemyslíš? To si jen namlouval, jaký by chtěl být. Na Tebe, Georgi, vzpomínám ještě mnohem častěji – na obálce jsem si a všimla, že už je z Tebe desátník, proč jsi nikomu nenapsal, že Tě povýšili? Mám pocit, že tam držíš tu svoji četu pohromadě zrovna jako blahé paměti pistolníky – nazapomněla jsem, jak jsi Terryho povzbuzoval, Dala stíral a Russe usazoval. A lepil jsi dohromady, co se dalo… to mně nemusí nikdo povídat.

Děkuju Ti za tu zmínku o Russovi – my od něho zatím nemáme žádné zprávy. Asi mi ještě neodpustil. Možná že se na mě ještě zlobí. To je psina, co? No, snad ho to přejde. Ono asi platí, že člověk je jednou dole, jednou nahoře.

Georgi, prosím Tě, promiň mi to! Když si pomyslím, kde jsi a co všechno máš za sebou, musí Ti tohle připadat jako blábol, jako nesmyslné tlachání. Ale já jinak nemám o čem psát. Naše minulost – ty naše výlety, trsání, projížďky v Císařovně, ta vzájemná blízkost, to byla skutečnost, i když to byla jenom obyčejná dětinská recese (a když jsme si ubližovali, tak to bylo taky doopravdy, viď?) a to, na co se těšíme v budoucnosti – výstavní dětičky, významné postavení, dovolené na pláži – to je taky skutečnost, i když nám to zatím tak nepřipadá. Ale přítomnost, to je otupělé proplouvání nedobrovolných náměsíčníků, kteří se mátožně plouží dny a nocemi… Anebo jsem taková jen já? Liz ví, co chce, Nancy má plnou hlavu plánů – ale přes to přese všechno je nás jen polovina. Vy jste ta druhá, ta která nás zahojí a doplní, bez ní nemůžeme být normální a vrátit se do života…

Píšu jako blázen, nemyslíš? Vůbec si těch praštěných výlevů nevšímej, to ze mě tryskají zbytky ujeté veteránky z Radcliffu. Ve skutečnosti všechno perfektně zvládám. Na podtrženou jedničku. Zato Tobě jistě pukne srdce, dozvíš-li se, že Alice Fayeová už byla připravena o všechno své služebnictvo s výjimkou vychovatelky k dětem a že navrhla, aby vedli společnou domácnost s Tyrovem Powerem a Henry Fondou, protože paní Powerová má ještě zahradníka a paní Fondová kuchaře. Taky kdosi vynalezl „imitaci whisky“ , je to prý 1/2 whisky, 1/4 pomerančové šťávy a 1/4 rozmrazovače (to proto, aby člověk nezmrzl na kost, když ho tahle tekutina sklátí cestou domů). Slyšela jsem, že 1 libra tuku obsahuje glycerín pro šest 75timilimetrových granátů. Myslíš, že to je pravda? Elvira Tayloeová získala primát všech přídělových bobečků – úspěšně se provdala za šest námořníků a právě se chystala obšťastnit sedmého, když tu se dva z jejích zákonitých manželů sešli u piva někde v Anglii (fakt!) a vzájemně se začali chlubit fotkama milujících chotí. To bylo divení! Jo, a taky Harry James si bere Betty Grablovou. (V Metronomu byly palcové titulky: PŮVABNÉ NOŽKY SI BEROU TRUMPETU.)

Tak, a z tohohle galimatyáše si udělej obrázek, jak vypadá ona opěvovaná domácí fronta.

Líbám Tě a dávej na sebe pozor

Chris

Dobrý vojáku Virdone,

Doma je námořník, doma z moře, jak praví klasik Stevenson. Citát nezachycuje zcela přesně situaci, v níž se nacházím, leč je pravdou, že momentálně suchou nohou kráčím po pevnině a nějaký čas tomu tak ještě bude. (Je to zvláštní pocit – člověk podvědomě pořád čeká, že se mu pod nohama začne zvolna a toporně pohupovat paluba…)

A nejen to, jsem už zas ve škole, u signalistů. Přihlásil jsem se k nim někdy v šerém dávnověku a teď to vyšlo. Napadlo mě totiž, že signalisti jsou v dobrém i zlém mozek a srdce válečného námořnictva: když dokážeme vyslat signály dost rychle a bez chyby (a stejně tak je přijmout) a každý udělá to, co se od něho očekává – tedy vypálí, když je třeba, obrátí loď a hurá do závětří (aby mohl bojovat i nazítří) –, tuhle válku hladce vyhrajeme. (Pravil pan instruktor.) Pak jsem na to pochopitelně už ani nevzdechl a dál držel hlídky, natíral a pucoval a klel, jak se sluší na mořského vlka. Ale došlo na slova bocmana Lonborga, jenž nám pravil: „Jakmile vstoupíte do námořnictva, hned se začne plánovat, do kterýho učiliště nebo školy vás pošlou.“ A tak jako blesk z čistého nebe, či spíše z modrého Atlantiku, přišel rozkaz, že mám složit svých pět švestek, odět parádní modř a být připraven k transportu do San Franciska! „Prokristapána, Curriere, snažte se aspoň chvíli vypadat jako námořník.“

„Provedu,“ slíbil jsem lamentujícímu bocmanovi, a jako že je Neptun pode mnou, překonal jsem sám sebe. Kdo měl ruku, tomu jsem ji podal, zasalutoval jsem šaržím i vlajce monumentálním gestem a předpisově sestupoval po žebříku do člunu, zatímco ta verbež lotrovská – Heinie Koch, Wildruss, Kraft a spol. – ověnčila zábradlí a častovala mě obscénními radami do života.

A pak (což mi stěží budeš věřit) jsem zvedl hlavu, abych se ještě jednou podíval na ty rozšklebený ksichty, a málem jsem začal bulit jak malej harant. Fakt! Tekly mi slz a nemoh jsem je zadržet. Já vím, že to vypadá, jako že si dělám blázny, ale bylo to tak. Přeber si to sám. Celé měsíce jsme se prakticky od sebe nehnuli, spolu jsme vzdorovali šíleným vichřicím, drželi osamělé hlídky, polykali odporné žrádlo a dřeli jako volové a teď najednou se loučím navždy, možnost, že se s nima ještě někdy setkám, nepřichází v úvahu. A kdyby tomu náhoda přece jen chtěla, nebudeme mít nic společného než ty promrzlé hodiny na stráži, cáry vzpomínek, potají páchané vylomeniny… Co je přátelství? Dokážeš to analyzovat? To, co jsem k nim to ráno cítil, nemá nic společného s pocity vůči Jean-Jeanovi, k Tobě a k Terrymu, a dokonce ani k tomu šaškovi Dalrymplovi a přitom je to v něčem i víc: je to mělčí, ale prudší. Ty mi určitě rozumíš.

A tak jsem se tak říkajíc vrátil do školních škamen – a je ze mě manipulant jedna radost (na manipulování byla naše marína vždycky pašák). Cvičíme signalizaci pažemi, vlajkami a světlem. Signalizovat vlajkou je pro mě peříčko, díky praxi na nezapomenutelné Tolly, a signalizace pažemi je vyloženě moje láska, miluji tohle jednoduché a přitom úchvatné archaické drama. Náš instruktor stojí na jednom konci cvičáku, v každé ruce vlajku, signalizuje, my odpovídáme s prudkou elegancí, ale nakonec nás stejně sprdne. Nicméně největší horor jsou světla. To se krčíš v ohromný zatemněný ratejně a čumíš do blikavých záblesků, až máš dojem, že Ti oči lezou z důlků a bobtnaj do velikosti natvrdo vařenejch vajec. Kupodivu mi jde mnohem líp vysílání než příjem. Čím to? – Zadrž, příteli, vím, co chceš podotknout. Ale na to ti kašlu, kamaráde.

Ovšem San Francisco – to je město mých snů. Nejen ta pověstná Zlatá brána, celé je to zlaté, bělostné a jakoby slavnostně naladěné město pahorků, oslnivě bílé krychličky domů a tisíce zelených parčíků. Zářivě krásné, rozmařilé, exoticky dráždivé. Čínská čtvrť s restauracemi a obchůdky je k sežrání. Severní pláž je přesná verze toho, jak si člověk představuje Neapol. (Člověk = nikoli Ty, nýbrž někdo jako Shelley a Byron.) A jak se tu hraje! Rado, to by ses zbláznil! Občas si vyrazíme na špacír v noční mlze a zčista jasna se ozve v plénu – Našel jsem si novou holku – my v tu ránu dáme zpátečku, doklátíme se do nejbližší putyky a tam jsou – trubka, trombón a klárinet, piano, bicí a kytara: klasickej sextet, omezenej na minimum. Začínám tu propadat neworleánskýmu jazzu – jeho senzační, božské improvizaci a jednoduché naléhavosti. Možná proto, že má hlubší kořeny než velké swingové orchestry, je vemlouvavější a původnější, je počátek i osa toho všeho.

Čímž se dostávám ke konstatování, že jsem si opravdu našel novou holku. Seznámil jsem se s ní v De Youngově galerii, kterýžto detail uvádím jako důkaz, že kultura není tak docela marná záležitost. Je Rakušanka, její rodina vypadla z Vídně v osmatřicátým. Smyslnosti – tvé jméno je Leni! A člověče, kdybys viděl ty proporce! Per – fekt – ní! Navíc nosí na ramenou šíleně chytrou kebuličku a je naprosto a bezelstně upřímná – tedy 180° obrat od blyštivého drahokamu, jehož září jsem byl oslněn – inu, není tomu ještě tak dávno. Když už jsem to nakous (což se mi nestává) – fama fert, že její druhý film je stejná katastrofa jako ten první, já ho tu už nezastih. Přesedlala taky na zpívání, loni na podzim měla sezónní smlouvu v Perském pokoji a nahrává desky. Bydlí s Bucklerem ve starém paláci Ramona Navarry. Jednou jsem jel kolem – dostal jsem se do Los Angeles na třídenní propustku – ale jen jsem si to objel. A pak jsem se střískal v hollywoodské kantýně.

Leč vraťme se k Leni. Bydlí jen přes záliv v Berkeley. Její otec dřív šéfoval Kempner Verlag, známé to nakladatelství ve Vídni. Jejich byt je pořád plný návštěv – a kdybys slyšel ty řeči! Mně z toho jde hlava kolem. „Chcete říct, Franzi, že vinu svalujete na celý národ?“

„Pochopitelně – já hovořím o svobodné vůli, o nutnosti –“

„Ale co když ta vaše ‚svobodná vůle‘ není nic jiného než obyčejný determinismus interpretovaný na vyšší úrovni? Co jsme udělali my, když vypukla minulá válka, co? Zabručeli jsme: ‚Nichts zu machen,‘ a oblékli uniformy –“

A z druhé strany slyšíš – Spengler, Hesse, Koestler, Bergson – jména a vznešené myšlenky kmitají vzduchem. Když se od nich vracím do kasáren, hlava mi třeští víc než po flámu.

Nicméně je to pro mě dobrá škola. Je totiž faktem, Rado, že od té doby, co sloužím u námořnictva, jsem skoro přestal o válce uvažovat – rozuměj jinak než v čistě technickém slova smyslu. A díky Leni jsem si uvědomil, že taky o něco jde. Pro ni trvá tahle válka už hezkých pár let a není to jen boj abstraktních ideologií. Pro ni má podobu bezprostředního konkrétního násilí a teroru. To pak člověku spadne hřebínek. Nelze oddělovat teorii od praxe, kamaráde. Říkám to s bolestí v srdci, ale velevážený pan Immanuel Kant vyprodukoval takový sračky, že jim není rovno.

A tímto procítěným prohlášením končím. Navíc musím jít šprtat britskou signalizaci (jako by naše nestačila, aby z toho byl člověk magor). Díky za přehled zpráv o naší grupě. Se zadostiučiněním jsem se dočetl, že i Čínskej se konečně rozhodl zasáhnout do současného konfliktu – je mi jasný, že druhá fronta se nyní může otevřít. Je mi taky jasný, že je ode mě všívá podlost kecat o Francisku, jazzu a sexu, zatímco Ty se válíš v blátě, ale čert vzal etiku, člověk se musí rozšoupnout, dokud to jde. Neříkej, že Ty si tam občas nezalaškuješ s nějakým heboučkým kožíškem. Zdá se, že bude snazší dostat se na Frice přes Norsko od Severního pólu, anebo to vzít proti proudu po Dunaji. Tak se tam nepředři a připoj se k našemu zbrusu novému pokřiku: To-to, ta-ta, ty-ty-tů, námořníci k raportu!

Russ Suchozemec

Fontána byla na cucky. Hladké úlomky mramoru, kusy paží a torsa nymf a delfínu se válely v louži špinavé vody a slzely nad nimi jen kapky deště. Lví hlava plivala neduživou stružku do široké lastury, popraskané a omlácené a prosakující v zelenočerných skvrnách. Kdysi to bývala malebná fontána na rozkošné malé piazze. To si člověk dokázal představit i teď.

Šli jsme po ulici studeným deštěm, okované boty cvakaly po ohlazené dlažbě, a mířili jsme ke známým dubovým dveřím s mosaznou hlavou berana jako klepadlo. Oppenheim volnou rukou jednou rázně a pak třikrát lehce zaklepal. Zevnitř se odněkud ozval tlumený výkřik.

„Není to nic extra, ale je to střecha nad hlavou.“ Významně na mě mrkl. Přitom v té své helmě, zastříkané a ošuntělé bluze, se samopalem hlavní dolu na jednom rameni a se zasviněným vojenským tlumokem přes druhé vypadal spíš jako pirát anebo jako středověký lapka.

„Na čem stavíš své přesvědčení, že tě vůbec pustí dovnitř?“ zeptal jsem se. „Podívej se na sebe!“

„Pustí mě, neboť jsem prostě neodolatelnej. Už jsem Ti to vysvětloval, Virdone.“

Ozval se skřípot a kovové nárazy vytahovaných petlic, něco jako když se spouští padací most a hradní mříže, a mohutné dveře se otevřely dovnitř. Vykoukla scvrklá kožená tvář s vlajícím bělostným knírem. Vrátný Frederico.

„Buona sera,“ pozdravil Opp.

„Vossignori.“ Frederico se uklonil a zabodl do nás šedá očka.

Jeho úklona, obřadný pozdrav i ten pohled byly mistrovskou etudou potměšilosti. Frederico nenáviděl všechny Američany bez rozdílu, bez jediné výjimky. Ustoupil do chodby, my jsme přešli kolem něho a stoupali nahoru po prošlapaných mramorových schodech. Na prvním odpočívadle se rozletěly dveře do pokoje, vyběhl z nich nějaký hošík, pověsil se Oppovi na nohu a ječel: „Apííí! Máš caramella?“

„Počkej, co to děláš?“ Opp zdvihl chlapce do náruči. „Jak se máš Quido?“

„Žvejka! Caramella, máš?“

„To víš, že mám, počkej chvilku. Kde je mamma?“

Najednou jako by někde vytáhli stavidla, zaplavil nás nezarazitelný příval italštiny – modlitby, zapřísahání, výkřiky nadšení, všechno v jednom – a Teresina s rozevřenou náručí se mu vrhla vstříc.

„Api!“ jásala. „Api, Api, ách, grazie a Dio!“ Popadla ho, přitiskla k sobě a na tom temném studeném odpočívadle se objímali. Všichni tři – muž, žena a dítě. Za nimi jsem v průhledu uviděl Giuliu, ruce měla zkřížené na životě a pozorovala nás.

„Ciao, Giulia,“ řekl jsem.

„Ciao, Giorgio.“

„Ach, Api,“ vzlykala Teresina, „já – modlit – ty – živý… vero!“

Pustil ji a ušklíbl se koutkem úst. „Na mě nikdo nemůže, já jsem ze železa. To jsi nevěděla?“

Radostně zavrtěla hlavou, ačkoli nerozuměla, co říká, a pohledem láskyplně přejížděla jeho obličej. Bylo jí asi třicet, měla hubenou vyzývavou tvář a pod vlasy černými jako uhel jiskřily oči jako temná sklíčka nastavená proti slunci. Její krása byla drsná, ale brala člověku dech a vyvolávala představy dávno za šlých časů, kdy muži v krátkých širokých kalhotách a přiléhavé kazajce se spolu na venkovských jarmarcích potýkali dřevci.

„Ecco – vieni, vieni,“ zvala nás a my poslušně vešli do pokoje, který mě pokaždé roztesknil. Na promáčených stěnách praskala omítka a porůznu tu stály rozmlácené kusy všelijak sehnaného nábytku. Pokoj sám byl nádherný, velkolepě řešený, ale všechno v něm bylo zpustlé.

„Caramella, caramella!“ domáhal se Quido a tahal přitom Oppa za nohavici. „Ho ancora fame, sai…“

„Zitto!“ okřikla ho matka a laskavě se ho pokoušela odtrhnout.

„Cože je to?“ zeptal se Opp Quida. Sundal si helmu, samopal postavil opatrně do kouta a dřepl si proti hošíkovi.

„Co?“ Udělal z dlaně kornout, přiložil ji k uchu a tvářil se, jako že neslyší – občas se takhle škádlívají děti u nás v zapadlejších místech států. „Cože? Co jsi říkal?“

„– ledám!“ křičel Quido, smál se na celé kolo a bušil Oppa do kapes blůzy.

„Jo tááák… Ty chceš kousek pravý americký čokolády! Tak počkej, podíváme se, co se v tom dá dělat.“ A začal prohrabávat kapsy v blůze, ve vlněné košili, v kalhotách, všelijak se přitom pitvořil a prohmatával každý centimetr zvlášť a Quido kolem něho poskakoval v blaženém očekávání, oči rozzářené a tu a tam taky popleskal hrubé sukno. Byl to dokonalý rituál.

„Ecco!“ Opp odněkud vytáhl půl tabulky čokolády. „Tumáš!

No – co se řekne, Quido?“

„Grazie mille, signore. Mille grazie!“

„Prego, prego, prego…“ Opp vstal, shodil z ramene odřený tlumok a vytáhl z něj dva balíčky přídělu o deseti chodech, několik plechovek grapefruitové a ananasové šťávy, jednu konzervu prvotřídního britského hovězího a rozestavil to po otlučeném stole. „Není to zrovna snídaně u Tiffanyho, ale žrát se to dá!“

„Proboha,“ křižoval jsem se, „kdes vzal ty šťávy?“

„Utiš se, starouši. Půlnoční rekvizice. Nezaváhal jsem.“

„Ty jsi fantastickej padouch.“

Teresina si průhlížela aprovizaci, opatrně přejížděla prsty po plechovkách a krabicích, jako by to byl vzácný porcelán. Hlasitě se všemu divila, smála se a znovu se obrátila na Oppa: „Aách, Api, – ty – moc hodný, moc –“ Hledala slova, jak ho pochválit, snad z vděčnosti se chtěla vyjádřit anglicky, to na ní bylo vidět – a když slova nepřicházela, rozhodila rukama na přiznání prohry a znovu ho objala, tentokrát se slzami v očích.

„Nech toho,“ těšil ji, ale zmátlo ho to a očima hledal oporu u mě. „Přestaň, Teresino, neplač… Ty z toho nemáš radost? Z toho kusu žvance?“

Pohodila hlavou, smála se mezi slzami a z jejích úst se vyhrnuly překotně pospíchající potůčky italštiny. Vždycky mluvila, jako když hrom bije – aspoň nám to tak připadalo. V nezadržitelném přívalu její výmluvnosti se střídal posměch i upřímné veselí. Měla dychtivou chuť do života a nezastírala ji. S ničím si dlouho nedělala hlavu. Její muž byl nějaký bezvýznamný funkcionář fašistické strany ve městě a uprchl na sever, když Němci odtud odtáhli. Teresina ho s gustem proklínala a preventivně svolávala hromy a blesky na jeho hlavu, kdyby se snad opovážil přitáhnout zpátky.

V cikánských očích jí zlověstně zasvitlo a nad stolem se kmitl neméně zlověstně vypadající kuchyňský nůž. Pať! Pať! Nevěříš? Jen počkej! Počkej a uvidíš! Ten zbabělec! Rozšlápnu ho jako švába!

„A nyní –“ Opp se jí vymanil z objetí a stál s rukama vysoko nad hlavou jako slavný dirigent, než zazní první takt předehry, jako vyvolávač na pouti, „a nyní následuje malá pozornost našich nenápadných a přitom nedocenitelných přátel od proviantu, tento poslední výkřik módy přímo z Paříže.“ Zapískal na zuby slavnostní fanfáru, z tlumoku vytáhl svetr, který mužstvo fasuje na zimu, obřadně došel ke Quidovi a začal mu ho neobratně navlékat přes hlavu. Rukávy mu plandaly na bílých ručkách a dolní patent mu šel až ke kolenům. „To nic, však do toho doroste.“

„V roce 1955 mu bude jako ulitej,“ rýpl jsem. „Jak ses k tomu dostal?“

Pokrčil rameny. „To mám od Hickeye. Dal jsem mu za něj tu skopčáckou dýku.“ Postavil se vedle chlapce. „Ale to, lidičky, ještě není všechno. Já dnes potkal svatýho Mikuláše.“ Shýbl se a postupně vytáhl z tlumoku tři krabice sušeného mléka, úplně novou erární deku a konzervu kávy. Provázelo ho při tom nespoutané nadšení, výbuchy smíchu a slzy tekly proudem.

„Oppe,“ řekl jsem. „Ty ses zbláznil!“

Otočil se ke mně a ruce zkřížil na prsou v prosebném gestu.

„Brácho, jen žádný kázání, O. K.? Dítě potřebuje vitamíny, to snad uznáš. Tak co má bejt? Snad se nebojíš, že přijdeš o ty svý frčky? Nebo máš strach, že z tebe nebude šarže?“ Najednou se rozohnil, až celý zrudl: „Tak jestli chceš něco vědět, zrovna teď, v tuhle chvíli s naším provijantem kšeftujou v Neapoli. Vydělávaj na lidech, který nemaj nic než holej zadek! Tak to je, seržante! A myslíš, že to je jejich chyba, že nemaj co žrát a třesou se zimou? Hovno, kamaráde. Stačilo málo a mohlo to takhle vypadat v Nashvillu, v Denveru nebo v Buffalu. Koukej na to taky z druhý strany!“

„No jo, já vím.“

„Tak hele…“ Naklonil hlavu ke straně tím svým typickým způsobem, kdy mi připomínal kačera, a naštvaně se uchechtl. „Ty si myslíš, když jsem žid, že nemůžu rozdávat? Nechme toho,“ mávl rukou a už zase objímal Teresinu, „a ty se krucinál starej o Giulii. Potřebuje potěšit.“

„Hele, hleď si svýho.“

„Vona se ti nelíbí?“.

„Líbí se mi – ale to s tím nemá nic společnýho.“

„Virde, vysvětli mi, proč jsi tak morbidně věrnej?“

„Napřed mi vysvětli ty, proč jsi jak utrženej ze řetězu.“

„Protože jsem prostá duše, Virdone. Prostá a zemitá. Určitě už jsi slyšel, že lidová moudrost praví: Když tu není ta, kterou mám tak ráád, tak mám rád tu, která je tu. Co ty z toho života máš!“

„Čert ví.“

„Vysvětli nám, Teresino,“ ptal se jí dramaticky jevištním šepotem, „proč tenhle náš Giorgio se i v týhle mizérii jako mezek obrací zády k jediný věci, která je na světě důležitá.“

„Ehhh…“ usmála se na něho, protože vytušila, co asi říká.

„Giorgio má – fidanzata?“

„Kdyby aspoň to! Von si to jen myslí!“

Všichni jsme se rozesmáli. Na Oppa se člověk nemohl zlobit. A mně dělalo dobře, že se takhle veřejně a nenuceně mluví o mých záležitostech. Taky se mi líbilo, že mi říkají Giorgio. Znělo to tak plně a s příslibem romantiky. Mnohem líp než George, řádný občan a věrný otrok. Tady jsem si připadal jako hrdina na jevišti – sice ne ten v hlavní roli, ale přece hrdina…

O něco později jsme zasedli k večeři – byla pasta a to bezvadné britské hovězí a vino rosso a Opp a Teresina si pořád měli co povídat a my s Giuliou jsme jen poslouchali. Giulia byla asi pětadvacetiletá a pravý opak své sestry. Byla malá, pleť měla hedvábnou a celá byla taková kyprá, až jsem se radši snažil nedívat. Měla dlouhý, dokonale tvarovaný rovný nos, ale měvíc zaujala její oblá italská bradička. Mluvila málo a tichým hlasem. Vdala se krátce předtím, než jejího muže odveleli do Afriky. Padl tam do zajetí u oázy Mersa Matruh. Víc jsem o ní nevěděl. Teď mi došlo, že mě Opp vzal s sebou hlavně kvůli Giulii.

Po večeři si Opp posadil na klín Quida a ukazoval mu starý trik, jak se rozdrnčí vidlička na kraji stolu, a já jsem si prohlížel poštu. Přišel mi dopis od Nancy, psala, že si vyjely s Liz na víkend do Michiganu, a jak to chodí u nich v nemocnici. Druhý byl od Dala, dlouhý dopis odesílaný z Fort Sillu, který mě nejdřív naštval k nepříčetnosti, ale nakonec jsem se hlasitě smál.

„Kdopak ti tak lechtá bránici, Virdone?“

„Ále, můj spolubydlící,“ odpověděl jsem. „Ten viceadmirál?“

„Ne, ten ne. Ten z vojenský přípravky. Teď je v důstojnický škole a trénuje na dělostřelce. Píše – člověče, to by tě mohlo zajímat – píše tu, že dělostřelecká palba je o 500% účinnější, jestliže k výbuchu dojde patnáct metrů nad zemí, než když k němu dojde až při dopadu.“

„Panebože, to rád slyším.“

„Taky píše, že když vybuchne granát, nejdůležitější je rozptyl.

Vybuchne-li teprve při dopadu, většina střepin se zaryje do země nebo vyletí vzhůru. Ovšem jestliže vybuchne už ve vzduchu, střepiny se snášejí pod příslušným úhlem, mají čas se rozptýlit a účinně pokropit celý prostor.“

„To nemyslíš vážně. Co to je za pitomce? Já už nemůžu.“ Chechtali jsme se jako hyeny.

„Jestli mi nevěříš, poslechni si citát: Na uspokojivou likvidaci dobře zakopaných jednotek platí jedině: 1) koncentrovaná palba, 2) správný úhel odrazu střepin; samozřejmě kromě přímého zásahu, což ovšem je záležitost velmi náročná a nejistá.“

„No, to jsem hned klidnější!“ Opp se nakláněl nad stolem a oběma rukama do něj bušil. „Ježíši Kriste,“ chechtal se, „já se z toho poseru.“

Teresina dychtivě nakoukla do dveří, aby jí nic neušlo. „Co se stalo?“

Opp mávl rukou a pořád jen nevěřícně kroutil hlavou. „To ti nemůžu vysvětlit – je to moc komplikovaný. Pojď radši ke mně, ty moje nádherně rajcovní ženská, a dej mi pusu.“

Když ovšem se věci nevyvíjejt ehm, podle plánu a přijde rozkazk taktickému postupu směrem k týlu, není nouze o všeliká překvapení. V tu chvíli jsou předsunuté hlídky přímo veledůležité. Drží se čela ustupujících pěšáků (to jako vás, kámo) a zaměřují na 100 m před ně. Na takovou vzdálenost se teda dá zaměřit, to si piš, bráško. „Na křižovatce projíždí kolona nepřátelských nákladních vozidel. Vyřiďte je, pane Dalrymple.“ A když sebou člověk nehodí, nemaká jako blázen a neštěká radistovi rozkazy, aby děla vzdálená od něj 3-4 kilometry začala pálit do 2 minut, už ten problém nevyřeší…

Choulil jsem se zimou ve zpustlém paláci, v zaflákané ošuntělé uniformě a bagančatech ke kotníkům od bláta, po týdnu na frontě a dalších čtyřech dnech přetahování munice, a přesto jsem pociťoval škodolibé uspokojení, když jsem si představil, jak Dal v nažehleném khaki dřepí ve třídě a hloubá nad pravidly dělostřelecké palby. Hnulo mi to žlučí a současně jsem se mohl potrhat smíchy. Jeden jsme dole, jeden nahoře, jak by řekl Russ…

Co mi tu opravdu chybí, je Chris. Panebože na nebesích, jak mně se po ní stejská. Ty bys měl denně na kolenou děkovat Bohu, že nejsi ženatej! Nemáš šajna, co to je mít ženu a bejt od ní. Člověče, to Ti rve vnitřnosti hůř než vitriol.

Což mi připomíná, že Ti musím poděkovat za ty zevrubný instrukce, který jsi poslal Chris stran Císařovny. Aby nám ji Hospodin zachovati ráčil!

Do dalšího odstavce se mi věru nechce. Proč to musím psát právě já? Ale odkládat to nemá cenu, zejtra ani za rok to nebude o nic lehčí. Tak to radši vyklopím hned. Terryho sestřelili při tom děsným náletu na Schweinfurt. Začalo jim hořet křídlo a pak je rozstříleli na cucky. Prej snad někdo tvrdil, že zahlíd dva padáky, ale někdo jinej říkal, že to není pravda, nikdo nevyskočil. Terryho malá sestra volala Chris, dostali dopis od velitele Terryho perutě. Byl v akci celkem 43 x a měl na svým osobním kontě 4 nepřátelský masmy.

Kdybys věděl, jak mě žere, že ke vší Tvojí mizérii musím přidat ještě tohle. Jen si myslím, že bys to chtěl vědět. Byl to bezvadnej kluk. A svým způsobem nás všecky převez. Vypadal vždycky vždyť ho pamatuješ – jako zakyslej citrón & sralbotka & vidíš ho, co dokázal. Bože, Georgi, já bych se nejradši zfackoval kvůli tý hádce, jak jsem tehdy na něho v opici řval & pouštěl si na špacír svoji nevymáchanou hubu. Tohle už se mi nikdy nesmí stát, fakt se hodlám krotit. Prosím Tě, Rado, dávej na sebe bacha & napiš –

„Hej, Virde, čti ještě dál! Ať se poučíme, jak načasovat…“ Zarazil se. „Co je?“

„Píše o jednom kamarádovi,“ odpověděl jsem. „Dobrým kamarádovi. Sestřelili ho nad Německem.“

Obě dívky už byly zase v pokoji. Tázavě mě pozorovaly, tušily něco zlého, ale nevěděly, o co jde.

„Un amico,“ vysvětlil Opp. „Caduto.“ Výmluvným gestem naznačil situaci – letadlo se ve vývrtce řítí k zemi.

„Ach, poveretto…“ a zase ten nezadržitelný příval soucitné účasti. Zaskočilo mě, že mají oči plné slz, a sklopil jsem hlavu. Kdybych nebyl tak strašlivě utahaný, kdyby se ty děvčata na mě tak nedívaly – s tak upřímným porozuměním a soucitem –, byl bych se ovládl. Takhle jsem se bezmocně rozklepal. V žaludku mi kysele kručelo.

Opřel jsem si hlavu o hladkou vlhkou zeď a zavřel oči. Teresina mi dál něco povídala tím hlubokým konejšivým hlasem, ale pod ním mi jako obligátní bas znělo dum-dum-dum-dum dělostřelecké palby jako žuchání pytlů s pískem dopadajících ze závratné výše. Šest měsíců dělostřelecké palby! Šest měsíců od vylodění v Salernu a my jsme nedosáhli nic, vůbec nic. Postupujeme po pídích v prachu a blátě úzce zaříznutých údolí a podvědomě čekáme na neúprosný rytmus dělostřelecké palby, která se ozve odněkud z výšin za našimi zády a pak to rozpálí ze všech stran.

Všechno je jinak. Vždycky jsem si myslel, že válka je – vlastně nevím co, ale něco definovatelného. Dokud jsem byl v Cambridgi a četl jsem si v učebnicích, měla pro mě válka přesně vymezené kategorie: násilí a zabíjení, momenty úzkosti a strachu – až potud to souhlasilo, ale tyhle kategorie měly být úhledně pospojované úsilím něco začít, něčeho dosáhnout a pak to zakončit. Ve skutečnosti to takhle nevypadá. Tady nikdy nic neskončilo. Jeden den byl horší než druhý – tu selský statek bez střechy, tam bezhlavá madona s dítětem vražená pod kamenný žlab, rozčísnutá cedule s nápisem VITA PIU SANA, skřípající v mrazivém větru (jak se teď dovíme, co dělat pro život zdravější), drátěné zátarasy trhají rukavice, mundúr, všechno na světě a rozdírají ruce, vojáci padají jako mouchy, moří je rány a nemoce, mizí navždy a na jejich místech se objevují nové tváře, vyděšené a nejisté, a my je nenávidíme, protože se bojíme jejich strachu, jejich nezkušenosti ohrožující i nás a s reptáním je učíme to málo, co jsme se už sami naučili.

Nakonec po trpce vykoupeném úsilí nám došlo, že tomu nebude nikdy konec. Že tenhle hnusnej kolotoč nás bude šrotovat, dokud všichni nezhebnou nebo nebudou úplně na dně, včetně mě, až prostě nezbude vůbec nikdo, na všechna místa nastoupí čerstvé síly a jen vedení týlových složek v Neapoli, co kšeftuje s benzínem a cigaretami a s přídělem potravin na černém trhu, si bude spokojeně mnout ruce. Na našich řídkých dovolenkách v Neapoli jsme si na tomhle zadním voji vylévali vztek, protože nám leželi v žaludku víc než Němci. Sráželi jsme je z chodníků do jízdní dráhy, vytlačovali od nálevních pultů a při sebemenší příležitosti jsme se s nima rvali. A přitom tohle naše počínání bylo stejně stupidní a nesmyslné jako všechno ostatní.

Krucinálfagot, do horoucích pekel se vším! Vytáhl jsem z kapsy mušličku pro štěstí a sevřel ji v dlani. Někde je Chris, ale je to strašně daleko. Kéž na její vlasy svítí slunce… Tak Terry! Jak to tehdy roztáčel na bále po slavném fotbalovém mači s Yalem a mával na Anitu O’Dayovou, trsající před pulty bandu. V mondénním obličejíčku odbojný výraz, zpívá s orchestrem Vyvez mě za město, s úsměvem na něho kývá. Měl jsem ho před očima, jak samá ruka samá noha zabořený v písku mžourá na Russe a vrčí: „Tvůj život se de facto dá přesně předpovědět.“ A pak se ke mně nakláněl před stůl u Bicka, krčil rozbitý nos a se vztyčeným prostředníkem mi svěřoval: „Potřebujou mě tam!“

Sevřel jsem mušličku v dlani a vrátil se v myšlenkách k Chris – jak k nám vchází do pokoje po jednom tom slavném fotbalovém zápase, pleť jí svítí jako perleť nazlátlých lasturek z její sbírky, v očích má dychtivé očekávání, směje se bezelstným šťastným smíchem – a v místnosti jako by i vzduch změnil své složení.

Přeběhl mi mráz po zádech, až jsem se celý zkroutil a nerudně se probral k vědomí. Světlo sláblo, snášel se soumrak. Byl jsem ztuhlý na rampouch. V místnosti zůstala už jen Giulia, choulila se u kamen, paže přitisknuté k bokům. Kde já jen viděl někoho takhle sedět v pošmourném sychravém soumraku?

„Ciao,“ zadrkotal jsem.

„Ciao, Giorgio.“ Plaše se na mě usmála.

Co tu vlastně dělám, napadlo mě. Klimbám napůl opilý ve společnosti tlusté ošklivé holky, kterou skoro neznám, zatímco můj kamarád se ve vedlejší místnosti do roztrhání těla (a patrně nedostižně) miluje s Teresinou.

„Co si o mně myslíš, Giulio?“ Slyšel jsem svůj hlas jakoby z velké dálky. Jako bych stál vedle sebe a odhodil všecky své povinnosti a svazky. „Co si o mně myslíš, ale docela vážně – co si myslíš o špinavým přivandrovalci, kterej usíná na návštěvě? Nenávidíš mě? Máš mě za dobyvatele, za vetřelce? Anebo ve mně vidíš kouzelníka, co mávnutím ruky vykouzlí jídla, až se prohýbá stůl? Napadá tě někdy, jak asi bude vypadat tvůj život v roce 1950? Nebo 1970? Tedy za předpokladu, že tohle přežiješ? Za předpokladu, že to vůbec někdo z nás přežije…“

Odmlčel jsem se. Tváře se jí lehce rděly. Sklopila oči a po chvíli je zas zvedla. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že mi rozumí, ačkoli jsem věděl, že to není možné. Odpověděla mi italsky stejně neúčastným a monotónním tónem, jako jsem mluvil já. Zdálo se mi, že říká: „Chtěla bych tě nenávidět, byla jsem odhodlanátě nenávidět, ale nemůžu. Prostě to nejde. Všechny systémy, v nichž žijeme, jsou v podstatě barbarské, můj nepříteli. My jsme kdysi byli nejmocnější říší na světě, bezvýhradně jsme ovládali stovky národů od Skotska až po řeku Tigrid. A teď je naše říše už po mnoho staletí rozdělená a rozchvácená. Jediné, na čem záleží, je život, Giorgio. Život každého jednotlivce.“

Říkala to tak? Nebo aspoň něco podobného? Kdo ví, ale stejně jsem odpověděl: „To je pravda, jenže státní zřízení rozhoduje o našich individuálních osudech – tomu se nedá vyhnout.“

Její oči mi namítly: „Jistě, ale člověk má někdy možnost volby. Může se na úřady vykašlat. Ty například kdybys chtěl, mohl bys ted: třeba v tomhle okamžiku, dezertovat z armády.“

„Jenže by mě chytli a odsoudili, nejspíš k trestu smrti.“

„To je možné. Dokonce pravděpodobné. Ale udělat bys to mohl. Tu možnost volby máš. Žere tě hrabivost vašich vlastních lidí i zabedněnost vašich vlastních důstojníků – slyšela jsem, jak o nich mluvíš. A přitom z armády nezběhneš. Dokonce tě možná nikdy ani nenapadlo, že bys mohl dezertovat.“

„To mě nenapadlo, protože já víceméně věřím v to, zač bojujeme.“

„Každý v to věří – více či méně.“

„To není pravda, naše důvody jsou správné – rozhodně lepší než pohnutky nacistů. Bůhví, jak to vlastně všechno je, ale naše věc je spravedlivější než většina ostatních. My jistě taky děláme svinstva, a to je špatný, to se nedá oddiskutovat – ale v konečné instanci je to pro větší dobro, chápeš?“

„Co to je to vaše větší dobro? Jestliže každý systém bez výjimky je ochoten obětovat životy vlastních občanů k dosažení svých cílů a jestliže každý systém nakonec padne, což je naprosto jisté, jak může existovat nějaké větší dobro než radost, kterou přináší upřímné spojení muže a ženy, osobní hrdost na dobře udělanou práci a snění…?“

Zmlkla a já taky. Soumrak zhoustl, už jsem ten její vážný kulatý obličej sotva viděl. Přítmí zjemnilo její rysy, tvář měla jako z mramoru a čistou jak renesanční socha. V tu chvíli byla téměř krásná a především neuvěřitelně ženská. Ztělesňovala symbol všech žen, podstatu ženství v křehké zranitelnosti i majestátní síle. Byl jsem při smyslech, anebo se mi to všechno zdálo? Snad ještě nikdy v životě jsem nebyl tak nepřirozeně rozcitlivělý, tak sám sobě k neunesení…

Ozvalo se jakési zabrumlání, sotva slyšitelný podzemní rachot, který sílil a kypěl, až se z něho vyloupl pulsující dunivý tón. Letadla – ale nejsou to naši. Nálet! Automaticky jsem vyskočil. Giulia taky vstala. Dívala se vzhůru, jako by je mohla zahlédnout tím promáčeným stropem. Hřmění už bylo na dosah a pořád rostlo. Ve zlomku vteřiny mě napadlo, že do krytu to nestihnem, tak aspoň k nějaké zdi, nejspíš ke stěně – a už tu byla první exploze a po ní dvě další. Místnost se otřásla a Giulia se rozběhla ke mně. Strhl jsem ji pod masívní dubový stůl a tam jsme se skrčili vyděšení k smrti, zatímco nad námi se rozpoutalo peklo. Třikrát se ozval příšerný praskot, až jsem měl pocit, že se mi rozskočí lebka, a pak se to přehnalo.

Svíral jsem Giuliu v náručí. Hlavou se mi opírala o hrdlo. Vlasy jí voněly mýdlem, potem, ženskou vůní a na krku jsem cítil její horký dech.

„Giulio, ach, Giulio,“ drmolil jsem. „Já tě chci. Hrozně.“ Zajíkla se tichým zaúpěním a odtáhla se ode mě. Lekl jsem se a hned jsem ji pustil, ale vtom mi sama sevřela ruku do dlaní. „Vieni,“ šeptala mi. „Presto, presto…“

Zavedla mě do svého pokoje. Odepjal jsem si pás s náboji a házel na hromadu blůzu, košili, okované boty – se zazvoněním dopadly na studenou kamennou podlahu. Teprve pak jsem se otočil. Seděla nahá na pelesti postele, ruce složené na kulatém bříšku a upřeně mě pozorovala. Najednou jsem úplně vypadl ze hry, tonul jsem v rozpacích, měl jsem na sebe šílenej vztek a nevěděl jsem, co mám dělat. Giulia zvedla ruku a přitáhla si mě k sobě.

„Abbracciami. Giorgio,“ zašeptala a chvěla se po celém těle, „abracciami, amore…“

Lehl jsem si k ní a rozechvěl jsem se zároveň chladem i vášní. Prsa měla plnější, než jsem si představoval, a nohy kratší. Už jsem se třásl tak, že jsem se nedokázal ovládnout. Hladil jsem ji a mazlil jsem se s ní, jak jsem nejlíp uměl, ale když jsem se chystal do ní vstoupit, zastavila mě.

„No,“ řekla něžně, „lente, lente, Giorgio. Aspetta un poco…“ Jemně, ale rozhodně mě překulila na bok, pak na záda, rukama mě hladila na prsou, potom sklonila hlavu k mému břichu, k mému přirození a její rty a jazyk se pohybovaly s hebkou sladkou ostýchavostí. Její jemné naléhání mě udržovalo ve slastném vzrušení. Pomilovala mě, pak mi šeptala mazlivá slůvka, jimž jsem nerozuměl, a znovu mě milovala… Propadl jsem se do údolí slastí, do oázy úplného uvolnění, tichého štěstí. Veškeré napětí i chvění pominulo. Klečel jsem nad ní a vpíjel z jejích nádherných prsů její ženství. Pokryl jsem její hladké bříško polibky, mnul jsem kožíšek na malém pahorku, laskal jsem ji a v návalu pýchy jsem naslouchal jejímu radostnému sténání.

Když jsem konečně do ní vstoupil, byla to triumfálnl cesta římského imperátora se vší nádherou a slávou. Vykřikla a vzepjala se v okamžiku milostného vytržení. Milova1 jsem ji znovu a hned pak ještě jednou, já, imperátor vší vášně projevované i přijímané. Vstoupila do mě obrovská síla. Obklopeni smrtí jsme uprostřed života. Je to tak. Ach, Terry – milost na nás může sestoupit i uprostřed pekla…

Měla pravdu, tahle nehezká mlčenlivá dívka s vlasy v barvě hlíny. Všude tady zuří válka, přímo kolem nás na skalnatých svazích za zatáčkou na silnici nad Minturnem, v blátě a ledovém vichru mezi trnitým křovím, které rozdírá ruce i obličej. Tam se já pozítří vrátím, ale pravdu má ona: podstatou všeho jsou jen tyhle chvíle, ty ostrůvky zabydlené naprostou upřímností – ty osobní triumfy splynutí těla s tělem, srdce se srdcem…

Zvenčí sem doléhal rachot těžkého vozidla, nějaký náklaďák nebo transportér, ale určitě kabriolet, tou dobou už jsme měli všechno se sklápěcí střechou – dýchavičně stoupal do kopce a projížděl piazzou a za vysokým úzkým oknem se bez ustání lil déšť…

3.

Rozmilý blátošlape,

nemá absolutně cenu snažit se Ti líčit, kde jsem, cenzura by to stejně nepustila. Označme tedy místo mého pobytu pracovním názvem Kdesi na krásném modrém Pacifiku. Je mi jasný, že pokud jde o psaní, jsem zavržení a opovrženíhodný lump. (Ale na mou duši, že se poslední dobou sotva zmůžu na to, abych odeslal krátké komuniké starému pánovi.) Jsem opět na moři a zdá se mi, že už nejmíň sto let. Zas je to torpédoborec, tedy opět kraksna k nepotřebě, tentokrát se jmenuje Jennison a mazlivě se jí říká Jenny. Dotáh jsem to na signalistu 3. třídy, což znamená větší žold (kterej stejně nemám kde utratit), delší hlídky, větší zodpovědnost (a s tím související honění kostry), víc papírování a míň spánku. Toho ubývá konstantně. Přibyly starosti s velením. Ze začátku to bylo vzrůšo, ale pak už jen samé eskortování tankových lodí, vlek cvičných cílů nebo přeprava vysoceoktanového benzínu (jedna báseň!). Když jsem se hlásil k námořnictvu, představoval jsem si to trošku jinak, ale kolik představ se kdy člověku splní?

Jediný jasný bod v moři šedi: Po všem tom bloumání oceánem jsme přistáli na Samoy a konečně jsme se dostali na břeh. Prohlédli jsme si všechny domorodé atrakce (Kipling možná našel upravenější, něžnější dívku v čistší a zelenější zemi atp., ale tady to určitě nebylo), objevil jsem dům Sadie Thompsonové a nakonec jsem přemluvil dva kluky z naší lodě, aby si se mnou vyšlápli na Mt. Vaea podívat se na hrob Roberta Louise Stevensona. Byl to nádherný zážitek vidět všechny ty sytě purpurové vrcholy tyčící se kolem a taky moře, převalující se ve vlnách ze želvoviny, ambry a kobaltu až na konec světa (Murph s Westlundem mi ovšem celou dobu nadávali, že si kvůli mě uhnali opruzení a puchýře) … Tusitala soukající své příběhy! Stevenson taky navštívil Kalifornii. Má snad můj život být přízračným, nevyzpytatelným stínem jeho osudu? Zatím aspoň nemám TBC (ale kdybych ji dostal, byl bych untauglich a nemusel bych aspoň sloužit na tý krabičce od sardinek). Zatím se můžu pyšnit vyrážkou na zadku a v podpaží mám jakýsi džunglový vřed, který mi vrchní lapiduch Hendich s gustem natírá salicylem (?), který pár minut pálí jako čert, ale jinak žádnou úlevu nepřináší.

Kromě Samoy nemám o čem psát – ačkoliv asi brzy už se začnou dít věci, však mi rozumíš. Tak trošku legrace: na jednom kotvišti, které radši nebudu jmenovat, probíhal spojařskej provoz jako hrom, všichni signalisti celýho pitomýho námořnictva, všichni do jednoho, jsou evidentně na to debilní blikání rychlejší než já, nějakej kretén z lehkého křižníku mi zrovna nadával, že se párám s odpovědí… a v tom se ozvala doprovodná letadlová loď: CO TAM CHRÁPEŠ  TY NAFOUKANEJ VOLE  Z  HARVARDU… Div jsem nespad z můstku. Byl to Richards ze spojařské školy, kterej mě nějakým zázrakem poznal (což se naopak říct nedá). Za dva dni jsem si zařídil návštěvu u nich na palubě. To jsem zíral, kamaráde. Poprvé jsem stanul na půdě pravého námořnictva: morálka, uniformy, japonský vlajčičky po celým můstku – tihle chlapi nám tu válku vyhrajou. Ale co, my se taky snažíme, i když je to hovno platný!

Zasvětím Tě trochu do slastí našeho života. Obyčejná voda je výhradně na příděl. Spací pytle jsou zaneřáděný a propocený. V podpalubí si připadáme jako v peci – rozžhavený, obrovský peci – takže se radši hrneme nahoru a v záchranných vestách se krčíme kolem dělových věží nebo se flákáme po palubě. Navíc pořád prší – déšť se vždycky přižene zčistajasna bez sebemenšího varování – takže nezbývá než zůstat ležet, třást se zimou a všemi páry vyprahlého těla pít vodu… Kam se posílá maso, máslo a cukr, to by mě samotnýho taky zajímalo – jedno vím ale jistě, do týhle prdele světa nikdy nedorazí.

Nejhorší ze všeho je (když už Ti beru iluze o životě u námorřnictva) nedostatek spánku. Člověk se jen motá a pořád je napůl v limbu. Například sloužíš od půlnoci do čtyř, praštíš sebou jako panák na střelnici vedle bedny s municí a v tu ránu máš budíček. Nebo s celým manšaftem tři hodiny nakládáš munici, a sotva poleví bolest v rukou a zádech natolik, aby sis moh zdřímnout, už s tebou něčí ruka třese, dokud nezabručíš „No jo, už jdu!“, zvedneš se a odvrávoráš znova do služby. Nebo začne ječet velitelský klakson, škytající chřestýš puštěný na tři sta decibelů, nemůžeš najít vestu ani košili (oblíknout si je musíš kvůli nebezpečí ožehnutí, jinak tě ženou k raportu), poslepu tápeš při všeobecné panice a hlavou se ti honí odporný představy japonských těžkých křižníků, torpéd nebo pum dopadajících na trup lodi jako krupobití… a když není ani poplach, ani nemáš hlídku, ani tě nehoní kvůli nějaký pitomosti – tak tě zas čeká spousta nahromaděnýho papírování.

Nakonec se potácíš šerosvitem vyčerpání, jak spráskanej pes, štěkáš kolem sebe a dopouštíš se hulvátství, ke kterýmu by ses nesnížil, KDYBY SES MOHL POŘÁDNĚ VYSPAT. Stačily by čtyři hodiny. Nebo aspoň dvě. Nemůžeš si pomoct, pořád ti klimbá hlava a jen zdřímneš, periodicky se probouzíš hrůzou. Usnul jsem ve službě. To je nejhorší, nejneodpustitelnější ze všech přestupků, jakých se na lodi můžeš dopustit. (Nezapomněl jsem, jak na Tolliveru jistý Kendall usnul ve službě při protiponorkové hlídce a jak velitel nařídil staršímu dělostřelci Strammovi, aby to vyřídil, a co následovalo.) Jenže nic nepomáhá: mneš si oči, koušeš se zevnitř do tváří, děláš dřepy, škrábeš se, kde se dá, a pořád usínáš, a to máš před sebou ještě skoro celou hodinu.

Nebudeš tomu věřit, ale téměř nepřetržitě máme bojovou pohotovost, dva dni a noci po sobě nikdo nezamhouřil oko. Tico Garcia tuhle přejímal rozkaz shora, že pohotovost trvá, a operační důstojník Carnwright na něj vyjel: „Tak co, co zas chtějí?“ Zvedl jsem oči a viděl, jak Tico stojí s deskami v ruce, bezpečně vyrovnává kolébání lodi, v očích mu žhne nepřítomný pohled. „Garcio!“ zařval operační. Tico zamrkal, trhnul sebou, přišel k sobě a zareagoval: „Ano, pane.“ A operační nás oba seřval jako kluky a Garciu hnal na hlášení. Není to od něho fair, protože Tico je nejlepší signalista na palubě. Byl prostě na dně, s tím se nedá nic dělat.

O úplně nejhorších zážitcích, o těch, který člověka nejvíc ponižují a rozzuří, nemůžu psát. To totiž nejde vypsat. Vím, že sám víš proč. Tohle bude muset počkat na nějaké nepředstavitelně vzdálené nádherné odpoledne v Cambridgi, až bude od řeky foukat chladivý vítr, budeme mít puštěnou desku se Šňůrou perel od Benny Goodmana a před každým bude stát obrovská sklenice Cutty Sark se sodou (nezlob se, že o tom píšu), až se zkrátka stane zázrak a budeme zas sami sebou.

Probíjíme se tišinami (čertví, co to vlastně je), kolem nás samá kluzká mazlavá voda a hnusný vlezlý vedro. Připomíná mi to jeden z kruhů v Dantově Pekle – ne ten nejnižší, spíš tak nějaký podkruh 2. Krucifix, vždyť já už zapomněl všechno, co jsem se učil nebo co jsem kdy četl. Ze San Diega jsem si přinesl na palubu Nostroma a Běsy, ale ještě jsem je neměl čas otevřít. Pořád listuju jak idiot v comicsech nebo poslouchám ve sluchátkách seriál pro vojáky, jako bych z těch plků mohl dešifrovat bůhvíjak světobornou pravdu… Zažil s to taky? Ten všepohlcující příval marnosti a zoufalství, jako by nezáleželo na tom, co člověk dělá? Připadá mi to hodně asiatský. Všichni tomu podléháme pomalu ale jistě se z nás ze všech stávají Asiati: tajnůstkářsky a nesmyslně se obíráme věcmi, jako jsou novozélandské mince, rámečky na fotografie, obrázek nějaké holky vytržený z rozdrbaného časopisu nebo dokonce z novin. Nečekaně propadáme návalům vzteku kvůli maličkostem, na které člověk okamžitě zase zapomene, ale nejhorší ze všeho je pocit – když člověk pozoruje nezemsky krásný rozbřesk nebo skupinu létajících ryb, míhajících se před přídí jako hrst stříbrných mincí, nebo přistání za bouře u rozervaných hor, nad nimiž se ženou dešťové mraky jako rozhněvaná božstva – ten pocit, že tohle všechno vlastně nevidíme, protože jsme duchem někde jinde…

Díky (jako vždy) za pozdravy od staré party. Hlavně za tu SKVĚLOU zprávu o Terrym. Díky Bohu, že je živ. Kdo by si byl pomyslel, že právě on jako jediný z nás skončí jako raněný hrdina. Hrozně mě štve, že trčí někde v zajateckým lágru v Německu. (Kde jsou ty civilizované doby, kdy válku vedli urození rytíři, zajatci se pravidelně vyměňovali a to se všemi vojenskými poctami!) Co se dá dělat, aspoň že pistolníci jsou naživu.

Ovšem kromě Jean-Jeana, Bůh budiž jeho duši milostiv.

Dostal jsem zmatený dopis od Dala, samá omluva a zájem – ten tón je zřejmě pod dojmem okolnosti, že se octl v přístavu, kde je naloží na loď (sám jistě víš, že v takových chvílích vystřízliví každý) a odvezou vstříc Velikému dobrodružství. Měl bych mu odepsat a snad se k tomu dostanu, pokud ovšem v sobě seberu patřičné nadšení. (Představa, že se z něj stal ženáč, otec a ještě blhej oficír, to vše během půldruhého roku, je pro mě dost těžko stravitelná.)

Před měsícem jsem viděl v žurnálu Kay M., nonšalantně se vezla na tanku, nohu přes nohu a ještě stačila posílat polibky nějakým šťastlivcům mimo záběr. Patří zřejmě k nějakýmu armádnímu souboru, producírujícímu se kdesi v Anglii. Slyšel jsem, že její nejnovější desky hrajou prim ve všech džuboxech. Bože můj! Kdyby si Kay myslela, že Hitler vyhraje tuhle válku, je schopná přistát v Berchtesgadenu padákem jen v černé podprsence a síťovaných kalhotkách. (Třeba jim to oběma ještě vyjde.)

V novinách jsem se dočetl, že jste se, vy zapadlí hrdinové, konečně vyhrabali z předmostí u Anzia a táhnete na Řím. Jsem rád, že Tě povýšili na desátníka, to už máš jeden společný rys s Napoleonem, ale ještě víc mě těší, že jsi zůstal celý… Závidím, Ti, Georgi, ani nevíš jak. Uznávám, že zima, bláto, hlídky, dělostřelecká palba atd. taky nejsou žádnej med, ale aspoň děláte něco konkrétního, aby to skončilo (i když na tom debilním italským poloostrově, kde, jak dneska chápe i ten největší blbec – dvacet smrkáčů s praky dokáže zastavit celou naši divizi). Jste v místech, kde se něco děje – v Římě, v Paříži, v Londýně, zkrátka ve Starém světě, v němž tkvíme od hlavy až k patě, kde jsou kořeny všeho, čím jsme (anebo taky nejsme). Jenže – co si tím lámat hlavu, jsme tady od toho, abychom drželi hubu a krok.

A přesto, navzdory nekonečným hodinám ve službě a směšně vzácným chvilkám na břehu někde v džungli s kusem chleba se šunkou a jedinou plechovkou piva – navzdory veškerý nudě a prázdnotě se nemůžu ubránit představě, že (na rozdíl od Tebe) teprve budu muset zaplatit svou daň za příslušnost k tomuhle nejpočetnějšímu a nejnáročnějšímu ze všech společenství. Nevím jak ani kdy a kde, ale jednou to přijít musí. Zřejmě už brzy.

Jako kámen padnu ke dnu,

v padesátým roce v lednu.

Jean Val-Jean Russ

BLESK-BLESK-BLESK

No tak fajn, podělaný ulejváci a bažanti, klidně hoďte kvéry do žita! Dalrymple právě otvírá druhou frontu!!!

Dle rozkazu, vážení, vyrážíme asi ve čtvrtek. Všechny houfnice nakonzervovány, příslušenství zabaleno a zapečetěno se všemi náležitostmi & už deset dní se tady povalujeme a div se neuchlastáme k smrti, protože několik královsky placených hovad z řad blátošlapů upustilo houfnici z výšky deseti metrů do spodního podpalubí, takže jsme čekali na náhradu. Teď konečně jsme PŘIPRAVENI JÍT NA VĚC. Ano, zrak Tě nešálí, starýmu se konečně povedlo přesvědčit jednoho z chlápků, co tahaj v zákulisí za šňůry, že mají po ruce nejstrašnější baterii v dějinách a že by byla škoda nechat ji zrezivět.

Náš starej je nepřekonatelnej – v životě jsem nikoho podobnýho neviděl. S ničím se nesere, vždycky jde rovnou k věci. Třeba hned první den, když jsem hlásil nástup. Je to zvláštní chvilka, co říkáš? To není, jako když se prvně opiješ, protože se svět s tebou nezatočí, ani to nepřipomíná první den na fakultě, protože si nemáš s kým pokecat ani komu vylít srdíčko.

Proběhlo to asi takhle:

D: (Vypjatý v pozoru, ruce na švech, pohled upřený před sebe) „Poručík Dalrymple hlásí nástup do služby, pane.“

S: (Přejel mě krátce jediným pohledem) „Tu vycházkovou čepici rovnou zahoďte, Dalrymple. Tady jsme na frontě. Nebudete si přece hrát na nějakýho pilota.“

D: „Rozkaz, pane!“ Nikdo nemůže tvrdit, že Čínskej se nedovtípí, zvláště když se mu to servíruje po lopatě.

Další zážitek: D, napůl mrtvej zimou a zblblej nevyspáním, celej od bláta, jak se snažil vyprostit třináctitunovou houfnici z bezedný bažiny za pomoci čtyř (ano, čteš správně) osmnáctitunovejch traktorů: „Poručík Dalrymple se hlásí na váš rozkaz, pane.“ –

S: „Kdy jste byl naposledy na dovolené, Dalrymple?“

D: (Po nepatrném zaváhání) „Od ukončení důstojnické školy nikdy, pane.“ (To bylo před pěti měsíci.)

S: (Významně se na mě podíval) „Měl byste o ni zažádat.“

D: „Rozkaz, pane.“

Tentokrát mi to došlo ještě rychleji a za 48 hodin už jsem byl ve Wood Hole, u Chris s dítětem. Neprskej, Rado, vím, že sloužíš za vodou už 101 let a jeden den, ale je to snad moje chyba, že ses přihlásil do toho idiotskýho kursu místo na normální vojenskou přípravu jako ostatní gentlemani? Vím, jsem krysa, ale musím to ze sebe vyklopit. 5 nádhernejch dní, do smrti si budu pamatovat každou minutu: zašli jsme do našeho baru U kotevního rumpálu v Hyannisu (vzpomínáš?), pak jsme se prošli po pláži v Nausetu a nakonec jsme zapadli do Ritzu poslechnout si, jak Helen O’Connellová zpívá Zelené oči. Ale bez party to nebylo to pravý – podívali jsme se po sobě a brzy odešli.

Zato Ronny, to je báječnej kluk. Na tom záleží, Rado, jedině na tom, ať si říká kdo chce co chce. S politikou, armádou a burzou ať mi vlezou na záda. Takhle jsem dřív nemluvil, viď? Jenže já to teď tak cítím. Ron mi sedí na klíně, potřásá kulatou hlavičkou, zívne a usne mi v náručí & já Ti přísahám, že si připadám jako první & poslední otec v dějinách. Nepoznal mě, dokud jsem si nesundal čepici & blůzu od uniformy. Osobně si myslím, že ten kluk je tajný pacifista. (Po třech měsících toho bláta v Georgii bych jím chtěl být taky.)

Teď jsem teda zbalený a čeká nás zámoří. Náš starej mě hrozně prohání. Buď se mnou má svý úmysly, nebo se k ničemu, ale doslova k ničemu nehodím. Uvidíme. Brzy si budu moct procvičit němčinu přímo v akci, aspoň doufám. Minulej rok jsem hrabal na vlastní hromádku, takže je nejvyšší čas začít dělat pro druhé. lke není jako šéf nejhorší. Dělostřelectvo je největší akciová společnost v armádě a po dobu války antitrustovej zákon neplatí. Takže nás čeká slušná řádka tučnejch kšeftů.

Koukej se vrátit v pořádku, ty starej sobče, protože s Tebou u velkýho vizoura potřebuju probrat spoustu věcí.

Nashledanou v Berlíně

Dal

Bez lásky, beze všeho

budeme ve slově stát!

Co s tím, vždyť není s kým,

můžeme jak chceme spát!

Stávkujem srdcem, jsou z něj jen pichlavé voštiny –

ne, pane, nebude nic, dokud se nesejdem s milými!

(Smích, chichotání, hluk ve studiu)

Haló, naši pistolníci, plavčíci, piloti a plamenometčíci, kde je vás konec?

Tady Chris

– a Nancy

– a Liz, v zastoupení Ann, která je někde v Seattlu nahráváme pro vás serenádu v kabině hudebního studia páně G. Schirmera stojícího v samém srdci města Bostonu. Jsme tu našlapané jak sardinky. Jako sestrám Allanovým nám to nejde, ale co chcete od hausfrau, fabričky a lapidušky? Leč rozhodly jsme se, že když vy jste se rozprchli na všechny čtyři světové strany, my se dáme dohromady a zavzpomínáme na staré časy. Přípravy byly stejně pracné, jako když se chystala oslava zápasu s Yalem. Dovedete si vůbec představit, co to je za výhru sehnat hotel v Bostonu? Nám se to přes všechny obtíže podařilo a jsme tu. Z Bostonu se taky úplně vypařila whisky, takže jsme se daly na cuba libre, je v tom spousta rumu. Velká spousta rumu! Krásně hřeje. Možná až moc. (Chichotání.) Teď zas řekni něco ty, Nancy, mně došla inspirace.

Ahoj, kluci, a hlavně ty, Georgi! Ahoj, miláčku! Před chvilkou nás napadlo, že bychom vám mohly natočit V-desku, ale nevíme ještě, co z toho bude. Jestli vůbec něco. Protože však jde vlastně o vysílání, vybraly jsme pro vás několik zpráv z domácí fronty. (Šustot papíru, nárazy na kabinu.)

Co to je?

Přečti to, tak čti…

Aha! Tak jo. „Spor o svetry nabývá celostátních rozměrů. Podnět k celé této dnes už téměř celostátní aféře dala letecká společnost Vought-Sikorsky, která ze své továrny v Stratfordu, ve státě Connecticut, poslala domů převléknout 53 děvčat s odůvodněním, že nosit přiléhavé svetříky do práce se přísně zakazuje z důvodů mravnostních“ – co? Oni je fakt poslali domů?

Prokristapána, čti ten výstřižek!

„– že prý děvčata mají nosit kalhoty a pracovní plášť anebo kombinézu. Odborová organizace automechaniků se k tomuto názoru nepřipojila s poukazem na skutečnost, že sekretářky v kanceláři pracují většinou ve svetřících. ‚Není mi jasné,‘ cituje se výrok zástupce jistého odborového svazu, pana Charlese G. Maniona, ‚proč svetříky nošené v kanceláři nepobuřují a proč v továrně jsou nemorální.‘“

Tak z tohohle nevěřím ani slovu.

„No ale sama vidíš, že to tam tak stojí.“ „Mluvčí firmy Vought Siko – který si nepřeje být jmenován, prohlásil, že názor firmy byl prezentován nepřesně. Celá akce byla zahájena z důvodů bezpečnostních, nikoli morálních. Poté citoval zjištění Státní rady pro ochranu bezpečnosti práce, v němž se uvádí, že svetr zachycený strojem se neroztrhne jako látka a že tedy v mnohem větším počtu případů může způsobit zranění osoby, která ho má na sobě. Na včerejší tiskové konferenci byla dotázána nad jiné povolaná odbornice na tyto otázky, herečka Ann Sheridanová, a ta prohlásila, že celá rozepře by se měla udržovat v patřičných proporcích. ‚Mně se to zdá jednoduché – útlá dívka v objemném svetru ohrožuje bezpečnost, objemná dívka v těsném svetříku ohrožuje morálku.“ „To je teda geniální výrok! To mě podržte!“ (Smích a šustění papíru.)

Další zprávy. „Herečka Dorothy Lamourová utrpěla vážný šok na shromáždění v Cincinnati, ve státě Ohio, kde se prodávaly válečné obligace. Každý, kdo nakoupil za 25 000 dolarů, měl právo na její polibek. Taky jistý Herbert M. Riesner vykročil pro sladkou odměnu, ale skácel se dřív, než si ji mohl vybrat. ‚Mám teď výčitky svědomí,‘ prohlásila slečna Lamciurová, když se podařilo pana Riesnera přivést k sobě a dopravit do bezpečí, ‚dělám to z čistě vlasteneckých důvodů a neměla jsem tušení, že tady v Ohio máte tak živou představivost.‘ “( Zase tlumené hihňání.)

Tak, hoši, tady máte naservírováno jako na talíři, zač vlastně bojujete. A nyní nastává chvíle rozdávání odměn a cen. Liz, postarej se o to.

S největší radostí. Není nad to rozdávat ceny, když člověk Počkej – už je konec! Konec téhle strany! Měly bysme –

Už jsme tu zas! Na odvrácené straně. A co tu vlastně máme?

Pro Dala předplatné do šestitýdenního kursu tance v uměleckém studiu Madame Lazongy. Pro George čtyři tibetské mnichy speciálně vyškolené v katalogizování významných momentů při pukání himalájských ledovců… Není to blbý?

Je – ale nic jiného mě nenapadlo. (Chichot do dlaní.)

Pro Russe v kůži vázané dílo Taliaferra Quondama Opojné noci pod hvězdami Pacifiku. Pro Terryho máme masku baseballového chytače, může v ní vyrazit, až zas půjdeme trsat.

Víte co, zapomeňte na to. Byla to taková náhlá inspirace, ale nějak nám to vtipkování nejde. Ve skutečnosti tu posedáváme jako schlíplé slepice, napájíme se tou cubou libre a vzkazujeme vám jen tohle: dávejte na sebe proboha pozor, vy potrhlí pošuci, máme vás hrozně rádi, stýská se nám po vás a chceme vás mít doma, to ze všeho nejvíc –.

Mám tě moc ráda, Georgi, prosím tě, dávej na sebe pozor.

A piš mi.

A, Terry, na tebe vzpomínáme ze všech nejvíc, modlíme se za tebe a nemůžeme se dočkat, až to všechno skončí, až tě osvobodí a zase budeme všichni pohromadě…

Tak fajn. Můžem začít? Raz, dva, tři:

V sobotu nešly jsme tančit.

K čemu? A taky s kým?

Bez tebe není to ono –

radši teď nikam nechodím.

Na shledanou, Georgi, a vůbec všichni –

 Na shledanou, pistolníci…

Na shledanou…

Ron zvedl V-desku z kotouče a zkoumavě si ji prohlížel. „Tři Karkulky na čepobití uprostřed válečné vřavy.“ Zavrtěl nevěřícně hlavou: „Bože, to je slátanina!“

„Byla to tehdy slátaná doba,“ upozornil jsem ho, „když se to vezme kolem a kolem.“

„Vy jste pořád byli ze všeho na větvi,“ uvažoval nahlas.

„Třásli jste se na ten skvělej, novej svět. Ameriko ty krásná, Ameriko má, tak nějak jste to brali. A ovšem Yankee Doodle Dandy.“

„Tobě to tak připadá? To se mýlíš. Vem si například Terryho –“

Neposlouchal mě, věnoval se své „vědecké analýze“. „Tady něco chybí,“ prohlásil.

„Pochopitelně.“

Zvedl ze stolu haldu, kterou už probral, a podíval se na mě, jako by si mě teprve teď všiml. „Kde jsou vaše dopisy?“

„Moje?“

„Ano – vaše. To je faktická otázka. Co psal všem tak blízký George?“

„Víš,“ zabručel jsem, „mně se nic tak zvláštního nestalo.“

„To jsem si moh myslet!“ stáhl koutky a z černých očí zas vyšlehly jiskry. „Ale na to já nenaletím. Ve skutečnosti to bylo takhle: vy jste schovával dopisy všech, ale vaše dopisy si neschoval nikdo.“ Pohodil hlavou a cynicky se zasmál. „To je perfektní!“

„Co se rozčiluješ,“ řekl jsem. „Russova loď šla ke dnu, Terry byl léta v zajetí. Ostatní možná měli –“

„Nenamáhejte se, na to já nenaletím. Tatík si v životě neschoval jedinej dopis – ledaže v něm byly tipy na akcie nebo na nějaký nemovitosti. Prosím vás, vždyť ten ani od maminky nemá jedinou řádku. S tímhle na mě nechoďte,“ odporoval mi umíněně. „Vy jste všechno pečlivě zakládal a ostatní to ani ve snu nenapadlo. Je to tak?“

„No a co?“ ušklíbl jsem se způsobem, kterému Amanda říká zastydlej úsměv. „Já mám své vzpomínky.“

„Dovolte, abych se zasmál,“ odpověděl, zdvihl fascikl a znova se pustil do čtení.

Miláčku,

maminka má v obývacím pokoji puštěné naše reprezentační rodinné rádio asi na 500 decibelů, aby jí nic neuniklo ze zpráv z bojiště, ale já mám tady u sebe svoje bílé philco na programu Ples mých snů a Bob Eberly mi zpívá Modré šampaňské. Vzpomínáš?

Právě mi to přerušili nejnovějším hlášením. Generál Patton a jeho Třetí armáda šíleným tryskem postupují přes Francii a mají někde obklíčené celé německé divize. Zdá se, že doopravdy vyhráváme, viď? Ach, Georgi, už to opravdu začíná vypadat, že válka brzo skončí. V soboru večer byly v týdeníku záběry pěchoty na tancích, vojáci mávali a jeden Ti byl moc podobný, ale nejsem si jistá, jestlis to byl Ty, v té helmě a v tom prachu se to těžko pozná… Já se vždycky snažím představovat si, že jsi na plátně Ty, že tam máváš, a hned se mi zdá, že jsi blíž. Pozoruješ, jak Tvoje Nancy cvokovatí, když Tě nemá u sebe? Na mou duši, někdy si opravdu připadám jako blázen.

Miláčku, COS DĚLAL V TOM ŠPITÁLE???? Byl jsi raněný, nebo nemocný? Co je s Tebou? Zlato, aspoň tu a tam se svojí holčičce ozvi. Moc prosím. Kdybys věděl, jak ráda bych byla s Tebou, abych se o Tebe mohla starat!

Moje promoce byla hrozně divná a smutná. Smutná hlavně proto, že vedle mě neseděla Liz a žes tam nebyl Ty. Nebyli tam skoro žádní kluci. Tys myslím znal Eustace Congera, se kterým chodila Marcia Brysonová, viď? Je praporečníkem válečného námořnictva. Ten tam byl a ještě asi dva, co dostali volno. Chyběla tam taky spousta tatínků. Všechno bylo jako ve zmatku, jako by všichni v poslední chvíli zapomněli a nepřišli, takový divný mišmaš – představovala jsem si to úplně jinak. Ale nakonec jsem stejně ráda, že jsem si tu školu dodělala.

Děkan Marsch byl skvělý. „Všem je vám jistě známo, že se v poslední době neustále mluví o poválečném zaopatření našich vojáků, o právech, která jim jako veteránům přísluší. Já bych tedy pro změnu rád promluvil o právech a povinnostech vás, absolventek univerzity ve Wellesley. Jaké jsou vaše vyhlídky? Jaké jsou vaše plány do poválečné budoucnosti? Svět po válce bude jeden velký chaos, ovládaný nervozitou, kterou s sebou přináší návrat k normálnímu životu, provázený těžkostmi nezadržitelné inflace. Chlapec, se kterým jste chodily v roce 40 a 41, se vrátí jako hotový muž – ale jiný než ostatní. Ve změněném světě, který tu najde, stane v rozpacích a s lítostí nad léty, která ztratil. Zatvrdil se ve věcech, které na první pohled ani neodhadnete, ani jim neporozumíte. Do značné míry bude tedy na vás, abyste utvářely podobu toho nového světa – pro něj i pro sebe, pro vás oba –“ V tomhle tónu pokračoval až do konce.

Bože můj, myslíš, že budu něčeho takového schopná? Celou promoci jsem se nedokázala pořádně soustředit, pořád jsem si vybavovala obličeje, které jsem tu chtěla vidět. Liz a Tebe, Ann, Terryho, Chris a Dala, i toho pošuka Russe, a když to skončilo, nějak jsem se dopotácela do svého pokoje a tady jsem se rozbrečela.

Teď si tu ležím na lehátku na terase. Zrovna jsem si napatlala na nohy nubián, abych vypadala opáleně. Hedvábné punčochy zřejmě taky narukovaly, nikde nejsou. Ale fakt je, že tohle vypadá trochu sexy – škoda že tu nejsi, abys mi to pomohl rozmazat! Je tu hrozná nuda, když se nedá nikam jít a to, co dávají v Orfeu, to je přehlídka propadáků. Tuhle se nás pár přece jen vypravilo podívat se na Lauru. Vzpomínáš si ještě, jak jsme jeli v Císařovně na Podezření, tenkrát jak sněžilo a byl ten trapas s Russem? Dnes už mi to připadá k smíchu.

Už jsem zas zpátky v nemocnici, pracuji na intenzívní péči, moje vrchní je báječná holka, jmenuje se Marge Carruthersová. Líbí se mi to neustálé vypětí, ta nutnost být pořád v pohotovosti – jsem ráda potřebná a užitečná. Někdy se dokonce cítím jako hrdinka – jen se tomu klidně směj, ty krysko – například minulý týden: všimla jsem si příznaků zánětu na noze jednoho kluka, upozornila jsem na to doktora Kramera a zarazili jsme to dřív, než z toho byla gangréna. Pár dní jsem si pak připadala jako druhá Madame Curie. Jindy zas na mě padne tíha, že to je všechno únik, abych nemusela myslet na to, co bych měla dělat. Sama nevím, jak to vlastně je.

Uvažuju o tom, že bych na podzim jela do New Yorku. Liz to má taky v plánu, říkala mi, že s ní můžu bydlet u nějaké její tety, která má byt v Greenwich Village. To by bylo úžasné!! Továrny zaměřené na válečnou výrobu už se začínají zbavovat lidí, hodně se mluví o přeškolování. Liz se hodlá zapsat u Pratta, rozhodla se, že bude módní návrhářkou, a bere to hrozně vážně, ona byla vždycky dobrá na kreslení. Chce být druhá Coco Chanelová a uvidíš, že to dokáže. Já bych se ráda dostala do nějaké redakce, to se mi vždycky líbilo. Liz tvrdí, že nejdůležitější je zaměřit se k určitému cíli. Tuhle říkala: „Válka pořád ještě trvá, to je fakt, a všichni se pohybujeme v předem určených drahách jako loutky v animovaném filmu. Ale co si počneš, až bude po vše a zjistíš, že máš před sebou celý život? S tím se musí počítat už teď!“ Nemyslíš, že je skvělá?

Rádio právě hlásí, že jsme provedli invazi do jižní Francie. Prý někde mezi Toulon a Cannes. Zřejmě se najednou všechno hroutí. Miláčku, Ty jsi tam taky? Jseš, viď? Teď zrovna hlásí, že předsunuté oddíly Třetí americké armády dosáhly Orleánsu. Už Tě slyším, jak si říkáš, kéž by se toho byl dožil Jean-Jean…

Miláčku můj, už to nemůže dlouho trvat, cítím to, vím to! Proboha Tě prosím, buď na sebe opatrný, ať se tuží nové posily.

Ale kdyby sis tam někde v háječku chtěl lehnout na zelenou travičku, tak to si pamatuj, že smíš jen se svojí

Nancy

––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––

Pozoroval jsem je, jak jeden po druhém seskakovali z obrněného vozu, špinaví a zpocení, nové posily i staří mazáci. Ty nové tváře, vyděšené a trochu sveřepé, mi připadaly absurdně mladé a zranitelné. Když byli konečně všichni dole, nastoupení čelem ke mně, teplý větřík jim zvedal límce, zavelel jsem: „Erwin, Koonz, Jason – strážní služba! A zítra všichni brzy na jídlo, v 7.40 bude kontrola zbraní.“

„Máme taky pucovat všecky hadry?“ zeptal se Opp.

„Ne. Poručík Harding není zvědavej, jak vypadáte, ale zbraně si koukejte vyčistit. A pořádně!“

„Co jsme vyfásli na zejtra?“ zeptal se DiLeo.

„Zas pracovní četa. Rozdělování přídělu a vody.“

„Ježíšikriste, dostaneme my se vůbec někdy do postele?“ pichlavě zaskuhral Breithoff, naše nejnovější posila.

„Nedostanete,“ ubezpečil jsem ho. „Možná v příští válce.“ Jen jsem je rozpustil, přiřítila se po silnici kolona aut – jeden luxusní packard, dva olivové sedany a spousta džípů – a přesvištěla kolem nás jako smršť. Uskočili jsme z cesty, kleli jako pohani a všichni jsme zmizeli v oblaclch zvířeného prachu.

„Sakra, kdo to je?“ řval Ramsey. „Že by Goering?“

„To je armádní soubor,“ odpověděl mu DiLeo. „Rice mi říkal, že přijedou.“

Veškerá pozornost se obrátila k nim. Velitelský vůz zarazil u stanu s proviantem, hned za ním zastavil zbytek kolony a osádky vozů se začaly hrnout ven. Zahlédl jsem dvě zelené uniformy, spoustu distinkcí a lampasů a záblesk zlaté hřívy, která se zaleskla ve slunci jako helma. Jeden důstpjník cosi volal a ta zlatovlasá žena mu odpověděla jasným velitelským hlasem. Hlasem, který připouští jedině poslušnost. Kapitán Lawson, proviantní důstojník, vyběhl ze stanu a předpisově zasalutova1.

„Je to skupina Danny Morganat,“ řekl Dee. „Vidíš ho tam? Má na hlavě baseballovou čepičku. A tamhleto je Kay Maddenová.“

„Kay Maddenová?“ vyjekl Breithoff se zbožnou úctou. „Je to fakt Kay Maddenová?“‚

„Bodejť to bude Sarka Farka,“ odbyl ho Ramsey a uplivl si.

„Tak vona už z ní je taky děvka. Luxusní kurva, nic víc.“

„To není pravda. Je to báječná ženská. Četl jsem, že všechny peníze, co vydělá, dává sirotčinci v Santa Monice.“

„Bože, ty palice vylízaná! Pustěj do světa takovou blbost a ty jim to sežereš i s chlupama. Ta se každou noc peleší s hlavounama stejně jako ty vostatní.“

„Tomu já nevěřím,“ urazil se Breithoff.

„Protože jsi makovice zabedněná.“

V tom okamžiku se Kay zasmála – tím svým vysokým kovovým smíchem, který dozníval v mučivé kaskádě. Byla to ona, na sto procent. Blížili se k nám, vysoký muž s jestřábím obličejem se ujal představování. Kay držela hlavu v mírném záklonu a její vlasy zářily na všechny strany v podzimním slunci. Oči skrývala za ohromnými tmavými brýlemi, ale tu bych poznal vždycky a všude. Měla na sobě bezvadně ušitou uniformu ze světle modrého gabardénu a vycházkové polobotky a nohy měla stejně nádherné jako vždycky. Otočila se na Dannyho Morgana a já jsem si všiml, že se jí na rameni zableskl emblém První divize.

„Tak vida,“ povzdechl jsem si, „kam to dotáhla.“

„Jo,“ bručel Ramsey, „nejspíš z ní udělali čestnou maršálku nepočestný legie.“

„Kdepak – to si vybrala sama,“ poučil jsem ho. „Sama to chtěla. Ve všem musí hrát prim.“

To už od nás stáli na pár kroků. Kapitán Lawson jim něco vysvětloval, lépe řečeno se o to snažil, a Danny Morgan zamračeně bručelo něčem úplně jiném. Možná že to jen hrál, že to bylo to jeho pověstné sarkastické napodobování. Pak jeden ze dvou mužů v zelených uniformách zahraničních korespondentů cosi odpověděl, Kay se znova zasmála a zvolala: „Jestli to je vážně proti předpisům, hned mě tam doveďte!“

„To je teda kus!“ kroutil hlavou Opp. „Ta prdelka, krucinál fagot, to je šťabajzna k nakousnutí I“

„Na co čekáš, Oppe,“ popíchl ho DiLeo. „Tak si to s ní rozdej.“

„Fakt, do toho, Oppel“ přisadil si Ramsey. „Skoč na ni, jseš přece chlap! Zatáhni si ji mezi proviant a per to do ní, až bude ječet, že už nemůže.“

„Co? Já? Dělejte si blázny z někoho jinýhol“ Opp se ušklíbl a rukou si přejel sanici. Jeho nebetyčné sebevědomí se rozplynulo, najednou byl stejně roztřesený jako Breithoff. „Tohle není můj rank.“

„Počkej, proč se vzdáváš bez boje,“ dotíral Ramsey. „Ale to ti garantuju, že dřív jak za dvě hodiny ji nezdoláš.“

„Tak pozor, vona zas není nic moc,“ slyšel jsem zčista jasna svůj hlas. „Já ji znám.“

„Cože?“ Najednou všechny oči visely na mně a nevěřícně mě zkoumaly. „To kecáš, seržante…“

„Nekecám,“ stál jsem na svém, měl jsem na sebe hrozný vztek a nedokázal jsem odtrhnout oči od sebevědomé unylosti, s níž pohazovala hlavou, když jí vlasy spadly do čela, anebo vytahovala cigaretu z útlého zlatého pouzdra. Před očima se mi vybavil ten silvestrovský večírek, ta hádka a rány v mrazivé tmě a její posměšný nadutý úsměv. Snažil jsem se sám sobě namluvit, že na kluky udělala dojem ta První divize, ale moc dobře jsem věděl, že je to jinak. Přesvědčil mě o tom záblesk ostychu v Oppových očích. Kristepane, copak si všechny otočí kolem prstu?

„Znám ji,“ opakoval jsem. „Trsali jsme spolu na silvestra v jedenačtyřicátým.“

Di Leo se na mě útrpně ušklíbl a Ramsey řekl: „Ty, Virdone? Tak to vykládej někomu jinýmu.“

„Chceš se vsadit?“ zeptal jsem se ho.

„To ti bůh řek.‘ Ať se proflákne, jak kecáš.“

„Beru.“

Cestou ke stanu dispečera procházeli teď přímo kolem nás.

Danny Morgan byl rudý v obličeji a celý ustaraný, nevypadal ani trochu, jak jsem ho znal ze seriálu Dítě Broadwaye. Kývl jsem na pozdrav, postoupil až k nim a řekl: „Nazdar, Kay.“

Typickým pohybem otočila hlavu a tmavé brýle si posunula na čelo. „Co prosím?“ řekla.

Nepoznala mě, to bylo jasné, Nevytahovala se na mě – prostě si mě nepamatovala. Někdo za mými zády – nejspíš Ramsey – se uchechtl. Ten major s hezkým jestřábím obličejem se mě zeptal s potlačenou netrpělivostí v hlase: „Co si přejete, seržante?“

„Jsem George Virdon,“ znova jsem oslovil Kay. „Kdysi jsem bydlel v Cambridgi v bloku Pé.“

V tu chvíli se jí rozšířily oči, snad i trochu roztály, zasmála se a podávala mi ruku. „George – no ovšem! Promiň, nepoznala jsem tě. To víš, trop de places, trop de faces…“ Na její tváři se objevil známý arogantní úsměv, ale tvrdší, než jak jsem si ho pamatoval. Asi si taky vzpomněla na ten silvestrovský večírek, nebo se mi to jen zdálo? Půlměsíčky v koutcích jejích úst byly určitě hlubší. „Co jsi dělal celou tu dobu?“

„Různě jsem se potuloval. Většinou pěšky. Nejdřív po Itálii, pak po jižní Francii a teď jsem dorazil do Champagne – aspoň doufám, že tohle je Champagne.“

Za zády mi syčel DiLeo: „Sakra, von ji vopravdu zná! Von nás netahal za nos!“

„Vypadáš jako ze starého světa, Georgi.“ Kay se vždycky dokázala okamžitě vzpamatovat, to jsem jí musel přiznat.

„To víš,“ rozhodil jsem rukama. „Člověk tu tím načichne.“

„Minulý týden jsme byli v hlavním stanu generála Pattona všichni tam jsou tak elegantní a sebevědomí.“

„Dovedu si je představit.“

Oči už zas měla studené jako dva akvamaríny. „Tak ty jsi u proviantu.“

„Nic takového, my sloužíme jako bojová jednotka. Tady jsme – dalo by se říct na prázdninách…“ Dostal jsem se do zvláštní situace: stál jsem přímo proti ní, tak blízko, že jsem cítil její parfém, takovou tu drahou těžkou vůni, která člověku připomíná květy tropického ostrova nedotčeného civilizací – a přitom jsem měl pocit takové vzdálenosti, jako bych se na ni díval polním dalekohledem z pohoří na obzoru. „Rád bych ti představil pár kluků ze svýho manšaftu,“ rozmáchl jsem se směrem k nim dřív, než mohla promluvit. „Všichni do jednoho jsou tvými oddanými obdivovateli… Tohle je desátník Arnie Oppenheim,“ představil jsem Oppa a za rukáv jsem ho vytáhl z řady, „můj nejlepší přítel, táhnem to spolu už od Tarletonu –“

Nasadila svůj okouzlující profesionální úsměv. „Těší mě, že vás poznávám, Arnie.“

„Potěšení je na mé straně,“ Opp prudce zamrkal a čuměl do země jako buran. Byl bych ho s chutí nakop.

„Tohle je Walt Ramsey, tady Dee DiLeo…“ Postrkoval jsem je dopředu se škodolibým zadostiučiněním, Kay je zdravila s profesionální srdečností říznutou předstíranou plachostí. Dokonalá ukázka amerického ženství ve válečné zóně. Jediný Dee jí na to nenaletěl.

„Hej, vy tam, nechce taky někdo prohodit pár slov se mnou?“ vyštěkl Danny Morgan hlasem Neda Sparkse a Dee mu pohotově pověděl:

„Dneska ne, Danny – možná až se dostaneme domů, jo!“ všichni jsme se dali do smíchu.

„Slečno Maddenová, zazpíváte nám dnes večer?“ zeptal se jí Breithoff. Vodové oči za brýlemi mu lezly z důlků.

„Samozřejmě, vojáčku.“

„A zazpívala byste pro mě, prosím vás, Radši teď nikam nechodím?“

„Jistě, ráda. Řekněte mi ještě jednou, jak se jmenujete a odkud jste.“

„Clarence Breithoff, ze Zendy v Kansasu. Je to blízko Wichity.“

„Dobrá, Clarenci, máte moje slovo.“ Její pohled se přenesl na mě – ten pohled pobavené posměšnosti, dobře jsem si ho pamatoval. „Vidím, Georgi, že jsi to dotáhl na desátníka.“

„Dělám, co můžu.“.

„Co dělá Russ Currier, víš o něm něco?“

„Slouží na torpédoborci někde v Pacifiku jako signalista.“

„Chudák Russ. Hraje si na lorda Jima, jak jinak! Anebo na Jacka Londona? A co ten Ir – jak on se jmenoval?“

„Terry Gilligan.“ Na výslovnosti jeho příjmení jsem si dal zvlášť záležet. „Ten je v zajetí. Byl zadním střelcem na létající pevnosti a sestřelili ho nad Německem.“

„Ach, to je mi líto… Ale pistolníci, jak je to možné, že jste se nedostali výš? Pro studenta z Harvardu není přece desátník žádná šarže.“

„To víš, to chce talent a zapálení pro věc,“ odpověděl jsem a nespouštěl ji z očí. „Proto taky je Dal čestnou výjimkou – na Dala se přece pamatuješ, ne? Ten už je nadporučíkem a pravou rukou nějakého generála nebo čert ví koho.“

„Hm, Dal,“ zamyslela se a měsíčky v koutcích úst se zašpičatěly. „Ten se vždycky chystal zatřást světem, to si pamatuju. Pořád ještě chce být předsedou správní rady v General Electric?“

„To už je pro něj dneska málo. Počítám, že do roka, možná i dřív, se stane ředitelem spojených továren Krupp a I. G. Farben. Vzali se s Chris. Na Chris Farrisovou si jistě vzpomínáš.“

Tentokrát její oči poprvé ožily údivem. „Vzali se s Chris? Ta přece, co pamatuju, běhala za Russem?“

Zlomek vteřiny jsem váhal. „Nakonec to nedopadlo. Mají spolu dítě – Chris a Dal. Je to kluk a jmenuje se Ronny.“

„A co tomu říkáš ty? Jestli ji nechal, proč jsi nenastoupil na jeho místo ty? Byl jsi přece do ní beznadějně zamilovanej?“ Když viděla můj obličej, vyrazila zas ten pobaveně posměšný smích. „Bože, vy jste všichni nepolepšitelní fantastové! Nenapravitelní romantici…!“

„Jo, to máš pravdu,“ odsekl jsem. „Jsme jeden jako druhý hrozně naivní. O tom už jsme spolu jednou mluvili, pamatuješ?“

Major s jestřábím obličejem se k ní naklonil a řekl: „Kay, měli bychom pomalu pokračovat.“

„Jistě, Adriane.“ Vlastnickým gestem si ho přitáhla. „Georgi, to je Adrian Hughes, báječně se o nás stará.“

„Pane majore!“ Zasalutoval jsem předpisově.

„Seržante.“ S lehkou nelibostí mě přejel pohledem a odvrátil se.

„Adrian je absolutně perfektní – byli jsme první skupina, která se dostala do Paříže, a to už v den jejího osvobození. Byl jsi v Paříži, Georgi?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „V Paříži jsem neby.“

„To je škoda! Tam jsi měl být – bylo to fan-tas-ti-cké! Pařížanky házely květiny na tanky a do džípů, vyskakovaly na auta a objímaly vojáky, víno všude teklo proudem… a pak ti tam nějaký jednoruký člověk ve francoúzském baretu začal zpívat Marseillaisu a místo taktovky zdvihl nad hlavu láhev vína a my se k němu všichni přidali, všichni do jednoho, co nás bylo na náměstí Opery a lidi se smáli a líbali – zkrátka nový a krásný svět se nám rodil přímo před očima! Ze to bylo skvělé, Adriane?“

„Bezuzdné saturnálie, abyste rozuměl, seržante.“

„Dovedu si to představit, pane majore.“

„Doufám, že to někdo natáčel, moc by mě mrzelo, kdyby to nezachytili. Byla to jedinečná davová scéna!“

Stála tam v na míru šité uniformě v barvě střelného prachu, na ramenou výložky První divize, dokonalý obličej oživlý vzrušením. Svěží, vyzývavá a svůdná jako vždycky – jako by nikdy nebylo žádné Salerno, Anzio ani Castelfontana nebo Fréjus a Montélimar, jako by se byl Locatelli nikdy nezmítal v rozbředlém blátě a neskučel bolestí, jako by Tyne nikdy nebrečel s hlavou v dlaních a nebyl k utišení a Dutch neležel pod rozložitým platanem u St. Durance s vyhřezlými střevy – Dutch, který nás všechny držel na nohou, všecko nás naučil, konejšil nás jako malé děti a řval na nás, když jsme to potřebovali, nezmar, který vydržel všechno a za všech okolností, kterému se kulky vyhýbaly, ten přece nemohl být…! Podíval jsem se na ty její ledové oči a v tu chvíli bych jí byl rozmlátil obličej anebo rozpáral břicho bajonetem bez jediné výčitky svědomí.

Místo toho jsem odpověděl: „To si dovedu představit. A jsem moc rád, že jsme dokázali svým – samozřejmě úplně zanedbatelným – přínosem uspořádat pro tebe tohle představení.“

Oči se jí zúžily na tenké čárky a půlměsíčky kolem úst se prohloubily v rýhu, ale v následujícím okamžiku už se zas objevil ten tvrdý triumfální úsměv. „Co chceš, od toho jste tu, ne?“

„Přesně tak. Naše práce je zabíjet skopčáky, jak se dá, aby pak naši hlavouni mohli tanečním krokem přihopkat na scénu a osvobodit chlast a děvky.“

„Nevěděla jsem, že jsi tak sprostej, Georgi.“

„Válka je sprostá. To taky nevíš?“

Našpulila dokonale vykroužené rty. „Nech toho, Georgi, nemáš zapotřebí hrát si na neurvalého seržanta s drsnou skořápkou, pod níž se skrývá zlaté srdce – rozhodně ne přede mnou. Já jsem ta Kay Maddenová, která tě znala, když jsi byl chudej, ustrašenej kluk odněkud z Balíkova, já vím, co v tobě je, na to jsi zapomněl?“

„Tohle není divadlo, Kay,“ poprvé za naši rozmluvu jsem se usmál. „A já taky nehraju žádnou roli. Jsem to prostě já, pořád ten kluk z Balíkova ve státě New York.“

„Kay,“ znova naléhal major, „musíme jít.“

„Už jdu, Adriane.“ Přesto mě ještě chvilku přejížděla zuřivým pohledem. „Tak tedy, Georgi – jsem ráda, že jsme se zas potkali. Dávej na sebe pozor.“

„S tím si nedělej starosti, Kay.“

Otočila se zády a vykročila se svojí suitou ke stanům: přitažlivý střed všeho dění, cíl všech pohledů, z nichž čišela žádostivost, chtíč i prachobyčejná sentimentální touha. Vyslankyně a reprezentantka toho vulgárního pozlátka, které svým laciným třpytem uchvátilo celý jeden kontinent a všechny jeho skutečné zásluhy a sny zatlačilo do pozadí. Symbol našeho stříbrného plátna! Naše zlatá deska! Pozoroval jsem ji, jak mává pokřikujícím vojákům a rozesílá polibky na všechny strany a propadl jsem takové malomyslnosti, jakou jsem nepoznal za celé to smutné a strastiplné období od posledního rozloučení tehdy večer v Cambridgi…

4.

Urá, urá Rado,

odněkud z Francie, přesnější údaje jsou tajné, ale vzhledem k rychlosti, kterou se řítíme, je to de facto nejpřesnější adresa, kterou můžu poskytnout. Nechybělo moc a vrátili jsme se k Životu v zákopech ve stylu první světové války, ale v tu chvíli zřejmě někdo někde vytáh špunt a od té doby jsme do-lova jako UTRŽENÝ ZE ŘETĚZU. Doslova a do písmene. Já teď ani dvě noci za sebou nespím ve stejný posteli. Před dvěma dny jsme například nocovali v letním sídle nějakýho francouzskýho milionáře, postele s nebesy, parketová podlaha, na stěnách satyrské & fešácky pornografické rytiny & skrytá zásobička (ale ne zas tak, aby se nedala najít) senzačního koňaku. Noc předtím jsme strávili v pravém francouzském chateau nad řekou s pravým PADACÍM MOSTEM (beze srandy) jako vystřiženým z Ivanhoea & se šlechtickým znakem vytesaným do kamene. Šmarjápano, von tohle asi nebude nejbezpečnější způsob cestování po Evropě, ale určitě při něm člověk nejvíc zažije.

Nabyl jsem skálopevné přesvědčení, že se mi podařilo vydrápnout nejteplejší a nejměkčí místečko v celé divizi. Ze starýho udělali zástupce velitele divize, což v lidské řeči znamená likvidátora průšvihů a děvečku extraordinaire, a já jsem mu k ruce. Kapitán R. G. Dalrymple je vám k službám! Takhle to tu chodí. Je to hektická služba (víc než čtyři hodiny spánku za noc neurvu), ale stojí to za to. Starej je absolutně PERFEKTNÍ, čímž chci říct, že dokáže všechno a najednou: sjede tě, že by vod tebe pes kurku nevzal, poplácá kamarádsky po rameni, všechno má v merku, předvídá všechny průsery a na místě je řeší. „S armádou jel to jako s obchodem, Dale,“ povídal mi onehdá, „podobají se sobě daleko víc, než je spousta lidí ochotná připustit. Potřebuješ inventář, zaměstnance, výrobu, průzkum a distribuci a pochopitelně musíš být o krok napřed před konkurencí, jinak proděláš poslední kalhoty. Rozdíl je pouze v tom, že v našem případě jde o vlastní prdel.“ Řehtal se tomu jako pominutej a hned jsme zas hnali dál. Má dědek páru jako raketa.

Je mi jasný, že už si zas moc pouštím hubu na špacír. Ale někdo vás kruci musí tahat z toho ufňukanýho pesimismu – z posledního dopisu mi naskakovala husí kůže. Říkám ti, Rado, že za pár to máme z krku, a na mý slova dojde! Kristepane, kdybys viděl, co všechno na ně vyplejtváme! Toho materiálu, co se na ně řítí! Tankovací nádrže máme do výšky třípatrovejch baráků, střeliva a proviantu stohy, tanků & obrněnejch vozů mraky, jsou tak jeden na druhým, že to vypadá jako parkoviště při velkým sobotním nákupu…

Včera v 6.00 nás doslova vyrval ze spacáků řev spojeneckejch dělostřelstev celý západní polokoule. Starej si tuhle podívanou nechtěl nechat ujít, tak jsme nasedli do aeroplánu & byli jsme za svou námahu odměnění nejfantastičtější přehlídkou hrubé síly, jakou jsem si nedoved představit ani v nejdivočejším snu. Kam oko dohlédlo, všude tanky & hořící města & mezi tím, mezi těmi tanky se motala infanterie, pochopitelně pěšky. Obrněné síly to řízly kolem, vojsko vtrhlo do měst, pročesali to tam & hurá dál. Na obzoru stíhačky, kulomety pálily jako divý & nedaleko za námi dělostřelectvo systematicky planýrovalo lesy, nadjezdy a všechno, co by mohlo zdržovat náš postup. Byla to přehlídka obrovské neosobní síly nezastavitelnýho materiálu, usměrňovanýho a rozvinovanýho v šik. Podívaná, při který člověk vopravdu tajil dech – a svým způsobem to bylo krásný!

Tak hele, vím přesně, co si teď myslíš (Currier není jedinej prevít, co umí číst lidem myšlenky). Viděl jsem i druhou stránku tohohle divadla, kamaráde. Projížděli jsme kolem doutnajících rozvalin domů, kolem ženistů, který se po pás ve vodě zoufale snažili zachovat jedinej most proti přívalu vody, a viděti jsme mrtvý kluky, kteří zůstali ležet tak, jak je tam doktoři nechali s cedulkou na krku, protože se muselo dál. Viděl jsem toho ažaž & taky vím, že nebejt vás tam v přední linii, mohli jsme to všechno zabalit, nedostali bychom se nikam. Hnusí se mi celej tenhle krám (teda když mám čas zastavit se aspoň na tak dlouho, abych o tom mohl přemýšlet, což se mi tnoc nevede), ale stane se mi taky, že tu a tam je to silnější než já. Ta velikost a význam celé té akce. Tohle je totiž historie, jak by nás zajisté poučil Currier, & my ji píšeme.

Dává to moje tlachání nějaký smysl? Asi ne. Za všechno může koňak, ulizuju ho tu už od 23.00. Ale co naděláme, když MOTYKA SPUSTILA, jak se říká, & my MUSELI tak radikálně změnit způsob života, kterej jsme znali z koleje, šlo o to, jak se s tím vyrovnat. Někdy mě napadá, že válka nás možná zachránila – posbírala všechny prázdný a vyčichlý rituály a dala jim směr a fortel… nebo to může udělat.

Je to až k nevíře, jaký člověk někdy dělá voloviny. Příklad: je to pár tejdnů, vrátili jsme se jednou z dvanáctky, celej den se kontrolovalo postavení baterie a celej den lilo jako z konve. Lágrovali jsme ve druhým patře nějakýho vznešenýho sídla, ale u žkapánek pošramocenýho: střechou tam teklo a stěny se bortily. Moc taktický to nebylo, to uznávám, ale courali jsme v tom lijáku už třetí den a tak starej řek: „Do prdele se vší taktikou, my si tu teď uděláme pohodlíčko.“ Já na to: „Moje řeč, pane generále,“ & uvelebili jsme se vevnitř. Ed Blake, skoro stejně osvědčenej chmaták jako tvůj bejvalej parťák z koleje, odněkud přitáh kus masa a opékal ho v krbu, já jsem vydoloval koňak a pár láhví šampaňskýho & Ruekuyser, pucflek našeho starýho, dal do kupy generátor zrovna ve chvíli, kdy na americkým vysílání z Paříže hrál velký jazzový orchestr & zkrátka bylo žůžo, jak říká Chris. A pak už šlo jedno s druhým, za chvíli se začalo připíjet tomu a onomu, pili jsme na Ika, na F. O. Roosevelta, na Dorothy Lamourovou, připíjeli jsme Chris, Bobu Hopeovi, Leně Hornový & zase znova Chris & Ann Sheridanový… a v tu chvíli kolem nás začali kroužit nějaký šašci z Luftwaffe a kropit to tu přímo ve městě. Trochu nás to zchladilo, ale v ten moment spustila zrovna Peggy Leeová Proč neděláš, co máš a starej povídá: „Ať už všichni táhnou k čertu, já se odsuď nehnu.“

„Bodejť!“ doplnil jsem ho. Vyškrábal jsem se na nohy a chtěl jsem navrhnout přípitek na zdraví pistolníků, ale vtom padesát metrů od nás plnej zásah, většina oken vyletěla, omítka se sypala proudem, všude kolem oblaka prachu. Starej se přikrčil jako kočka, zamával rukama nad hlavou a zařval „Za mnou!“ a už jsme padali po schodech en masse, takže tu noc z přípitku sešlo.

Jo – abych nezapomněl! Musím Ti ještě napsat o jednom POHADKOVÝM vozejčku. Udělali jsme si ho z obrněnýho vozu a je naší radostí i chloubou. Pohybuje se majestátní rychlostí 100 km & upoutává pozornost třemi zrcátky a jednou sirénou, nosičem na rezervu & silně vydutými blatníky. Zejtra se chystáme vyrazit za tím kámošem, kterýho jsem si udělal ve skladu, & dáme si na něj namontovat třicítku megafon. Císařovna to věru není, ale na zdejší poměry každopádně terno. Jen co budu mít fotky, pošlu Ti ten vozejk ukázat.

Ta V-deska od holek, to byl teda gól. Osobně jsem přesvědčenej, že byly zlinkovaný, jak zákon káže. Mel pořád ještě šprtá na státnice a Terry je na tom tak, jak se dá očekávat v podělaným Stalagu. & já, světe zboř se, jsem obdržel dopis od Curriera, kterej zřejmě hnije na nějaký plechárně západně od PagoPago. To je ironie osudu, viď? Jedinej z nás posedlej touhou po dobrodružství a zahrabe se někde v Pacifiku.

Ronny už CHODÍ! Fakt! Chris tvrdí, že má obě nohy levý, ruce snad ne, & že hrozně otravuje. Jak vidíš, opět důkaz, že jablko nepadne daleko od stromu.

No nic, fakt je, že věci jsou v pohybu. Už to, Rado, nebude trvat dlouho. Drž se zuby nehty. Chovej se slušně, & jestli se nemíníš chovat slušně, aspoň na sebe dávej pozor, & jestli na sebe nemíníš dávat pozor, tak mi vlez na záda…

Hop a skok a budu zpět v roce čtyřicet a pět!

Dal

Ahoj, generále,

tak tady vší silou zatěžkávám jednu postel, aby se nevznesla do vzduchu, pravou nohu mám zavěšenou na nějakým kladkostroji jako velikej bílej pendrek a u hlavy mi visí taková opičárna, ke které se přičinlivě přitahuju nejmíň padesátkrát za den. Kavalec po levici nese trosku jménem Hannon s ošklivými popáleninami a po pravici další jménem Klein, ten nemůže pro změnu hýbat rukama. Za ním je okno a ještě dál strom, jakej jsem v životě neviděl. Listí z něj visí jako zelené peří, větřík ho čechrá a občas vykouknou dva oranžovo modří ptáčci a vesele si švitoří. To je celý můj obzor.

Pamatuješ, jak jsem Ti v jednom dopise před pár staletími psal, že pohledávky se musejí platit? Tak na mě už to taky přišlo a já jsem zaplatil. Nepřišel jsem o všechno, jako spousta jiných. Strašná spousta. Ale zruinovalo mě to na hezkou dobu.

Načapali nás trapně nepřipravený. Tedy aspoň někdo. Říká se…, říká se toho moc. Jednou si o tom popovídáme. (Podám Ti autentickou zprávu, žádné oficiální báchorky.) Plavili jsme se přibližně v oblasti Samaru, chránili jsme transportní lodě a podporovali obojživelnou operaci na Leyte. Nic zvláštního – odminování, hlášení o ponorkách, nekonečná pohotovost, na spaní ani pomyšlení. Samý běžný věci. A vtom to přišlo z admirálské lodi. Měl jsem zrovna službu a přejímal jsem hlášení:

„NEPŘÁTELSKÝ POVRCHOVÝ SVAZEK… 4 BITEVNÍ LODĚ, 7 KŘIŽNÍKŮ, 11 TORPÉDOBORCŮ… 20 MIL SEVERNĚ… ÚTOČÍ RYCHLOSTÍ 30 UZLŮ.“

Přesně tak. Dozorčí důstojník Carnwright se na mě díval jako na cvoka. „Bitevní lodě! – Nezdálo se vám něco, Curriere?“

„Ne, pane. Je to…“

„Okamžitě to ověřte!“ zařval a třemi skoky zmizel v záložní kajutě starýho a ječel: „Pane kapitáne, tohle je něco pro vás…“ Signální světlo mezitím zprávu potvrdilo: „POTVRZUJEME… LODĚ MAJÍ STĚŽNĚ VE TVARU PAGODY.“ Do kajuty vtrhl kapitán, utíral si ručníkem obličej, vlasy v chumlu na jedné straně, a vrhl se k mapě. „To je Kurita. Přece jen pronikl průlivem San Bernardino… Kde jsou ksakru naši? Kde máme velké lodě? Nejsou někde nablízku?“ Takhle se ještě jakživ netvářil, ani když nás zasáhly pobřežní baterie u Wokai Pointu. Nepadlo ani slovo. Čas jako by se zastavil, jen naše Jenny se mírně kolébala v příboji a ranní slunce jiskřilo na vlnách jako rozsypané diamanty, od jihovýchodu se blížila akvarelová šmouha dešťových mraků… a v tom bez předchozího varování zařičel hlas operačního důstojníka. Do jednoho jsme vyskočili:

„Leopard všem mladým. Leopard všem mladým. Prckové na obzoru. Připravit torpédový útok. Velký Tom v čele. Jděte po velkých. Je to na vás. Zlomte vaz.“

„Tak takhle to vypadá!“ houkl kapitán. Výraz v obličeji se mu změnil. Zachytil můj pohled a poznamenal: „Vy jste pořád otravoval s povrchovou akcí, Currier. Tak tady ji máte, a s celou parádou!“

Jakoby mávnutím se před námi vynořila celá japonská flotila.

Zastavit ji neměl kdo – kromě nás, podělaných prcků. Pomocné letadlové lodi po našem pravoboku se překotně snažily dostat do vzduchu všechna letadla, bez ladu a skladu, jak to šlo, stavěly kouřovou clonu a pak to hnaly plnou parou na jih… nad hlavou nám hřměl rámus připomínající nákladní vlaky (určitě to znáš, až na to, že jsi nikdy neslyšel salvy ze čtrnácti a šestnáctipalcovek: zní to, jako by se nad tebou bortila nebeská klenba).

Co Ti mám psát, vlítli jsme do toho. Čtyři torpédoborce a šest doprovodných lodí proti všem těm obrům, kličkovali jsme v plné rychlosti, chvíli na nás pršelo a chvíli zas svítilo slunce. Dostali jsme se až na 4200 yardů a vypálili salvu, pak jsme šli až na 3600 yardů (!) a znova; napálili jsme naše žraloky do dvou těžkejch křižníků a pětipalcovkama párkrát zasáhli jeden vagón třídy Kongo. Oni na nás nemohli, protože nestačili tak prudce snížit náměr. Kapitán zavelel: „Kormidlo vpravo na doraz! Kurs 2-2-5! Plnou vpřed!“ Pak sestoupil do spojovací kabiny, a jako by někde u holiče kecalo baseballu, ohlásil: „Toulavá kočka leopardovi. Cvičení ukončeno.“

Jen to dořekl, začalo peklo.

Teď se mi o tom přemýšlí, když se tu povaluju, ale stejně si z toho strašného rána pamatuju jen útržky, něco jako „mrtvolky“, zastavené záběry ve filmu. Souvislosti a sled výjevů si nevybavím, ač je to trošku zvláštní u člověka, kterej se vždycky vytahoval svou perfektní pamětí… Věž vařící se vody vysoká jako pětipatrovej činžák, stačilo natáhnout ruku a sáhnout si, Jenny se potácela z boku na bok, jednu chvíli jsem už myslel, že se převrátíme, můstek i přední komín jasně žlutý od výbuchu granátu… poručík Smolka, dělostřelecký důstojník, s dalekohledem u očí, křičel: „Do černýho – zásah jak vyšitej! Ještě jednou přesně tam!“… vtom se ozval ohlušující výbuch na zádi a čtyřpalcové dělo i s věží a obsluhou vyletělo do vzduchu, vzneslo se jako promáčklá šedá krabice, hromádka šrotu, připomínající potrhanou vlečku nebo rozervané popelnice…

Piersall na mě začal zoufale signalizovat: KORMIDLO ZAKLÍNĚNO… ZŮSTAŇ BL… a vtom se uprostřed lodi zvedl oslňující bílý záblesk, signální světlo zhaslo a teprve za chvíli se stěnou plamenů a kouře začaly šplhat na stěžeň signální vlajky: POHON VYŘAZEN… RYCHLOST NULA… RANĚNÍ POTŘEBUJÍ POMOC… Obrovitý Westlund, potící se u kormidla, se s obličejem prozrazujícím naprostý zmatek ozval shora: „Neposlouchá, pane kapitáne. Mám to na doraz.“ Do toho vpadl hlavní signalista lodi Strickland svým pronikavým a velice vážným hlasem studenta odpovídajícího u zkoušky na obtížnou otázku:

„Hlášení ze zadní strojovny, pane. Prudký požár, pláty popraskaly, prudké vnikání vody. Tři mrtví, pět raněných.“ Kapitán téměř dokonale ovládaným hlasem nařídil: „Tak to zastavte. Vybít torpédomety!“ Pak se odvrátil, přiložil dalekohled k očím a začal si zpívat: „Vzali jste kus mýho srdce, tak proč, tak proč, tak proč si nevezmete. vše?“

Pak se rozpadl svět, jinak to neumím popsat. Připadl jsem si jako v hlubinách sopky, která právě vybuchla. Vlastně ne, spíš jako v bojleru plném vařící vody – v bojleru velikém jako stadión na Harvardu – který právě praskl. Mrštilo to se mnou ke stěně kormidelní budky, kolena jsem měl u brady a v ruce jsem svíral minimax. Nejdřív jsem neviděl ani neslyšel, probral jsem se až za chvíli. Všechno kolem se změnilo v hromádku šrotu. Z pravé strany můstku nezbylo doslova nic, zmizel i s poručíkem Wakshem a námořníkem Dorkerem, kteří tam ještě před vteřinou stáli. Strickland ležel obličejem na palubě, celý se třásl a zpod jeho těla se neuvěřitelným proudem rozlévala po šikmé palubě kaluž krve, mísící se s tou odpornou žlutou barvou a vodou po předcházejícím výbuchu. Kapitán, bez čepice, svíral dalekohled a po obličeji a po krku mu stékala v potůčcích krev. Podíval se na mě vztekle – viděl jsem ho nasranýho poprvé od té doby, co nás málem nabrala ta ponorka u Maopora. Chvíli jsem mu upřeně hleděl do očí. Na víc jsem se nezmoh. Nedocházelo mi nic, nedokázal jsem pochopit, co se stalo.

Pak se ozval kapitán: „Currier, jmenuju vás hlavním signalistou.“ Namítal jsem, že Strickland potřebuje pomoc, ale kapitán zavrtěl hlavou jako vzpurný žáček a řekl: „Jde o loď. Currier, jste hlavní signalista.“ Já na to vyhrkl: „Rozkaz, pane!“, zvedl jsem se v jakémsi náměsíčném transu, sundal Stricklandovi s uší sluchátka a přitom jsem si ruce i celý obličej zmazal od té barvy a od krve. Pak jsme dostali další zásah někam doprostřed paluby a další granát nás těsně přeletěla já byl nějaký čas – třicet minut, pět minut nebo možná šedesát hodin – hlavním signalistou a přijímal jsem proud hlášení o dopadajících ranách osudu, požárech, explozích, proražených bocích a vnikající vodě, to především, a potom předával příslušné rozkazy od kapitána. Nic z toho, co jsem slyšel nebo řikal, si nepamatuju. Je to neuvěřitelné, ale je to pravda. Kapitán s Westlundem mezitím zápasili s ručně ovládaným kormidelním kolem a poručík Smolta, opřený o pouzdro s vlajkou, se snažil kolem roztříštěného stehna utáhnout pásek jako škrtidlo, ale nešlo mu to, protože jedna ruka mu taky visela jen na cáru, a jedině pětipalcové dělo číslo 2 dosud střílelo v nepravidelných intervalech jako někde na pohřbu…

Nakonec přišla strašlivá detonace v podpalubí, vyšlehl sněhobílý plamen, loď poskočila tak prudce, že všem podrazila nohy, dopadla zpátky na hladinu, paluba se prudce naklonila a moře se kolem nás začalo bublavě zvedat jako černá vysunovací kulisa. Kapitán poznamenal: „To bylo muniční skladiště, z toho jsem měl strach.“ Znělo to, jako by mu zrovna někdo šlohnul peněženku. Otřel si obličej do rukávu. „Tak to je konec.“ Chvíli ještě stál a očima přehlížel celý ten kouřící, praskající hřbitov železa, kterému se ještě před chvílí říkalo nástavby a stěžně, a pak se opovržlivě ušklíbl směrem k japonskému křižníku chráněnému kouřovou clonou a neustále chrlícímu další a další granáty: „Mysleli jste si, že nás dostanete snadno, co?“ Pak se obrátil ke mně a nařídil: „Currier, signalizujte: Opustit loď! Všichni opustit loď!“

„Není proud,“ řekl jsem a vtom Westlung pustil kormidlo.

„Nedá se nic dělat,“ uznal kapitán, „budem muset…“ Vtom vystřelilo zbývající dvoupalcové dělo a kapitán vztekle houkl: „Currier, běžte jim říct, ať toho nechají. Za pár minut budem všichni plavat.“ Vykřikl jsem „Rozkaz, pane!“ Hromadou pokroucené oceli a potrhaných těl vedl dosud žebřík, ale bylo to něco děsného. Podrobností Tě radši ušetřím – však to znáš sám. Dante by to zařadil ne do druhého kruhu, ale do sedmého, včetně hluku a barev. Určitě! Něco za mnou dopadlo, něco jako zvýšené nástupiště v podzemce, a od průvlaku se rozlehl syčivý, bublavý hluk. Došlo mi, že naše Jenny, naše rychlá, útlá, nádherná Jenny, se kterou jsme si dali tolik práce, je na cucky, že ji ty hajzlové dorazili. Jak mi bylo, to se nedá popsat, ale v životě jsem takový pocit nezažil.

Kovové dveře od dělové věže visely napůl urvané a tloukly o stěnu při každém zhoupnutí lodě. Uvnitř se v kouři mezi bedýnkami od granátů a prázdnými nábojnicemi potácely postavy jako opilci nebo náměsíční. Gianelli s do černa ožehnutým bokem, Murph s ručníkem kolem zraněné hlavy a na podlaze pod zádí dělové hlavně klečel kdosi, koho jsem nepoznával. „Murphe!“ zařval jsem, „opusťte loď! Potápí se…“ Otočil se a šlehl po mně pohledem; z levé ruky mu stříkala krev na pytlíky s prachem. „Jdi se vysrat,“ odsekl bezbarvým hlasem a obrátil se zpátky k dělu. Vzpomínám si, že mi blesklo hlavou A proč ne?, nic víc, a vešel jsem a pomáhal jim nabíjet. Chápal jsem je, co jiného jsme mohli dělat, byla to ta nejprostší věc pod sluncem. Jednou jsme vystřelili, ale pak jako by přímo za mým levým uchem uho-il blesk a já se nějak octl na přední palubě, zamotaný do záchranných řetězů, chtěl jsem vstát, ale nedařilo se mi to, podíval jsem se na nohu a teprve pak mi došlo, že jsem ji dostal. A ta strašná bolest! Jeden silnej kluk mě přehodil přes pažení, pamatuju si z toho jen ten šok z vody a úsilí, s nímž jsem se snažil dostat dál od lodi, vyhrabat se z rozlité nafty. Dusil jsem se, kašlal, tý nafty byla strašná spousta…

A to je vlastně všechno, dál s tím nehnu, jak říkával Murph. Za sto tisíc světelných let šla Jenny pod vodu, zádí napřed, všechno se kolem ní vařilo, praskala a syčela, ale do poslední chvíle držela hlavu vzhůru, protože to byla hrdá holka, a vzala s sebou na věčnost kromě nesčetných vzácných i bezcenných předmětů taky pár set stránek naprosto závadné leč nesmrtelné prózy, totiž můj deník, který zaváněl vojenským soudem. Což dokazuje, že zločin se nevyplácí.

Tak jsme dopadli špatně, ale vlastně jsme nakonec vyhráli. Starej lišák Kurita vzápětí obrátil a hnal si to plnou parou zpátky do úžiny San Bernardino. A to ve chvíli, kdy mezi ním a obojživelným konvojem směřujícím do zátoky Leyte nestálo nic, doslova nic. Proč to udělal? Tvrdí se, že netušil, jak Ozawa odlákal naše bitevní lodě na sever, a předpokládal, že naše letiště na Leyte už fungují, což mimochodem nebyla pravda – tvrdí se, že jsme se rvali tak statečně, že nás považoval za lehké křižníky (!) a tedy součást silné třetí flotily, zatímco my byli jen nepočetná lehká eskorta… Takže jsme je zadrželi. Vzdáleně to připomíná Thermopyly nebo Shiloh. Kdoví. Bude to nepatrná součást historie, jedna věta v poznámce pod čarou. Ale stejně to nebylo to, co jsem si představoval, ani zdaleka ne. Čekal jsem něco docela jiného.

Člověk to těžko nese, když ztratí vlastní loď. Jako by mu amputovali nohu nebo ruku. Najednou si připadá nedomrlý, zbytečný, k ničemu. Teď už vím, proč to je – ta loď, to jsme nějakým záhadným řízením byli my, celá posádka, ona nás vstřebala způsobem, který nikdo, kdo nesloužil na lodi, nepochopí.

Tu V-desku, o které jsi psal, jsem dostal, ale neměl jsem možnost si ji přehrát a teď hnije kdesi v hlubinách moře. Je to zvláštní, kam se všechno děje – plány, sny, vzpomínky… člověk ve špitále propadá – morbidním nápadům, připadá si zranitelný, bezbranný, vydaný na milost a nemilost běhu věcí.

Nemám nic na práci, jen ležím a čekám, až budu v pořádku a dostanu se na novou loď. Tak to asi půjde donekonečna. Kamarádi kolem padají jako mouchy, komáři koušou, úroda je zanedbaná, pancíře rezivějí, ale Trója pořád stojí. Dávej na sebe proboha pozor, Rado! Třeba se ta slavná tisíciletá Říše do vánoc odporoučí, v kterémžto případě by ses mohl vypravit sem k nám a pomoct nám dorazit naše milé Japončíky. Bude se ti to hodit?

Srandy bedna v roce 31,

Horatio Nelson Currier

–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––

Motory džípů! Teď už to bylo naprosto jasné, rychle se blížily, hnaly se po hrbolaté zmrzlé vozovce. Motory zněly v mlze podivně dutě.

„To jsou džípy,“ šeptal jsem do ucha Oppovi. Leželi jsme v kyprém sněhu na kraji houští. Pod námi se cesta rozdvojovala vpravo a vlevo – jenže kam vlastně? Do Bordeaux? Nebo do Werbomontu? Necelých čtyřicet metrů od nás pod kopcem stála kamenná usedlost, kterou jsem už pět minut pozoroval dalekohledem.

„Džípy,“ opakoval jsem se, Opp mlčky přikývl, ale když jsem se začal zvedat na kolena, popadl mě za rameno a tlumeně sykl:

„Počkej!“

„Na co mám ksakru čekat? – aspoň se svezem.“

Vtom se auta vynořila ze zatáčky lemované výběžkem borového lesa; zahlédl jsem přílby a útroby se mi sevřely strachem. Opp mě násilím srazil zpátky do sněhu. Auta prudce zahnula ke statku. Ozval se povel, dva muži vyskočili, hnali se k budově a další dva je kryli. Chovali se předpisově, počínali si automaticky, bez jediného zbytečného pohybu. Celkem jich bylo devět. Jeden z nich, chlap jako hora, měl kulomet a byl celý omotaný pásy. Ve druhém autě stál feldvébl se schmeisserem. První dva muži mezitím už doběhli ke dveřím, každý z jedné strany. Jeden z nich nakoukl a pak vtrhl dovnitř a druhý hned za ním. Všude bylo ticho, přehlušované jen naprázdno běžícími motory. Byli tak blízko, že jsme rozeznávali označení divize na jejich kuklách. V momentě byli oba vojáci zase venku se samopaly spuštěnými volně u těla.

„Rein gar nichts,“ vyštěkl jeden z nich a jeho hlas se burácivě rozléhal mrazivým vzduchem. „Ausgebaggert.“

Všichni se vrátili k vozidlům, nasedli a pak bylo podle gestikulace vidět, že se nemůžou dohodnout, kde jsou. Tak se taky ztratili, blesklo mi hlavou. Nenáviděl jsem je a srdce mi bušilo tak splašeně, až se mi dělaly mžitky před očima. Chtělo se mi nadávat, brečet, začít střílet, zahodit přílbu i pušku a vyběhnout na silnici, zkrátka se vším skoncovat a mít pokoj.

Hádka chvíli pokračovala a nakonec ji ukončil feldvébl: „Na mach!“ Kategoricky namířil ukazováček doleva, směrem k jihozápadu. „Los, los damit!“

V převodovkách to divoce zaskřípalo, první auto sebou trhlo a rozkašlalo se. Jeden z vojáků se zasmál. Pak kolona vyrazila po silnici plné zmrazků a výmolů.

Prudce jsem se zvedl a otřepal sníh z kalhot. „Musíme odsuď vypadnout. Trvám na tom, že se máme dát vpravo.“

Opp se beze slova zvedl a společně jsme vyrazili směrem k severovýchodu, kde podle nás mělo ležet vytoužené Ferrieres. Drželi jsme se okraje lesa, co nejdál od silnice. Začalo znova sněžit a vítr nám hnal pichlavé vločky do obličeje. Bolelo mě rameno. Někde tímhle směrem přece musí být velitelství pluku, divize nebo sboru, anebo aspoň nějaká jednotka proklínané americké armády nasazené v Evropě. Oppa začala bolet omrzlá noha. výrazně kulhal a při každém došlápnutí se otřásl po celém těle. Mlha se periodicky zdvíhala a zase snášela jako v nějakém nepovedeném horroru a zdálo se nám, že se rozhýbaly i borovice a že kolem nás křepčí šílený menuet.

Za nějakou dobu – mohlo to být deset minut právě tak jako hodina – jsme hluboko v lese zaslechli volání: „Harry! Hej, počkej chvíli! Harrýýýl“ Vzápětí se rozřehtal německý kulomet a hlas zmlkl. Přidali jsme, přestože jsme na každém kroku klouzali a klopýtali po zmrzlé půdě, a každou chvíli jsme se nervózně ohlíželi. Silnice zahnula k severu a mizela mezi nízkými strmými kopci porostlými hustým lesem. Byla to zlá krajina, nic než neproniknutelné skály a hřebeny. Ale ještě horší byla ta zima: zalezla nám pod kůži, usadila se v morku kostí a nepovolovala. Cvakali jsme zuby a třásli se jako senilní dědkové. Vytáhl jsem rukavice po zabitém kamarádovi z Aunais. Byly sice na prstech prošoupané, ale lepší něco než nic. Nohy jsme necítili vůbec, ačkoli jsme šli rázně a při každém kroku dupali o tvrdou zem. Mít tak něco k jídlu! Bylo by jedno co…

Na hřebeni jsme se schovali za jedlí do závětří a Opp znova vytáhl kompas.

„Jak to vypadá?“

Pokrčil rameny. „Je to divný… ale tímhle směrem musíme narazit na řeku, to je jistý.“

„Kde sakra můžou bejt? Že by to schytali všichni?… To jsme to dopracovali,“ dodal jsem po chvíli. „Stejně nikam nedojdem.“

Chvíli na mě nechápavě koukal. Vypadal jako vychrtlý vlk. Přes oko se mu táhla jizva a obličej měl zarostlý špinavým, nazrzlým strniskem. „Koukej si na sebe dávat majzla,“ zavrčel ostře.

„Co tím chceš říct?“

„Nemysli si, že jsem si toho tam dole nevšim. Dával sis pěkně na čas, než ses ráčil krejt. Musel jsem tě vší silou strhnout…“

„Kecáš,“ zavrčel jsem. „Jdem dál.“

Přišlo to zničehonic, vrtalo mi hlavou, když jsem se motal mezi hustým borovým porostem. Blesk z čistýho nebe! Ještě včera jsme byli v záložní linii, seřazení v šedé mlze před praporní polní kuchyní, nováčci celí žhaví na kus žrádla, žvanilo se o vánocích nebo o Liége… a najednou se ozvaly ty motory z baugneské silnice, takový hluboký hukot, z kterého se vyklubal klapot tankových pásů v plné rychlosti. Několik nás odložilo misky a poslouchalo.

„To budou tanky vod Bollinga,“ poznamenal Opp. „Najížděj na silnici. Kavalérie se hrabe do sedla.“

Já mu odporoval: „Ty přece vodtáhly už včera.“

„To je možný, ale už jsi zažil, aby se nějaká akce stihla za jeden den, Virde?“

Vtom se při řítil po polní cestě džíp – štábní džíp s dlouhou anténou, která se za jízdy mlátila ze strany na stranu. Byl plně obsazený a ještě tři vojáci viseli po straně. Dva neměli přílbu, jeden byl dokonce jen v košili.

„Hej, vy tam,“ zaječel na ně Ramsey, „taky bych se svez.“

Ale vůbec si ho nevšímali, hnali se dál po silnici směrem k Stavelotu. Nikdo se po nás neohlédl, všichni upřeně zírali před sebe.

„Ježíšmarjá…“ ozval se DiLeo s plnou pusou, „co se těm chlapům stalo?“

A vtom se vynořily: najednou jich byla plná silnice už od lesa, řvaly a drnčely, černé boky se jim na sněhu leskly, děla už na nás mířila – byly to tanky, jaké jsme ještě neviděli. DiLeo zařval: „To jsou Němčouři!“ a pak se všechno bezhlavě rozpadlo v tříšť, jako když se zatřese kaleidoskopem. Na jednom místě vyletěl do vzduchu kuchař a líně se přitom obracel, stan vzplanul jako zelená pochodeň a všichni uvnitř se zmítali v plamenech. Ramsey stál na obrněném transportéru, pálil z třicítky a řval na nás „Okamžitě zmizte!“ a za vteřinu vzplanul záblesk připomínající malé slunce, a když se všechno rozplynulo, na zčernalém transportéru nebyla ani třicítka, ani Ramsey. Mě cosi odhodilo do narovnaných matrací takovou silou, až jsem měl pocit, že mi ulítlo rameno, a pak jsem se najednou octl v zákopu, kde soustředěný poručík Burroughs, který se tvářil jako pro fesor, střílel z karabiny a nařídil mi, aby se všichni stáhli, že je nemůžeme zadržet, a v příštím okamžiku měl místo oka temnou ožehnutou díru v hlavě, krev mu z ní lila proudem a prsty ryl v mrazivém blátě v předsmrtných křečích. Podařilo se nám ustoupit do lesa, kde kořény trčely ze zmrzlé půdy jako zpřerážené údy, Breithoff se držel za nohy a naříkal a za mnou Jilkota s Phillipsem vyběhli na mýtinu a s rukama za hlavou mířili k tankům, křičel jsem na ně, ale neposlechli a nakonec oba zmizeli, zasažení kulometem.

Vystřílel jsem poslední zásobník a zahodil samopal. Od vojáka, kterého jsem před tím jakživ neviděl, jsem si vzal kulomet. Dělal jsem, co jsem mohl, ale za moc to nestálo. Nedokázal jsem se sebrat. Když nás nasadili normálně na frontu a člověk se na to mohl duševně připravit, jaktakž to šlo, i když do nás bušily osmaosmdesátky a letadla třeba celou noc… jenže tohle bylo něco jiného! Přišlo to tak nečekaně, že jsem se nemohl vzpamatovat. Prostě jsem nemoh: DiLeo to dostal do břicha, zkoušeli jsme ho nést, ale řval bolestí, neměli jsme mu co dát, nést jsme ho taky nemohli, tak jsme ho tam museli nechat ležet na sněhu. A tanky pořád za námi, prodíraly se křovím a porážely stromy, Walt Dillon jeden trefil bazukou, byl to perfektní zásah pod věž, – a nic! Na vyblejskaném kovu zůstala černá šmouha, a tank jel dál, křičel jsem na Walta, aby zmizel, ale on střílel dál, až ho první tank přejel. Já běžel a střílel a zas běžel, až se mi před očima dělaly červené pruhy a pusu jsem měl plnou pachuti po spálené mosazi. Silnici lemovaly ohnuté telegrafní tyče připomínající stěžně lodi, která uvízla na mělčině, pak jsme se prodírali dubovým mlázím, které nám drásalo obličej, a hradbou jedlí temnou jako smrt… až jsme druhý den zbyli sami dva s Oppem a belhali se nemohoucně pustinou s cáry mlhy a klopýtali přes zasněžené kameny a já je neudržel pohromadě, nevytáhl jsem je z toho. Za námi pořád strašilo pronikavé vytí a řinčení tanků, které jako by někde poblíž místo traktorů obdělávaly pole smrti.

Opp zakopl a upadl. Zdravou rukou jsem ho zvedl. Chvíli stál, mrkal, opřel se o strom a bolavou nohu si opatrně opřel špičkou o sníh.

Zeptal jsem se ho: „Dokážeš to s tou nohou?“

„Vo mojí nohu si nedělej starost!“ zařval a probodával mě vztekle očima. „Akorát bych potřeboval vědět, jaký máš plány…“ začal mírnějším tónem, ale nedopověděl.

„Já žádnej plán nemám,“ odpověděl jsem.

„Něco ti povím, Virdone. Mě teda nedostanou. Ty si dělej, co chceš, ale…“

„Vo čem to mluvíš?“

„… mě za dráty nedostanou a mlátit se taky nedám…“

„Jasný, jasný,“ to už jsem málem křičeli.

Znova jsme se podívali na kompas a bez řečí jsme vyrazili.

Bylo to celkem beznadějné počínání. Silnice se znova rozdvojovala – kudy se dát? Na sever, nebo na západ? Další pole připomínající zmrzlé vlny a zas do lesa. Kmeny stromů jako by se hýbaly, jezdil jsem po nich očima sem tam. Za žádnou cenu jsem nedokázal setřást pocit, že někdo jde za mnou a pomalu a promyšleně míří do středu mé lebky pod okraj přílby. Rameno jsem už bolestí necítil, zato bolest sama byla neodbytná. Dvakrát jsme zaslechli hukot tanků, vpravo od nás, ale pak zase všechno utichlo. Nemělo smysl zjišťovat, o jaké tanky jde, věděli jsme to až moc dobře.

„To jsme dopadli!“ řekl jsem, anebo jsem si to možná jen myslel. Uvědomil jsem si, že div nebrečím. Tohle mě musí potkat po všech těch hrůzách, které mám za sebou. Salermo, kde mi bylo na zvracení, když jsem si poprvé ověřil, jak jsme ubozí a jak snadno umíráme. Pak dlouhé skomírání ve vlhku u Anzia, nemilosrdná lhostejnost bohů dělostřelectva i náhody, bezohledná a přesto rozmarná kosa smrti. Někdo to přežil, někdo tam zůstal a na odvaze a schopnostech přitom vůbec nezáleželo. A potom to vylodění s tanky, prudký vpád do údolí Rhóny, náhodné srážky se zbytky rozbitých jednotek Wehrmachtu, setkání s jednotkami přicházejícími z Normandie a postup k hranicím za jasných podzimních dnů vonících vínem, kdy se zdálo, že by válka mohla – třeba nějakým zázrakem – skončit do vánoc.

A nakonec to dopadne takhle!

Jaký to má smysl? K čemu bylo všechno snažení? Dělali jsme, co jsme mohli. Dali jsme do toho všechno, vlastní hlídky, ženisty, budující drátěné zátarasy, i průzkumníky – udělali jsme všechny špinavé práce a ještě spoustu dalších navíc. Dychtivě a pracně jsme se naučili všechno, na co v Braggu a Tarletonu zapomněli: ustřihli jsme si pláště, abychom se mohli pohybovat, odhodili jsme masky, přilepili jsme si páskou přezky, aby nás cinkáním neprozrazovaly, na polních lopatkách jsme si naostřili listy, abychom se dokázali rychleji zakopat, do uší jsme si nacpali vatu, aby nás neohlušovaly střemhlav útočící bombardéry, v dešti jsme chránili hlavně prezervativem, zjistili jsme, že špinavému vojákovi je tepleji a je ho hůř vidět, že dvě tenké košile hřejí víc než jedna tlustá, že nejlépe izoluje konopí, naučili jsme se hledat v opuštěných statcích ukryté jídlo a dokonce i koňak. Sami jsme se naučili odhalovat pasti, ovládat zbraně kamarádů, navzájem se krýt, slepě si důvěřovat – a nikdy, doslova nikdy se na nic nehlásit dobrovolně. Nakonec se z nás po překonání spousty obtíží stali vojáci – vojáci, kteří se podle našeho názoru vyrovnali perfektním profesionálům, kteří šli proti nám, a teď všechno úsilí přišlo nazmar: během několika obludných hodin nás rozdrtili na padrť, každý se snažíme zachránit na vlastní pěst jako banda zlodějíčků, kteří si navzájem nedůvěřují…

Na co jsem vlastně držel pobřeží u Salerna, říkal jsem si v duchu a vzteky div nebrečel, proč jsem zachránil Locatelliho u Caserty, k čemu jsem přejal velení nad četou, když to Dutch dostal u Montélimaru. Dělal jsem, co jsem moh… jenže to nakonec nebylo k ničemu, nic se tím nezachránilo. Prorazili naše linie, rozsekali nás na hadry a teď nás štvou jako zvěř.

Zimou a hladem jsem už skoro neviděl. Zkoušel jsem si vybavovat vzpomínky na první dny v koleji, na Russe ve špitále někde v Pearl Harboru, na Nancy, Giulii, a hlavně na Chris… ale zas mi to nevyšlo. Dokázal jsem si vybavit nejvýš Jean-Jeana v zákopu u Louviers. Konečně jsem začal chápat, jak mu bylo. Jak to, že z nás tenkrát to odpoledne na pláži u Nausetu nevymlátil duši? Jak nás mohl snést?

Na člověka má být spolehnutí. Teď už nepotřebuju, aby se na mě spoléhali kluci z Harvardu nebo pistolníci, teď žiju s klukama ze svého družstva, čety, divize, o tom nemá cenu diskutovat. Až na to, že teď mám po četě a zřejmě i po divizi. Nezbylo z nich nic kromě hnusné mlhy a občasného sněžení, které bodá jako sůl, a otupující, palčivé zimy, která mi zalezla do střev a dohání mě k šílenství… Jak to, že jsme neměli pohotovost? Jak to, že si nikdo nevšiml příprav na ofenzívu v takových rozměrech? Anebo že by v pohodlí vznešených zámků neměli pro samé hraběnky a chlast čas se takovými maličkostmi zabývat?

Neproniknutelná hradba jedlí začala řídnout. Podvědomě jsem zpomalil, přikradl se na hřeben kopce a podíval se dalekohledem: před námi ležela skupinka domů, řeka připomínající kalně stříbřitou stužku a most, na němž se hemžila skupina vojáků. Vojáků s našimi přílbami.

„Naši!“ vyhrkl jsem. „Dokázali jsme to!“

Hnali jsme se ze svahu a pak po silnici, až sníh chřupal pod podrážkami. Všiml jsem si, že dva vojáci něco montují pod mostem: připevňovali nálože k nosníkům. Voják stojící uprostřed mostu cosi vykřikl a jeden z podřízených nechal práce a vrhl se se samopalem v ruce směrem k nám.

Došel jsem k němu a řekl: „Ani nevíš, jak rád tě vidím.“ Kolena se mi roztřásla úlevou: „Tak jak to vypadá?“

Změřil si nejdřív mě a pak Oppa. Byl to malý podsaditý chlap, na přílbě měl jedinou stříbrnou frčku, obličej porostlý slušným strništěm. V zubech svíral krátkou černou cigaretovou špičku: „Co jste zač?“

Vysvětlil jsem mu, jak nás překvapili u Reinanche: „Byli jsme v záložní linii a všimli jsme si jich, až když po nás začali střílet. Dostali jste rozkaz vyhodit tenhle most? Tamhle někde musí být tanky,“ ukazoval jsem směrem k severovýchodu. „Asi před hodinou jsme je slyšeli. Jsme na nohou celou noc a den.“ Nemohl jsem se ovládnout, chrlil jsem pořád dál: „Jestli chcete, můžem vám píchnout.“

„Nemáte náhodou pár volnejch kádéček?“ zeptal se ho Opp.

„Nejedli jsme vod včerejška… vlastně už třetí den.“

„Tak vy nám chcete pomoct vyhodit ten most?“ zopakoval mou otázku poručík.

„Jasně – jestli je třeba.“

„Aha.“ Poručík sklopil zrak a špičkou nohy hrabal ve spáře mezi prkny – a najednou na mě mířil samopalem: „Kde jste sebral ten dalekohled, vojíne?“

Hleděl jsem na něj nechápavě a pak jsem vykoktal: „Ten je německej.“

„To vím taky.“

„Vzal jsem si ho od Burroughse, totiž od velitele naší čety.

Zůstal tam…“

„To určitě.“

„Co vlastně blbnete?“ vyjel na poručíka Opp.

„Drž hubu!“ Samopal se nepohnul ani o milimetr. Mířil mi pořád na břicho. Všiml jsem si, že na nás míří ještě dva další vojáci s karabinami. „Moment, kdo hraje třetí metu za St. Louis Cards?“

Poručík mluvil tiše a klidně. Hleděl jsem na něj s otevřenou pusou. „Třetí metař Cards?“

„Přesně tak. Budete se muset obtěžovat s odpovědí. A rukama ani hnout!“

Opp se chraplavě zasmál. „Vy si myslíte, že jsme záškodníci, co?“

„Viděli jste tamty tři?“ Poručík ukázal volnou rukou za sebe. V mělkém příkopu vedle mostního pilíře ležely tři mrtvoly, které tam evidentně někdo odtáhl a naházel na sebe. Sníh s bahnem se rozpustily v krvi a splynuly s promodralými obličeji a rukama. „Taky se nabízeli, že nám píchnou. Jenže neuměli odpovědět. Jejich odpovědi se mi nelíbily. Co vy na to, dopadnete líp?“

„Koukněte se,“ zařval Opp, „děláte ze sebe poslední soud nebo co?“

„Tak dočkám se odpovědi? Bude to?“

Što do tuhého. Nemohl jsem si zaboha vzpomenout. Třetí meta. Věděl jsem to, ale nemohl jsem si vzpomenout. Pořád jsem se musel dívat poručíkovi do očí, nemohl jsem odtrhnout zrak od světýlek v zorničkách a sítě jemných vrásek kolem a pak jsem ještě vnímal hlaveň samopalu, která mi připadala nesmyslně obrovská, jako houfnice, a pořád mířila na moje břicho. Tři z nich nás bez hnutí pozorovali, ostatní pracovali dál na mostě. Ježíšikriste, dokázali jsme to, prodrali jsme se k vlastním a teď –

„Helejte, poručíku,“ vyhrkl vztekle Opp, „já jsem žid, můžete se mi podívat na psí známku – myslíte, že by německej záškodník ze sebe dělal židáka?“

„Čert nikdy nespí. Němčourům se nedá věřit. Takže…“

„Kurowski!“ zařval jsem. „Whitey Kurowski, ježíšmarjá!

A s ním hraje Marion, Cooper, Walker Cooper zadák, Musial a Slaughter a Moore v poli – stačí vám to?“

„Fajn.“ Poručík spustil samopal k noze a odvrátil zrak. „Bohatě stačí.“ Mávl na vojáka. „Walshi, dej jim nějakou čokoládu.“

„Moment,“ zařval jsem, a než se kdo stačil hnout, držel jsem poručíka za límec, „tuhle hru si můžem zahrát oba! Kdo je nejlepší ligovej pálkař?“

„Co blbneš, Virde?“ bručel Opp.

„Počkej, nech mě, ať se vymáčkne.“

Poručík se za špičkou ušklíbl: „To je lehký. Dixie Walker. A Boudreau z Americanu. Walshi, dej jim kus žvance. Vypadaj, že to maj zapotřebí. A vy si, seržante,“ oslovil mě naprosto věcně, jako by k celému výjevu vůbec nedošlo, „vemte ten lehkej kulomet a postavte se s ním na opačnej břeh. Tam jak je ta trhlina ve zdi, jasný? Třeba nás budete muset krejt.“

„Už letím,“ odpověděl jsem. Nohy se mi třásly, po zádech mi stékal pot. Opp mi podal tabulku čokolády a já se na tu tvrdou, hořkou pochoutku vrhl, až mi trnuly zuby.

Jakmile jsme vykročili na most, zaslechli jsme je: to strašné bublavé vrčení a řinčení pásů. Podívali jsme se po sobě a brada nám klesla.

„Drabic,“ zařval poručík, „jak dlouho vám to ještě bude trvat?“

„Tak půl hodiny,“ ozval se hlas pod mostem.

„Na to zapomeňte. Odpalte, co máte hotový!“

„– když tomu rozumíte líp.“

„Nekecejte a okamžitě lezte ven.“

Drabic se vyškrábal zpod mostu, z kalhot mu crčela voda. Rachot pásů se rozléhalo hlasitěji a pronikavěji, jako by tanky ucítily most a vytušily, jak jsou hrozivě blízko. Přeběhli jsme po prošlapaných fošnách na druhou stranu, obešli jsme spáleniště domu a vrhli se za proděravělou zeď. Srovnal jsem nožičky kulometu a postavil ho rychle na stanoviště. Skvělé postavení! Zatáčku silnice lemovanou platanovým stromořadím, řadu zabedněných domů se zavřenými okenicemi i zalesněný svah, po kterém jsme přišli – to všechno jsem měl pod sebou jako na dlani! Opp mi podal další čokoládu – tentokrát jsem ji jedl pomalu, každé sousto jsem několikrát obrátil v ústech a pak teprve spolkl. Přestalo sněžit a mlha se zvedla, jen nad řekou zbylo několik chuchvalců. Černá voda bublala kolem kamenných základů mostu.

A pak tu byly zas: vyjely ze zatáčky pod kopcem, jasně se rýsovaly na pozadí borovic, bez poskvrny, nedotknutelné a naleštěné. V čele jel polopásový obrněný transportér. Prožitý strach mnou projel s dvojnásobnou intenzitou: Poručík dole zdvihl ruku a několikrát zvedl a spustil zaťatou pěst. Všichni se stáhli k nám, jen Drabic se přikrčil za převrácenou káru a horečnatě svíral páku rozněcovače. Co když mu to nevybuchne včas, co když se to nepovede, panebože, prosím tě, dej, ať mu to funguje… modlil jsem se v duchu, možná i napůl nahlas a počítal přitom blížící se tanky: pět, šest, sedm…

Ozvala se dunivá exploze, z oranžového gejzíru stoupal černý dým a všude kolem nás dopadaly úlomky oceli a kamene. Zvedl jsem hlavu. Zvířený prach se začal usazovat a kouř se pomalu sunul na sever. Z mostu zbýval jediný propadlý boční ocelový trám, který se pohupoval ze strany na stranu. Samou vděčností bych se byl málem rozbrečel. Poručík v jednom kuse klel.

„To je dobrý,“ uklidňoval ho jeden z jeho ženistů, „po tom se nedá přejet ani na kole.“

Tanky rychle dojely k předmostí, poklopy měly otevřené, kanóny přejížděly ze strany na stranu jako protažené rypáky. Na konci antény u velitelského vozu vlála oranžová standarta.

„Co to vlastně je za kraksny?“ mumlal jsem si pro sebe.

„Tygři,“ řekl poručík. „A maj starý známý osmaosmdesátky.

Pár starších, pár novejch. Dejte sem ten dalekohled.“

„Nedám,“ bránil jsem se. „Je můj.“ Z jakéhosi záhadného důvodu bych se o něj v tu chvíli i porval. Nakonec jsem prohlásil: „Budu vám dělat pozorovatele.“

Překvapeně se na mě podíval, ale kývl.

„Pojďte se vodsaď zdekovat,“ ozval se jeden ze ženistů. „Zůstaň, kde jseš,“ nařídil mu poručík. „A nestřílet, dokud nedám povel. Pošli to dál.“

Zvedl jsem dalekohled k očím. Viděl jsem velitele jako na dlani. Přes brigadýrku měl sluchátka a rukama v rukavicích se držel okraje. Měl úzký, bledý obličej. Kouř a prach po explozi se ještě mísil se zbytky mlhy. Velitelské vozidlo zastavilo padesát metrů od trosek mostu. Velitel si prohlédl řeku, zvedl oči – měl jsem pocit, že se dívá přímo na mě – a bezmocně udeřil pěstí do oceli.

„Zmeškals autobus, ty drško němčourská, co,“ ulevoval si poručík. „Měkne ti prdel…“

Velitel se otočil a rukou signalizoval svým tankům. Přitom jsem si všiml dvojitých blesků na výložkách, označujících jednotky SS.

„SS,“ bručel jsem si pro sebe, „tohle jsou teda esesáci.“

„Jsou to voni. Kolik jich je?“

„Osum, ne, vlastně devět.“

Tanky se rozestavily kolem transportéru do půlkruhu a vytvořily u vjezdu na most jakousi hradbu. Velitel seskočil na zem a vykřikoval rozkazy. Z boků některých vozidel začali seskakovat pěšáci.

„Vo co mu de?“ zeptal se Opp.

Silnice se mezitím zaplnila větším množstvím vojáků, chráněných hradbou tanků. Někteří bušili na dveře usedlostí. Zaslechli jsme rány a pár rozptýlených výstřelů. Za chvíli jsme zahlédli, jak po silnici přichází skupina lidí: několik žen s dětmi a stařec v baretu a dlouhém kabátě, který se mu plandal až na zem.

„Co to dělaj?“

„Těžko říct…“

Ale v tom okamžiku se mi rozsvítilo. U nablyštěných tanků začal velitel na civilisty řvát. Na chvíli zmizel z dohledu a pak se obořil na mladou ženu v modrém šátku. Řval, až se prohýbal v pase, rukou ukazoval směrem k nám na kopec za řekou, ale zároveň na dva samopalníky. Okamžitě jsem pochopil smysl té pantomimy. Kolik že jich bylo? Pět? Nebo deset? Jak to že jste jim v tom nezabránili? Byl to přece váš most. Vyhodili ho do vzduchu a vy jste nehnuli prstem! Pár podělanejch Amíků, který před náma prchají jak králíci. Konečně začínáme vyhrávat válku a vy nehnete prstem, abyste nám pomohli! Moh bych vás dát zastřelit, rozumíte? Viděl jsem mu až do vzteky rozšklebených úst, sledoval jsem, jak zuřivě trhá hlavou.

Vtom mu ta žena plivla do obličeje.

Dal jí facku a pak další a další; bylo slyšet krátké tvrdé údery.

Upadla na kolena a pak na všechny čtyři a on do ní kopal, jak se snažila znova a znova zvednout ze sněhu.

„… teď jí voddělá,“ uslyšel jsem svůj hlas, „kope do ní a pak…“

Velitel se prudce otočil a naznačoval něco dvěma strážným. Odkráčel stranou a místo jeho křiku se ozvaly samopaly v práskavém, vlnivém rytmu, jako když se tříští sklo. Skupinka lidí se složila, jako když traktor projede křovím, ohne je, srazí k zemi, rozpráší, až úplně zmizí ze zorného pole. Výstřely však neutichly a kromě nich se k nám donesly dětské výkřiky a vytí psů.

Kdosi vedle mě sprostě zaklel. Trhnul jsem hlavou a viděl jsem, jak Opp provléká ruku řemenem karabiny M1, ale poručík e s ním rval a křičel: „Nesmíš! Řek jsem, že ne!“

„Nech mě bejt!“ ječel Opp. „Já toho hajzla vodprásknu!“

„Zbláznil ses? Voddělaj nás všechny jediným granátem! No tak, nech toho!“

Opp se přestal prát, pustil pušku a podíval se po mně: ten pohled si pamatuju od vylodění u Salerna. Zaklesl jsem dlaně do sebe a zavřel oči. Střelba mezitím utichla – zbyly z ní jen ojedinělé výstřely připomínající vánoční bouchačky a ozvěna, která se nevinně rozléhala chladným vzduchem. A mlha znova všechno přikryla svou hnusně šedou plachtou…

Celý den jsme se prodírali severozápadním směrem. Připojili se k nám dva muži od protitankových jednotek, pár vyjukaných nováčků od 627. pluku a střízlík v námořnické čapce s bazukou a pěti náboji. K večeru jsme se octli v úzkém korytu mezi dvěma skalními stěnami. Mlha opět zhoustla, nebylo vidět na krok a člověk si připadal úplně ztracený.

„Touhle cestou se nikam nedostaneme,“ prohlásil jeden z tankoborníků. Bojovně se rozkročil a obrátil se přímo na poručíka. „Neserte mě! Víte vůbec, kam ta zatracená cesta vede?“

„Jasně, že vím,“ odsekl poručík. „Rovnou do Mortellange.“

„Skvělý!“

„A pak se napojuje na silnici do Sprimontu.“

„Eště lepší!“

„Nakonec můžeme dojít až do Liege.“ Poručík si za řeči přehazoval onyxovou špičku z jednoho koutku do druhého. „Do Liege se Němčouři potřebujou dostat. Je tam spousta skladů munic a žrádla.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vím to, a basta!“

Jen to dořekl, znovu prořízl bělostné ticho hrozivý rachot tankových pásů, jako by je svým rozhodným a vševědoucím hlasem přivolal. Oppovi za mnou vyklouzl ostrý, neartikulovaný zvuk. Přejel jsem ho pohledem, ale on po mně šlehl okem a vztekle se odvrátil. Od okamžiku, kdy jsme odešli od mostu, nepromluvil ani slovo.

„Vypadá to na tanky,“ vyjekl jeden z nováčků pronikavým hlasem. „Na spoustu tanků.“

„Zásah do černýho,“ těšil ho poručík sarkasticky.

„Dostali se přes řeku,“ poznamenal suše Drabic a nezvedl oči ze země.

„Jo, ale někde jinde. Myslíš, že to byl jedinej most přes Amblevu?“

„Jedou za náma, po týhle silnici,“ nováčkovi se už třásl hlas. „Jedou za náma. Měli bysme vzít roha…“ ječel plačtivě druhý nováček.

„Ani krok, rozumíte!“ houkl na ně poručík.

„Nemůžu to poslouchat,“ bědoval první nováček, „měli bysme se rozdělit a…“

„Ne!“

Otočil jsem se. Opp stál uprostřed silnice s puškou u boku. A bylo po zaječích úmyslech. Klouček s pronikavým, tenkým hláskem se chabě bránil: „Co prosím tě chceš…“

„Řek jsem ne! A už toho mám dost! Jasný?“ Opp byl vyzáblý a oči se mu pod obočím leskly jako dva kovové kotouče. Spodní ret mu popraskal a krvácel. „Už mám toho utíkání plný zuby!“

„Oppe,“ pokoušel jsem se ho napomenout.

„Helejte se, hochu,“ vložil se do toho poručík, „nechte toho. Musíme…“

„Vlezte mi na záda. Přestaňte dělat chytrýho. Radši se kolem sebe pořádně rozhlídněte!“ křičel Opp a mávl rukou ke strmé skalní stěně. „Lepší místo nenajdem. Stačí zastavit ten polopás, co jede vpředu, a dál se nehne ani myš.“

„Podívejte, hochu,“ vedl svou poručík. „Nařídili mi, abych vyhodil ten most. Máme to za sebou a teď chci…“

„Nechte si toho svýho hocha!“ vyjel na něho Opp. „Já jsem ňákej Oppenheim… a už mi to leze krkem. Pořád jen utíkat před nějakejma posranejma esesákama… Stačí, když vodděláme ten první pásák, a jsou v prdeli. Vobject to nemůžou a vodvalit stranou taky ne.“

„Ale co tanky…“ pípl nesměle jeden z nováčků. Někde daleko na silnici se řev ztišil a zase rozlehl naplno jako špatně vyladěné rádio.

„No a co – myslíš, že to bude prvně?“

Poručík přistoupil až těsně k Oppovi, samopal mu pořád visel přes rameno a špička na cigarety trčela mezi předními zuby. Postavil se před Oppa a založil si ruce v bok.

„Tak dobře, hochu. Přestanem si hrát na vojáčky. Vydávám…“

„Prd vydáváte!“ Opp jediným trhnutím namířil karabinou na poručíkovo břicho. „Říkám vám, že toho mám dost! Tady je můžem zastavit, víte to stejně dobře jako já, a tak to taky bude!“

Během celého výjevu jsem jen hloupě pomrkával – na víc jsem se nezmohl. Doufal jsem, že poručík od sebe odvrátí Oppovu pušku, že Opp poručíka zastřelí nebo že se celý skalnatý hřbet vypaří i s námi. Už mi bylo všechno jedno. Vůbec jsem nechápal, proč tady všichni stojíme. Přestal jsem se ovládat, zaplavila mě nenávist k esesákům, bál jsem se tanků, vyčítal jsem si, že jsem ještě naživu, styděl jsem se, že jsem se u Reinanche nezmohl na víc, Oppa jsem měl rád – jenže všechny tyhle pocity už byly někde mimo mě, jako by je prožíval nějaký jiný promrzlý vyhladovělý a vyčerpaný utečenec. K čemu to všechno je? Vrhla se na nás celá německá armáda a páni generálové o tom neměli páru, a jestli ano, pak nehnuli prstem. Sesypalo se to na nás na všechny, lítáme v tom…

„Chcete snad utíkat až do Paříže?“ cedil Opp mezi zuby. „Nebo do Normandie a tam si zase zaplavat zpátky přes Kanál? Nebo byste radši do komfortního lágru někde u Vratislavi? Myslíte, že vám tam budou číst Ženevskou konvenci? Neviděli jste, co udělali s těma civilistama u mostu? Nic takovýho! Tady je zastavíme, a jestli jste podělaný, můžete si pro mě za mě zmizet, lemplové pitomý!“

Poručík nehnul brvou. Hlaveň pušky měl pořád ještě zabořenou v břiše. Šklebil se, ale dost nepřirozeně. „Jste ňákej nasranej, co?“ pokusil se o žert.

Pauza nemohla být kratší. Tanky se přiblížily, bylo slyšet, jak motory vyjí a pokašlávají.

„Má pravdu, Wally,“ ozval se Drabic tiše. „Mohlo by to klapnout.“

Poručík ustoupil a řekl: „Tak fajn. Jste pro?“

„Stojí to za pokus.“

Poručík přikývl a řekl si pro sebe: „Tak jdem do toho. Co vám zbylo?“

„Tři protitankový nálože. Jenže…“

„Já vím, vo co ti jde. Všecko hodíme na ten obrněnej vůz.“

Obrátil se na skrčka s bazukou: „Umíš s tím zacházet?“

„To si pište.“

„Fajn. Běž na tuhle stranu.“ Pak se podíval po mně. „A vy na druhou, tamhle.“ Poprvé od hádky se podíval na Oppa. „Půjdete se mnou a s Drabicem?“ Opp přikývl. „Prima. A vy ostatní se kryjte po obou stranách. Až začne střílet kulomet, perte to do nich taky.“

„Vy tady vopravdu chcete zůstat?“ zeptal se nedůvěřivě první nováček. „Vy jste se zbláznili – určitě vám přeskočilo…“ Obešel opatrně Oppa a pozpátku se rozběhl po silnici s jednou rukou před sebou: „Já jdu vodsuď, to vám povídám!“

„Okamžitě se vrať!“ vyštěkl na něj Opp, ale hoch se otočil, rozběhl se a zmizel v mlze.

„Ani hnout!“ Poručík si opřel samopal o předloktí a mířil na ostatní nováčky. „Ani krok, jasný? Nebo to zchytáte do zadku!“ Nováčci na něj vyděšeně civěli, jeden chtěl něco říct, ale raději to spolkl. „Tak jdem!“ nařídil poručík. Šlehl očima po mně, ukázal na mě prstem a zeptal se Oppa: „A co tenhle? Bude nám něco platnej?“

Vrazil jsem si ruce do kapes.

„Jo, až to začne, tak to s ním půjde,“ odpověděl Opp a změřil si mě pohledem, v němž se mísila nedůvěra, hrozba i prosba těžko říct, co vlastně převládalo. „Von už je takovej.“

„Jen si posluž,“ odsekl jsem.

Skrček v námořnické čepici si vzal k bazuce oba tankoborníky. Já si vybral nejklidnějšího nováčka a všichni jsme se začali škrábat do srázu. Pomáhali jsme si přitom jak se dalo: chytali jsme se propletených doubků, ale přesto jsme klouzali a klopýtali. Řev pásů se už ozýval z bezprostřední blízkosti, bylo jasně slyšet cinkání jednotlivých housenek. Našel jsem si ve skále vhodný žlábek a pár uvolněných kamenů. Zarazil jsem mezi ně podstavec a rychle zamířil. Řekl jsem si, že nasadím plný zásobník, ale když jsem uvolnil pojistku, starý nešel ven, musel jsem ho vyrvat silou a to mě ještě víc vyděsilo. Co když se ten krám zasekne? Je taková zatracená zima. Jestli plyny zkondenzujou v nábojové komoře…

„Co se stalo?“ vyzvídal nováček.

„Ale nic,“ uklidňoval jsem ho, ale sám jsem se roztřásl, až mi nový zásobník vypadl z ruky do sněhu. Vytáhl jsem kapesník a křečovitě jsem ho utíral a pak jsem vytřel i otvor s vodicími lištami. Měl jsem ještě zkontrolovat vyhazovač, ale na to už nebyl čas. Několikrát jsem pohnul závěrem sem a tam a zasunul nový zásobník. V duchu jsem se modlil, aby ho ten chlap, co ho dělal, nabil pořádně, a pak jsem nastavil páčku na dlouhé dávky.

„Co mám dělat já?“ vyptával se nováček.

„Ty si vem na starost tohle.“ Podal jsem mu dva zásobníky.

„Až řeknu, vrazíš mi je do pravý ruky. A kdyby mě dostali, vemeš to za mě.“

„Cože? Kulomet?“

„A cos myslel?“ Začala se mi třást i hlava. Viděl jsem, že se kluk bojí ještě víc než předtím, ale nedokázal jsem se ovládnout.

„Já v životě nestřílel…“

„To máš stejný jako z kvéru.“

„Ten jsem měl naposled v ruce doma v Kilmeru.“ Změřil jsem si ho důkladněji. „Já sloužím u kuchyně. Přijeli pro nás, rozdali nám pušky, nacpali do náklaďáků…“

Potěš tě pámbu, blesklo mi hlavou a současně jsem si uvědomil, že to budeme potřebovat všichni. „Koukni se. Kdyby se to zaseklo, strhneš tuhle páku dozadu a hned zase dopředu. Dělej všechno, co dělám já. Vraž tam zásobník, takhle, a střílej dál tím by se to asi pročistilo. Ale von se nezasekne, neboj.“

Přikyvoval s otevřenou pusou. Odvrátil jsem se na druhou stranu. Opp s Drabicem a poručíkem se krčili za balvanem asi šest metrů ode mě, přílbami u sebe a za nimi ležel nějaký zelenáč, který se ani nesnažil krýt. Bůhví proč mě napadlo, že už ji koupil, tak divně tam ležel. Pak jsem si všiml, že tam v té poloze zmrzl: ruce měl zkřížené na prsou a křečovitě si svíral ramena.

Motory už doslova řvaly, jejich hluk se v mlze násobil. Bylo slyšet, jak zabírají do svahu a podkluzují jim podvozky. Za chvíli tu budou. Poručík mi dal znamení strnule zdviženou paží a jámu odpověděl zamáváním.

„Seržante,“ škemral nováček pisklavým hláskem, „myslíš, že je dokážeme zastavit?“

„Jasně! Cos myslel jinýho! Drž radši zobák!“ Panebože, neopouštěj nás, drmolil jsem v duchu, teď nás nesmíš opustit. Už mi ale nešlo o vyváznutí, sebe jsem úplně pustil z hlavy, chtěl jsem ten obrněný vůz. Pot se mi řinul z čela a stékal po krku až na záda. V hrdle jsem měl troud. Vybavil se mi výjev u mostu, belgičtí civilisté pokosení samopaly, a pak Dee ležící na sněhu, jak mě hledal očima – panebože, do smrti na ten pohled nezapomenu! – Breithoff s Koonzem a všichni ostatní, které jsme nemohli zachránit, které jsem nedokázal provést tím peklem, a v duchu jsem si vztekle a s pohrdáním ulevil – teď, anebo někdy jindy, do prdele s celým tím krámem – ale i potom jsem měl pocit, že to všechno nedělám já, ale někdo jiný, cizí chlap, který se tu klepe hrůzou a tetelí zimou na holé skále a nedokáže se vymanit z chapadel bezuzdného strachu a bezmezné nenávisti…

Vtom to začalo. Zničehonic se z mlhy vynořil trup s navlhlou věží, strašná osmaosmdesátka s mohutnou úsťovou brzdou tápající v mlze jako tykadlo. Tank. Ježíšmarjá, tank a žádný transportér! Vedoucí tygr. Oranžový praporek vlál na konci antény. Chvěla se a lítala s ním ze strany na stranu, nestvůrně dlouhá, nevypočitatelná, zaplnila celou průrvu mezi skalami. Nemohl jsem se na to dívat. Poručík mě probodával očima a signalizoval dlaní sklopenou k zemi, dozadu a dopředu, dozadu a zase dopředu. Levou rukou jsem sevřel pažbu, tváří se přitiskl k prstům, srovnal mušku a stiskl spoušť. Kulomet fungoval bezvadně. Sledoval jsem tanec jisker, odrážejících se od pancíře těsně pod průzorem pro řidiče, přitáhl jsem levou rukou pažbu a přitom vnímal otáčející se věž s osmaosmdesátkou, která si mě pomalu a s rozmyslem zaměřovala jako nějaká vševědoucí a všemohoucí bytost. Přikrčil jsem se a vyměnil zásobník. Na předním pancíři vyšlehl jasně žlutý záblesk. Tank sebou škubl, ale jel dál. To byla bazuka. Škoda náboje, na tygra se musí níž, do pásů, pancíř se neprobije. „Níž!“ zařval jsem, ačkoliv jsem věděl, že mě nikdo neuslyší. Půda, na níž jsme leželi, se otřásala pod tíhou tanků. Kanón se otáčel po novém cíli – po bazuce. Nejméně deset střel z mého kulometu vjelo do řidičova průzoru; tank se na chvilku zastavil, ale pak se znovu rozjel. Pravý pancíř, těsně pod věží, ozářil další zásah. Pak vystřelila osmaosmdesátka – rána jako prásknutí bičem, které přehlušilo všechno ostatní – po skále se zvedla řada sněhových a kamenných gejzírů.

Strhl jsem nováčka k zemi, oba jsme lapali po dechu, za chvilku jsem se odvážil vystrčit hlavu a zjistil jsem, že tank se vytrvale valí do kopce a ostatní ho následují.

Přepočítali jsme se. Naše postavení je moc vysoko. Střelec z bazuky nemůže dostatečně snížit náměr. Měli jsme zůstat dole, ne se škrábat do kopce. Pozdě bycha honit. S těmi náložemi se k tankům taky nedostanou. Všiml jsem si, že Drabic balancuje u svého úkrytu, neohrabaně se napřahuje, smýkne tělem dopředu a dozadu, hrábne do vzduchu a mizí z dohledu. Tank jel dál, motor burácel, a z výfuků se kouřilo. Rozeznával jsem masívní nýty na předním pancíři, řadu římských číslic nad řidičovým poklopem i několik krabic s našimi příděly, připevněných na boku. Všechno to zas bylo k ničemu, tady je zastavit nedokážeme…

Vtom se někdo pohnul, klouzal dolů z kopce, prodíral se hustým křovím. Opp. Byl to Opp. Najednou se octl na silnici, úplně sám, hodil jednu nálož rovnou pod pravý pás a hned za ní druhou. Výbuch, obrovský černý gejzír se nejdřív zvedl k obloze a pak se pomalu usazoval v oblacích kouře a prachu. Nakonec se rozplynul a cáry odvál vítr do kopců. Jedna housenka ležela na vozovce jako přetržený běžící pás. Tank jel dál na zdravé housence, ale stočil se doprava a ústím hlavně se zaklesl do skály. V příkopě nedaleko od něj cosi leželo: pár cárů masa a hadrů, rozmašírovaný strašák do zelí. Nic víc.

Vy svině! Vy kurvy! Další granát z bazuky zasáhl lože osmaosmdesátky: schlípla jak opilec, ale zase se začala škubavě zvedat. Musí ji ovládat ručně. Tak uvidíme, kdo s koho! Poklop na věži se otevřel a vynořila se postava bez přílby se samopalem v ruce. Bylo vidět, jak nervózně mrká. Napumpoval jsem to do něj, kde se dalo: do prsou, do ksichtu, znova do prsou, až se zhroutil zpátky do věže jako kus suku. Dalšího jsem vzal taky a po něm třetího. Mezitím se podél tanků hnali dopředu pěšáci a ty jsem oddělal do jednoho: smetl jsem je jako červy. Jeden odhodil zbraň a klekl si vedle pásu s rukama nad hlavou. Šel taky. Nasadil jsem nový zásobník a střílel, bez přestání jsem střílel, ačkoli kulomet mířil přímo na mě. Vstal jsem a vystřílel další zásobník, aniž mě zasáhli. Pak za duněla dutá mohutná exploze a ze všech otvorů prvního tanku začal syčet bílý dým. Další tanky se obrátily, daly se na ústup dolů ze svahu a mě někdo tahal k zemi, ale já stál a střílel po nich, pak došel zásobník a poručík mě plácal po rameni, po tom, co mě tak strašně bolelo, a křičel: „Ty vole, my ho dostali! Dostali jsme ho, hajzla! Dej si pohov, chlapče! Přestaň!“ a to už mi vyhrkly bolestí slzy, popadl jsem ho za límec a hystericky jsem mu ječel do tváře: „Ty hnusnej všiváku, stál za deset takovejch jako ty, za tisíc…“ a poručík kýval a pořád se ušklíbal za tou svou černou špičkou na cigarety a mlátil mě do toho bolavého ramene.

5.

Milý Georgi,

právě jsem se vrátila z procházky po pláži, je skoro půl třetí ráno, ale nechce se mi ještě spát. A tak ti píšu, i když nevím, jestli to teď v noci dokončím.

Na pláži bylo nádherně. Měsíc je v úplňku (nebo do něj moc nechybí) a všechno je jakoby postříbřené: stříbrem jsou zalité duny i keře vavřínu a tráva na pobřeží, po vodě se táhnou dlouhé rtuťovité jizvy, kloužou po povrchu a pableskují. Všude je chlad a ticho. Nikde se nic nehne kromě věčného pohybu moře. Jeho vitalita neutuchá. Chodila jsem bez cíle sem a tam, pod nohama mi chrupaly úlomky lastur a šustily chaluhy, pozorovala jsem měsíc a moře a přitom mě napadlo, jak úzce nás spojují, jak nás drží pohromadě: od našeho pobřeží až do Cherbourgu, do Tokia nebo do Hamburgu není žádná bariéra – kromě těch, které vytvořili lidé.

Můj milý Georgi! Byla tu u mě na tři dny Prill Harmsová, pozvala jsem ji na návštěvu. Většinou jsme chodily na procházky, hrály jsme si s Ronnym nebo jsme seděly na břehu a dívaly se na moře. Dostala dopis od Rhinova otce, dopis se špatnou zprávou, Georgi – moc špatnou. Rhino zahynul na Iwo Jimě. Asi se taková věc dá říct šetrněji, ale já nevím jak. A i kdybych na to přišla, obsah by zůstal stejný: Rhina zabili, Rhino nežije. Kdybys věděl, Georgi, jak nerada Ti to píšu, zvlášť když vím, kde teď jsi (nebo kde si myslím – ba ne, já to vím – kde jsi). Ale nějak tuším, že bys to chtěl vědět.

Pořád se mluví jen o tom, jak vítězíme. Všude samá vítězství, ale já přitom musím myslet na Rhina, byl to takový tichý hromotluk a jak bublavě se smál, když ho něco pobavilo. Ve fotbalovém dresu mi vždycky připadal jako brutální rváč, který všem nahání strach, a přitom to byl jemný člověk – měl v sobě takovou medvědí plachost – pamatuju si, jak jemně mě držel, když jsme spolu tancovali.

Prodělal Bougainville a Guam (tam dostal kříž válečného námořnictva, slyšel jsi o tom?) a teď na takovém titěrném ostrůvku, kde to je samá jeskyně… Zdá se mi to nespravedlivé – každý by měl vybojovat jen jednu bitvu a pak by na jeho místo měl nastoupit někdo jiný. Vím, že to je dětinské přání a úplně nerealistické, ale jen se podívej, kam nás naše dospělost a realismus přivedly? Co nám (Následující dvě řádky byly tak usilovně přeškrtané, že se nedaly rozluštit.)

Pokračování o dva dny později. Byla tu šílená vichřice, příboj se pěnil a burácel, roztrhané cáry mraků nám visely doslova nad hlavou, stačilo se natáhnout a člověk na ně málem dosáhl, rackové na sebe ječeli jako tlupa banditů, mlátili křídly, propadali se a náhle opět vynořovali z toho divného příšeří, vysoká tráva na pobřeží polehala v nárazech větru. Zkrátka čerti se ženili. Ronnymu se to hrozně líbilo. Pobíhal na břehu v červené bundičce s kapucou jako vodní skřítek, rozhazoval rukama a křičel do příboje. Moře a dítě mají hodně společného, nemyslíš? Hlavně v tom, jak jsou bezprostřední. Moře, i když nejvíc běsní, je ryzí ve svém hněvu, jako by nám chtělo vyčinit, jak si my, smrtelníci, neutěšeně vedeme…

Ale obraťme list. Minulý měsíc jsem se utrhla na pár dní a jela jsem do New Yorku k Nancy a Liz. Bydlí v nádherném starobylém domě v Greenwich Village, mají tam veliké a vzdušné pokoje a na chodbách člověk potkává samé přátelské lidi. New York mi vůbec připadá jako jedna veliká a hlučná rodina těsně před stěhováním – znáš takovou tu atmosféru bezcílného pobíhání, nervozity, tu a tam padne ostřejší slovo, ale nic ve zlém. Ovšem Nancy a Liz bys vůbec nepoznal – jsou z nich elegantní mladé dámy na nejlepší cestě za samostatnou kariérou! Liz je u Pratta hvězdou první velikosti, vždycky jsem měla pocit, že je z nás všech nejnadanější, že to její sebepodceňování je ochranný nátěr. Nancy se v redakci moc líbí. Vzala to sice opravdu od píky, ale vsaď se, že dlouho na konci žebříčku nezůstane. Cítila jsem se jako ta příslovečná domácí slepice, ale nasmály jsme se a bylo nám dobře (pokud jsme nevzpomínaly na Tebe, na Dala a na ostatní pistolníky).

Teď už se doopravdy zdá, že válka musí každou chvíli skončit. Prostě musí! Dal mi psal, že je v Německu, a z toho usuzuju, že Ty taky. Jedno odpoledne Tě vyrazil v tom svém kočáře hledat, ale nepodařilo se mu Tě zaměřit (což se dalo předpokládat). Samozřejmě že právě to odpoledne ho generál kvůli něčemu potřeboval a nemohl ho sehnat. Když se Dal objevil, řekl mu od plic, co si o něm myslí. Dal ovšem po cestě zneškodnil několik láhví značkového ryzlinku, takže generálovi nabulíkoval, že vlastně jel na tu přepadovku kvůli němu, a nějak se i toho vykroutil. To je celý Dal, náš nezničitelný organizátor, ten se nedá, i když je všechno ztraceno. Víš, že se mi po něm stýská?

Georgi, kdybys Ty věděl, jak často na Tebe myslím, když se tu procházím kolem moře. Někdy se mi zdá, že přes tu vodu za hlédnu, jak velíš těm svým klukům a kontrotuješ, jestli mají v pořádku pušky a výstroj. Nikdo na světě není lepší četař než Ty, za to dám krk. Proboha Tě prosím, dávej na sebe pozor do poslední chvíle. Už jsi udělal dost, víc než dost! Tím jsem si taky jistá.

Konečně mi taky napsal Russ. Pár úplně obyčejných řádek, jako by to ani nepsal on. Ale víš, že mu to nemám za zlé? Všechno kolem nás je samá hrůza a válka je krutá a nekonečná. Já se držím jen díky tomu, že můžu být tady u moře. Dívám se na oblohu, pozoruji, jak si měsíc dláždí po moři stříbrnou cestu, a s úlevou si říkám: „Tohle naštěstí zničit nedokážeme – ten věčný pramen, z něhož pocházíme a který je naším pravým domovem: ten nás spasí, smyje z nás naše viny…“

Líbám Tě a prosím Tě buď opatrný

Chris

Milý Rado,

doufám, že náležitě valíš bulvy na hlavičku papíru, na kterým píšu. Řeknu Ti, ty fašounský hlavouni si to uměli vyšperkovat – všude samej orel & hákovej kříž & železnej kříž, člověk se pak ani nediví, že začali věřit vlastní propagandě.

Tak to teda máme z krku, kamaráde. Konečně po všem & musím dodat, že toho bylo dost. Wehrmacht se kolem nás plouží v prachu po tisících & najednou Ti vypadají jako tlupa povalečů & zruinovaných opilců z Bowery. Ve Steyermundu jsem se bratřil s jedním ruským majorem, vazba jako dvojnásobnej Frištenskej, když mě přátelsky plácl do zad, nemoh jsem popadnout dech & navrch mě ještě donutil kopnout do sebe půl láhve vodky na ex (při té příležitosti jsem vděčně vzpomněl pravidelného tréninku v našem Péčku). V Eschenbachu v důstojnickým kasínu znalecky usrkoval brandy Karl Rudolf Gerd von Runstedt (víš Ty vůbec, kdo to je?) & vyprávěl starýmu & dalším hlavounům, proč slavná ardenská protiofenzíva byla na pendrek. Byl bych dal nevím co (třeba pět set dolarů, fakt!) za to, kdybys u toho moh bejt a říct tomu starýmu lišákovi, jak to po pravdě bylo.

Potom jsem křížem krážem procestoval rozkošnou provincii zvanou Hesse-Nassau v packardu našeno starýho. (To víš, Císařovna to není, ale taky má něco do sebe.) Jsou tu zámky & selské usedlosti & výhledy jak z pohlednice & minulý měsíc mě tu taky zastihlo moje povýšení. (Co Ty na to, že jsem MAJOR?) Dostal jsem vlastní kancelář obloženou dřevěným táflováním & zařízenou historickým nábytkem & jsem nakvartýrovanej v ňákým hogo-fogo Schlossu, kterej patří senzační blondýně, modrooký baronese s figurou jak Lana Turnerová, mluví bezvadnou angličtinou (& francouzštinou & italštinou) & může se přetrhnout, aby nám dělala pomyšlení. Každej krok v zámku zaduní jako rána z děla & máme tu 15 nástěnných zrcadel & od stropu až na zem gobelíny & na nich rytíře v brnění, na který se jejich rozžhavený krasotinky lepí jako smůla…

A já jsem z toho všeho pomalu úplně hin, zblblej & vodkecanej až hrůza. Je to k nevíře, ale je to tak. Jsem vládní vojenský přidělenec pro tuhle oblast (obrovský terno – nikdo totiž tu všivou práci nechtěl). Dělám fakt co můžu & stejně to pořád nestačí, nejsem na tuhle práci rostlej.

Vem si například otázku viny.– Znám nazpaměť & popředu i nazpátek, co stojí v armádních prohlášeních: VŠICHNI jsou vinni, co jich tu je. Celý národ podporoval Adolfa, ergo všichni do jednoho by měli být potrestaní. A přitom je to očividná blbost & to víš Ty, Rado, stejně dobře jako každej, kdo jen trošku myslí, kdo na to na všechno jen nesere. Za co může tříletej mrňous? Nebo beznohej veterán první světový války? Kdo je teda vinen? & kdo NENÍ? & ČÍM se kdo provinil?

U zapřísáhlejch esesáků, který se ještě dneska pokoušejí lohnout granáty, je to jasný. Anebo si vem takovýho funkcionáře strany, kterej nezničil jedinou stránku stranickejch zápisů na Rathausu v Saarbachu. Když mi ho předvedli & já se ho ptal, proč nespálil aspoň ty záznamy, o kterých s určitostí věděl, že zkomprmitujou jeho osobně a mnoho dalších, odpověděl mi: „Byla by to škoda, všechno je tak perfektně vedené!“ Jasný je to taky u takovýho esesáka z útvaru Leibstandarte, objevenýho v civilních hadrech v Gensdorfu, kterej přiznal (teda po výslechu – & budiž řečeno, že vyšetřovatelé z CIC mu k tomu přiznání nepomáhali v rukavičkách), že přibil ke stěně stodoly jednu Polku, kterou zbouchnul nějakej Němčour, a bajonetem jí vyříz dítě z břicha. A tenhle chlap svůj čin ještě vášnivě obhajoval: její poklesek prý vyžadoval potrestání – poskvrnila muže árijské krve tím, že se s ním vyspala.

Tak tohle není problém. Ale co má člověk dělat s vosmiletým smradem, kterej jeden den škemrá o čokoládu ve skladu divize & další noc ho chytnou, jak jim do džípu strká minu? Anebo se sedlákem, kterej nikdy nevstoupil do nacistický partaje, kterej byl dokonce šest měsíců zavřenej a všechno mu vzali, protože si pustil hubu na špacír na shromáždění SA, ale kterýho chytili při porušení zákazu vycházení. Sháněl prej pomoc pro svoji nemocnou ženu. A teď co? – třeba to byla pravda.

Mám už toho po krk. Ty to všechno dobře znáš, možná i horší věci, co já vím, ale máš tu výhodu, že není Tvou úřední povinností se v tom vyznat. Nevím, co jsi viděl Ty, ale já zatím nenarazil na jediný město, který není synonymem zkázy: Aachen, Stuttgart, Mainz, Frankfurt – na jménu nezáleží, vzali jsme je pěkně popořádku. Zmocnili jsme se průmyslově a technicky vyspělýho státu a přeměnili ho v jedinou obrovskou sběrnu šrotu. A kdo teď ten sajrajt odklidí & postaví stát na nohy? Odpověď zní: MY, pokud nechceme, aby se toho pro naše nedostavení se ujali Rusové.

Uprostřed tohohle chaosu si trůníme ve své skvělé izolaci. Zabrali jsme všechno, co jakž takž funguje – venkovská sídla, rekreační objekty, plovárny – a neděláme nic, nehneme prstem, abychom pomohli znova stavět. Držíme si je na krátký uzdě a ještě přitáhnem, když se nám něco nelíbí. A pochopitelně žádný bratření. Je mi jasný, jak se na to šklebíš. Ty Madchen tu mají sen-zační, o tom spolu nemusíme diskutovat. Pane na nebesích, když taková svůdná rašplička vpluje dovnitř, mazlivým hláskem žadoní o nějakou práci na velitelství, jako tlumočnice, sekretářka, úřednice, zkrátka cokoli, fakt cokoli, má člověk moc co dělat, aby se koukal jinam…

Nakonec už jsem to nevydržel & vyletěl jsem kvůli těmhle postelovejm manévrům – & starej mě okamžitě pěkně seřval. Královsky! „Zdá se, že jste neporozuměl významu své funkce, majore. Nejste pověřen iniciativně vytvářet politiku okupačních vojsk – ani ji uvádět v potaz. Je vám to dostatečně jasný?“

Ten mi dal! Jenže v tomhle je starej vedle, nemá pravdu, že je to tak jednoduchý… Bylo to jednoduchý, dokud jsme bojovali – člověk dostal rozkaz, vyrazil, na nic se neptal & šel. Vždyť to znáš. Ale teď abych ze sebe dělal krále Šalamouna & Olivera Wendella Holmese & Svatýho Františka a to je směšný.

A tak si podávám žádost, aby mě znova nasadili do akce. Slyším Tě až sem, jak mi v Bad Hexenkirchenu nemůžeš přijít na jméno, & nemám se čím hájit, dokonce Ti to ani neumím vysvětlit. Vím jen, že to chci. Starej by mě URČITĚ dal zavřít do cvokhauzu, kdyby to věděl – ale já už si vyhlíd příhodnej okamžik, kdy mu to řeknu. Až se vrátí ze Schlossu plnej dobrý vůle a buršáckýho vína, zničehonic to vyklopím. Uvidíš, že si to prosadím.

Jo, a ještě jedna SKVĚLÁ zpráva. Terry je ŽIV A ZDRÁV. Je to jistý!!! Žhavil jsem tuhle dráty na všechny strany (jakej by mělo smysl mít moc a nepoužívat ji?), až jsem ho našel. Je v nějakým Stalagu v rusácký zóně. Byl nemocnej & hodně zhub, ale je v pořádku. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou, že se za ním vyrazím podívat, ale kvůli tomu pitomýmu úřadování jsem pořád uvázanej jako pes u boudy. Jak vidíš, dneska už to ani šarže nemá lehký. Spad mi kámen ze srdce, že to s ním takhle dopadlo.

Zdá se, že jsme všichni čtyři vyvázli se zdravou kůží, aspoň prozatím. Pánbůh ví, jak dlouho ještě chtějí votravovat ty Japončíci – já osobně si myslím, že konec je v nedohlednu – může se to táhnout ještě rok, možná i dýl & já chci bejt při tom, až se bude balit krám. Leda že bys mi, Rado, z dobrýho srdce přenechal pár svejch zásluh. Ty jsi, chlape, nasbíral takovejch bodů, co s nima budeš dělat? (Zbytečná otázka, co? Jako bych nevěděl, na co se teď naši hrdinní vojáci vrhnou.) I když si oboduju Ronnyho (12 šťastnejch zásahů, mám to spočítaný), pořád Ti nesahám ani po kotníky. Což takhle nějakej handl, na to Ty nejseš, viď? Ale mám pro Tebe návrh: za 20 bodů Ti nezištně odprodám možnost neomezeného použití džípu & adresu jednoho germánskýho zajíčka k nakousnutí. Jmenuje se Hedwiga a je jedna báseň. Co ty na to? Nebuď hamoun!…

A pamatuj si: Tahle návnada

není záhada.

Přímo úměrná

žáru masíčka

toho zajíčka.

Tolik od Dalíčka

Miláčku, nejdražší, nejmilejší!

Je po válce! Je to pravda, je to fakt, je to neuvěřitelná skutečnost – je konec, úplně a navždycky. Připadá mi to neskutečné a nemůžu tomu uvěřit ani po tom, co se tu dnes dálo. Ale je to pravda! Ještě teď se po městě tu a tam rozezní zvony a každou chvíli zničehonic zaječí siréna a připojí se k ní půl tuctu dalších.

V New Yorku propuklo davové šílenství, jinak se to nedá nazvat. Když rádio poprvé hlásilo tu zprávu, byla jsem zrovna v kanceláři. Letěli jsme k oknům, rvali jsme staré doklady, telefonní seznamy a noviny a vyhazovali je ven, takže to vypadalo, jako by se uprostřed srpna snesla sněhová bouře. Pan Hines oba syny má v Pacifiku, jeden je na torpédoborci jako Russ vyšel ze své kanceláře s lahví whisky, kterou schovával pro tenhle okamžik, a všichni jsme si s ním museli připít. Pak ještě poslal Jima Thompsona pro další a připíjelo se na všechno možné, nastala hrozná vřava, pan Hines se smál a povídal: „Dnes stejně nikdo nic neudělá, to ani nejde, tak jděte s pánembohem do ulic a užijte si to –“ a zničeho nic se posadil na Zuzaninu židli, rozbrečel se a přitom se usmíval a kroutil hlavou.

Tak jsme se Zuzanou vypadly a vyrazily směrem na Broadway, lidí bylo všude čím dál tím víc, a když jsme došly na Šestou avenue, bylo to fantastické. Všechno se tam líbalo a objímalo, i úplně cizí lidi, smáli se a zároveň jim tekly slzy. U jednoho stánku stál nějaký voják a hrál na klarinet Avalon – pamatuješ?

Byla to oblíbená písnička Jean-Jeana. Vedle trsal jiný s nějakou holkou jitterbug na střeše zaparkovaného auta a mě najednou popadl za ruku nějaký námořník, vypadal jako Alan Ladd, a křikl: „Uděláme hada! Pojďte všichni! Uděláme hada!“ a už jsme se hnali přes ulici a kolem aut, obtáčeli jsme hydranty a kandelábry, pak jsme dokonce proběhli halou nějakého hotelu a lidi se k nám přidávali ze všech stran. Teprve za chvíli mě napadlo, že tenhle blázinec hned tak neskončí, a vyvlékla jsem se a snažila se dostat pryč, ale trvalo mi celou hodinu, než jsem se protlačila na Pátou na autobus.

Jen jsem přišla domů, zazvonil telefon. Hádej, kdo volal??? Dal! Přihlásil se k převelení na Pacifický oceán – chápeš to? Zrovna ten den ráno dorazil do newyorského přístavu, ale normální dovolenou nedostal, měli opušťák jen přes noc. Bylo mi to dost trapný, když bydlím s Lil, tak jsem se jí radši nejdřív zeptala, co tomu řekne. Ona se dala do smíchu a že samozřejmě, ať tu zůstane, pokud nás nepožene někam na baseball, je to prý O.K. Liz je fakt skvělá, tu nic nerozhází. U Prattů jde nahoru jako kometa, měl bys vidět její návrhy – ta má opravdu tvůrčí fantazii. Často si říkám, kéž bych měla aspoň desetinu jejího talentu. Uvidíš, že jen co bude dost látek a různých materiálů, zazáří jako hvězda první velikosti. Už dokonce dělala konkurs k Mainbocherovi!

Takže Dal se u nás objevil na drink. Představ si, že je major, na prsou samá vyznamenání a samá stužka, má i jeden francouzský řád! Hodně se změnil – i když nevím přesně jak. Není už takový poděs, asi zvážněl, ale v podstatě je to Čínskej jako vždycky. Vzal nás obě na večeři do Keenovy restaurace a pak jsme ještě šli do klubu Café dole ve městě, hrál tam Josh White a Lux Lewis, všichni jsme se dostali do ohromné nálady a telefonovali jsme Chris do Woods Hole, křičeli jsme do toho všich ni tři najednou, až nás centrála přerušila, pak jsme si mávli na taxík a jezdili jsme jako blázni kolem Centrálního parku, hurá nahoru k tomu žabímu rybníčku u Sto desáté ulice a zas hurá dolu na Plazzu, a pořád dokolečka, až začalo svítat, ale na ulicích stejně bylo moře lidí, tancovalo se a lítali hadi a zpívalo se…

Ale já nechci myslet na nic jiného, než co je s Tebou. Kde jsi, miláčku, co děláš a kdy PŘIJDEŠ DOMŮ? Dal tvrdí, že jsi nasbíral dost bodů pro všechny pistolníky a ještě něco navíc. V tom má jistě pravdu, vždyť už jsi pryč několik biliónů let. Proč by tě nemohli pustit hned? Nezlob se, že takhle píšu, ale už se můžu zbláznit z toho čekání a Ty jistě taky. Miláčku, zavolej mě prosím Tě v tu vteřinku, co přistaneš. Vrhnu se panu Hinesovi k nohám, aby mě pustil, najmu si motorový člun a vyrazím Ti po Hudsonu naproti, až za mnou budou stříkat stříbrné fontány na všechny strany…

Miláčku můj drahý, nadchází krásný den, jak se to zpívá v té písničce, a my už ho máme na dosah. Celou tu dobu jsem žila jen pro ten okamžik, kdy se mi vrátíš…

Miluji Tě, miluji Tě, hrozně Tě miluji!

Tvoje Nancy

IV. KDE KONEC JE TĚM DNŮM

1.

Na ty první měsíce doma se ani moc nepamatuju, což je divné, člověk by si myslel, že si bude pamatovat všechno do nejmenších podrobností – kolikrát jsem o tom návratu snil! Prošel jsem samozřejmě rituálem demobilizace jako všichni ostatní – složitými formalitami propuštění z armády, které se mnou vyplňoval snaživý černý seržant, zajímající se, zda už jsem pomyslel na to, co budu dělat po válce (jako by někdo z nás celou tu dobu myslel na něco jiného), těsně před odchodem jsme ještě shlédli film (portrét armády tak neodpustitelně zfalšovaný, že člověk nevěděl, jestli se má válet smíchy nebo pískat vzteky), pak krátké setkání s Nancy v New Yorku, tah po absurdních místech jako klub Copacabana a Stork, nepřetržitý překotný rozhovor, vyvolávající spíš otázky než odpovědi – ale o tom později. Když jsem to první ráno šel od stanice autobusu ve Skamondaze, jel rukou po rozsochatých keřích a po plotech ze špičatých dřevěných kůlů, už se průzračným podzimním vzduchem třepotalo k zemi první suché listí jasanů – a já s překvapením zjistil, že mi v očích stojí slzy. Pak pohodlné civilní šaty, které na mně visely jako župan, neodmyslitelná rodinná sešlost a obecné zklamání, dokonce i stopy rozladěnosti nad tím, že hned druhý den jsem svlékl uniformu a víckrát ji na sebe nevzal, ať mi říkal kdo chtěl, co chtěl. (Neměl jsem ji na sobě dodnes, ačkoli ji mám pečlivě uloženou vzadu v šatníku ve speciálním pytli proti molům.)

Často jsem se přistihl při kacířské myšlence, že nic nemá správný rozměr, tvar ani velikost. Třeba když jsem poslouchal nekonečné výklady strýčka Dicka o fantastických možnostech využití plastických hmot a televize, když jsem pomáhal Wally Hannonovi v dílně zabrušovat ventily na plymouthu z roku 39 anebo si vyšel po staré navigaci kolem kanálu a kopal před sebou drobné kamínky. Není to ono, není to, co jsem čekal.

Kdysi jsme si mysleli, že si těžko budeme zvykat na armádu a na válku. V tom jsme měli úplnou pravdu. Zaskočilo nás však, že zvykat si po návratu bylo ještě těžší – těžší proto, že všechno bylo přesně stejné, jak jsme to znali z dřívějška, ale jaksi vypasené, blahobytné a vulgární. Nový svět zaujatý touhou po zisku, přeplněný věcmi.

Anebo že by to bylo obráceně, že bychom byli v té válce tak dlouho, že nějakým ďábelským trikem ona byla skutečná a všechno ostatní naše fantazie?

Skutečné peklo nastalo asi o týden později. Odpočíval jsem na lehátku na zahradě za domem, pozoroval jsem, jak plují oblaka nad zvlněnými pahorky k východu, na nic jsem nemyslel, dokonce jsem trochu podřimoval… a najednou mě zaplavil pocit naprosté a bezbřehé nicoty, nezměrného prázdna, zbaveného jakéhokoli řádu, smyslu a citu, jehož jsem nějakým podivným způsobem byl já středem. Všude samá prázdnota. Svět ten skutečný svět – byl úplně prázdný, stejně jako já, zmizely vášně, krása a všechny hodnoty. Všude samá marnost, tanec stínů –

Pamatuju se, že jsem vyskočil, bez cíle se rozběhl a stejně náhle jsem se zastavil, lapal po dechu a dělalo se mi špatně nepojmenovatelným, ale všeprostupujícím odporem. Hnusily se mi vlastní ruce a nohy. Stromy, domy a štěkající psi pluli kolem mě jako ve snu. Donutil jsem se znovu vykročit, šel jsem rychleji a rychleji, až jsem hnán vzrůstající panikou doběhl do lesa, kde mě větve hlohu šlehaly do krku a drásaly mi paže… a nakonec jsem se někde vrhl na zem a drmolil jsem jména, pořád dokola ta jejich jména, v šílené hrůze jsem vzýval – nikoho a nic…

Mám dojem, že ve středověku tomuhle říkali navštívení ďáblem – dneska zřejmě krize vlastní identity pramenící z intenzívního pocitu odcizení a hlubokého psychického traumatu. Říkat tomu mohou jak chtějí, já vím, že to byl sestup do pekel. Do nejnižšího kruhu, jak o něm mluvil Russ. Uvědomoval jsem si jedině, že jsem mimo, mimo všeho, mimo tělo i ducha, lásku a nenávist, dobro a zlo –

Pamatuji se, jak mi v kuchyni povídá maminka: „Georgi, co se na mě tak divně díváš?“ a vzpomínám si, že jsem jen zakroutil hlavou, něco nejapně zabručel a pokusil se usmát. Jak bych jí proboha vysvětlil, že jsem zrovna v duchu podrážděně přemítal, co tu vlastně dělá – živá a zdravá, podivný dvounožec žijící na naší rozbrázděné otáčivé kouli na konci druhého tisíciletí?

Protiví se mi, že je naživu, když Opp, Dee a Ramsey jsou mrtví? A hned se vynořila další otázka: kde jsou meze? Milióny lidí zemřely, mnohem víc miliónů, včetně mě, žije – co z toho vyplývá, dá se z toho něco soudit? Je možné, že si přeju, aby všichni ostatní byli taky mrtví – i moje matka, i já sám?

Takovéhle myšlenky mě opravdu vyděsily. Skočil jsem si do výčepu k Muldoonovi, ale tam stál za pultem Skeets Baumhauer, který by pořád jen vzpomínal na Luzon, tak jsem se otočil a prchal zpátky. „Jsi doma,“ zuřivě jsem uklidňoval sám sebe, jako jsem dřív chlácholil nováčky, co právě dorazili na frontu. „Válka skončila, vrátil ses do normálního světa, kde se pracuje a kde má člověk rodinu. Musíš přece taky dokončit tu pitomou fakultu, tak himlhergot co to s tebou je? Koukej se vzpamatovat, Virdone, a hezky rychle, nebuď posera!“ Nadávky i sebepřísnější rozkazy – všechno se míjelo účinkem.

Za pár dní mě to trošku přešlo, protože jsem se usilovně přetvařoval. Zhnuseně jsem se pozoroval, jak hraju roli zamlklého veterána – a přitom to byl můj největší herecký výkon v životě. Hodně jsem četl, ještě víc pil, a pokud to šlo, vyhýbal jsem se rodičům. Nancy mi dvakrát telefonovala. Požádal jsem otce, aby jí řekl, že jsem musel odjet do Buffala. Nechtělo se mi s ní mluvit.

Už jsem naznačil, že shledání v New Yorku byla trapná záležitost. Čekal jsem na ni po práci u AIgonquina – nevím proč, ale vzal jsem si do hlavy, že se s ní setkám u AIgonquina. Večeteli jsme v Gallagherově restauraci a pak jsme si šli zatančit do Café Rouge v hotelu Pensylvánie, kde hrál Stan Kenton. Jeho orchestr byl podle výsledků anket vyhlášený orchestrem roku, a mně se přitom zdál úplně pochybený – chvíli frenetické poskakování, chvíli ploužáky, jako by měl člověk na noze olověnou kouli. Byl jsem z toho nesnesitelně nervózní. Stýskalo se mi po spontánním naléhavém rytmu, jaký byl vlastní Bassiemu a Goodmanovi. Dlouho jsme se tam nezdrželi. Pak jsme se ještě zastavili dole ve městě v Café Society, v podniku Village Vanguard a zapíchli jsme to u Nicka, poslouchali odvážné improvizace ve stylu chicagské školy – a v jednom kuse jsme si povídali.

Nancy byla mnohem sebejistější a uměla daleko líp vyjádřit svůj názor, než jak jsem se na ni pamatoval. Zřejmě vzala život pevně do rukou. Měla nové místo a práce se jí líbila. Vyrozuměl jsem, že se tam dostala díky známostem Liz. Rozhodla už se taky, co by jednou chtěla dělat – být návrhářkou jako Liz, je to inspirativní zaměstnání. Její drobný srdcovitý obličejíček se trochu protáhl, bledě modré oči ztmavly a dívaly se na svět odhodlaněji. Vlasy měla přistřižené a nosila je volně načechrané kolem hlavy, což jí kupodivu slušelo. Vypadala stejně hezky jako dřív, což jsem jí taky řekl a přes stůl vzal její malou ručku do dlaní.

Bydlela s Liz v bohémské čtvrti Greenwich Village, měly tam obrovský pokoj – kdysi zřejmě ateliér – a ložnici, v níž, když jsme tam přišli, spala Liz, a kuchyňský kout, kde se dva stěží vyhnuli. Chodili jsme po špičkách, vařili si kávu, špitali si a chichotali se jako malé děti. Když jsem ji objal, s radostí mě líbala, ale když jsem ji pak stáhl k sobě na gauč a vydal se rukou kolem jejího kulatého prsu, zadrmolila: „Miláčku, to nemůžeme.“

„Co je?“ divil jsem se.

„Tady to nejde. Teď ne.“ A najednou vyprskla: „Když Liz je hned vedle –“

„Prosím tě, ta spí. A stejně by jí to bylo jedno.“

„Miláčku, chápej, nemůžeme…“

Hezky dlouho jsme se spolu potýkali všelijak propletení a já jsem tenhle rituál milostné předehry od začátku pociťoval jako nechutnou hloupost – tohle přece už máme za sebou! Ten den odpoledne jsem byl v Bronxu navštívit Oppovu matku – věděl jsem, že jsem jí tím povinnován, a chtěl jsem ji navštívit a přesto mě ta návštěva tak rozrušila, že jsem se ve svých citech radši nechtěl pitvat. Nakonec jsem vyjel bez okolků: „Nancy, nezdá se ti, že takovéhle zdráhání je směšné?“

„Georgi –“

„Už nejsme děti.“

„Já vím… Georgi,“ vybuchla najednou, „já toho lituju, že jsme se tehdy to odpoledne milovali. A to myslím úplně vážně!“

„Opravdu?“

„Ano, abys to věděl! Anebo jsem měla hned otěhotnět. Jedno, nebo druhé. Jsem už ti z toho tak zmatená, že nevím, co dělám!“

Zůstal jsem jako opařený. Chovala se úplně jinak, než jsem očekával podle posledních dopisů, a já si to neuměl dát dohromady. Co se stalo? K dovršení všeho se Nancy tiše rozplakala a perfektně upravenýma rukama si zakryla obličej. „Pomoz mi, Georgi. Prosím tě, jen mě objímej a – a pomoz mi…“

Znova jsem ji vzal do náručí, už téměř automaticky. Asi to tu pro ni taky nebyla žádná slast, celá léta odříkání… A najednou jsem si vzpomněl na Giulii v tom velikém prázdném pokoji s vysokým stropem a proteklými stěnami. Abbracciomi, amore. Ostrůvek štěstí v moři násilí a zkázy. Kde asi je a co teď asi dělá? Jak se má dívka, která se uměla dát tak samozřejmě a štědře a dokázala odplavit ze mě všechnu nahromaděnou hrůzu a zoufalství… Měl bych se teď, když objímám dívku, se kterou jsem začal chodit na fakultě, svou první lásku, za to stydět? Nestyděl jsem se. To jsem věděl naprosto určitě. Pocit provinění se prostě nedostavil.

Přesto mi Nancy, vzlykající v mém náručí, dělala starosti. Takže jí se nelíbilo, co se stalo tehdy u jezera; dokonce si přála, aby se to bylo nestalo. A přitom tyhle věci jsou pro nás tak důležité, je to náš grál, bitevní pole, posvátná půda, zkouška ohněm. Jak se to mohlo takhle zvrtnout? Jsem k ní něčím vázán kvůli tomu dávnému zmatenému vzplanutí? Z jejího hlediska určitě. Te dy závazek… závazek? Závazek je návštěva u Oppovy matky, dopis Deeově ženě, pokusit se najít Dutche. Ale tohle –?

Ovšem celou tu dobu na mě čekala, psala mi a tvrdila, že mě miluje. Asi to všechno trvalo moc dlouho, proto je teď stejně nešťastná a zmatená jako my. Nepřítomně jsem jí hladil krk a myslel jsem na tisíc věcí, které se mohly postavit mezi nás, ale na nic určitého jsem nepřišel. Chvilku jsme si zdřímli, zas jsme se probrali a znova podřimovali při tom rachotu, který se nepřetržitě dnem i nocí valí z útrob New Yorku, jako by tam někde obrovská kovová nestvůra hltala nenasytně kov – až konečně dlouhé těžké závěsy u oken zešedly záblesky nového dne. Když jsem odcházel, objala mě, zkroušeně mě prosila, abych se na ni nezlobil, že se chovala jako naivní puberťačka, a já všechno obrátil v žert. Zato když jsem pak odpoledne z vlaku na Buffalo pozoroval cínovou hladinu řeky Hudson a křemičité skály pohoří Palisades, byl jsem do hloubi duše otrávený a pořádně nabroušený. Co chce: nejsem sám, kdo se změnil…

Proto když mě teď mučila má „navštívení“, věděl jsem, že Nancy je ta poslední bytost na světě, se kterou bych chtěl mluvit. Ležel jsem na posteli, někde na koberci se válelo odhozené Desetiletí revoluce od Crana Brintona a já chvílemi tupě zíral na vlastní ruce, chvílemi na znak Harvardu pověšený na zdi mezi okny a uvažoval jsem: Co ty tu ksakru děláš? S vervou novice jsem se začal utvrzovat ve víře, že jsem George Virdon, že jsem konečně doma, chystám se dokončit své vzdělání a znovu se zařadit do normálního života… jenže mé nervy o tom měly úplně jiný názor a nic – aspoň v tu chvíli – s tím nemohlo pohnout. Když mi z Bostonu zavolal Russ a prosil mě, abych k němu na pár dní přijel, neváhal jsem ani vteřinu a prvním autobusem jsem se rozjel do Bostonu.

Čekal na mě na stanici Back Bay. Byl vyzáblý, bledý, ale hezčí než dřív. Znatelně kulhal – pořád ještě dojížděl do námořní nemocnice v Chelsea na rehabilitaci – a na jedné paži měl takovou tu lesklou hladkou jizvu bez jediného chloupku, jaká zůstává po těžkých popáleninách. Smál se zbytečně nahlas a hned zas byl zbytečně zamlklý. Přesto mně s ním bylo mnohem líp než s lidmi, které jsem dosud potkal po návratu domů. Jejich nádherný dům v ulici Mt. Vernon se v ničem nezměnil: tichý, vznešený, nevyrušitelný ze svého klidu – zdálo by se, že je jedinečným útočištěm pro člověka, který se chce vrátit do starých kolejí. Jenže ani tohle jaksi nefungovalo. Nefungovalo už vůbec nic.

U jídla Russovi rodiče sotva promluvili a pořád jako by byli ve střehu. Ať se začalo mluvit o čemkoli, jako by všude byly samé třecí plochy. Jen jsme dopili kávu, snažili jsme se vytratit do výčepů na Columbus Avenue, kde se hrál jazz, anebo do čtvrti Back Bay, na stará místa, pátrali jsme po svých oblíbených orchestrech, ale většina se rozplynula jako pára nad hrncem. Co se to tu ksakru dělo? Povídali jsme si a popíjeli při tom, pili jsme a povídali a pak jsme se nejistým krokem potáceli k domovu, zuli se a s botami v rukou vylezli po dlouhých točitých schodech nahoru, padli do postele ve stavu otupělosti, vylučující jakékoli přemýšlení a umožňující jen málo vzpomínek.

K výbuchu došlo třetí den při obědě. Pan Currier se pustil do přednášky o úvěrech – poslouchal jsem jen na půl ucha – vykládal něco o rozšíření neomezeného úvěru pro okupované státy.

„Cože, peníze?“ vpadl mu najednou do řeči Russ a zdvihl hlavu od jídla. „Vy fakt těm skopčákům hodláte dávat peníze?“

„Zatím zkoumáme možnosti.“ Pan Currier byl kostnatý, vždycky bezvadně upravený, obličej měl jako pinč a nosil brýle s obroučkami. Vždycky mi připadalo absurdní, že je Russovým otcem. „Chápeš jistě, že po jisté době se všechno musí zas vystavět.“

„Myslíš tím Porúří? Jejich těžký průmysl?“

„Nemůžeme tam ponechat průmyslové vakuum. Pokud by ti ovšem nebylo milejší, aby to vyplnili Rusové.“

„No a proč ne?“ Přelétl pohledem na mě a zase se vrátil k otci. „Prosím tě, proč by tam nemohlo být vakuum? Půvabné zemědělské vakuum, kde se pokojně budou pást ovce.“

„Russelle,“ upozornil ho otec, „uvědom si, že mluvíš o jednom z nejvyspělejších průmyslových center na světě.“

„Promiň, já se ti omlouvám“ – naivně jsem se domníval, že hovoříme o nejvyspělejších organizátorech masových vražd na světě. „Můžeš se ho na to zeptat –“ prstem ukázal na mě a úsečně se zasmál „– ten se tam vyskotačil dosyta…“

„Russelle,“ napomenula ho paní Currierová, „myslím, že teď není –“

S trpělivostí, do níž se nutíme vůči malému dítěti a která mě štvala skoro stejně jako Russe, Lyman Currier pokračoval: „To je záležitost ekonomické obnovy. Týká se to celé Evropy. Když si jednoduše nad vším umyješ ruce a půjdeš od toho pryč –“

„Už chápu. Je mnohem a mnohem výhodnější všechno vystavět, aby fašisti mohli začít znova.“

„Prosím tě, co tě hned napadá! Nato budou záruky.“ Pan Currier se usmál. „A co ti naši obchodníci, kteří dosud mají platné předválečné smlouvy s německými a japonskými firmami? Pomyslel jsi někdy na ně?“

Russ se oběma rukama opřel o kraj stolu. „Ne, na ty jsem nepomyslel, jestli to chceš vědět.“ Pokusil se o útrpný úsměv. „Nikdy – jsem – na – ně – nemyslel – ani – jedinou – vteřinu! Což je ode mě zajisté odporně nezodpovědné!“

„Russelle,“ zaprosila jeho matka.

„Tobě se tedy zdá, že Němci nejsou schopní nápravy?“ zeptal se Lyman Currier.

„Schopní nebo neschopní – jak to mám ksakru vědět? Já nejsem Pánbůh!“

„To není moc inteligentní odpověď –“

„Já vím jen tolik, že chovancům v ústavech pro duševně choré se nedávají do ruky na hraní samopaly a tanky. Mohli by se totiž rozpomenout na zašlou slávu a znova je použít… Kristepane!“ vykřikl najednou, „copak ty ses vůbec z ničeho nepoučil –“

„Jsi směšný,“ urazil se jeho otec. „Nemáš tušení, o čem mluvíš!“

„Lymane –“,

„Nemám, pochopitelně, jak bych moh – vždyť jsem celé poslední čtyři roky nedělal nic jiného než nasazoval krk, abys ty moh ničím nerušen dospět k těmto skvělým, zodpovědným a rozumným rozhodnutím za nás za všechny!“ Russ hodil na zem ubrousek a pevným krokem vyšel z jídelny. Plamen svíce na stole zakmital a zase se ustálil.

Nastalo krátké ticho přerušované jen diskrétním cinkotem nádobí v kuchyni za přípravnou. Tlustý zelený koberec zdusil Russovy kroky po schodišti.

„Všichni jsme přetažení.“ Francesca Currierová se na mě ztrápeně pousmála. Její krásný obličej jak z Modiglianiho obrazu zářil ve světle svíček slonovinovou dokonalostí. Na štíhlém hrdle měla překrásný smaragdový náhrdelník a vlasy černé jako havran. Matka, o jaké se sní – krásná, vyrovnaná, nadaná, miláček bohů – a přitom… zase jsem najednou s bolestným sevřením pomyslel na Giulii. Kde je, co asi dělá? Stříbrná vidlička s bohatým dekorem, kterou jsem držel v pravé ruce, by jí zaplatila živobytí na několik týdnů a přiživil by se i Quido s Teresinou.

„Těžko se hledá správný tón,“ řekla paní Currierová a její nádherné pianistické prsty si nepřítomně pohrávaly se stříbrným kroužkem na ubrousek. Vzápětí pokračovala s jistou nedůtklivostí: „Vždycky byl moc citlivý, až přecitlivělý…“

„Není to pro nás lehké,“ zahuhlal jsem.

„Znamená to, že sdílíte tytéž názory? Stejné jako Russ?“ zeptal se Lyman Currier.

Názory na co? pomyslel jsem si a už se ve mně všechno vařilo. Na to, jestli se má Němcům vybudovat těžký průmysl? Na tu propast mezi směšnou samolibostí doma a nedůtklivostí nás, co jsme byli ve válce? Na to, že já si stříbrnou vidličkou podávám do úst prvotřídní chody, zatímco tuberkulózní děti prstíčky vyškrabují odhozené erární konzervy před vojenskými jídelnami v Minturnu anebo jiném Bohem zapomenutém místě? Anebo pan Currier míří jen na všudypřítomnou a neselhávající válku mezi otcem a synem?

„Potřebuje ještě trochu času, nic jiného v tom není,“ vysoukal jsem ze sebe.

„Domníval jsem se, že služba u námořnictva v něm vypěstuje větší smysl pro skutečný život a svět.“

„Vždyť se tak stalo, pane Curriere,“ ubezpečil jsem ho a tentokrát se mi už nepodařilo zakrýt podrážděnost. „Ujišťuji vás, že ho má.“

„Snažíme se, jak můžeme,“ obrátila se na mě Francesca Currierová a pořád se tak ustaraně usmívala, „věřte mi. Vím, že vám připadáme jako barbaři, že si tu takhle žijeme. Ale co můžeme dělat? O něčem se přece mluvit musí. Nevyptávali jsme se Russella ani na válku, ani jak byl raněný a on sám od sebe nám neřekl vůbec nic. Nechápu proč – když jste spolu sami, mluvíte o tom skoro pořád…“

„Tohle právo jsme si trpce vysloužili!“ vyjel jsem a okamžitě sklopil zrak na talíř, protože jsem se zalykal vztekem a bezradností.

Rozhostilo se rozpačité ticho.

„Russ určitě nechtěl vyvolat hádku,“ pokračoval jsem zkrotle.

„Nikdo z nás o to nestojí, ale některé věci jsou pro nás nesnesitelné. Jednou z nich je pomyšlení, že tahle válka by se mohla za dvacet, třicet let opakovat.“

„Ne, to není možné,“ řekla Francesca Currierová a poprvé jsem v jejích očích zachytil úzkostný pohled tisíce probdělých nocí. „Tentokrát se přece musí najít nějaký způsob, jak tomu zabránit. Lymane, přece to musí jít?“

Její manžel na ni vrhl nejistý pohled. „Já nevím, Francesco. Opravdu nevím.“

„Mám pořád pocit, jako by nás z něčeho obviňoval,“ pokračovala vznětlivě, jak to po ní zdědil Russ. „Jako by nás zatracoval za to, že jsme naživu…“ Zničehonic se jí oči naplnily slza mi – vypadala staře a úplně obyčejně – všechna krása se vytratila. „Promiň, Georgi,“ omlouvala se a otírala si oči. „Všichni jsme přetažení, i když každý jinak.“

Položil jsem ruku na její. „Já vím, že se ho snažíte pochopit,“ řekl jsem. „Bude to zas dobré, uvidíte. Russ potřebuje – trochu času.“

„Dávej na něho pozor, Georgi, buď tak hodný,“ ozval se pan Currier. Hleděl přímo na mě, v koutcích mu poškubávalo a v očích za ocelovými obroučkami měl výraz téměř ostýchavý. „Vždycky jsi na něj měl dobrý vliv.“

A kdo dohlédne na vás? napadlo mě, když jsem vstal od stolu, na němž stála stříbrná konvice na kávu zdobená gravírováním a šálky značkového porcelánu ze Sevres, a kráčel po schodišti pokrytém tlustým zeleným kobercem klouzaje rukou po zábradlí z růžového dřeva. Kdo bude dávat pozor na štváče, podnikavce a ty, kterým je obchod nade vše…? Russ seděl zhroucený v křesle ve svém pokoji, vedle něho otevřená láhev a otřískaná sklenička na víno zpoloviny prázdná. „Pojď se napít,“ zahučel. „Zdá se, že to potřebuješ.“

„To je dobrý.“

„Řekni mi, jak je můžeš snést, já to nedokážu. Panebože tak oni se chystaj cpát do Kruppa a spol. prachy! Proč vlastně rovnou nevyzbrojujou válečný zajatce – můžou jim dát všechno, co zbylo po nás. Kolik nás tam vlastně bylo, jedenáct miliónů? – Pro začátek by to mohlo stačit. Pak by měli vzkřísit nezapomenutelné, byť mrtvé africké sbory –“

„Nech toho,“ okřikl jsem ho příkřeji, než jsem chtěl.

„Ty si to nech,“ vyjel na mě. „Nemysli si, že mě tady seřveš jako nějakýho svýho usmrkanýho nováčka.“ Napil se vína. „Já se odsuď musím dostat. Nafurt,“ dodal po chvíli. „Kdybych nebyl švorc, udělal bych to.“

„Pojď, zajedem si pro Císařovnu,“ vyjelo ze mě, ačkoliv jsem nic takového nechtěl říct.

„Pro Císařovnu?“

„Přesně tak. Podívat se, jak je na tom. Zjistit, jestli taky ona je odcizená a nemůže si zvyknout. Poslechnout si, co ji trápí, a vyvézt ji zas jednou na silnici. Pojď!“

„Ale Císařovna je přece ve Woods Hole, ne?“

„Přesně tam. Pojď, potrápíme trochu Chris.“

Russ se zatvářil rozmrzele. „Nevím, jestli se mi chce. Má ji teď Dal…“ – sjel jsem k němu pohledem – myslel tím Chris nebo Císařovnu? Ale Russ už zase otráveně čuměl na mřížku u krbu.

„Na Dala se vykašli. Jean-Jean ji dal tobě. Jestli ji necháš Dalovi, roztříská ji jako tu svou fordku. Pojď, jedem. Jestli tu zůstaneš, zase se začnete hádat.“

„Tak jo,“ souhlasil. „Nakonec, proč ne?“

A tak se stalo, že téhož dne odpoledne jsme nasedli do buicku Currierových a ujížděli úzkou silnicí uprostřed ohnivě planoucích keřů a vínové škumpy. Pak kousek stoupání a projeli jsme čtvrtí, kde ploty ze stříbrného pletiva oddělují jednotlivá sídla, a už se před námi objevil ten nízký starobylý dům a před ním nádherná stará moruše. Pod ní si v hromadě listí hrála drobná postavička a větší postava k ní hrabala to listí. Z téhle půvabné postavy se magickým zázrakem stala Chris. Odhodila hrábě, začala mávat, vykročila k nám svým lehkým pružným krokem, v obličeji zas tu meruňkovou hebkost, jak jsem ji nosil ve své paměti, rozfoukané vlasy jí poletovaly kolem tváře – a mě zaplavil známý pocit a ten tichý, tolikrát osvědčený vnitřní hlas mi říkal: Už se ti nic nemůže stát, všechno je v pořádku, jsi u ní. Byla v tom blažená úleva a ještě něco víc – radostná jistota, jako když se najednou vyhoupne slunce nad zelená pole. Najednou všechno stálo v plném světle a bylo jasné – jako prostý, ryzí a nezměrný poklad… To všechno mi proběhlo hlavou ve chvíli, kdy jsem vystupoval z buicku, vyprošťoval si rukáv, který se mi zachytil ve dvířkách, a pozoroval přitom Chris, jak ke mně běží po trávníku posetém spadaným listím. Měl jsem důvod záměrně se trénovat v umrtvování všech citů, protože cítit znamenalo trpět, přicházet o rozum z lítosti nad ztrátami blízkých lidí, a od určité chvíle už jsem to nedokázal snášet. Po Mortellangi jsem v sobě postavil vysokou hráz z uprášených cihel. Stranil jsem se všech, i těch pár starých spolubojovníků, kteří se mnou ještě zůstali, vyhýbal jsem se každému náznaku přátelského sblížení, jakémukoli svěřování – a tady v jediném prchavém okamžiku se ta hráz protrhla a do poslední cihly odplavila.

„Georgi!“ Políbila mě, drželi jsme se v náručí, pohupovali sem tam, smáli se a něco vykřikovali, ale vlastně jsme ani nic neříkali. „Ach, Georgi…“ Zaklonila se a pozorně si mě prohlížela. Ten pohled všechno objevil, všemu porozuměl a odpouštěl všechna pozemská provinění. A pořád v něm byla ta jiskřivá zelená světýlka. Byla život sám a já se v té chvíli zatoužil do život – vrátit. „Já jsem tak šťastná, Georgi! Kdybys věděl, jak jsem ráda, že jsi zpátky!“

Pak se otočila k Russovi, rychle ho objala, snad až příliš zběžně, jako by se bála, že se neovládne. V jejím pohledu se zas kmitl ten stín – anebo že bych si to byl vyfantazíroval? „Dávno jsme se neviděli.“

„Čas nám letí bujným krokem.“

Najednou vykřikla, jako by neměla ani tušení: „Ale ty kulháš!“

„Jo – shodil mě můj oř.“

„A nosíš hůl – to vypadá ohromně důstojně.“

„Nutějí mě, abych to nosil. Ale mám-li být upřímný, připadám si s tím jako ulízaný britský důstojník hlavního štábu.“ Udělal příslušnou pózu, nohu přes nohu, jedna ruka v bok, hůlka druhou mírně vychýlená stranou, v obličeji výraz nedůtklivé přezíravosti: „Ehm, ehm, tedy gentleman každým coulem, není-liž pravda?“

– Ten tedy necítí nic, napadlo mě při pohledu na něj. Vůbec nic… Celý svět se právě proměnil, je zas smaragdově zelený a zlatě září, slunce a hvězdy se vrátily na svoji oběžnou dráhu a on tu stojí jakoby nic, pitvoří se a usmívá svým neodolatelným způsobem. Ty ubožáku, napadlo mě poprvé v životě, ty zabedněnej, blbej, dezorientovanej troubo!

„Rado, pověz Chris o tom opilci, co jsme ho tuhle potkali, jak si myslel, že jsem – sakra, jak on se jmenuje –“

Jenže já jsem právě vyrážel přes trávník naproti hošíkovi, který se k nám blížil nejistým krokem.

„Nazdar, nazdar,“ pozdravil jsem ho. Zvedl hlavičku a zašilhal na mě. Zdvihl jsem ho a povídám: „Ty jsi Ronny, viď?“ Vážně přikývl a nespouštěl ze mě oči. Byly tmavé, pronikavé, nikoho nemohly nechat na pochybách, ale nezdály se uchvácené tím, co viděly. „Netvař se tak vážně,“ zatřásl jsem jím a šťouchl jsem ho do žeber, „já jsem tvůj kmotr!“ Polechtal jsem ho. Zasmál se, ale ten upřený pohled neodvrátil.

„To je George, miláčku,“ vysvětlovala mu Chris. „Vždyť jsem ti o něm vyprávěla. A tohle je Russ. Byli moc daleko, jako tatínek.“

Russ řekl: „Tak co nám povíš, kamaráde?“

Ronny přejel pohledem na něj a zničehonic se zamračil. Lekl se a snad ho to zaskočilo – nakonec se dal do pláče. Zasmál jsem se a objel očima Russe a Chris. Na okamžik jsem si připadal jako vetřelec, ale rychle to pominulo. Chris mi vzala chlapečka z náručí a posadila si ho obkročmo do pasu. Jeho baculaté nožičky se jí klátily na bocích. „No tak, no tak, je tu na tebe moc cizích tváří najednou, viď. No tak, ty ubučánku…“

„Nejde mi to na rozum,“ pokračoval Russ a kroutil hlavou.

„Chris, malá Chrisinka, co jsme se spolu naplachtili… přiznávám se, že to je pro mě šok vidět tě tu jako maminku.“

„Budeš si muset zvyknout, Russelle.“ Oči jí zablýskly jako meč. „Je to divné, viď?“ pokračovala za okamžik normálním tónem. „Vy jste pro něho cizí lidi. Uplně cizí. Jak je to možné?“

„Já nejsem cizí,“ protestoval jsem, „my jsme od začátku kamarádi. Viď, malej? Pojď se na něco podívat!“ Vytáhl jsem z kapsy balíček a rozbalil jsem ptáka noha vyřezaného ze dřeva, obarveného černočerveně a se zlatými křídly. „To jsem ti přivezl z Bavorska, ze země hraček, kromě jiného.“ Natáhl jsem hračku, posadil ji na cihlovou cestičku, pták se šouravě rozběhl a bzučel. Byla to taková urputná mytická mašinka s velikým zobanem, vystrkovalo to hlavu a zvolna mávalo křídly nahoru dolů. Ronny nadšeně tleskal, sehnul se k hračce a já ji znovu natáhl. Stáli jsme kolem mlčky.

„Máš hezkého kluka, Chris,“ řekl jsem. „Je opravdu bezvadnej.“

„Je, viď?“ S vážným a přitom strašně něžným úsměvem se mi podívala přímo do očí. Poznal jsem, že už mi odpustila tu deštivou noc v Mattapanu. Tu noc, kdy jsem ji měl já, ne Dal, požádat, aby šla se mnou, na ničem jiném že nezáleží. Na ničem.

„A jako poslední, nikoli však nejméně důležitý nastává obřad předání jisté maličkosti naší po léta strádající matičce.“ Russ se vracel od vozu, v ruce držel malý balíček zabalený do modré námořnické látky.

„To je pro mě?“ zeptala se Chris.

„Na důkaz vážnosti a úcty – osobně od sultána z Palamangaa.“

Rozebírala ho pomalu a opatrně – nejdřív dřevitou vlnu, pak vatu, až vytáhla kužel mořské škeble zdobený jemnými závity a řadami drobounkých bodlinek. Ležel v její dlani jako korunní klenot, zbarvený od temného nachu k nejjemnějším tónům růžové a oranžové, chvějivě se třpytil v podzimním slunci. Chris zadržela dech. „Conus gloria maris,“ vydechla omámeně. „Můj Bože! Chlouba moří… Ale vždyť těch je – co já vím – asi pětadvacet, třicet na celém světě –“

„A tos měla vidět tu, co mi unikla,“ řekl Russ.

„V životě jsem žádnou neviděla, jen na obrazových přílohách.

Bože na nebesích! Kdes ji sehnal?“

„Na Filipínách.“

„Ne, já myslím doslova, jaks ji získal?“

Russ pokrčil rameny. „Jeden důstojník, se kterým jsem sloužil na lodi, mi tvrdil, že ji má z nějaké obchodní lodě na Mindanau.“

„Russi, ta je nádherná. Fantastická!“

„Nemohl jsem přece dopustit, aby měl Rhino primát v zasílání rarit do sbírek badatelů zabývajících se studiem lastur.“

„Chudák Rhino,“ zašeptala Chris a odvrátila se. Nad jejím půvabným svěžím obličejem a nám všem nad hlavami plula oblaka, ničím neposkvrnění bílí beránci. Moře za hradbou dun se majestátně vlnilo na jihu k Prosperově ostrůvku a Ohňové zemi, na západě k souostroví Samoa, Tulagi, Iwo Jima…

„Jistě byste rádi viděli naši milou Císařovnu,“ vzpamatovala se Chris. „Já jsem se na ni neodvážila podívat od té doby, co jsme ji s Clarencem uložili na odpočinek…“

„To počká,“ vpadl jsem jí do řeči. Russ na mě vrhl překvapený pohled, ale já se jen uculoval. Já bych snad na té zahradě dokázal zůstat navěky, dokolečka natahovat Ronnovu vrčivou mašinku a přitom se dívat na Chris a poslouchat její něžný hluboký hlas a třepotavý smích, který v člověku podněcoval nevraživost vůči hněvu a škrobenosti, co jí po světě je. Chris nás pozvala dovnitř, prošli jsme celý starobylý dům, obdivovali jsme sbírku jejích lastur uspořádaných ve skleněných vitrinkách na podložkách z černé plsti. Měla tam zavinutce hladké jako satén, škeble s bizarně tvarovanými bodlinami a výběžky, murexy jako šílený podmořský sen. Některé škeble se podobaly škorpiónům, jiné turbanu, válečným helmám, biskupským mitrám, vřetánkům, byly tam škeble podobné odpudivým ropuším zrůdám i éterickým motýlkům, měla mušle ve fantastických tvarech zavinutých poupat tulipánů, drobných oušek bohyní a štíhlých minaretů – tak hýřivé bohatství tvarů, barev a seskupení, že by to i samého Kalibána přesvědčilo o jsoucnosti Nejvyššího Stvořitele a o jeho slávě. Chris ohřála dušenou rybu, já jsem si posadil na klín Ronnyho a krmil jsem ho lžící s červenou střenkou. Popíjeli jsme vodku a brusinkovou šťávu, dívali se na záliv pableskující v zapadajícím podzimním slunci a probírali jsme všechny novinky.

Terry z nejasných důvodů uvízl v nemocnici kdesi poblíž Paříže – Chris věděla od jeho sestry Sheily, že ho každým dnem čekají doma. Mel Strasser dodělával na Harvardu medicínu, neustále s výborným prospěchem. Po promoci měl nastoupit do armády. A, světe, zboř se, Pírko Fletcher, estét, jehož nikdo neviděl jinak než se sklenkou sherry anebo zkoušet pantomimu, se právě vrátil domů jako na slovo vzatý odborník v japonštině, který zazářil svými vědomostmi na Filipínách a v Číně.

„Tak tomu nevěřím!“ protestoval jsem. „O Pírkovi si vymyslete něco věrohodnějšího! Co je s Dalem?“

„Ten je ve Fort Braggu.“

„Je normální?“ zeptal se Russ posměšně. „Copak mu nikdo neřek, že tohle představení už skončilo?“

„Slíbil svému veliteli, že pro něho ještě dodělá nějakou zprávu nebo co. Nic bližšího nepsal. Ale zřejmě se z toho nemůže vyvlíknout. Je to od nich podraz, že ho zdržujou.“

Russ se rozesmál. „Snad bys nechtěla, aby to tak brzo zapích?“

„To myslíš vážně?“ řekla po krátké odmlce. „Tebe štve, že nebyl ve válce stejně dlouho jako ty, viď?“

„Ne, ale rád vidím, když si každý odslouží svůj díl.“ Najednou upadl do přemrštěně vulgární dikce, kterou pochytil od námořníků. „Sme jeden jako druhej, chlapi, šickni na jedný lodi, né, tak co má bejt?“

„Hele, Russi, nech toho,“ okřikl jsem ho. „Každý nemůže být raněný hrdina.“

Podrážděně trhl hlavou, ale ovládl se a dal se do smíchu. Dál už jsme se bavili jen o minulosti. Russ vyprávěl pár legračních historek z námořnického života a pak jsme společně šli přes zahradu do garáže, stáhli jsme plachtu z polovysokého protáhlého předmětu – a objevila se nám před očima, svěží, hrdá a zářící, uchystaná nás přijmout, každým coulem skutečná královna.

„Ahoj, krasavice,“ zvolal Russ a políbil stříbrný emblém labutě na špičce chladiče. „Tatík se vrátil, aby tě zas jednou vyvedl do společnosti. Jsi připravená?“

„Nevím, co ty pneumatiky,“ starala se Chris. „Vypadají sjeté.“

„Hm, pneumatiky se budou muset koupit. Co to je zač?“

„Sedmsetpadesátky,“ odpověděl jsem. „To se někde sežene, jestli ovšem ještě existujou.“

Našrouboval jsem svíčky, vyčistil rozdělovač, společně jsme nalili olej, benzín a vodu a zapojili baterii. Když nám na druhé otočení klíčkem naskočila, jásali jsme, jako bychom sami byli znovu zrození. Párkrát si zakašlala a odfrkla, ale pak už se rozběhla tichým rytmickým chvis-chvis-chvis a vzpomínky na podzim 1940 se na nás hrnuly s palčivou neodbytností. Nic je nemohlo vyvolat přesvědčivěji. Kromě Chris. Sundali jsme Císařovnu ze špalků, vymetli z ní kuličky proti molům a kafr, tu a tam jsme něco dotáhli, něco připojili, nablýskali a bylo nám při tom dobře. Poprvé z nás spadlo to napětí. Pak už jsme se museli s Chris a s Ronnym rozloučit, ve zmatku ještě padly neurčité návrhy na nějaký obrovský mejdan u příležitosti velikého shledání a už jsme vyšli do chladné a rychle houstnoucí tmy.

Když jsme došli k vozu, řekl jsem z náhlého popudu: „Nech mi ji řídit.“

Russ naklonil hlavu a podíval se na mě úkosem: „Co je? Máš strach, že ji rozsekám?“

„Ty bys to moc napálil – musíme rozhodně něco udělat s těma pneumatikama. Tentokrát bych rád řídil já. Jeď za mnou v buicku.“

Pokrčil rameny. „Jak chceš.“

Vraceli jsme se po silnici číslo 3, já jel pomalu a opatrně vybíral zatáčky a za mnou se hromadila dlouhá šňůra vozů. Byl jsem šťastný jako snad ještě nikdy. Prostoupil mě pocit naprostého uvolnění, do morku kostí prosáklá jistota, že život je nekonečně bohatý a štědrý – nevím, jak to vyjádřit, to se nedá popsat, na takovou nebeskou blaženost slova nestačí. Naděje. Najednou mi zase svitla naděje. Dobrá, co se dá dělat, vzala si Dala a je matkou Russova dítěte – já byl odjakživa vděčný za každý drobný projev přízně: dnes jsem zase byl s ní, držela mě v náručí, volala mé jméno… Rádio ve voze bylo kaput, ale celou cestu do Cambridge jsem zpíval jak na lesy, proplétal jsem se proudy nepřetržitého provozu na Jižním břehu a dělal obličeje na Russe, který se na mě mračil z buicku.

Vždycky sejdem se,

až přijde krásný letní den,

až konec bude starostem,

až budeš pro mě jen a jen…

V slunci tě vidím po ránu

i večer, když padá tma…

Budu se dívat na měsíc –

ty se z něj budeš smát!

Buick jsme nechali před domem Russových rodičů, v Císařovně jsme dojeli do Cambridge a zaparkovali před Oxford Grillem. Z hrací skříně se právě linula Láska nestálá a já se bez váhání pustil do zpěvu s Dinah Shorovou, zazubil se na číšnici Bonnie, takovou blondýnu od rány, a pravil jí, že je k nakousnutí.

„Člověče, ty jsi někde nasával?“ pátral Russ.

„Nene, nic takového. Jsem pouze příkladem nedostatečně adaptovaného válečného veterána,“ poučil jsem ho. „Silné válečné trauma, maniodepresívní typ. Právě přecházím do stadia euforického syndromu.“

„Kriste na nebi!“

„Tím už jsem taky byl. Mimo armádu není nad Radu! Nezáleží ti na ničem, jak každý ví,“ překřikoval jsem milovaný sametový hlas Dinah, „nebo jen na mně míň ti záleží?“ Polechtal jsem Russe pod bradou. „Tak jak to je, moje princátko?“

„Nech toho.“

Dali jsme si frťana, pak druhého na kuráž a pak už se to nepočítalo. Do lokálu vešel ten náfuka Conger, nos až u stropu, na sobě námořnický stejnokroj vzor V-12 nebo X-22 nebo bůh ví co to vlastně měl a já hned na něj: „Dobrý večer, pane generále!“ Bodře jsem se zaculil a rychlým gestem naznačil oplzlý pozdrav. Zamračil se jako noc a beze slova nás minul.

„Hrome, co to do tebe vjelo? Připadám si tu přebytečnej. Necháváš mě na vedlejší koleji.“

„Vždyť se můžeš přidat. Hned ti předvedu jak. Opakuj po mně: Jsem obyčejnej –“

„Jseš potrhlej šašek!“

„Šašek – to prosím. Ale potrhlej – to ne! Zříš před sebou muže na prahu veliké kariéry. Všechno vidím jasnozřivě před sebou – třeste se, jak já teď zamávám světovými dějinami! V prvním obraze vystoupí Ashurbanipal Vlasatý, vous zapletený v hojné copánky, obklopený harémem ke všemu ochotných Babyloňanek –“

Nedokončil jsem, protože mě Russ popadl za loket. V hrací skříni někdo pustil Kdy a kde. Russ na mně visel očima – takovým tím svým nervózním pohledem. „To je Kay! Viď že to je Kay?“

„Jo, je to ona.“ Zpívala dobře. Hezky vystihla náladu zádumčivé vzpomínky, úmyslně tlumila hlas, aby se jen tiše proplétal mezi dechy:

To, co se stane poprvé,

snad dřív už muselo se stát

museli jsme se znát

spolu se smát a spolu spát

jen vědět kdy a kde?

„Už jsem to jednou slyšel,“ řekl Russ. „V Pearl Harboru. Poznal jsem Kay i bez ohlášení. Kde ta asi je?“

„Já jsem se s ní potkal,“ odpověděl jsem.

Postavil sklenici na stůl. „Vážně jsi ji potkal? Kdy a kde?“

„Na podzim ve čtyřiačtyřicátém, nedaleko Vouziers. Byla tam s Danny Morganem, dělali písničky a krátké scénky, však to znáš. Byla fakt dobrá. Vylez jsem z řady a pozdravil se s ní.“

„Fakt? Jaká byla?“

Pohlédl jsem mu do očí. „Co tě vede k domněnce, že ta by se mohla změnit? Po pravdě řečeno, nebylo to, čemu historie říká šťastné shledání – dalo by se říct, že jsem neoslnil. Oslovil jsem ji jen kvůli sázce. Koukala na mě pěkně svrchu. Scéna to byla dojemná: Pallas Athena se snižuje k prohození několika slov s vojínem Smithem. Tvářila se jako Mata Hari za šera. Nebo hara-kari? Jak se jmenuje?“

„Hara-kiri. To je kráva. Co myslíš, proč to dělá?“

„Nemám tušení. To je prostě Kay.“

„Nechce se mi věřit, že se tak chovala.“

„Jenže ti říkám, že jo. A co se tak divíš, my dva jsme se přece nikdy neměli v lásce.“

„Já tomu nevěřím. Možná že je děvka –“

„Hlásím tiskovou opravu: vynechat možná.“

„Jak chceš. Je to teda děvka, ale přece mi neříkej, že se k tobě chovala povýšeně za takových okolností!“

Znova jsem mu pohlédl přímo do očí. „Víš co, brácho, necháme toho, ať je po tvém. Dopij to a dáme si něco k jídlu.“ Všiml jsem si, jak si nehty prstů zarývá do palce. „Mám si to vyložit, že ses z toho ještě nedostal? Je to tak?“

„Cože? Samozřejmě že jsem se z toho dostal. Pochopitelně. Jen mě to překvapilo, nic víc.“ Ale když se díval na jídelní lístek, jeho oči ztěžkly vzpomínkami.

2.

„Válka ho změnila“ – říkalo se o nás všeobecně a byla to pravda i nebyla. Vlastně nebyla, protože jsme se s jistou odchylkou v podstatě všichni vrátili ke svému typu. Všechny předválečné rysy našeho charakteru jako by se prohloubily a víc vynikly jako barvy vyráběné z těch nádherných murexových mušlí, které jsme viděli u Chris. Russ byl vznětlivější a romantičtější než dřív, já ukázněnější a loajálnější, Dal praktičtější a ctižádostivější a Terry – náš citlivý sardonik Terry – ten se vybarvil nejpochmurněji…

Veliký mejdan u příležitosti slavného návratu se po právu pořádal na jeho počest. Proměnil se v oslnivé bakchanále trvající nonstop tři dny a tři noci, které vstoupilo do análů Cambridge jako příslovečný velký mejdan „první zimy“, rozumí se té rozhárané zimy po návratu z války. Zorganizoval ho samozřejmě Russ a byl taky hostitelem. Rodiče neměl doma (otec odjel do Washingtonu kvůli přípravným pracím na nadcházející ratifikaci smluv firmy Bretton Woods – tedy „aby udělal ze světa bezpečné místo pro krále Midase a jeho dvanáct Kréseů“, jak to ohodnotil jeho syn) a Russ vyhlásil Dny dokořán otevřených dveří pro všechny pistolníky, starou gardu, záložáky a Sdružení jejich skalních přátel. Sehnali jsme předválečné desky, co se kde dalo vyhrabat, natahali jsme bedny alkoholu, led v mrazírenských kvádrech a špižírnu našlapali k prasknutí. Válečné odstupné nikdy nebylo utraceno účelněji. Do oddělených ložnic pro děvčata a hochy jsme nanosili lehátka.

„Ačkoli se (neoficiálně) povoluje bratření všeho druhu,“ stálo v Russově informačním bulletinu, vydaném k této příležitosti, „prohrabávání knihoven, prádelníků, šatníků, sklepů a půd za účelem odnášení drobných suvenýrů podniká každý účastník na vlastní riziko a vystavuje se nebezpečí rafinovaných pokut.“ Prostorný salón v průčelí domu byl vyklizený na taneční sál, posuvné dveře z růžového dřeva dokořán a obývací pokoj za nimi přecpanýad absurdum pohovkami a křesílky „za účelem laškování, milostného vzdychání, muchlování a provozování dalších důvěrností“. Na mramorovou desku obrovského stolu v koutě téhle místnosti jsme umístili bar, protože tudy měl nejsnazší přístup diskrétní číšník. Věci, které pro náš účel nebyly funkční a byly svou podstatou rozbitné, jsme uklidili do bezpečí. Portréty těch ctihodných Currierů, u nichž se dal předpokládat nesouhlasný postoj, jsme přikryli gigantickými zvětšeninami Gweniných momentek z různých pistolnických eskapád, plakátem cikánky Rose Leeové a karikaturami Billa Mauldina. Russ poletoval mezi přípravami nervózní a napjatý a každou chvíli vypěnil jako ředitel zájezdového divadla na turné v hlavním městě.

Celé páteční odpoledne se sjížděli hosté. Z New Yorku přijela Nancy s Liz, jejíž jestřábí profil se mi zdál ještě špičatější, oblečená byla ve stylu haut couture v červeném bolerku a sukni podle vlastního návrhu a v nápadné pláštěnce vojenského střihu. Vážný a zdrženlivý Mel Strasser s sebou přivedl kyprou Marge Feldmanovou, kterou si v létě vzal za ženu: Pírko Pletcher přišel s drobounkou roztomilou Číňankou, s níž se seznámil v Manile. Ann pořád ještě sloužila v Seattlu u spojařů, ale přišla Denisa v okouzlujícím modelu od Trigéra a jako novopečená manželka s sebou přivedla svého muže, hezkého štíhlého Francouze, který bojoval s Leclercem. Byli tam Russovi staří známí z lehkoatletických tréninků a fotbalisté z klubu, kde hrál Rhino, přišli uctít jeho památku. Přišel dokonce i Conger v námořnickém stejnokroji vzor V-I2, vnesl s sebou do místnosti škrobenou atmosféru z klubu posledních ročníků a přivedl dívku připomínající členku tribunálu proslulého honem na čarodějnice. Se všemi jsme se srdečně zdravili. Objevila se i kulatáusměvavá tvář Cokera Blenhama, předsedy Crimsonu a organizátora studentských podniků, a zaduněl jeho hluboký hlas táborového řečníka.

Scházeli se staří rivalové i staří spojenci… Chris a Dal přišli kolem šesté – čekal jsem na ten okamžik s radostí i určitými obavami. Jak jsem je zaslechl, razil jsem si cestu ke vchodu do haly.

„Chris!“ zaslechl jsem Russe. Objal ji. Měla na sobě světle šedozelené šaty měkce obepínající její útlou a přitom plnou postavu, veliký výstřih odhaloval oblost jejích ramen a půvabný obličej měla zrůžovělý podzimním chladem. Byla ve slavnostní náladě, plná radostného očekávání a mě zalil ten starý známý pocit: Přišla Chris, můžeme začít.

„Chris, holčičko…“ Russ svíral její ruce v dlaních. Viděl ji poprvé v Dalově doprovodu. „Vypadáš nádherně, fakt. Jako vždy.“

Zasmála se. „Koukám, že už jste pomalu v nejlepším.“

„Ne, nic jsem nepil, já to myslím doopravdy. Fakt jsi nádherná – pořád můj Pátek…“

„Na téhle plavbě už s tebou nejedu, Russi.“ Usmívala se, ale řekla to rozhodně, hlas se jí nezachvěl. Ovládala se dokonale.

Dal s Russem si podali ruce a všichni ostatní se nahrnuli kolem nich. Dal přišel v uniformě, nebyl ještě demobilizovaný. Dost přibral – vypadal mohutně, vojenská blůza na něm praskala ve švech, na ramenech se mu třpytila majorská hvězdička a na prsou tři řady stužek, blyštících se při každém pohybu.

„Hle, Dalrymple Q. Bonaparte,“ ohlásil ho Russ. „Kdy hodláš shodit tu vopičárnu a vrátit se mezi obyčejné smrtelníky?“

„Chtěl jsem, abys taky jednou něco pěknýho viděl, kamaráde.“

Ti dva se navzájem okukovali a hodnotili své možnosti, jako když se dva zatoulaní psi potkají na neznámé půdě. Vřava kolem se trochu utišila. Chris se mi dívala přímo do očí – ten stín za těžkými víčky nezmizel, ale její pohled byl statečný a vyrovnaný. Mrkl jsem na ni a vykřikl zupáckým tónem velitele čety: „Vy dva, neslyšeli jste rozkaz, že máte zůstat ve voze!“ a všichni řvali smíchy, dokonce i Russ. Od té chvíle. bylo všechno v pořádku – tedy dočasně. Pustil jsem gramofon, dal na něj šlágr Benny Goodmana Pojď tančit a už to jelo.

Provedl jsem Nancy, pak Liz a na chvíli jsem se uklidil k baru. Vyrušilo mě až zvýšené pobíhání a – kdo se neobjevil!

Terry, tenký jako špejle, v chumlu přítomných. Zavolal jsem na něj a lokty jsem si razil cestu. Někdo ho obral hrozně nakrátko, ve vyzáblém nezdravě žlutém obličeji mi jeho oči připadaly jako talíře.

„Rado! Ty prostá duše venkovská – co ty děláš na blbým buržoazním Beacon Hillu?“

„Přívětivý potomče irských přistěhovalců,“ oslovil jsem ho, „kohos ty podmáz, že tě sem pustili?“

Po tomhle úvodu jsme přestali blbnout a upřímně jsme se objali. Byl kost a kůže a kosti v něm doslova chrastily. Jen jsem poodstoupil, další se tlačili na moje místo. Užuž se zdálo, že to nevydržím a rozbrečím se, ale vtom mě objala dívka v jasně červených šatech a políbila mě přímo na ústa. Polibek jsem jí se vší vervou vrátil.

„Georgi!“ vykřikla a kolem nás samý výskot a hýkání, „ty už se na mě nepamatuješ?“

„– ty jsi Sheila!“ rozbřesklo se mi. „Nezlob se… ale co si to, ty drzá žábo, dovoluješ, takhle si mir nichts dir nichts vyrůst a změnit se!“

Změna stála za to. Dětská plachost a zakřiknutost z ní spadla a dávno už nebyla samá ruka samá noha. Přede mnou stála moc hezká typická lrka s velikýma hnědýma očima. Když se zasmála, rozhoupaly se jí kolem obličeje uhlově černé vlasy v pážecím účesu. Měla v sobě Terryho keltskou jemnost, ale byla výbušnější a rozmarnější.

„Ty jsi hrávala na piano, viď?“ lovil jsem v paměti. „Chtěla ses tuším dostat na Novoanglickou konzervatoř –“

„Gratuluju, máš geniální paměť! Už tam jsem.“

„Kdo je to? Kdo je to?“ pokřikoval Russ a vrhl se k nám.

„Tady se nebude zavádět žádná diskriminace – když může Rada dostat pusu na uvítanou, já chci taky!“

„Věřil bys, že –“ obrátil jsem se na něj, ale Sheila si dala prst na ústa a zeptala se Russe: „Uhádneš, kdo jsem?“

„Šmarjá, já si nemůžu…“ nakrčil čelo a vlasy mu v dlouhé vlně spadly až skoro k očím. Vypadal neodolatelně, ale vzpomenout si nemohl, to bylo vidět. „Snad kdybych byl střízlivej…“

Najednou se mu rozsvítily oči, protože zachytil náznak podoby.

„Že ty jsi to písklavý batole, co bejvalo Terryho sestrou –“

„Tos mě uctil!“ vykřikla.

„Tohle je Terryho sestra,“ opakoval si pro sebe a oči mu těžkly. „Tak vida,“ povzdechl, „vida, vida… No a co bude s tou pusou na přivítanou?“

„Žádnou si nezasloužíš.“ Ale postoupila blíž a zdvihla k němu pikantní obličejík. Něžně a s ostychem se políbili a Sheila se zajíkavě zasmála.

„Já nevěřím svým očím,“ pokračoval Russ a nespouštěl z ní pohled. „Kde ses nám schovávala, luzná vílo?“

„Na svém balkóně v odlehlé části paláce.“

„Dobrý!“ Vtom někdo volal, že má jít Russ k telefonu. Russ odběhl, ale hned zas byl zpátky. „Poslyš, doufám, že zas nezmizíš.“

„To víš, že ne!“ Po straně na mě udělala obličej, lesklé černé vlasy se jí rozhoupaly kolem šíje a mně bleskla hlavou vzpomínka na silvestrovskou večeři u Gilliganových, na níž se po tomhle obličeji a hrdle rozléval temný ruměnec. Tehdy snad dokonce řekla tutéž větu a taky Russovi! „To víš, že ne!“

Bylo to nádherné setkání, bouřlivé a nevázané. Jen dohrála poslední deska, začalo se nanovo. Tu a tam se některá rozbila, následoval pláč a bědování, ale v tu ránu se na to zapomnělo a už jsme zas křepčili, vráželi do sebe, dělali hady, vymýšleli nové kreace, napodobovali známé a pronášeli jsme projevy. V záchvatu nostalgie se nás pár seřadilo v autech do průvodu, samé kabriolety nejrůznějšího stáří, tvarů a velikostí, Císařovna pochopitelně v čele a vyrazili jsme objet Terrace Room (zcela renovovaný), do zábavního parku k Totemu (tam bylo zavřeno), pak na sever směrem na Salem podívat se na slavný Hawthornův Dům se sedmi štíty, neboť Russ chtěl nasát inspiraci, teprve odtud jsme se vraceli do ulice Mt. Vernon – k večeru, nebo to bylo brzy ráno? – kde nám řev a hemžení všeho druhu ohlásily, že mejdan je pořád v nejlepším. Několik párů, jejichž tváře jsem si matně pamatoval z dřívějška, tančilo u francouzských oken salónu na Hermanovy Půlnoční ozvěny, Fletcher s vážnou tváří vykládal vybranému kroužku zainteresovaných o obrázkových prvcích v japonské kaligrafii, Dal a Blazer Blassingham leželi na podlaze uprostřed rozvášněné skupinky sázejících a hráli Jsi tam, Moriarty?, hru, při níž dva soupeři se zavázanýma očima a čelem k zemi se chytí za levé ruce a snaží se navzájem přetáhnout přes hlavu ruličkou z novin.

Pak jsme hráli šarády a Liz přistihla Dala (jehož družstvo prohrávalo), jak se snaží švindlovat – všichni se mu smáli a ukazovali si na něho prstem a Dal stál v tričku a bez bot červený jako rak. Taky jsme hádali, kdo koho představuje, pak se hrál nějaký Tamerlan, což jsem neznal, a nakonec jsme všichni leželi na zádech, chechtali jsme se, jako když nás chytí rapl, a hráli jsme hru vlastní výroby. Jejím účelem bylo dopravit levou rukou průhledný míč (společensky zcela nepřijatelného původu) z jednoho konce té dlouhatánské místnosti na druhý. Za zády nám Chid Bierce preludoval Chopina na měkkých klávesách Currierova Steinwaye a ničím nevyrušitelný gramofon řval na celé kolo…

Ale většinu času jsme si povídali. A pili. A zase jsme povídali. Liz a Chris se nakonec proti válečným historkám vzbouřily, popadly ohromnou porcelánovou vázu, postavily ji na barový pult a přilepily na ni vyhlášku: Kdo se JAKÝMKOLI způsobem zmíní o Nejmenované Nebožce, bude pokutován částkou 25 centů. Všichni jsme bez reptání souhlasili. Mají pravdu, naprostou nepopiratelnou pravdu, je to nuda, tuhle mizérii máme přece z krku, hlásí se červánky nového dne, zbrusu nová éra… a za pět minut nato už jsme se zas vzájemně častovali historkami o záplavách na Funa Futi, jaké odvazy se podnikaly v Melbourne, co se odehrávalo ve vypůjčených transportérech v Poggibonsi, a čtvrťáky a nikláky cinkaly do veliké vázy jako stříbrné kapky deště.

„… a tak ten potrhlej Anglán setřás boční vítr, zved letadlo z ranveje, jako by se nechtěl dožít zítřka, a já na něj hystericky ječel: ‚Bacha na tlak, koukej, máš tam už 60!‘, ale on to votočil přes křídlo, až mi střeva odlítly někam zpátky do Londýna, a pak už jsem viděl, jak o chlup míjíme ten komín vpravo. Stačito natáhnout ruku, byl bych si na něj moh kliďánko šáhnout. Řval jsem: ‚Ty hovado anglánský, vždyť jsi to málem napikoval do toho komína, koukej…‘, ale on se po mně votočil, nasranej jak brigadýr, a houknul: ‚No a co má bejt?‘“

„… přední pozorovatel huláká: ‚Tamhle jsou, tři, vidím je!‘ a řídící palby žádá: ‚Potřeboval bych trošku světla‘ a z můstku přijde povel ‚Osvětlit!‘ a my všichni se hrnem jak namydlenej blesk kolem toho pruhu oslňujícího světla, střelci přikrčený jako tygři před skokem, všichni čekáme, až to vypukne – a vtom přijde ta tupě oranžová záře, jako kdyby sis sed do japonskýho lampiónu. Všude máš zničehonic samý oranžový věci. Něco k posrání. A z můstku do toho ječej: ‚Osvětlit! Rozuměli jste osvětlit!‘, jenže kromě tý idiotský oranžový záře nic nedocílíme. Nějakej debil zapomněl sundat ze světlometů plachty.“

„V kalkatskejch novinách o tom bylo pár řádek. Kdo může podat zprávu o devítiletém Darcey Hollisovi, naposled spatřeném na záchranném voru v Sundském průlivu. Nejde mi to za žádnou cenu z hlavy…“

„…a nakonec jsme postavili spojení s praporem, dva dny a dvě noci to trvalo, všichni jsme toho měli dost, to si dovedete představit. Vpotácel jsem se do předsíně a během deseti vteřin jsem o sobě nevěděl. Probral jsem se k vědomí, až když mi někdo šláp na ruku. Začal jsem si na něj otvírat hubu: ‚Ty pitomý hovado, nevidíš, že se potřebuju trošku prospat!‘ a teprve potom jsem si všim, že to je generál Bannerman. Nejdřív mě div nesežral očima, ale pak se začal chechtat tím svým kloktavým smíchem a řek: ‚Pojď sem, ty kluku špatná, nejradši bych tě objal – dneska jseš první chlap, kterej ví, co dělá…‘“

Dnes je mi jasné, že holky s námi tehdy měly andělskou trpělivost. Taky jsme si odvykli pít – a tady byla hojnost hodná Dionýsovy družiny. Kdo byl na Pacifiku, ten si za celou dobu ani nelíz. Proklínali jsme nemohoucí pindy Spojených národů, s důvěrou jsme vzhlíželi ke Cordu Meyerovi a Výboru amerických veteránů, hádali jsme se o názor na odborářského vůdce Johna L. Lewise. Všichni mluvili najednou a nikdo neposlouchal. Byla to absurdní posedlost, ale nemohli jsme si pomoct. Nikdo neodolal. Stali se z nás hříšníci u zpovědi, obhájci i žalobci, klauni bavící publikum. A poprvé za celou tu dobu se nad námi vznášel, byl podtextem a prolínal vším; pocit jistoty, že naším návratem skončily všechny problémy, teď že dokážeme všechno: staneme v čele firmy, napíšeme mistrovské dílo, izolujeme neznámý virus – změníme všechno od základu… Tvrdilo se, že jsme nejsentimentálnější generace Ameriky. Asi to byla pravda, rozhodně jsme byli šíleně naivní…

„Jak zní instrukce?“

„Vydržet – opakuji: vydržet – do posledního muže. Je to jasný?“

„Absolutně. Jen jedna maličkost. Štáb nedokázal lokalizovat toho posledního muže.“

„Tak co držíte mužstvo venku na tom pařáku? Nevidíte, že vám padaj jako mouchy?“.

„Jednotka nastoupila na počest armádního generála Douglase MacArthura.“

„Co jste to neřek hned? Zůstat na místě…“

Čas nezadržitelně prchal, vlekl se a hned zas smršťoval, anebo se rozpadal na duhovou tříšť křišťálově průzračných. kapek.

Vzpomínám si, že v jednu chvíli Dal básnilo něčem, čemu se říkalo věk samočinných počítačů, což prý bude absolutně senzační epocha, v níž úplně všechno – jídlo, účty, cestování i peněžní transakce – budou obstarávat počítače, a potraviny ( snad říkal i všechny biologické funkce) se stanou hudbou minulosti, protože z lidí budou vycházet kuličky bez zápachu v plastikových obalech. Pamatuju se, že Denisa držela v ruce klíčky od Císařovny a hrozně plakala a všichni jsme se k ní nahrnuli, stáli jsme kolem jako zmoklé slepice a nevěděli co říct. Vzpomínám si taky na Nancy zabranou do pro mě naprosto nesrozumitelné debaty s Melem o nejefektivnějším způsobu léčení spinální meningitidy. Pak mi ještě utkvěla v hlavě Liz, jak soustředěně sedí a dělá skicu krásné bakotské obřadní masky, vystavené na sekretáři z růžového dřeva. Pamatuju si Blazera při záhadném počínání, které sám označil za mongolský test střízlivosti. Stál na hlavě v těsné blízkosti krbu, brunátný v obličeji, a nějaká úplně neznámá dívka opatrně nakláněla skleničku s whisky k jeho obráceným ústům. Ještě později, anebo že by to bylo předtím? jsem měl půvabný obličej Chris blízko svého – asi jsme spolu tancovali, to by mohlo být? Ano, byla to rumba Argentina a Chris mi při tanci říkala: „Někdy mi povíš, Georgi, jestli tě někdy napadlo, že se ještě někdy sejdeme v tomhle pokoji?“

Zdálo se mi, že se v téhle větě zbytečně opakuje jedno slovo, ale nemohl jsem příjít na to, které to je. „Taky jsem tomu občas přestával věřit,“ odpověděl jsem. „Ale moje mušlička pro štěstí mě po celou dobu chránila.“

„Jaká mušlička?“

„Tvůj malý zavinutec.“

„Georgi,“ zvolala, „ty sis ji opravdu schoval? Tys ji měl s sebou?“

„Pořád. A přivez jsem ji zpátky. Chci ji mít pořád na očích.“

„Není to moc sentimentální? Neměla jsem tušení, že jsi pověrčivý – na to máme patent my, potrhlí mořeplavci.“

Vytančil jsem s ní do haly – v obývacím pokoji nebylo slyšet vlastního slova.

„Já nejsem pověrčivý,“ bránil jsem se. „Chránila jsi mě ty. Mušlička byla od tebe.“

„Jsi hrozně milej.“ Měla neuvěřitelně jasné oči – bělmo tak čisté, až přecházelo do modra, a ta zelená světýlka jiskřila jako dřív. Stiskla mi ruku letmým, ale vřelým dotekem. „A jak jsme se tenkrát srazili! Však víš, v Mattapanu. Srážku s tak šťastným koncem už v životě nezažiju.“

„To myslíš vážně?“

„Myslím,“ zašeptala. „Na mou duši. Bylo to tak souzeno, Georgi? Existuje podle tvého nějaká –“

Přímo nad hlavou se nám ozvaly dunivé otřesy, jakási klátivá figura nadskakovala a odrážela se v oblouku schodiště a přistála jako hadrový panák u našich nohou.

Chris vykřikla. „Proboha –!“

Byl to Fletcher. Zachrčel něco, malátně pozvedl jednu nohu, pak druhou. Sklonil jsem se k němu.

„Pírko,“ křikl jsem mu do ucha. „To nic. Jsi v pořádku?“

Víčka mu zaškubala, oči se protočily jako zbrklé jantarové kuličky. K mému nesmírnému překvapení vyskočil, postavil se jako svíčka, bradu vzhůru, ruce u těla.

„Potřebuju – nabumbat,“ vyhlásil. „Abych chytil balanc.“

„Ne, počkej –“

Zhroutil se na mě jako beztvarý chuchvalec. Ztěžklá víčka mu spadla a z úst se mu vydral vzdech.

Chris se starostlivě zeptala: „Neudělal si něco?“

„Kdepak – je tvrdej!“

„Víš to jistě? To schodiště je pěkně dlouhý…“

„Nezapomínej, že Pánbůh chrání blázny, opilce a rekruty.

Pojď, strčíme ho do postele,“ navrhl jsem. „První padlý.“ Hodil jsem si Pírka přes rameno, jako to dělají požárníci, stoupal jsem s ním po schodišti a Chris za mnou. „Blá-zen, kdo se bojí-brát za-to-ho-kdo-kles-a-pad,“ předříkával jsem si do rytmu. Zdálo se mi, že Fletcher neváží vůbec nic. Byl to zvláštní pocit a uložil jsem si, že ho musím později prozkoumat.

Ve druhém poschodí Chris zamířila k ložnici pána domu přisouzené dnes pánskému osazenstvu.

Já jsem ji zarazil: „Počkej – dáme ho tamhle,“ ukázal jsem na málo užívaný pokoj pro hosty o pár dveří dál.

Bylo otevřeno. Chris strčila do dveří a zůstala jako solný sloup. Volnou rukou jsem ji odstrčil – a taky ztuhl. Světlo z haly dopadalo ve žlutém pruhu na postel, na níž ležela dvě štíhlá těla, propletená v objetí – v neomylném sevření lásky: Russ a Sheila nade všechnu pochybnost. Stačil jsem postřehnout její černé vlasy rozstříknuté na jeho krku a tu dlouhou zafialovělou jizvu na jeho stehně. V okamžiku své strnulosti nás neslyšeli.

„– že mě chceš, miláčku,“ zajíkala se Sheila, „hloub, Russi, hloub a vydrž – ještě, prosím – ještě!“

V tu chvíli jsem se vzchopil. Strhl jsem Chris do chodby a sykl jsem na ni: „Pojď!“

Nemusel jsem ji pobízet, klopýtala k pánské ložnici poklusem. Uložil jsem Fletchera na lehátko a šel za ní. Třásla se tak neovladatelně, až jsem se bál, že upadne.

„Proč mi to vadí, Georgi? Proč?“

„Chris –“

„Vždyť je vlastně všechno v pořádku – aspoň není jako tamta, není jako… Co já vím, třeba se k sobě budou hodit… já asi žárlím.“ Neupřímně se zasmála a nadechla se. „Myslíš, že žárlím, Georgi? Nezdá se ti, že je hrozně mladá?“–

„Chris, já nevím –“

„Je to teprv pár let – proč se mi to zdá tak dávno? Tak strašně dávno?“ Čelem se mi opřela o bradu. Dolejší hýření bylo najednou neskutečně daleko, asi jako povstání v cizí zemi. „Co Terry,“ protrhla se zděšeně ze svých myšlenek, „kde je Terry?“

„Půjdeme se podívat dolů,“ odpověděl jsem.

Běželi jsme spolu po schodech, já zahlcený přívalem protichůdných pocitů. V hlavě mi vířila jediná věta: Ta těla byla tak bílá, tak hrozně bílá…

Vešli jsme do obývacího pokoje a oblila nás vlna hluku a zábavy. Nancy stála u jednoho křídla těch obrovských dveří a měřila si nás podezíravým pohledem.

„Tak co vy dva, byli jste nahoře hezky dlouho,“ vyjela na nás.

„To bych řek,“ smál jsem se, „a co má bejt?“ Vtom jsem si uvědomil, že držím Chris za ruku. „Máš taky před sebou jednoho z nejdémoničtějších svůdců.“

Nancy se ani neusmála. „Podezřele dlouho,“ opakovala. „Prosím tě, Nan –“ obrátil jsem se k ní, ale ona visela očima na Chris.

„Myslela jsem si, že ty jako vdaná už máš tohle za sebou.“ Chris její výbuch tak zaskočil, že zpočátku nic nechápala, dala se dokonce do smíchu, až pak najednou svěsila hlavu. „Máš pravdu, Nancy,“ řekla tiše. „Máš úplnou pravdu. Jsem vdaná ženská a všechno už mám za sebou.“ Vrhla na ni takový vyrovnaný pohled a vmísila se mezi ostatní.

„To od tebe nebylo moc chytré, Georgi.“

Rozesmál jsem se, sám nevím proč. Pocítil jsem lehké hryzení svědomí kvůli těm dvěma nahoře, ale současně jsem byl nádherně rozjařený a všechno jsem zvládal levou rukou. Asi jsem moc pil. Nancy mě probodávala očima a bylo jasné, že má vztek.

„Nancy, prosím tě,“ začal jsem mírně, „o co ti vlastně jde? Kristepane, Chris je přece –“

„Nic mi nemusíš povídat.“

„Snad si nemyslíš – přece si nemyslíš, že Chris a já –“

„Viděla jsem vás, když jste přišli – a ten, kdo uhýbal provinilým pohledem, jsem nebyla já!“

„Nan, prokristapána –“

„Viděla jsem, jak ses na ni díval… a jak si s ní tancoval – můžeš mi laskavě vysvětlit, co se to s tebou děje?“

„Nancy, vzpamatuj se! Táhli jsme Fletchera do postele – spadl ze schodů!“

„A tomu mám věřit, jo?… Ty víš moc dobře, Georgi, že pro mě jsi jediný.“ Očima pátrala v mém obličeji – tenhle její majetnický výraz, do něhož se mísily obavy a žadonění, jsem znal z dřívějška, ale tentokrát byl tvrdší. Takovouhle jsem Nancy ještě neviděl. „Celá ta léta jsi pro mě existoval jen ty. Zatímco ostatní koketovaly kdeským, urvaly, co se dalo, povdávaly se… já jsem si myslela, že my dva pro sebe něco znamenáme. Je to tak, Georgi?“

„Je, samozřejmě, že to tak je. Nan, ty si prostě –“

Přišel k nám Blazer a požádal Nancy o tanec. S úsměvem přijala, ale na mě ještě vrhla vyčítavý pohled. Terry stál u piana v kroužku několika lidí, něco jim vykládal a doprovázel to rozmáchlými gesty kostnatých paží. Dal u baru pořád ještě zuřivě diskutoval s Cokerem Blenhamem o recipročních fondech. A pak už nějak bylo nedělní odpoledne – totiž někdo řekl, že je, a my jsme se rozhodli mu věřit – a započal neuspořádaný a mrákotný exodus. Vezl jsem Nancy a Liz na Jižní nádraží, kolem nás se míhaly šedé tečky uniforem a já vzpomínal, jak jsem odjížděl za války. Děvčata si uniforem taky všimla. Liz byla zamyšlená a nemluvná, Nancy mě bouřlivě objala a řekla: „Miláčku, mě to tak mrzí – já nevím, co to do mě vjelo. Viď, že mi napíšeš nebo zavoláš?“ Na mejdanu pořádně nastydla a teď se v sychravém východním větru třásla zimou. Zdálo se mi, že svého včerejšího výbuchu upřímně lituje.

Vrátil jsem se zpátky, ale veliký dům v ulici Mt. Vernon mi teď připadal jako opuštěná jeskyně, v níž se rozléhá každý krok. Kromě Russe zůstal už jen Terry se Sheilou a já, myli jsme nádobí, snad sto skleniček každý pes jiná ves, v hlavě prázdno a vymeteno jako v těch pokojích s vysokými stropy, natřených holubičí šedí.

Později večer Russ se Sheilou někam vypadli. Já jsem ještě dal do pořádku přípravnu jídel a umývárnu, pak jsem se dovlekl po schodech do obývacího pokoje v přední části domu, kde už bylo všechno jakž takž na svém místě, a tam jsem našel na gauči ztvrdlého Terryho. Myslel jsem, že spí, a už jsem byl na odchodu, když jsem si všiml, že otočil hlavu.

„Tak co, Rado, jak si vedeš?“

„Statečně, jak jinak,“ odpověděl jsem. „To teda byl podnik.“

„Per-fekt-ní.“ Ale výraz jeho očí se nezměnil.

Začal jsem nazdařbůh kecat o škole, o přednáškách, o zkouškách, ale ten jeho klid mě mátl. Za chvíli jsem toho nechal.

„Je to všechno divný, viď?“ ozval se po dlouhé pauze.

„Je.“ Věděl jsem, kam míří.

„Polovina mozku si říká: Je to, jako kdyby se nikdy nic takovýho nestalo… a ta druhá ví, že to je to jediný, co doopravdy bylo.“

Zvenčí bylo slyšet supění náklaďáku s námahou zdolávajícího příkré stoupání ulice Mt. Vernon.

„Nebyl jsem celou dobu v nemocnici v Neuilly,“ pokračoval, „byl jsem taky v Londýně. Vyhledal jsem Rosamondu.“

Zaklesl jsem si prsty a položil je do klína.

„Šel jsem po ulici k jejímu domu – pamatuješ si, jak jsem ti popisoval jejich byt? – a ten chlap odtamtud právě vycházel. Viděl jsem ho poprvé. Nikdy jsem tuhle záležitost nijak nerozebíral, až teď. Najednou jsem to věděl jistě. Absolutně jistě. Přešel jsem ulici, je tam hospoda U dvou labutí. Perfektní, co? Panenanebi! Tam jsem si dal pár piva nespouštěl jsem z očí dveře jejího domu, až konečně vyšla na nákup. Konečně jsem ji zas viděl.“

Vzdychl – zhluboka a dlouze – a pootočil na polštáři hlavu. „Rozhodla se zůstat s ním. ‚Von nemá kam jít, Terenci,‘ řekla mi. Jinak než Terenci mě neoslovovala a mně se to docela líbilo… ‚Nemůžu se přece na něj vykašlat.‘ ‚Vždyť ti za celou tu dobu nenapsal ani řádku!‘ ‚Já vím, ale to je něco jinýho. Teď je doma a potřebuje mě.‘ ‚Já tě taky potřebuju,‘ řekl jsem jí na to, ‚mám tě hrozně rád. Panebože, já tě taky potřebuju…‘ ‚Já vím,‘ odpověděla mi, ‚ale jsem jeho žena… a von tolik vytrpěl, Terenci!‘ ‚Tak on tolik vytrpěl!‘ vykřikl jsem, ‚mně budeš vyprávět o utrpení!‘ ‚A je Angličan.‘ ‚Zatímco já jsem Ir,‘ už jsem na ni řval, ‚a pro tebe jsem špinavej, zahnojenej balík, tos chtěla říct?‘ Podívala se na mě – kdybys věděl, jak ta se umí podívat! Trochu jsem se ovládl. ‚Ne, to víš moc dobře,‘ pokračovala, ‚ale nemůžu dělat, že není něco, co je. Ty to nechápeš?‘ Chvilku neříkala nic a pak – ‚Něco jinýho by bylo, kdybysme spolu žili, Terenci. Opravdu spolu, tomu rozumíš, ne?‘“

Zase tak dlouze vzdychl a třel si nos. „Řekl jsem jí, že celý ty roky v tý prašivý mašině jsem nemyslel na nic než na ni, drželo mě to nad vodou, měl jsem jedinou myšlenku, že se vrátím k ní, že budu u ní. Ty nevíš, co to je, Georgi, tys to nikdy nezažil, ale ten cit je takhle jednoduchý, tak absolutní a jasný jako – jako třeba svaté přijímání…“

Na to jsem neodpověděl. Terry pokračoval už téměř šeptem.

„Jsi hodný, Terenci,“ pokračovala, „ale nic se nedá změnit. Člověk musí žít to, co na sebe vzal – nevím, jak ti to mám vysvětlit, ale vím, že to tak musí být.“ „Ty ses zbláznila,“ vyletěl jsem, „to jsou blbosti, co říkáš – myslíš, že když je tvůj táta vožrala, že se nedá nic dělat a musíš být taky? Nebo když si v jedenácti zlomíš nohu, nedá se nic dělat, musíš kulhat do konce života? Tohle je tvoje krédo?“ „Ty na to jdeš moc učeně, já –“ „Zbláznila ses!“ křičel jsem na ni, ‚chováš se jako masochista!‘ Chrlil jsem na ni, co mi slina na jazyk přinesla, že je flundra, koketa, vypočítavá poběhlice a budižkničemu, chvíli jsem řádil jako smyslů zbavený, ona mlčela a jen se na mě pořád dívala těma jasnýma očima. Já na ni řval a tak jsem mlátil do železného zábradlí, o které jsme se opírali, až jsem si málem zlomil ruku. „Ty si mě ve skutečnosti nechceš vzít, Terenci,“ řekla mi, když jsem trochu odpadl. „Cože? – Jak ty můžeš vědět, co já chci a nechci?“ „Ty chceš něco úplně jinýho – věř mi.“ „A co?“ „Já nevím,‘ odpověděla mi, ‚a ty taky ne. Poznáš to, až to přijde.“

Zvedl ruku a nechal ji bezvládně dopadnout na polštář. „Nepodařilo se mi ji přemluvit, aby změnila svoje rozhodnutí. Tak jsem jel domů. Nakonec, proč ne? Spanilá Temže plyne i beze mě!“ vybuchl ironickým smíchem a odkašlal si. Co se na to dalo říct?

„Jednou jsem taky prchal ze zajetí,“ pokračoval za chvíli tím svým starým posměšným tónem. „Fakt! Metodou, jaká se přednáší v leteckých kadetkách: civilní šaty, padělané doklady, protáhnout se střeženým koridorem a ven, vstříc svobodě…“ Znaveně se zasmál, ale tentokrát mi přitom tuhla krev. „Byla to samozřejmě trapná fraška – dostali mě za dva dni. Nevím, co měto raflo, kam jsem si myslel, že se dostanu z vojenskýho lágru, když jsem navíc německy uměl asi deset slov… Vyfás jsem za to trest 15 dní Vogelkäfig. Víš, co to znamená?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Klícka pro ptáčka, kterej se pokusí uletět z hnízda. Žádný okna a dovnitř nepronikne ani hlásek. Neexistuje den ani noc, jen černý mlčenlivý čas – čas, kolik je ho ve vesmíru, anebo vůbec žádný, to si člověk může vybrat. Chytře vymyšleno, moc chytře! Když do toho padne spořádaný přízemní typ, stočí se do klubíčka a dosyta se vychrápe. Když ale je člověk nervózní a má přebujelou fantazii –“

Odmlčel se. Seděli jsme zmožení únavou z kocoviny, ponoření v lítostivé vzpomínání. Noc v neděli po válce.

„Víš, Georgi,“ pokračoval Terry tichým bezbarvým hlasem, „že byla chvíle – že to došlo tak daleko, že jsem litoval, proč jsem jednu nekoupil, když zasáhli naši Salinku? Ze mě nezabili… zažils někdy tenhle pocit?“

„Zažil,“ odpověděl jsem.

„Tak víš, co to je,“ pokýval hlavou. „Tak ty to znáš. Ještě teď jsou chvíle –“

„Ne, teď už ne,“ rozkřikl jsem se na něj, „teď už nic takovýho není, Terry – musíme se tomu bránit. Všichni…“

„Mluv za sebe, kamaráde.“

„Ty prostě nesmíš takhle uvažovat! Podívej se, je to za náma, vyvázli jsme se zdravou kůží, můžeme pokračovat –“

On se zas jen tak uchechtl a mně ze záhadných důvodů běhal mráz po zádech, měl jsem strach za nás za všechny. „Vrátit se do Russových starých zlatých časů, to chceš říct?“

„No co?“ začal jsem koktat, „bylo to přece príma…“

„Kdo to řek, že simplicita je matkou deziluze? Už jsem to zapomněl, ale jistý je, že věděl hovno. Já ti povím, jak to je: vědění je matkou deziluze.“

„Jdi s tím, Terry. Vědění –“

„Poslouchej, já ti něco povím. Na mašině se mnou lítal jeden obyčejnej bombometčík, jmenoval se Callender, dobře jsem ho znal. Byl z mojí perutě, sestřelili nás při stejným náletu. Znal se kde s kým a měl konekce na všech stranách. A víš, co ten mi řek? Je to hrozně zajímavý, Rado, dávej pozor. Callender mi vypravoval, že v Německu byl nějakej agent, byl to teda Němec, kterej pracoval pro britskou výzvědnou službu, ale přitom byl ve všem tak pravověrnej, až to esesákům začalo bejt nápadný. A tak si představ – to mám od toho Callendera –, že mu naše vláda povolila, aby oznámil Němcům náš nálet a tím setřás podezření. Při týhle akcičce muselo zařvat sedm set našich kluků, aby si jeden skopčák nepošramotil pověst. Co ty na to?“

Zůstal jsem beze slov. Tak pustošivé zoufalství jsem nepocítil – snad od Mortelange. Ale tohle bylo ještě horší než Mortelange, tohle byla…

„To by neudělali,“ drtil jsem mezi zuby. „Nevěřím, že by něco takového –“

„Možná že to Callender nevěděl přesně,“ odpověděl mi Terry tím studeným vyhaslým hlasem. „A taky si to moh docela dobře vymyslet, aby mu rychleji ubíhala ta samota. Ale přesto, víš já myslím, že měl pravdu. Ten den fakt byla celá Wehrmacht auf a čekali na nás –“

„To není možný,“ ztratil jsem hlavu a ječel jsem na něj, „tomuhle nemůžeš věřit, Terry, nesmíš!“

„Ale můžu,“ řekl tónem, který se jako těžký kámen propadl až na dno mé duše. „Můžu věřit absolutně, čemu chci. A nikdo na týhle bídný zasraný planetě mi to nemůže zarazit.“

3.

Nastala krutá zima, přišly sněhové vánice a vítr pronikající do morku kostí, jako by nám počasí chtělo připomenout zimu, než jsme šli do války. Všichni jsme měli rýmu a celé týdny jsme se nemohli zbavit nachlazení. Naši hrdinové z Pacifiku trpěli recidivou malárie, lilo z nich jako z konve, třásli se a mlátilo to s nima a my jsme si z nich střídavě dělali blázny a sháněli jim léky a pokrývky navíc. Moc se pilo, libovali jsme si v nesmyslných hádkách a nekonečném smiřování, pořád ne a ne se usadit.

Harvard tu zimu tonul v problémech, jako ostatně všechny univerzity po celých Státech. Jejich prostory zaplnila naprosto nesourodá lavina válečných vysloužilců, které ještě před nedávnem ani nenapadlo, že poznají vysokoškolskou kolej jinak než zvenčí, natož že se zapíšou na staroslavné učení v Nové Anglii.

Objevily se nové obory a zavedla povinná návštěva cvičení a seminářů, proti čemuž jsme my, staří mazáci, remcali bez zábran. A pak všude ty davy! Nastěhovali jsme se s Russem a s Terrym do našeho starého pokoje, ale nacpali k nám ještě takového tichého vyjeveného hošíka, jmenoval se Mike Krupsic a byl minometčíkem u tropické jednotky. Pocházel z Gary ve státě Indiana a v armádních rychlokursech nasbíral tolik dobrých známek, že dokonce aspiroval na diplom s vyznamenáním. Russ se k němu zpočátku choval hrozně odměřeně – tihle přivandrovalci ho vůbec většinou štvali.

„Ježíšmarjá, tady už je to horší než španělská vesnice, kdo se v tom má vyznat? To má bejt jedna z těch podařenejch svobod, za který jsme bojovali? Kde se tyhle lidi berou? – líhne se to někde jako komáři?“

„Zadrž, příteli – už kafráš skoro jako ten snob Conger.“

„Blbost! Víš moc dobře, jak to myslím.“

Nakonec jsme Mika vzali mezi sebe, protože to s ním docela šlo a protože byl taky fronťák. Účast ve válce se postupně stávala pro Russe posedlostí – neustále budoval a vylepšoval komplikovanou pyramidu hodnot: na vrcholu stáli ranění v boji, pod nimi ti, kdo se bojů účastnili, ale zranění ušli, ještě níž ti, kdo sloužili v zámoří, a tak dále a tak dále až k typům nehodným jediného pohledu, jako například Conger, kteří celou válku propluli v bezpečném závětří Cambridge. Takovéhle sentimentální elitářství ve mně na jedné straně vyvolávalo shovívavý úsměv a současně mě hrozně štvalo – Russ kvůli tomu ode mě dost zkusil.

„Hele, vem si tenhle příklad: vojcla zasáhla při výcviku zbloudilá kulka na střelnici v Braggu. Anebo mu někdo napral zadek na tankodromu v Belvoiru. Je raněný a přesto z domova nevytáh paty, tak co?“

„To jsou blbý příklady.“

„Anebo si vem takovýho mukla z Connecticutu, je to zapřísáhlej pacifista, i ve vězení pokračuje v protestu hladovkou, vojenská policie si ho veme do parády a řekněme mu zlomí ruku. Kam se ti vejde na tom tvým žebříčku? Taky byl v jistý bojový situaci, ovšem –“

„Jdi do háje, Rado. Já tvrdím, že se musejí dělat rozdíly, nic víc.“

„Myslíš, že dostaneš lepší známku z Chaucera, protožes to koupil do kolena? Copak si někdo moh vybírat? Každej šel, kam ho poslali, a dělal, co se řeklo, to víš moc dobře.“

„Ale nebylo to vždycky nutný –“

„Bylo, naprosto nutný. Ta tvoje pitomá zednářská lóže udatných válečníků je bohapustý mýtus –“

„Nejsi o nic lepší než ten snobskej blbec Conger – to mi teda promiň. Sám tomu nevěříš!“

Čímž mě odrovnal. Radši bych upsal duši ďáblu, než bych se v čemkoli nechal srovnávat s Congerem. Ale jedna věc mě přece hřála: moc a vliv Congerů a jim podobných klubistů se scvrkla do trpasličích rozměrů díky vysoké vlně přílivu válečných veteránů a nově zapsaných. V tom ohledu sličný Harvard už nikdy nemohl být tím, čím býval, a já toho věru nelitoval. Na spoustě vysokých škol po celé naší zemi stavovská privilegia různých bratrstev jaksi vyčpěla, neboť ti, kdo přežili Okinawu a vylodění v Normandii, si zvykli na drsnější rytmus, nad takovými dětinskými přežitky jen ohrnovali nos a rovnou sedali ke knihám, pouštěli se do obchodování a chtěli se co nejdřív chytit, co nejrychleji se vrátit do života. Tu zimu jsme se zmítali v síti protichůdných nálad. Dokonce i čas se změnil a zaskočil nás: ten rok před válkou strašně letěl, zatímco teď se vlekl s netečnou lhostejností. Zdálo se nám, že najednou máme dost času na všechno, možnosti jsou pro nás otevřené, stojíme jako vládci všehomíra na vrcholu hory… Naneštěstí to mělo jeden háček – pořád jsme vězeli v zajetí názorů stříhaných na míru před válkou. Jako je napravený hazardní hráč i nadále v zajetí svých starých dluhů, tak i my jsme v sobě nosili fosilie představ z roku 1941. Byly týdny, kdy jsme proleželi v knihách dny i noci a najednou, jako když do nás střeli, naskákali jsme do Císařovny, vyrazili si do města, sťali se, jak zákon káže, a pak zběsile dštili oheň a síru na tenhle nový řád v rukou civilistů. Vzpamatovali jsme se většinou až na nějaké hrbolaté šmajdavé cestě bůhví ke kterému Zapadákovu. Po takové eskapádě jsme na několik dní propadli bezbřehé otupělosti, hnusila se nám Cambridge, Amerika i život sám…

Russ byl, jak se dalo předpokládat, z nás ze všech nejroztěkanější. Přihlásil se k profesoru Spencerovi do ohromně hóch semináře o románu, ale brzy se ve zlém rozešli, nikdy jsme nezjistili proč. Zato se vrhl na psaní a štval se jako blázen – kdykoli jsem se v noci na půl oka probral, zaslechl jsem z vedlejší místnosti tlumený rachot jeho psacího stroje. Ráno jsem ho našel ztuhlého u psacího stolu, obličej bledý jako křída, všude kolem zmuchlané papíry, rozházené špačky cigaret a nedopité láhve Coca-Coly.

„Co zas děláš blbý fóry, Russi, takhle na ten seminář vůbec nedolezeš.“

„Na jakej seminář? Co je to? Rado, mně ti to jde! Teď už to zmáknu! Daří se mi to – kdybys věděl, jak se na tom vyřádím…“

Dal se zapsal na vysokou obchodní se sídlem na protějším břehu. Byli s Chris nakvartýrovaní – jinak se to bohužel říct nedá – v hrozné kolonii Quonsetových barabizen poblíž Watertownského mostu. Bydleli tam všichni chomouti, jak Russ překřtil ženaté navrátilce. Měli to malé, studené, nábytek každý pes jiná ves, jeden dvou vařič a na prošlapané podlaze z dřevotřísky se povalovaly hračky. Jen jsem měl volnou chvilku, zaskočil jsem se k nim podívat na Ronnyho, jak jsem sám sebe přesvědčoval. Hrál jsem si s ním na podlaze anebo jsem ho před domem učil proplétat se provizorní prolézačkou a bylo mi dobře. Ronny byl vzteklý, rychlý jako štírek a měl ohromnou fantazii – vymýšlel všelijaké fantastické příběhy a skálopevně jim věřil. Nepatrně koktal a to mi dělalo starosti.

„Netrap se tím, Georgi,“ přesvědčovala mě Chris. Chytila Ronnyho, zdvihla si ho vysoko nad hlavu, roztočila se s ním dokola a oba se smáli jako pominutí. Nepoznal jsem nikoho jiného, kdo zacházel s dětmi tak přirozeně jako ona a tak to s nimi uměl. „Však on se z toho dostane – viď, pidušíku? Chce nám říct všechno najednou – to je prostě – jeho povaha.“

Její oříškové oči na mně utkvěly tím krásným zastíněným pohledem, který mě zavazoval. Zazubil jsem se a řekl něco trapně duchaplného, aby na mně nebylo tak očividně poznat, jak to zas se mnou mlátí. Jak já celou tu zimu toužil si s ní promluvit a to jen abych jí mohl říct, co to pro mě znamená tu a tam ji vidět, být v její blízkosti, pozorovat křivku její šíje, když se naklání nad vařením, pozorovat zvláštní způsob, jakým přepáší váhu z nohy na nohu, jako by se chystala vzlétnout, jak si hřbetem ruky přejíždí po tváři takovým téměř dětským pohybem… Byla tak krásná a tak nádherně si nevědomá své krásy, že jen za to bych ji musel milovat ještě víc. Totiž kdyby to bylo možné a možné to nebylo. Tu zimu už nechybělo moc a řekl jsem jí to, jednou už jsem dokonce otevíral pusu, abych vyslovil – co? co proboha, co? Neudělal jsem to, zase se někde něco zadrhlo a zábrana nepovolila, nějaká ta pojistka držela pevně. Jako spráskaný pes jsem se odšoural mokrou břečkou rozbředlého sněhu do kolejní knihovny, vytáhl si rejstřík oddílu Historie, podskupina Středověk, a rozkýchal se v tom vydýchaném zaprášeném vzduchu…

Naše vztahy s Nancy – zkrátka nestály za moc. Málem jsme se úplně rozešli kvůli telefonu. Já v sobě pořád měl tu instinktivní nedůvěru chudého chlapce k aparátům všeho druhu. Doma mě učili, chce-li člověk někomu něco říct, promluví si s ním tváří v tvář, anebo sedne a napíše pořádný dopis, kde vyloží, co je potřeba. Telefon stejně jako telegraf sloužil pro krizové situace – přinášel zprávy o úmrtích, neštěstích a jiných dopuštěních Páně. Proto jsem se nikdy docela nezbavil pocitu, že v náhodném zavolání se skrývá faleš, neochota podívat se do očí, a obzvlášť jsem si to myslelo nekonečném vykecávání. Nancy ovšem bez telefonu nemohla žít. Volala by mi od rána do večera. Naše konverzace byla plná – přesněji řečeno prázdná – pauz, odmlk, hrobového ticha, nelogického přeskakování z jednoho na druhé a omílání jednoho a téhož, což mě tak rozčilovalo, že jsem většinou hovor pod nějakou vymyšlenou záminkou rázně uťal.

A pak se nám vdala Liz, zničehonic a zcela nečekaně. Vzala si nějakého Hugha Moncriefa, ředitele umělecké galérie, s nímž se znala docela krátce. Obřad se konal v St. Louisu, kde bydlela jeho rodina. Nancy byla z její strany jediným hostem. Po téhle události se počet telefonních útoků rozrostl geometrickou řadou. Najednou jí v bytě bylo smutno, práce byla otravná a vůbec všechno na draka a jestli prý bych se nemohl utrhnout a na pár dní přijet. Na pár dní by to určitě šlo, to se dá zařídit! Ne, to se nedá zařídit, bránil jsem se, rozhodně ne zrovinka teď, snad prokristapána ví, že mně jde o moc, že teď se fakt musím na studium soustředit a co nejrychleji to mít z krku –

Objevila se v Cambridgi znenadání jednou v sobotu odpoledne: jako vždy svěží a jako ze škatulky, v nejdokonalejší možné úpravě, ale trochu přirozenější než dřív. Měla na sobě úzké šaty medové barvy, ve kterých vynikla její oblá ramena a plné boky, na nohou boty s vysokými podpatky a tenkým páskem přes nárt. Russ byl v transu.

„Rukulíbám, svůdná lani! Takovouhle dámu z New Yorku beru…“

„Jdi prosím tě,“ bránila se, ale bylo jasné, že ji to těší.

„Ty tuhle oslňující krasavici necháš o samotě na pospas hříšným nástrahám Manhattanu? Fuj, Rado, že se nestydíš!“

Okamžitě zavolal Sheilu, sehnal lístky na představení Říkejte mi pane a strávili jsme nad očekávání vydařený večer díky legráckám dvou mladíků jménem Carl Reiner a Buddy Hackett, o nichž jsme slyšeli poprvé. Ten muzikál nám tu zimu hrál přesně do noty, mluvilo se v něm o tom, co jsme chtěli slyšet: jsme zpátky, ať se to komu líbí nebo ne, v Americe je spousta věcí, které se musí změnit, a my je změníme, ať se děje, co se děje. Pak jsme ještě zapadli do baru Kolotoč, Nancy byla roztomilost sama, dokonce si dokázala vtipně utahovat z Russe. Sheila jí nabídla, že u ní může přespat, a cestou k její garsonce jsme si sice falešně, ale o to procítěněji prozpěvovali tklivou melodii:

Ty má lásko, vždycky něco zklame,

nikdo z nás to nezmění.

Ty a já my oba dobře známe,

jak je těžké loučení.

Když jsem Nancy vyprovázel druhý den odpoledne na Jižní nádraží, připadalo mi všechno jako kdysi. Všude kolem nás ještě uniformy, objímající se dvojice, smrduté výpary z výfuků kolemjedoucích aut – jediným závanem jsem se octl zas v roce dvaačtyřicátém.

„Nancy,“ řekl jsem. „Chci tě vidět.“

„Vážně?“ usmála se a povytáhla světlé obočí. „Vždyť na mě koukáš.“

„Ty mi moc dobře rozumíš… Neohrnuj nade mnou nos, ty dámo z New Yorku.“

„Nejsem si úplně jistá, jestli bych neměla.“

„Nan, jsi fakt perfektní.“ Najednou jsem znejistěl, uvědomil jsem si, v jaké jsem nevýhodě. Ona si tam žije ve velkém světě, má svou práci v zavedeném časopise, obléká se na Manhattanu ve stylu haute couture, zatímco já se snažím dohánět, co se dá, zlikvidovat ta ztracená léta. „Nan, chápej, já teď musím trčet tady – jsem tu zašitej jako ta krysa, co obíhá dokolečka na pitomým mlýnku.“

„Krysa jseš, to máš pravdu.“

„Já vím.“

Políbili jsme se – jeden z mnoha párků čekajících na vlak. Ach, ty vlaky, ty odjezdy a to loučení! Co nás to stálo, co ještě teď pouhý pohled na odjíždějící vlak dokáže všechno vyvolat. Je možné, že ten neodbytný rytmus železných kol a ucházející pára působily jako nápoj lásky na naši krev, je možné, že vlaky psaly naše milostné příběhy? Ma-říš čas… ma-říš čas… ma-říš čas… Přitiskla se ke mně vášnivým pohybem – a odtrhla se silou vůle. Pak se nervózně zasmála: „Přijedu tě zkontrolovat, kryso! Koukej, ať máš co nejdřív promoci!“

Nastupovala po schůdkách ze železného plechu a její nožky v semišových lodičkách s tenoučkým páskem na nártu byly prostě k zbláznění:

„Nan –“

Musel jsem uskočit, protože na mě vytryskl hustý chomáč bílé páry. Nancy se zasmála, napřáhla na mě ruku a pak vykročila uličkou hledat si místo v kupé.

„Tatadadáá, už je to tady – největší podívaná na světě!“

Russ se Sheilou stáli mezi dveřmi, ruce propletené jako muzikálový pár před tanečním číslem. „Kdo jde s náma?“

„Kam,“ divil jsem se.

„Sličný Harvard vstupuje do ringu!“ Russ vysekl hlubokou poklonu imaginárním slamáčkem – klobouk neměl, tehdy jsme na hlavě nic nenosili, jen válka nás donutila přikrýt si skalp – objel celý pokoj, z okna ven, na jih směrem přes řeku a stadión a dál až do New Yorku a do Washingtonu. „Už je to tak, pánové a dámy, náš zlatý hoch, statečný hrdina ze zálivu Kula, z Beverly Hills a Miami, sám velký John F. Kennedy kandiduje do Kongresu Spojených států.“

„Ať si trhne nohou,“ štěkl Terry.

„Vidím, že jako vždy jsi povznesen nad události, jež otřásají světem. Ale fakt nekecám, John F. Kennedy oznámil svoji kandidaturu prostřednictvím rozhlasové stanice WNAC předevčírem večer. A už dnes, možná v těchto chvílích, řeční na Centrálním náměstí. To si přece nenecháme ujít!“

„Takovej idiot,“ bručel si pro sebe Terry. „Chudinka zmanipulovanej!“

„Mně připadá elegantní a dobře vychovanej,“ překřikovala ho Sheila a uličnicky na mě mrkla. Z černých vlasů měla vrabčí hnízdo, jak jeli v otevřené Císařovně, hnědé oči tančily, vypadala nádherně a k neudržení. „A je to krásnej mužskej! Já pro něho budu hlasovat!“

„Naštěstí nemáš volební právo.“

„A stejně pro něho budu hlasovat. Pamatuješ, Terry, tatínek nám několikrát vypravoval tu historku, jak to bylo? Ze někdo hlasoval snad dokonce šestnáctkrát za lidi, co už umřeli. Já si pokaždý nasadím jinou paruku a budu volit Jacka pořád dokola. Pojďte – chci ho vidět.“

„Nemaluj si, robátko, že z tohohle mraku bude pršet pro tebe,“ usadil ji Terry.

„A proč ne?“ čtverácky pohlédla na Russe a ten se po ní ohnal. „Někoho si vzít musí…“

„Až budete přistupovat k volebním urnám,“ krákal Terry přehnaně irským přízvukem, „nezapomeňte, přátelé, že vašemu věrnému a oddanému zastánci, jímž jsem vždy byl, leží na srdci jen a jen vaše dobro…“ Poškleboval se a kroutil hlavou. Od snídaně ještě nevstal ze židle, celou dobu luštil křížovky. Dal se sice s námi znova zapsat, ale to bylo všechno. Potloukal se po bostonských hospodách, chodil na předválečné filmy do biografů na dolním konci Washingtonovy ulice, náruživě četl, ale samé záhadné knihy s odtažitou tematikou: Kirkegaarda, sv. Jana z Kříže, Simone Weilovou, dialog Bhagavadgíta z indického eposu Mahábhárata. Všem jako by se vyhýbal, a přitom se pořád motal kolem – nedokázal se k nám ani přimknout, ani nás pustit k vodě.

„Synáček starýho zazobance,“ pokračoval neúprosně, „s kulaťoučkým kontem v bance. Kolikpak on to tam může mít? Mizerný dva tři milióny!“

„Přestaň, Terry,“ okřikovala ho sestra. „Co jsi takovej cynik? Měl by sis zařídit pohřební ústav, to by ti sedlo.“

„Věřte mi, že ho do toho nahnal starej! Jde za svým snem a nic ho nezastaví. Jeden syn zařval, nastrčíme dalšího.“

„Jsi odpornej cynik!“

„A ty intrikárika!“ Ale vstal a oblékl si bundu.

Jaro přišlo toho roku časně, jako by chtělo napravit kruté řádění zimy. Den byl vlahý, zahalený v impresionisticky stříbřitém oparu, který je zvláštností bostonské oblohy po několik prvních teplých dnů. Russ z někoho vydoloval dvě nové pneumatiky, bůhví, co ho to stálo, neměl jsem odvahu se zeptat. Stáhli jsme střechu, vítr nám rval vlasy a Císařovna majestátně ujížděla po Massachusetts Avenue, jako by ten vznešený starý vůz tušil, že jede vstříc nové éře.

„Nemáš pravdu, Terry,“ rozkládala Sheila na předním sedadle. „Fran Walshová tvrdí, že je skvělej. Že se fakt bere za obyčejný fronťáky. Slyšela ho mluvit na jednom školním večírku v Brightonu. Všichni po něm šílej.“

„To věřím – všechny nevinné děvenky za vydatné podpory matinek doufají, že se protlačí ke kennedyovským miliónům. Tomu ale já neříkám volební kampaň. Co ten fouňa ví o politice? Navíc o politice v Bostonu? V tomhle městě se tradičně bojuje pěstmi, pánové – je to povinné číslo představení. Měli jste slyšet Jima Curleyho, jak na Savin Hillu odpálkoval urážky z obecenstva… A Cambridge! Mladej pán si myslí, že Cambridge je protažená ruka Harvardu, a zatím ty páskové z Kerry Corner z něj nadělaj guláš. Co jim chce vykládat? Mike Neville ho sežere jako předkrm.“

„Vaše hlasy,“ zaburácel Russ a vyklepával rytmus na stříbrné příčle volantu. „Pro váš hlas šel jsem se bít, ran dva tucty utržit, dvacet bitev viděl jsem nebo o nich uslyšel – vidíte, že jsem rozenej konsul…“

„Patří mu to,“ odfrkl Terry. „Pár kluků tady z okolí jsou fakt hrdinové – dobejvali Guadalcanal a byli na Omaze. Ty neoblafne řečičkama. Tady jdou otázky na tělo: odkuď jsi, co jsi zač, co pro nás hodláš udělat?“

Sheila mu připomněla: „No a co, Jack je přece taky hrdina.“

„S touhle báchorkou na mě nechoď – jeho člun škrtnul zadkem v nějaký úžině, protože někdo usnul u kormidla. Ale fotřík zařídil, aby se to ututlalo.“ Mrkl na mě – vlastně spíš stáhl tvář profesionální grimasou politika. „Má spojení na ministra národní obrany. Už je ti to jasný?“

„Terry, ty jsi fakt nemožnej!“

„Když mi nevěříš, zeptáme se tvého přítele od maríny. Viď, že to tak nějak bylo?“

Russ jen pokrčil rameny a sledoval provoz na silnici. „Já nevím, jak to bylo. Pamatuju si, že proskočilo pár hlášek, že se to bude vyšetřovat nebo tak něco. Ale pak to utichlo.“ Naše pohledy se setkaly ve zpětném zrcátku a Russ ihned uhnul. „Byl to pravděpodobně obyčejnej kiks. V noci je někdy na moři tma jak v prdeli, o tom nemáš páru.“

„To věřím,“ řekl Terry.

„Co chcete, dokázal toho dost. Jakou uplaval štreku a to s sebou ještě vlekl McMahena!“

„Chceš nás znova rozplakat historkou o kokosové skořápce?“

To Sheilu naštvalo. „Ty na něj prachobyčejně žárlíš, protože tak fantasticky vypadá. Fran Walshová tvrdí, že kdyby chtěl, vezmou ho do Hollywoodu všema deseti.“

„Pěšák Kennedy?“ Russ na ni zůstal koukat. „Já se s ním setkal loni na podzim v námořnickým špitále v Chelsea, ale nevšim jsem si, že by na něm bylo něco tak krásnýho.“

„Bodejť by sis všimnul, ty náfuko snobská, nedovařená,“ řekla Sheila. Natáhla ruku a štípla Russe na vnitřní straně stehna. Vyjekl, pustil volant, stiskl ji, až v ní praštěly kosti, Sheila se řehtala jako blázen a uhýbala mu, ale pak ho políbila na ucho a zas na mě tak mrkla. Táhli to s Russem už několik měsíců. Spence Talbott, který měl hudební vědu jako hlavní předmět, mi říkal, že Sheila je nadaná klavíristka, ale kdy cvičí, mi bylo záhadou, protože se prakticky nehnula z Cambridge. Byla do Russe bezhlavě zamilovaná a bez zábran to dávala najevo. To jsem věděl, anebo jsem to měl vědět.

„Proč mu říkáš pěšák?“ zeptala se.

„Nevím – mezi námořníkama se mu jinak neřeklo. Snad proto, že ho jednou někdo vyšachoval z teplýho místečka na štábu.“

„To není zdaleka všechno!“ bručel Terry. „Má tu drzost kandidovat v jedenáctým okrese! Na ten má vydržené právo Jim Curley! – nezapomínejte, že na jedenáctce prohrál i Mazánek Fitz! A to byl v tý době starosta Bostonu! Vypíchnout ho odsuď, na to by nestačilo ani papínkovo bankovní konto.“

Náměstí už bylo skoro plné. Zaparkovali jsme Císařovnu a došli pěšky ke shromážděnému zástupu. Energický mladík jen v košili bez saka stál na střeše pomačkaného černého forda z roku 38 a právě vyhlašoval pár úvodních informací. Dav dosud neklidně hlučel.

„Nezdá se vám, že to přehání?“ namítl Russ. „Přihnat se sem s takovou hajtrou!“

„Pořád lepší, než kdyby přijel v rolls roycu, nemyslíš?“ smočil si Terry.

„Až na to, že je všeobecně známo, jaký jsou to pracháči. Ten starou rachotinou nikoho neoblafne.“

Nastaly nějaké přesuny, mladík v košili seskočil a na střechu auta se namáhavě škrábal Jack Kennedy. Pohled na něho mě zklamal. Vůbec jsem ho neznal a viděl jsem ho jen jednou, někdy před válkou, na nějakém sportovním utkání v Princetonu. Studovalo několik ročníků nad námi. Měl na sobě tmavý gabardénový oblek nejmíň o dvě čísla větší, než potřeboval, ve tváři atabrajn, jak tomu říkali kluci z Pacifiku – rozumí se takovou tu nažloutlou šeď jako po žloutence, kterou tenhle lék proti malárii vyvolává – nutně potřeboval ostříhat a v těle byl kost a kůže. V mých očích žádný idol.

Tu a tam se ozval potlesk, spíš formální, a taky jsem zahlíd pár podomácku vyrobených plakátů, ztrácely se v davu. Majitelé s nimi mávali a najednou jsem zahlédl: NOVÁ GENERACE MÁ SVÉHO VŮDCE. Kennedy začal mluvit, ale rozkašlal se, a tak musel začít znova. Odněkud zezadu vypískl dívčí hlas: „Není slyšet!“ Kennedy svraštil čelo a s největším vypětím přidal.

Na vůdce teda nic moc.

Jeho řeč byla jedním slovem hrozná. Nic jiného se o tom nedá říct. Mluvilo vojácích, kteří se vrátili z války, o tom, jak se ve válečné vřavě naučili spoléhat jeden na druhého, pak říkal něco o nových politických a hospodářských silách v poválečném světě a tak dále a tak dále. V jednu chvíli zavtipkoval, ale byla to taková ubohost, že se nikdo nesmál. Celá jeho řeč byla postavená na nic neříkajícím zevšeobecňování, neslaná nemastná a nudná k uzívání.

„To je katastrofa,“ zaslechl jsem vrčet Terryho…

Měl pravdu. Kennedy se zajíkal, poškubával rty a nervózně bloudil očima kolem sebe. V předstírané sebedůvěře nepřirozeně sekal rukama, až vypadal jako mechanická hračka. Působil dojmem, že se všechno snažil naučit zpaměti, ale že mu paměť vynechává. Nálada shromážděného davu byla jednoznačná – postávalo se bez zájmu, víceméně z povinnosti, řeč nikoho nezaujala, naopak stačilo málo a vyvolala nesouhlas. Tváře Kennedyho štábu kolem auta ztuhly rozčarováním. Ten tu opravdu není z vlastní vůle, napadlo mě, co je mu do těchhle irskejch a italskejch pobudů a jejich starejch, neumí to s nima a cítí svou nadřazenost. Chudinka synáček z bohaté rodiny, tohle je nad jeho síly! Copak nevidí, jak je trapnej? Jak si moh myslet – anebo ten, kdo ho sem poslal –, že mu to projde?

„Hej, Kennedy!“

Ten pronikavý výkřik odněkud zezadu nemohl být načasován líp. Prořízl krátkou pauzu řečníka a všechny hlavy se otočily po hlase. Jack sebou trhl a zazubil se.

„Už je to tady,“ hučel mi do ucha Terry. „Ozvala se ulice.“

„Hej, Kennedy! Proč se radši nezdekuješ do toho svýho apartementu, kerej pro tebe pronajali na druhým břehu, v Bostonu!“ („To je Skip McNally,“ utrousil Terry, „patří k Nevillovcům.“) „Ty chceš tvrdit, že jsi jeden z nás, jo?“

„Ano, jsem jeden z vás,“ Jack se naklonil dopředu, obličej mu zpozorněl, ztuhl a objevil se v něm bojovný výraz. Ta proměna byla zarážející. Pár lidí posměšně vyprsklo, ale on klidně pokýval hlavou a prstem namířil k jihu. „Narodil jsem se tamhle za řekou na Beal Street. Chcete vidět můj rodný list?“

„No tak když jsi teda jeden z nás, proč tu nemáš domov? Proč už dvacet let bydlíš někde jinde?“

„Na Šalamounových ostrovech jsem taky neměl domov, Skipe,“ („Páni,“ hvízdl Terry, „on zná McNallyho!“) „domov neměl skoro nikdo z těch, co tu stojí. A o to právě jde – celé čtyři roky jsme neměli domov, proto ho chceme mít teď…“ McNally se pokoušel zasáhnout, ale Jack ho nepustil ke slovu, mluvil příkře a úsečně: „Co od nás vlastně chceš – abychom volili na Šalamounových ostrovech nebo v Normandii?“

Pár lidí se jeho poznámce zasmálo a Russ vykřikl: „To se ti povedlo, pěšáku.“

„Kdepak, ani nápad, my přece víme, že jsi tu byl na Charvardu,“ úmyslně vyslovoval tak blaseovaně, že to samo o sobě bylo urážkou, „– všichni víme, že jsi tam chodil…“

„Ano – studoval jsem na Harvardu a vážím si toho, Skipe. Ale ještě daleko větší hrdostí mě naplňuje skutečnost, že dnes může na Harvardu studovat každý bývalý voják, pokud o to projeví zájem, a to díky tomu, že se v Kongresu podařilo prosadit zákon o válečných vysloužilcích. Ano, jsem absolvent Harvardu, jsem taky Ir a katolík, a i na to jsem hrdý. Chceš říct, Skipe, že mám být proto diskvalifikován?“

Dav se rozvlnil, ozval se smích a hovor. Italové milujou divadlo, ať se hraje kdekoli, a v Bostonu se málokdy najde politik, který poskytuje podívanou i zábavu.

„Výborně, výborně!“ komentoval Terry. „Musí se uznat, že ho odpálil.“

„– Kandidát ze skleníku na Miami!“ Tenhle hlas se ozval z druhé strany náměstí, byl hlubší a panovačnější. Zahlédl jsem, že k němu patří tupý obličej s měkce zaoblenou bradou a rovnými černými vlasy. „Vážený pane Kennedy, hodláte nám přednášet, jak stříhat kupóny akcií nebo jak řídit banku?“

Jack se poprvé usmál – tím svým chlapeckým úsměvem, rošťácky mu přelétl po tváři. V tu chvíli vypadal opravdu hezky. „A – oficiální opozice! Ne, Danny, na tomhle shromáždění nehodlám přednášet o bankovnictví. Přišel jsem promluvit o Cambridgi. Jsem rád, že jste mezi nás přijel, Danny. Pojďme si promluvit o Cambridgi. Pojďme si promluvit o tom, proč minimální mzda je tu ostudných 65 centů za celodenní dřinu a proč se demobilizovaný voják se ženou a dítětem tísní v jedné místnosti u rodičů a nemůže sehnat dům, kam by se přestěhoval. Proč se tu nenajdou byty s přijatelně nízkým nájemným, proč se přitom třípatrové domy kousek odtud na Kerry Corner rozpadají, protože dříví, které je potřeba na opravu, se nesežene za ceny, kterési normální pracující člověk může dovolit. Pojďme si promluvit o tom, jaká tu je šance nalézt zaměstnání, a o příčinách dnešního stavu, kdy uspokojivá zaměstnanost obyvatel Cambridge je beznadějným snem, místo aby byla běžnou skutečností!“ („Podívej se na něj!“ řval mi do ucha Terry, „vidíš, jak to rozpálil!“) „Pojďme si promluvit o tom, jak je možné, že nájemné stouplo jen za poslední dva roky o 160 procent – ano, slyšíte dobře, 160! – a jak je možné, že Mike Neville s tím nic, ale vůbec nic nedělá? Tvrdí nám sice, že vede Cambridge – ale ví on vůbec, co se v Cambridgi děje?“

„Na to ti nikdo nenaletí, Kennedy,“ zhurta mu vpadl do řeči McNally. „Co nás tu balamutíš úlisnejma řečičkama! Tohle křeslo ti tvůj prachatej papínek, kerej si nahrabal na Floridě, že vám doma slamníky praskaj, tohle ti nekoupí, to si piš…“

„Máš pravdu, můj otec je taková držgrešle, že právě investoval půl miliónu dolarů do průmyslu. A to právě tady, v Bostonu.“

„Půl miliónu? Co je to pro takovýho –“

„Přinejmenším dal svoje peníze na to, co hlásá. Ale já nemám zapotřebí omlouvat se ani za svého otce, ani za nikoho z Kennedyů! Za nikoho, rozumíš!“ Bylo na něm vidět, že má vztek a zuřivě se vrhá do boje. To mechanické cukání úplně zmizelo. „Já tady kandiduju do Kongresu za jedenáctý okres, Skipe, a pokud se týče výpadů proti mému otci, o tom si můžeme pohovořit později. Jsem tu, abych si s obyvateli Cambridge promluvil o volebním programu, o tom, v jak neutěšeném stavu je dnes Boston a co s tím společně hodláme udělat.“

„Už je bere,“ breptal Terry vzrušením, „mají strach, skočili mu na špek – začíná je prohánět!“

Měl pravdu. Stáli tu proti sobě v dokonalém kontrastu – ostřílení harcovníci a proti nim mladý zastánce reforem, zakouřený pajzl proti dokořán otevřeným prostorám, zkostnatělí civilisté proti válečnému vysloužilci s otevřeným srdcem, nová generace na postupu. Připadalo mi to jako vyvrcholení zápletky nějakého hollywoodského škváru s Frankem Caprou –

„Bodejť, jak by ne,“ kousavě se hájila opozice, „mladej pán je

zazobanej, může si dovolit starosti o chudé…“

„Ano, starám se a umím si spočítat, co to obnáší. A taky poznám, kdy se karta obrací proti dělníkům. Vy jste, Danny, nebyl ani na Pacifiku, ani v Evropě, ale snad i vy se umíte vžít do pocitů vojáka, který se odtamtud vrátil, a nejen že nemá střechu nad hlavou, ale musí živit tři krky, a Bože můj, jak to má dělat, když litr mléka je za 22 centů a chleba za 11 a nikde žádná naděje na zlepšení… anebo vy nějakou vidíte? Asi ne, a přesto se nesnažíte něco dělat…“

„Kennedy, jak to bylo s tím černochem, co ti na Harvardu dělal lokaje, co?“ Další hlas, mluvčího jsem neviděl.

Jack se dal do smíchu, oči mu jen hrály. Tohle chtěl, napadlo mě, tohle se mu líbí. Podařilo se mu je vyhecovat. Co je mu po tom, že ho mají za mazánka bohatých rodičů, už tu s nim a pěkně mává. Ten nezapře, že je vnukem Fitze.

„To bylo takhle,“ pokračoval, „většinu roku jsme uklízeli my po něm – to ještě s bratrem.“ Následovala dvoučtvrťová pauza, aby to náležitě zapůsobilo. Pak pokračoval: „Ale s tím máš pravdu, v sedmnácti letech člověk nesnědl všechnu moudrost světa… Teď už o tom vím víc. A myslím, že spousta z nás už je moudřejší. Vrátili jsme se domů z války a ten ztracený čas nám už nikdy nikdo nenahradí – přitom je to ta nejmenší ztráta, co nás mohla potkat, to si uvědomujeme. Jsme zkrátka tu a hlásíme se o svůj spravedlivý podíl, hlásíme se o své slovo v poválečném světě. A ten svět je úplně nový, Danny, na to nezapomínejte.“

Zdvihl hlavu a odvrátil se od Nevillovy kliky, jako by neexistovala. „Všude vládne nový duch – to jsem pocítil už při zahajovacím ceremoniálu Spojených národů v San Franciscu a stejný pocit mám, když se procházím ulicemi tady u vás v Cambridgi, v Sommervillu a dalších čtvrtích Bostonu. Zvoním u dveří, mluvím s lidmi, poslouchám jejich názory a ptám se. Než skončím svou kampaň, chci se sejít s každým z vás a s každým si promluvit – toho se nevzdám. Nadešel čas, kdy se kormidla ujímánová generace – naše generace – a my si svou šanci nenecháme vzít. Přetrpěné strasti a oběti patří minulosti, teď vykročíme vpřed a z tohoto města, z tohoto státu – i světa – uděláme místo, kde se bude dobře žít nám i našim dětem. A ke splnění tohoto úkolu vás žádám o podporu jako váš kandidát do Kongresu Spojených států!“

Svěsil ruce a usmál se. A všichni jsme propukli v jásot, zuřivě jsme tleskali – prostě nás to vzalo. Tenhle mladík bude mluvit za nás. Říká to, co jsme v sobě nosili už od jara, od toho jara, kdy se poprvé od devětatřicátého přestalo střílet, a konečně teď, tady a jeden z nás to vyslovil nahlas a chce se pokusit něco pro to udělat.

Škrábal se ze střechy nabouraného forda křečovitými pohyby starce, obličej stažený bolestí. Ta záda ho ještě zlobila. K autu se hrnuly davy, ozývalo se volání, výkřiky a smích a les rukou se zvedl na pozdrav. Získal si je. O tom se nedalo v nejmenším pochybovat.

„Člověče, já mám pocit, že von to myslí vážně,“ ozval se Russ.

„To ti Bůh řek, že to myslí vážně,“ utrhl se na něj Terry tak nakvašeně, až jsem se po něm ohlédl. V očích mu blýskalo a zuřivě potahoval z cigarety.

Jack se prodíral směrem k nám, podával ruce na všechny strany krátkým pevným stiskem, obličej rozzářený tím chlapeckým úsměvem, nazrzlé vlasy mu čechral lehký vánek od řeky. Slyšel jsem jeho hlas opakující rituální fráze volebního kandidáta: „Děkuji, budu si vážit vaší podpory 18. června, děkuji mnohokrát, děkuji za vaši podporu –“ Nějaká dívka ho objala, po nídalší, pak taková starší žena s šedou přílbou vlasů stiskla podávanou ruku do svých dlaní, s pláčem pokývala hlavou a mezi slzami se usmívala. Na druhém konci náměstí se bleskově rozjela veliká limuzína a zamířila k Sommervillu.

„Kristeježíši,“ zaslechl jsem za sebou ustaraný povzdech, „tenhle cucák se dostane do Kongresu!“

Kennedy už byl od nás jen pár kroků. Všiml si Russe a v očích mu zahrálo. „Podívejme, Tolstoj!“ Vzpomněl jsem si, jak se Russ zmiňoval, že si Jack taky potrpí na přezdívky. „Jak se má tvoje pajdavá noha?“

„Asi jako tvoje bolavý záda!“ Dali se do smíchu, dva nejhezčí muži nového poválečného světa: politik a básník. Irský přistěhovalec a potomek urozeného rodu, dva světy na hony vzdálené. „Dobrý to bylo, pěšáku, fakt.“

„Takže stojíš za mnou? Půjdeš s námi, co se bereme za budoucnost?“

„A víš, že to možná udělám – i když to v podstatě považuju za blbost.“ Zase se dali do smíchu a Russ nás všechny představil. Jackův stisk byl krátký, ale pevný a jeho oči spočinuly na každém s pronikavým zájmem. Vlastně ne, v tom pohledu bylo ještě něco víc – člověk měl dojem, že se uprostřed vzduté hladiny pohybujícího davu na ten jediný okamžik plně soustředil pouze na něho.

„Dobřes jim to natřel, Jacku,“ horlivě ho chválil Terry, „McNallymu i té Nevillově bandě. Porazíš je na domácím hřišti. Bylo to fantastický…“

V Kennedyho obličeji se znovu objevil výraz úporného soustředění. „Ty jsi Gilligan,“ řekl. „Střelec z B 17. Válečný zajatec. Je to tak?“

Terry sebou škubl. „Ano, samozřejmě.“

„Rád bych ti stiskl ruku, ty určitě víš, oč mi jde. Můžu se spolehnout na tvoji podporu?“

„Ve všem všudy, Jacku!“

Kennedy se usmál. „Nechtěl bys pro mě pracovat?“

„No – ano, samozřejmě, jestli myslíš, že bych moh pomoct…“

„Určitě! Sám na to nestačím.“

„Já budu taky pracovat – budu tvou otrokyní, Jacku!“ vykřikla Sheila. „V životě jsem neslyšela nikoho tak skvěle mluvit.“

„To je moje splašená sestřička Sheila,“ řekl Terry.

Jack Kennedy se otočil na ni. „To potřebujeme nejvíc – celé šiky krásných otrokyň. Ale teď vážně – chtěla bys taky pro mě pracovat, Sheilo? Já totiž chci vyhrát!“

„Ano, hrozně ráda!“ S údivem jsem zjistil, že se jí od kořínků vlasů až do výstřihu rozlévá sytý ruměnec.

Kennedy se prodíral dál – podával ruce na všechny strany a lidi se k němu tlačili, jako by v jeho blízkosti sáli do sebe bezprostřednost jeho počínání, jako by nabírali sílu z jeho křehkosti – ale ještě jednou se k nám otočil: „Počítám s tebou, Gilligane! Přijď zítra do Bellevue, O. K.?“ A pak už ho nadobro pohltila vlna rozradostněných žíznivců, tatíků v tvrďácích, plačících matek a ječících dcer.

„To je neuvěřitelný,“ slyšel jsem sám sebe, když jsme se vraceli k Císařovně. Vykřikovali jsme jeden přes druhého. „Má v sobě něco – člověk ani neví, jak to nazvat, ale –“

„Magnetismus,“ rozhodl Russ, „magnetismus silné osobnosti, osobní kouzlo a duševní sílu. Někomu je to dáno, někomu ne.“

„Jemu vrchovatě.“

„Ten nemůže prohrát,“ zubil se Russ. „Všechny panny po něm zmíraj touhou a jejich matinky tu chlípnost s potěšením podporujou.“

„Jdi s tím do hajzlu,“ zarazil ho Terry.

„Co se čílíš, je to tak – ty sis toho nevšim –“

„Jack je skutečná osobnost,“ prohlásil Terry tónem, jaký jsem u něho ještě neslyšel. „Ten se nezastaví na půl cesty, půjde za svým až do konce – stane se prezidentem Spojených států!“

„Zbláznil ses? Vždyť je katolík…“

„To jsem taky. Dokonce irskej. Něco se ti na tom nezdá, Curriere?“ Sklonil hlavu a bojovně napřáhl ruce.

„Ježišmarjá, Terry, co to s tebou je?“ vykřikla Sheila.

Russ jen zíral. „Proboha, Kafře, to snad nemyslíš vážně? Vždyť jde o politiku!“

„Právě proto!“

„Vždyť jsi sám před chvilkou tvrdil, že ho do toho nahnal starej Kennedy, že ta historka o potopení jeho torpédovýho člunu stojí na hliněnejch nožkách –“

„Zapomeň na to – není to pravda. Jasný, Curriere? A pro příště si laskavě ty svý blbý povznesený názory nech pro sebe!“

„Terry,“ vpadl jsem mezi ně, „to nemůžeš takhle brát!“

„Jestli si to chceš se mnou rozdat, Curriere,“ nedal se zastavit Terry, „tak polez –“

Russ sebou žuchl o zelený bok Císařovny a v záchvatu smíchu se sesul až na stupátko. „Mě snad šálí smysly, jinak to není možný! Ty jsi – co to do tebe vjelo, Kafře? Stal se z tebe agnostik, nebo jak si to mám vysvětlit?“

„Vlez mi na záda.“

„Tohle je na mě trochu moc – nechtěj, abych tě bral vážně –“

„Uvidíš, že to Jack dokáže,“ stál Terry na svém, pohled upřený do země. „Ten tady všechno vybílí – zatrhne politický čachry, úplatky a zbytečný kecání. To budete koukat… A já pro něj budu pracovat. Budu pro něj pracovat do roztrhání těla, zatímco ty si laskavě pro příště odpustíš ty svoje rádoby duchaplný řeči. Jasný, Curriere?“

Já jsem v tu chvíli ztratil řeč, vůbec nic mě nenapadalo. Russ se mlátil smíchy na stupátku a dlaní pleskal na obal rezervy připevněné z boku. „Jak račte, mistře všech vah! Vaše vůle je mi rozkazem. Neničte můj mladý život! Už ani neceknu…“

4.

„Já tomu věřil!“ jásal Terry. „Já věděl, že to dokáže, a vyšlo to!“

„Poslyšte velikou novinu,“ řekl Russ, ale zazubil se přitom.

„Výsledek: čistá jednička! To bylo řečí, že jsme saláti, to bylo keců, že nemáme šanci, na schůzi ve Faneuilově sálu si z nás dělali blázny – a my to přece vyhráli! Musíme to zapít!“ Zvedl sklenici, obličej roztáhlý šťastným úsměvem, i když pořád ještě smrtelně bledý a zalitý potem v červnovém vedru.

„Gilligane, ty ještě nesmíš,“ mírnil ho Dal a Sheila se přidala: „Posaď se, Terry. Mně už z tebe jde hlava kolem.“

„Pistolníci z Péčka: připíjím vítěznému kandidátovi, protagonistovi nové generace – hrome, vždyť to je naše generace – Johnu Fitzgeraldu Kennedymu!“

„Jééé, Kennenny!“ zapištěl Ronny uvelebený na mém klíně a z čiré radosti se prohnul jako luk.

„To je hodnej chlapeček,“ Terry přistál nad ním a neobratně ho podrbal na hlavičce. „Ty nám pomůžeš, až Jack zahájí útok na Bílý dům, viď, starouši?“

„Pomoz pánbůh! Aby nebyl do tý doby přestárlej,“ chechtal se Dal.

„Co je ti? V padesátým šestým nebo v šedesátým – možná i dřív.“

„Ty ses zbláznil.“

„Vážně se o to pokusí?“ zeptala se Chris od mělkého umývadla, které používala na mytí nádobí. „Bude kandidovat na prezidenta?“

„Samozřejmě! A taky to vyhraje!“

„Jestli to unese kapsa starýho pána,“ podotkl Dal. „Říká se, že do kampaně vrazil už přes půl miliónu. Je to pravda?“

„To jsou kecy. Zeptej se Daltona nebo Dava Powerse. Nikdo mu nic nekoupil.“

„Kluci, nechte toho, na hádky je dnes moc vedro,“ protestovala Chris.

„Půl miliónu dolarů a jeden potopenej torpédovej člun,“ bručel si pro sebe Dal. „To jde.“

„A ovšem sexappeal v hodnotě nejmíň jednoho miliónu dolarů,“ dodal Russ. „To se taky musí počítat.“

„Tak dobrá, jak chcete, je na něj hezkej pohled,“ urazil se Terry, „a opírá se o svoje válečný zásluhy. A co je na tom špatnýho? To je politika.“ Rukávem si otřel zpocenou tvář. „Jděte se s tou svou skepsí vycpat… Faktem zůstává, že Kennedy úplně změnil tvářnost americké politiky a ta už se nikdy nevrátí do starých kolejí.“

„Máš pravdu – bejval to spořádaně a férově zaběhnutej boj o moc a on z toho udělal laciný kolbiště pro soutěž, ve který se hezouni ucházejí o přízeň kavárenskýho publika.“

Terry na Dala chvilku nevěřícně koukal a pak se usmál. „Milý Dalrymple, prohlašuji na tomto místě, že se z tebe kvapem a nezadržitelně stává žárlivej dědek. Vem to laskavě na vědomí.“

„A nevíš, na co bych žárlil? Já se pouze snažím propašovat pár kapek zdravýho rozumu do toho vašeho sentimentálního žvanění a hysterickýho fangličkaření!“ Z veliké dálky, odněkud z jihu, k nám pronikl tlumený rachot hromu. „Asi bude pršet,“ poznamenala Chris a pořád něco míchala na malém dvouvařiči. „Trochu nás to zchladí. Dale, Sheila nemá co pít.“

„Děkuju,“ řekla Sheila, „já už jsem toho vypila až dost.“

„Zato já ne,“ hlásil Terry.

„Ty už máš taky dost, Terry. Už ti plavou vočička.“

„Co blbneš!“ odbyl ji Terry. „Když slavím, tak pořádně! Co dalo práce, než jsme jim to vydrápli! Dan Shaughnessy se se mnou chtěl vsadit o celej papír, že Neville Jacka pobije v Cambridgi dva-jedna a já neměl na to, abych sázku přijal! Promamil jsem svou životní příležitost! Což mi ovšem současně připomíná, Čínskej, že mi visíš dvě pětky.“

„Dale!“ ozvala se Chris. „Ty ses vsadil! O peníze?“

Dal jen pokrčil rameny a zabodl pohled do Terryho. „To je chlapská záležitost.“

„Copak nevíš, že si takový hlouposti nemůžeme dovolit? A to je nápad sázet proti vlastnímu kamarádovi…“ Utrápeně popadla malý demižón a přilila trochu červeného vína do bublající směsi v železné pánvi. Hráli jsme s Ronnym bludiště, proklatou hru, kdy člověk honí ocelovou kuličku spletí slepých uliček, a já přitom pozoroval Chris, jak krájí chleba na topinky. Tváře jí hořely, rty měla zlostně sevřené, vlasy se jí lepily na čelo a mě najednou napadlo: je utahaná, je vyčerpaná z kolotoče v téhle přecpané krabičce od sardinek, a chybí jí moře – a vzápětí: Chris je nešťastná, hluboce nešťastná, s Dalem jim to nejde dohromady, stojí ji to příliš mnoho energie, něco… a při té myšlence se mi sevřelo srdce.

Tísnili jsme se u Dalrymplových na improvizované oslavě. V těch dobách nedostatku a našlapaných bytů se nábytek sháněl vem kde vem a podle toho to vypadalo. Měli dvě roztřepaná plátěná křesla a jednu starožitnou morrisovskou židli, lezly z ní vnitřnosti a vybledlý turecký přehoz milosrdně zahaloval otevřenou ránu. Dále měli dvě stoličky a jednu židli odepsanou z inventáře univerzitní knihovny, tu jsem jednou odpoledne vlastnoručně přivlekl a opravil. Kuchyň, jídelna a obývací pokoj – všechno v jednom. Na podlaze z dřevotřísky leželo pár rohoží. Jídelní stůl, sloužící také jako psací, byly kdysi dveře, které Dal našel na skládce a přelakoval. Chris dělala, co mohla, aby vylepšila stěny z vlnitého plechu, rozvěsila po nich barevné japonské draky, lucernička z rýžového papíru se snažila změkčit tvrdé světlo lustru uprostřed místnosti, ale ta základní atmosféra stísněné chudoby se tu zuby nehty držela dál.

A to vedro. Panebože, tam bylo vedro! Ten večer jsme dokonce vysadili okna z rámu a stejně to nepomohlo. Na plechovou střechu celý den pražilo horké letní slunce a vevnitř bylo jako v peci. Když nepatrný náznak vánku tu a tam rozvlnil síť v oprýskaných dveřích, připadal nám pak vzduch ještě těžší a dusno k zalknutí. Ledové kostky, které jsme přinesli z nově otevřeného obchodu na Mt. Auburn Street, se nám roztály dřív, než jsme je stačili použít.

Všichni jsme věděli, že Harvard už není institucí vysokého učení. Ani zdaleka. Jako z ostatních vysokých škol po celé zemi se z něho stala fabrika na výrobu diplomů, chrlící nejrůznější formy zkráceného studia, řízená přes noc rozbujelým a panovačným studijním oddělením, jehož oficiální přístup ke studentům se řídil heslem, „Když se ti to nelíbí, můžeš jít.“ Najednou jsme nestačili žasnout, jak se to podobá armádě: s ničím se nesrat, hlavní věc mít to z krku – jak, na tom přece nesejde; buď se přizpůsobíš, nebo vodprejskni. Možná že to v situaci, kdy bys válečnými vysloužilci zastavil řeku, jinak nešlo, ale to ještě neznamená, že by se měl člověk tvářit nadšeně. Dokonce i Dal, který šel tvrdě cestou své pragmatické ctižádostivosti, měl pocit, že je v pasti, a byl z toho otrávený.

A přitom se občas nedalo uniknout, nedalo se vzepřít nárazům tohohle dravého všudypřítomného větru. Bylo totiž pravda, že jsme ztratili spoustu času, že nám život unikal jako voda z dlaní a navíc, ksakru, před našima očima padaly armády a hroutily se trůny, a my teď najednou zas sedíme ve škamnách div ne s rukama za zády jako malí školáci.

Opravdovou radost prožíval jen Terry. Hned druhý den po tom shromáždění na Centrálním náměstí vyrazil do Bostonu a o den později se vším praštil a pracoval výlučně pro Jacka Kennedyho. Nové osnovy byly vodou na jeho mlýn – na prolezení zkoušek mu stačilo minimum času a energie. A jeho nový idol, k němuž se cele upjal, zvítězil, dosáhl dokonce obrovského vítězství: získal téměř stejný počet hlasů jako jeho tři největší soupeři dohromady, neuvěřitelný výsledek, vyvolávající úžas mezi odborníky. Jako většina ostatních nevěřil jsem, že může vyhrát, podvědomě jsem čekal těsný výsledek a počítal jsem, že z volebního boje vyjde jako borec, se kterým se v budoucnosti bude muset počítat. Jenže on to dokázal už teď – křeslo v Kongresu, o kterém se bude rozhodovat v listopadu, měl prakticky v kapse. Jediným odvážným úderem se stal jednou z nejjasnějších hvězd na demokratickém nebi a vyslovil přání, aby Terry přijal stálé místo v jeho štábu.

„– musím se přiznat, že jsem měl šílenej strach,“ pokračoval Terry, pořád ještě na nohou uprostřed těsné místnosti a rozhazoval rukama. Běžel deset kilometrů v tomhle děsným vedru a byl smrtelně vyčerpanej. Bože na nebi, ten byl úplně na dně! Dostal třesavku a tak se klepal, až jsem si myslel, že bude po něm. Svlíkli jsme ho, omývali jsme ho houbou, někdo skočil pro doktora a Jack za chvíli přišel k sobě. Zdálo se, že nás vůbec nepoznává, mně připadal ochrnutý, nebo jako když umírá, a Mickey Harnahan se k němu naklonil a řek mu: „To nic, to přejde, Jacku, lež klidně, to bude dobrý, hlavně se nehýbej…“ a najednou zničeho nic roztáhne Jack pusu tím svým bezvadným úsměvem a povídá: „Co je, Micku? Máš strach, že to všechno nebude k ničemu?“ „Prosím tě, Jacku, nemluv, musíš mít klid,“ tišil jsem ho. „Je nás pár, pár šťastlivců, hrstka bratří,“ řekl. „Nestarejte se, přátelé, takhle se scvrkne jejich chrabrost, až promluví kterýkoli z těch, kteří s námi bojovali na den svatého Kryšpína…“ a zas ty oči zavřel a Mick se na mě obrátil a ptá se: „Kdo to je ten svatej Kryšpín?“

„Jindra Plantagenet na Bunker Hillu,“ upřesnil Russ a všichni jsme se dali do smíchu. „To už trochu přehání…“

„Samý krasořečnění,“ bručel Dal. Za zimu ještě přibral, přes svoji nezdolnou energii působil unaveně a spodní ret měl trvale vyšpulený. „Nastrčej si ho jako panáka – uvidíte, že nic víc nedokáže. Firmičky jako General Motors, Spojené ocelárny a Mezinárodní telegraf a telefon budou tahat za provázky a von bude skákat. Ty říkají Plantagenetům, co mají dělat.“

Terry pobaveně zakroutil hlavou. „To je stará vesta. Tomu už odzvonilo, kamaráde! Jack jejich peníze nepotřebuje – má jich víc než oni všichni dohromady!“

„To beru!“

„Ale o to nejde. Jack ví, co chce, a jak to prosadit. Má to všechno rozplánovaný.“

„Tedy něco jako Dal,“ podotkl Russ.

„Jo, vlastně máš pravdu – a všechno to dokáže nosit v hlavě. Pokusí se vyjednávat s Americkou legií kvůli bytovýmu problému. Umíš si to představit?“

„Tak dost, Terry, prosím tě na chvilku zmlkni,“ ozvala se jeho sestra. „Nejseš tu jedinej, kdo má dobrou zprávu.“

Terry se zarazil a zůstal na ni koukat. Najednou vznikla pauza nabitá očekáváním.

„Co je? Ven s tím!“

Sheila přejela pohledem k Russovi. Mě okamžitě napadlo: Oni se vzali – nebo se budou brát; ale když jsem viděl její oči, poznal jsem, že jde o něco jiného.

„Ty to taky nevíš, Georgi?“ zeptala se mě. Zakroutil jsem hlavou. „Vy to fakt nikdo nevíte?… Bože můj, ty bambulo,“ vybuchla. „Tys jim to neřek? Vážně ani jednomu?“

 Russ si prohrábl kštici. „Má to čas!“

„Co blázníš… vždyť jde o tvou knihu!“ zvolala. „Vydá mu ji nakladatelství Aurora.“

Vypukla vřava a všichni jsme mu upřímně gratulovali.

„To je skvělý,“ jásala Chris. „To je fakt skvělá zpráva!“ Dotančila k němu tím svým lehounkým krokem a políbila ho na tvář. „Člověče, tobě vezmou román a ty tu sedíš jako by nic?“

Russ se ostýchavě usmál. „No a co – není to nic moc. Dnes je přece Terryho benefice.“

„Jdi s tím, prosím tě,“ řekl Terry. „To je per-fekt-ní!“

Byla to zvláštní scéna a z toho kouta u síťových dveří, kde jsem seděl s Ronnym na klíně, jsem je měl před sebou jako na dlani: Chris třímala v ruce železnou sběračku, ale ve tváři se jí objevil ten její dychtivý výraz, ten vzedmutý příboj naděje, co všechno může život přinést – i když stín dosud nezmizel. Terry plný nadšení do nové práce a s hlavou plnou plánů. Z očí Sheily tryskal vášnivý obdiv (vzpomínám si, jak mě tenkrát napadlo, že vlastně Russe nemiluje, že to je něco za hranicí lásky, bezhlavá posedlost, která se před ničím nezastaví), pak Dal, s tváří strnulou v neveselém úsměvu. Těžko říct, co si v tu chvíli myslel.

„Teď aby ses třás, co na to páni kritici, ne?“

„Kdepak, tak daleko ještě nejsem. Musím to nejdřív dodělat,“ bránil se Russ. „Líbí se jim jenom něco a spoustu věcí chtějí změnit.“

„Ale vydaj ti to, ne?“ naléhal Dal.

Russ k němu sjel pohledem. „Vydaj. To už je jistý.“

„Tak to mě teda podrž. Ty jsi mi pěkně tichá voda, Curriere! Sedíš si tu celej večír, jako bys neuměl do pěti počítat, a snad bys to starejm kámošům ani neřek!“ Za obroučkami brýlí se mu rýsovaly jen úzké štěrbinky. „Co s tím uděláme, Rado?“

Pokýval jsem hlavou, usmál jsem se a koukal, jak vyprazdňuje sklenici. Věděl jsem moc dobře, jak mu je. Trčí v pasti, chvíli mrzne a chvíli se smaží v téhle krabici z vlnitého plechu, spravuje díry, aby nezatékalo, ucpává veřeje hadry, aby do ní nefoukalo, na nákup jezdí v pátek večer do výprodeje, aby ušetřili, dozírá na nižší ročníky, opravuje písemky prvního ročníku, studuje po nocích, s vypětím všech sil skládá zkoušky – a najednou ve třech dnech dva z jeho tří starých kamarádů udělají takovou díru do světa! Přitom kde mohli, tam se na seminářích ulejvali, vymetali hospody a dělali si, co chtěli – a nic, stejně dosáhli svého. Jediný skok a jsou daleko před ním! Dalovo roztrpčení bylo takřka hmatatelné, bylo na něm vidět, jak se s tím rve. A na mě, ačkoli jsem to Terrymu i Russovi z celé duše přál, to taky trochu padlo.

„Já jsem věděla, že to nosíš v sobě,“ ozvala se Chris, „– válku, všechna ta léta… Jak se to jmenuje?“

„Pět set palců pod.“

„Aliterace!“ jásal Terry. „Toho ty se nezbavíš, viď! Už vidím ty palcové titulky v novinách: Proslulý pistolník z populárního Péčka procítěně popisuje prekérní postavení pacifických –“

„Terry, prosím tě, už se konečně posaď!“

„Mě by spíš zajímalo, jestlis to hojně prošpikoval sexem,“ dožadoval se Dal.

„Minimálně na každý třetí stránce.“

Terry prohlásil: „Tohle je náš rok! Rok pistolníků…“

Zkrátka pro samé převratné novinky nám trvalo ještě další hodinu, než jsme se dostali k jídlu, a mezitím jsme to ještě několikrát zapili. Uložil jsem Ronnyho do postýlky vklíněné v miniaturní ložničce mezi manželskou postel a stěnu místnosti. Terry vykládal historky z předvolební kampaně, pletli jsme se mu do toho všichni najednou, v tom dusném vedru z nás ze všech lil pot, z rádia vřeštěla ta nová hudba, říkalo se tomu bop – takové ty kvílivé disonance, šlo nám to hrozně na nervy – a tlumený rachot hromu, připomínající dělostřeleckou palbu, se sunul blíž a blíž. Dal se jídla sotva dotkl, zato celou dobu pil. S cholerickou veselostí žvanil o sto šest, ale všechno bylo vedle. Terryho štval kvůli Kennedymu, Chris otrávil zdlouhavým a nesmyslným vyprávěním o nějakém důstojníkovi Wehrmachtu, kterého vyhmátli v jednom pařížském bordelu, jak si tam spokojeně žije jako prostitut, a nakonec se ještě zapletl do nesmyslné potyčky s Russem, jestli bylo nebezpečnější bojovat v Evropě nebo v Pacifiku. My ostatní jsme jen poslouchali v opileckém útlumu.

„– jestli se chceš něco dovědět o nepřetržitejch bojích – kdy člověk vopravdu nemá vteřinu, aby se vzpamatoval – vobrať se na něj.“ Dal trhl palcem směrem ke mně. „Ten ti vo tom může vyprávět…“

„Mě z toho vynechte,“ ohradil jsem se.

„Dale,“ mírně se na něj obrátila Chris, „pojď, budem se bavit o něčem jiném.“

„Počkej, já teď mluvím o absolutním a naprostým vypětí, kdy člověk nemá vteřinku oddechu.“

„Povídej nám radši o něčem jiném. Tohle nikoho zas tak strašně nezajímá.“

„Ale mělo by je to zajímat. Ty například,“ vystřelil směrem k Russovi kárající prst „– vy jste měli akci, která trvala řekně me dva, možná tři tejdny, a pak měsíce odpočinku a rekreace na idylickým tropickým ostrůvku, všude palmy, poklidná laguna –“

„No, něco na tom je,“ ošil se Russ a oči upíral do talíře.

„– jenže v Evropě, milánkové, to frčelo ve dne v noci. Bez oddechu celý dny, tejdny a měsíce. Dělostřelecká palba vod rána do večera a přes celou noc. O tom by vám moh vyprávět George, kdyby se furt netvářil, jako že má hubu zašitou ševcovskou dratví. Já si třeba vzpomínám, bylo to při útoku na Siegfriedovu linii, to jsme tenkrát plnejch šestadvacet dní nevytáhli zadek z –“

„Prokristapána – co na tom záleží, jaké to kdo měl!“ vpadla mu do řeči Chris, oči jí plály a jednou rukou si svírala hrdlo. Všichni jsme zvedli hlavu: její výbuch nás trochu probral z opilosti. „Dale, proboha tě prosím, přestaň už o válce, přestaň s tím už konečně!… To se ti tam tak strašně líbilo, že o tom pořád musíš mluvit?“

„Cože?“ S jistými potížemi se vyškrábal na nohy. „Líbilo? Co tím chceš ksakru říct, že se mi tam líbilo? Co to je za debilitu, takovýhle řeči!“

„Říkám to proto, že se někdy chováš, jako by to byla pravda!“

Za síťkou dveří se zablesklo, na jediný okamžik všechno zešeřelo namodralou září. Vzápětí místností prolétl prudký závan horkého větru, nadzvedl papírovou lucerničku a roztančil ji nad stolem.

„No to je pěkný,“ ohradil se Dal. „Proč bych právě já vo tom neměl mluvit? Nechtěla bys uvést aspoň tři důvody? Počkej, stačí jeden. Nebo si přeješ, abych dělal, jako že nikdy nic nebylo – prostě je to pryč, zapomeň na to? Co vlastně na mně chceš?“

„On je rozdíl, jestli –“

„Podívej na Terryho. Ten na válku taky nezapomněl. Naopak! Jemu se hodí do krámu. Zadní střelec Gilligan, válečný hrdina, významný spolupracovník Kennedyho štábu. Opět doma. Ten –“

„Dale,“ okřikl jsem ho příkře, „nech toho.“

Nenadálý blesk ozářil jasným světlem oblohu a po něm následoval tvrdý, plochý úder.

„A co tady náš básník Currier, ten z toho taky vytřískal svoje – celou knihu! Skautíci v Jižním Pacifiku – no jo, měli to kluci z ruky, to jim nikdo nebere…“

„Dale,“ ozvala se znovu Chris, „tohle je od tebe svinstvo!“

„Alealé, a proč? Že se to dotýká Russella, jenž má být opatrován ve věži ze slonoviny, aby moh tvořit nesmrtelný díla?“

Russ vyskočil přesně v okamžiku, kdy se znovu ozval hrom, tentokrát tenkým ječivým praskotem. Viděl jsem, jak pohybuje rty, říká něco Sheile, a ta se zvedá.

„Kam spěcháš, Curriere?“ hřmění doznívalo a Dalův hlas najednou vyjekl jako řev. „Tobě se nelíbí tvrdá pravda, která se skrejvá za těma romantickejma sračičkama jako Sbohem armádo – v tom to bude, viď?“

„Dale,“ Chris byla zlostí bez sebe, „okamžitě přestaň! Vždyť jsou to tví kamarádi…“

„Jenže tohle je můj dům – takzvaně – a zrovna se hodí, abych –“

„Dalrymple,“ vylít jsem na něj, jak nejostřeji jsem uměl, „nasával jsi celej den a teď se chováš jako idiot. Říkám ti naposled, drž hubu!“

Strnul a čuměl na mě jako na zjevení, dolní čelist mu klesla a jazyk ležel na spodním rtu. Nebylo slyšet nic než syčivý svist sílícího větru.

„Jo tak takhle to je,“ vzpamatoval se za chvíli. „Tak i ty, Brute! Radíš mi, abych srazil kufry, když jim to nemůžu nandat, co? Přitom víš moc dobře, jak to je! No nic, tak si to strčte někam celá tahle zasraná kompanie.“

Divoce se rozmáchl a vykročil ze dveří. V záři blesku jsme zahlédli černou siluetu. Dveře práskly o veřej.

„Nechoď za ním, Georgi,“ zastavila mě rozhodným gestem Chris, „projde se a vyprchá to z něj, bude to tak lepší.“ Nervózně mrkala a ret se jí chvěl.

„Promiň, prosím tě,“ ozval se Russ a hodil si přes ramena sako. „Právě proto jsem o tom nechtěl mluvit – bál jsem se, že k něčemu takovému dojde.“

„Co blázníš? Vidíš, že je pod párou… Já z toho mám ohromnou radost, fakt. A Dal je taky rád, že se ti to povedlo… ty to dobře víš.“ Už se zas dokonale ovládala…

Russ naklonil hlavu k rameni. „Hm, teprv začínám.“

„Ale splní se dávný sen. Pamatuješ, jak jsme se těšili, až uvidíme tvou knihu v pyramidě přes celý výklad Scribnerova knihkupectví na Páté avenui?“

Kývl a usmál se. „Ty vzdušné zámky a ty smělé sny…“

„Dívčino romantické toužení, o věčné slávě její básník sní,“ dokončila za něj, protože si to asi kdysi dávno spolu říkávali. Už moc dávno. „Sbohem, Russi.“

Zůstal na ni nechápavě koukat. „Sbohem? – proč mi říkáš sbohem?“

„To nic… Jen že něco končí.“

„Nic nekončí.“

„Ale končí. Teď už se opravdu rozejdeme do všech koutů světa, jak se říká… Mám radost, Russi, že se ti to povedlo,“ pokračovala. „Velkou a upřímnou radost. Dotáhni to na dobrou knihu – krásnou, velkou, slavnou knihu, která dokáže přes noc změnit životy lidí.“

Rozesmál se. „Zadrž – zatím jsem obyčejnej škrabák.“

„Nejsi, určitě ne, nikdy jsi nebyl… Nechme toho.“ Letmo a skoro bázlivě ho objala, otočila se a vzala do náručí Sheilu i Trerryho. „Nic si z toho nedělejte. Ono ho to přejde.“

Zvedli se k odchodu, já jsem zůstal. Nebyl jsem si jistý, jestli to je Chris vhod, ale k něčemu jsem se pevně rozhodl. Bouřka kupodivu odezněla, už se jen tu a tam zablesklo, nic víc. Z ulice sem zalétal pištivý ženský hlas poletující nad brumláním mužova barytonu. Chvíli společně pokračovaly ve zlostném tónu a pak zmlkly. Vrátilo se dusné vedro.

„Tohle jsou radosti manželského života v Quonsetvillu.“ Chris zkřivila tvář, hrdě pohodila hlavou a zabodla pohled do dřezu s nádobím.

„Myslím, že toho našeho válčení je opravdu přespříliš,“ začal jsem zkrotle. „Je to stejně pitomej zvyk jako kouření.“

„To není pravda, ty o válce nemluvíš,“ odpověděla mi svým mírným přemýšlivým tónem jako kdysi. „Ty o ní nemluvíš vůbec.“

„Prosím tě! To víš že jo.“

„Ne, není to pravda – ty jediný o tom nemluvíš. Mockrát jsem si toho všimla. Posloucháš, občas se dáš strhnout a je vidět, že z tebe ty vojenský návyky ještě nespadly, ale nikdy o válce nemluvíš.“ Otočila se, opřela se o tu titěrnou náhražku dřezu s utěrkou na boku. „Ty to opravdu chceš mít za sebou, viď?“

„Je po válce, bylo to hrozný, chci to pustit z hlavy.“

„To je správný.“

Poškrábal jsem se na zátylku. „Berme to tak, že myslet na to ničemu neprospívá.“

„Od prosince 1944 jsi už nenapsal. Nemysli si, že jsem si toho nevšimla.“ Z jejího hlasu se vytratil další tón, ta krásná cenová modulace. „Ty už jsi je neudržel pohromadě, viď, Georgi? Ty, co jsi mi o nich dřív vždycky psal. Oppa, Deea a ty ostatní – toho vážnýho kluka z Kansasu… že to tak nějak bylo?“

Kývl jsem.

„Já jsem to věděla. Věděla jsem, že to je kvůli tomu… Tam muselo bejt peklo, viď?“

„To si vůbec nedovedeš představit,“ odpověděl jsem.

„Já vím. Věděla jsem to už tehdy. Pořád jsem si hledala na mapách, kde všichni jste, snažila jsem se představit, co se tam děje – a přitom jsem nemohla udělat nic, abych vám pomohla! Kolikrát jsem ty hnusný mapy proklela! Člověk je bezmocnej ve chvíli, kdy by chtěl udělat nejvíc. Zvlášť když je ženská, je úplně vedle…“

Všude byl klid, vzduch se ani nehnul.

„Včera mě tak napadlo – tohle tady kolem mě je moje druhá světová válka,“ pokračovala a úsečně se zasmála. „Jsem směšná, viď? Přesto se mi pořád vnucuje srovnání. Tahle barabizna je můj stan, ty věčné jíškové omáčky můj příděl potravin, Ronny je moje četa nebo rota nebo jak se to všechno jmenuje, Dalovo studium je naše tažení…

Ale takhle vyjet proti vám, jako to udělal Dal, to je hrůza!“ vzlykla a oči se jí teď poprvé naplnily slzami. „To je – je to nedůstojný pro něj i pro nás. Co všechno jsme spolu prožili, co jsme si užili legrace, ty naše bláznivý sny… Závidět Russovi jeho –“

„Nezapomínej, že to pořád stojí mezi nima,“ zahučel jsem. Poslouchal jsem ji sotva na půl ucha, v duchu jsem probíral něco úplně jiného. Prožíval jsem pocity člověka na pokraji zoufalého činu, jímž se může stát zachráncem nebo vrahem.

„Asi to byla chyba,“ pokračovala svým líbezným kontraaltem. „Neměla jsem to dělat. Myslela jsem – já ti nevím, opravdu nevím, proč jsem si myslela, že se nám podaří, aby nám to spolu vycházelo. Vím, že mě má hrozně rád – a pod tou svojí skořápkou je hodný. Opravdu dobrý člověk. Mně se tehdy zdálo, že ho můžu mít ráda, že se to naučím, a povedlo se mi to – mám ho ráda. Ty to, Georgi, přece víš, viď že jo? Ale teď se všechno zvrtlo…“

Nedořekla. Dala se do pláče, ale jinak než většina žen. Nevzlykala, ani se nezajíkala – prostě jí kanuly z očí slzy, půvabný obličej unavený a vážný až přísný, hlas vyrovnaný až monotónní.

„Neměla jsem právo udělat, co jsem udělala. Odsoudila jsem ho na doživotí – nemyslela jsem to tak, na to můžu přísahat, ale dopadlo to tak. On se brání, a vlastně o tom ani neví. Jak tu dnes vyletěl, to bylo ve skutečnosti na mě, ne na vás, to jsi jistě poznal.“

„Takhle nesmíš uvažovat,“ zděsil jsem se, „chápeš vůbec, o čem to mluvíš?“

„Největší krutosti, ano, největší krutosti se člověk může dopustit z nejušlechtilejších pohnutek. Jestli totiž vůbec ušlechtilé pohnutky existujou. Měla jsem si podat žádost podle zákona o nežádoucím těhotenství. Víš to, že takový zákon existuje? Podle něho žena, jejíž manžel není otcem jejího dítěte, může dát dítě k adopci bez svolení –“

„Chris, prosím tě, už ani slovo…“

„– a tak se nakonec ukázalo, že je lepší udělat nesprávnou věc ze správných důvodů, než udělat správnou věc ze špatných důvodů. Docela hluboká myšlenka, nemyslíš? Nezdá se ti moje úvaha hluboká a promyšlená?“

„Chris –!“

„Ničím se to nedá odčinit, ničím se to nedá změnit, ničím!“ V tom okamžiku jsem přistoupil až k ní, nemohl jsem tomu vzdorovat o nic víc, než kdyby mě zachytil spodní proud tehdy na pláži Nauset. Položil jsem jí ruce na ramena.

„Chris,“ opakoval jsem. „Chris.“ Postoupila o krůček, hlavu si opřela o mé hrdlo. Pořád ještě plakala, ačkoli nevydala jediný hlásek.

Řekl jsem: „Mám tě rád, Chris. Miluju tě od první chvíle, co jsme se poznali ve čtyřicátým roce. Od prvního dne.“ Ve snu by mě nenapadlo, že bych to někdy mohl vyslovit nahlas, byl bych dokonce přísahal při všem, co mi je svaté, že to nikdy neudělám… a prosím! Řekl jsem to! Jakmile jsem otevřel pusu, už to nešlo zadržet, i kdybych byl chtěl, bylo to tak snadné. „Chris, já tě mám hrozně rád.“

„Georgi, já jsem si myslela, že na tebe se můžu spolehnout –“

„Taky můžeš – vždyť to ti právě říkám…“

„Georgi, já jsem doufala, že mi to nikdy neřekneš, nedělej zmatky. Nikdo teď nedělá nic jinýho než zmatky. Ty ne, ty nesmíš, prosím tě!“

„Říkám ti pravdu. Nikdy nebudu mít rád nikoho jiného než tebe. Nikdy. To vím už dávno.“ Byl jsem klidný, jako když teď o tom povídám, držel jsem ji za ramena a říkal konečně to, co mi jako do běla rozžhavený uhlík propalovalo útroby celých sedm let. „Vem si mě, Chris,“ řekl jsem. „Řekni, že si mě vezmeš.“

Jako bych byl zachytil za nějaké skryté pérko – odskočila ode mě tak prudce, že téměř padla na neforemnou troubu, a rukou si sevřela hrdlo.

„Georgi – ne, prosím tě, takhle nesmíš mluvit!“ vybuchla. „Ty si myslíš, že to je tak jednoduchý – že se prostě seberu a odejdu v záři zapadajícího slunce?“

„Chris, miluju tě od prvního okamžiku, chtěl jsem ti to říct už tehdy tu noc v Mattapanu. Měl jsem to tehdy udělat.“ Přitáhl jsem si ji a pevně ji držel, ale Chris se odvrátila.

„Jenže já mluvím o přítomnosti! Jde o přítomnost! Nezačínej o tom. Možná že byla doba, kdy jsme o tom měli mluvit, ale ta už je pryč a nikdy se nevrátí.“ Pleskla se rukama do stehen.

„Georgi, já mám dítě, mám muže…“

„Vždyť jsi sama říkala, že –“

„Na tom nezáleží, co jsem kdy říkala, teď ti říkám, co jsem… Nebuď jako ostatní, nebuď jako oni,“ vykřikla najednou. „Ty jsi jiný, jsi lepší než oni. Copak to nechápeš?“

„Co mám chápat?“ bránil jsem se. V hlavě už jsem měl chaos. Proč mluvíme o mně? „Ne,“ protestoval jsem, „to není pravda –“

„Je, je to pravda! Už proto, že ty dokážeš vytrvat – nevyhýbáš se věcem a nemeleš o nich pořád dokola. Ty víš, jak se vyrovnat s tím, co jsi na sebe vzal, vždyckys to uměl.“

V tu chvíli jsem se jedinkrát a hořce zasmál. „Z toho teda hodně mám! – Ale co když to je všechno omyl,“ znovu jsem zaprotestoval, „co když to je zoufale hloupá, nenapravitelná chyba –“

„Nebudeme dělat věci horší, než jsou,“ odpověděla zamyšleně.

„Dal tě nemiluje – určitě ne tak jako já,“ naléhal jsem. „Chris, prosím tě, pojď, zkusíme to, přísahám ti, že –“

„Nic by se nevyřešilo, Georgi. A abys věděl, s tím Dalem nemáš pravdu. Nemáš. Navíc jsem ti kdysi říkala, že jsem odhodlaná být dobrou ženou a matkou, ať se stane cokoli. A jak vidíš – jsem.“

„Vždyť ty mě potřebuješ –“

„A Dal potřebuje mě. On jenom neví, jak mi to dát najevo, neumí to. Ale když jsem ho potřebovala já, byl u mě… K čemu jsou nám všechna ta kdyby, Georgi? Já vím a všechno to chápu. Ale jen si tím děláme bolest. Víckrát už o tom nezačínej, moc tě o to prosím, Georgi.“

„Co blázníš,“ už jsem skoro křičel, „ty se odsuzuješ – oba dva nás odsuzuješ k trestu za zločin, který jsme nespáchali!“

Usmála se na mě – tak smutný, tak zoufale smutný úsměv už nikdy neuvidím. „V téhle věci musím být soudcem já,“ pokračovala a už se zas dokonale ovládala, „ne ty… Ale ty mi v tom musíš pomoct, Georgi, protože na tebe se můžu spolehnout.“

„Tak jo,“ odpověděl jsem po chvíli. „Na mě se přece každý může vždycky spolehnout.“

Z ložnice se ozval pláč, takové tiché vzlykání. Ronnyho asi vzbudila naše hádka nebo milostné vyznání nebo co to vlastně bylo. – Anebo ho možná vyděsil zlý sen. Proč ne? Proč by dítě nemohlo mít zlé sny?

„To je Ronny.“ Chris pohodila hlavou, jako by chtěla setřást myšlenky. „Moc mě ten dnešek mrzí, Georgi,“ pokračovala. „Opravdu – je to moje chyba.“

„To je nesmysl, Chris.“

„Nechme toho. Už o tom nikdy nebudeme mluvit. Musíme Georgi, prosím tě!“ V jejích očích jsem četl úzkost a naléhavou prosbu, ale také rozhodnost. „Pomoz mi, prosím tě. Musíš mi pomoct.“ Otočila se na podpatku a vešla do ložnice.

Venku bylo stejně nedýchatelně jako před bouřkou. Nic se nezměnilo. Kráčel jsem rychlými kroky po nábřeží a mluvil jsem si sám pro sebe. Bylo mi jako člověku, který prohrál celé jmění a na doživotí se zadlužil jediným vrhem kostky. Hlava se mi točila opileckou závratí a pocitem nedozírné ztráty. „Může se na mě spolehnout!“ hulákal jsem. „Bože na nebi, a s tím já mám žít, pochopitelně, nebudeme přece dělat věci horší, než jsou! Ježíši Kriste!“ Na travnatém břehu seděla nějaká dvojice, otočili se po mně, duha jim vrhla do obličeje modravý nádech, já na ně zamával, smál jsem se, kuckal a vrtěl hlavou. Most, stadión, olejovitý třpyt vodní hladiny, všechno mi připadalo neuvěřitelně jasné a blízko, takřka na dosah ruky – padla na mě stejně zjitřená vnímavost, při níž hlava je jako vymetená a dech se tají, jako to odpoledne, kdy mi telefonovala Denisa, že Jean-Jean padl v severní Africe.

U mostu Larze Andersona jsem zabočil doleva směrem k náměstí. Za nic na světě jsem se teď nechtěl potkat s Russem nebo s Terrym. Potřeboval jsem jen jedno: propašovat se do Oxford Grillu a tam se ztřískat jak zákon káže. Na Harvardském náměstí jsem se zastavil a z náhlého popudu jsem slezl po schodech k McBridovi, což byla hlučná zakouřená putyka. Páteční večer na akademické půdě! Hrací skříň se otřásala starou nahrávkou Glenna Millera Chattanooga Cho – Choo, v jednom boxu seděl Mike Krupsic, kolem něho jako sardinky parta bývalých parašutistů a řvali k tomu z plných plic. U nálevního pultu se stálo ve třech řadách a všude se tu v hustých závojích táhl cigaretový kouř. Na druhém konci místnosti seděli Blazer a Bierce. Probojoval jsem se tím trojstupem a poručil si dvojitou whisky s vodou – a najednou vidím, že na druhém konci barového pultu zaklíněný v bariéře propocených zad máchá sklenicí Dal, naklání se nad hubenou rudovlasou dívenkou a ta se celá nesvá chichotá. Razil jsem si cestu k nim.

„No tak počkej,“ hustil do ní právě, „co se cukáš, když sis to ještě nevyzkoušela.“

Přitočil jsem se k němu a řekl: „Nazdar, Dale!“

Otočil se, povznesenou náladu vystřídal údiv a pak zášť. Byl opilý do němoty. Oči se mu otvíraly a zavíraly, jako když si dítě hraje s mrkací pannou.

„Podívejme se, Rada! Copak tebe přivádí do tohohle poupěte – chci říct doupěte – neřesti?“

„Ty vole,“ pookřál jsem. „Doufal jsem, že tě přistihnu v nejlepším, a jak koukám, je to tak.“

„Co přistřihneš?“

„Tebe.“

„Rado, představte se tadyhle s Arlenou,“ řekl mi a jeho ruka těžce dopadla na její rameno. „Arleno, tohle je Rada.“

„Tě bůh, Arleno,“ pozdravil jsem.

„Těbůh,“ odpověděla a vesele se smála. „Ty se fakt jmenuješ Rada?“

„Fakt! Rada jméno mé.“

„Arlena pracuje v Allstonu v továrně na vložky,“ úslužně mě informoval Dal. „Dělají tam, jak se zdá, vložky všeho druhu: filcové, prošívané, menstruační –“

„Jůůůů,“ pištěla Arlena, „to se nahlas neříká, Russelle!“

„Russelle?“ zpozorněl jsem. „Kde je Russell?“

„Co se tak blbě ptáš? Přece tady, tvůj kamarád, ten se jmenuje Russell. Milánku, ty už máš taky víc než dost.“

„Nojo, promiň,“ omlouval jsem se. „Tady kolega totiž většinou užívá svoje druhý jméno a to je Terrence.“

„Jůůůůůů! To je krásný jméno! Irský!“

„To víš, kolega je napůl Ir. A napůl brahmín.“

„Co to je?“

„Stará indická sekta.“

Arlena se zase tak pobaveně zasmála a vyfoukla nám kouř přímo do obličeje. „Ty si ze mě utahuješ!“

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem. „Ale to tady kolega Russell Terrence taky.“

Dal se na mě zubil svým nejodpornějším natvrdlým čínským šklebem, brýle se mu leskly jako splašené mince. „A proč bysme si nezašpásovali, Rado? No řekni, aspoň trošku, aby nám uběh čas. Co je novýho?“

„Pár věcí by bylo. Tak například tvoje žena tě dává srdečně pozdravovat.“

„Kdo?“ zajímala se Arlena.

„Jeho žena,“ odpověděl jsem. „Ž-E-N-A. Jeho zákonná bytná a uklízečka. On se vám nepochlubil?“

„Ááááá.“ Stiskla rty do štěrbiny, která obviňovala beze slov.

„Tys mi neřek, že si ženatej.“

„Schovával si to na půlnoční překvapení,“ ujistil jsem ji.

Nejdřív si přeměřila jeho, pak mě, a pozpátku si lokty razila cestu od pultu. „Vy muský, vy ste všichni stejný –“

„Prevíti – jeden jako druhej,“ dodal jsem.

„Arleno,“ volal na ni Dal. „Arleno, kam se ženeš? Zůstaň tady.“

„Sbohem, Arleno,“ zavolal jsem. Pak jsem se otočil k Dalovi:

„Tak vidíš, odolal jsi hříšnému pokušení.“

„Bože na nebi, ty jsi horší než štěnice, Virdone.“

„To doufám. Dokonce si to velmi přeju. A doufám taky, že desinfekční čety nebudou mít hodně dlouho na tebe čas.“

„Nojo, Jorge Dobrotivý. Asistent Všech svatých. Ty si myslíš, že jsem tak blbej, že ti nevidím až do žaludku, Rado?“

„Není tam nic k vidění.“

„Aha! Tak vida! Svatoušek George, čistej jak slovo bóží!“

Najednou ho popad amok. „Hele, Virdone, proč ty ksakru do všeho strkáš ten svůj posranej rypák? Proč si aspoň jednou nehledíš svýho?“

„Já si hledím,“ odpověděl jsem. „Tentokrát tebe.“

„Tak koukej, ty nádhero –“

Popadl jsem ho těsně nad loktem a sevřel ze všech sil. „Ty teď půjdeš rovnou a nejkratší cestou domů,“ řekl jsem úplně potichu, ale tónem, který nepřipouštěl odpor, „anebo tě těmahle rukama zmlátím, až z tebe budou hovna lítat, rozumíš?“

„To myslíš vážně?“

„Smrtelně vážně. Hni sebou.“

„Počkej, nech mě –“

„Jdeme!“ Protlačil jsem ho kolem barového pultu a vystrkal nahoru po schodech na Boylston Street. Bylo mi úplně fuk, co mele a že se sotva drží na nohou, a on to asi vycítil, protože se nepokoušelo skutečný odpor. Ale jen jsme vyšli ven, jediným rozmáchlým gestem mě odstrčil a srazil si přitom z nosu brýle. Dalo se do deště – veliké krápance pleskaly o chodník a rozstřikovaly se nám na rukou a na čele.

„Hele, Virdone, já tě varuju,“ ozval se. „Ser se vodsaď.“

„Jestli okamžitě nepůjdeš domů, zabiju tě,“ řekl jsem. „Zmaluju tě tak, že ti nikdo nedá ksicht dohromady.“

Chvíli si mě pozorně prohlížel: rozkročený býk na louce, než se rozhodne, co udělá. Uvědomil jsem si, že si přeju, aby se na mě vrhl – že dokonce doufám, že se strhne dlouhá, krvavá a nelítostná řež. Věděl jsem, že ho můžu porazit, a měl jsem chuť se s ním porvat.

Ustoupil o kousek a plivl na chodník. „Tohle je večer za všechny prachy. Kam se člověk vrtne, všude veselo.“ Rozpršelo se, déšť byl najednou docela studený a stříkal nám do obličeje. Stáli jsme proti sobě jako dvě sochy. „Pět set palců pod hladinou tělo tvého otce tlí,“ recitoval a pokyvoval při tom hlavou. „To by se mu líbilo! Podělanej usmrkanej cucák – ví von vůbec, že bez starýho v zádech by byl úplná nula! Nic… hovno! Prej Pět set palců pod… aby se z toho neposral!“ vykřikl rozzlobeně, zakymácel se a žuchnul sebou o kamennou stěnu. „Ať jde do hajzlu, vyseru se na něj.“ „No tak, do toho, na co čekáš!“ řval na mě. „Běž za ním a polib jeho výsosti prdel, když ho máš tak rád! Možná že některýho patolízala v tom svým veledíle pojmenuje po tobě…“

V tu chvíli se mu najednou nahrnuly do očí slzy. Plnou vahou těla dopadl z boku na zeď a kymácel se jako splasklý žok. Poprvé v životě jsem Dala viděl brečet. Položil jsem mu ruku na rameno – tentokrát přátelsky. Déšť se na nás lil v mokrých clonách, bičoval nás v pravidelných poryvech.

„Ty blázne,“ šeptal jsem mu, „ty hlupáku. Ty jsi vyhrál – copak to nevidíš? Ty jsi vyhrál…“

Zvedl hlavu a schlíple na mě civěl. Z obličeje se mu dočista vytratilo jeho furiantství, jeho prohnanost. Tomuhle pohledu jsem nerozuměl. Snad půl minuty jsme na sebe němě zírali. Měl jsem co dělat, abych se taky nerozbrečel.

„Já ti to jednou všechno povím, Rado,“ ozval se konečně.

„Jednoho krásnýho dne ti to všechno řeknu.“

Otočil se na podpatku a klátivým krokem vyrazil po Boylston Street směrem k řece. Nenapadlo mě absolutně nic jiného, než se v tom dešti vrátit do Péčka.

Za dva dny nato volala Nancy z New Yorku. Chystal se velký mejdan na oslavu Liz a Hugha, prý abych určitě přijel; prosím, prosím, smutně koukám. Rozdírán osamělostí a skutečnou duševní trýzní jsem jí odpověděl, že přece ví, že se mnou může počítat, odjakživa se každý mohl spolehnout na to, že George vždycky přiběhne. Na ten mejdan samozřejmě taky.

5.

„Georgi, miláčku,“ šveholila Nancy, je to všechno jako za starých časů, „viď!“

„Hmm,“ odpověděl jsem. Zvedl jsem ruku ze stříbrných příčlí volantu, položil ji na její a usmál jsem se, ale dalo mi to práci – ten úsměv se mi v obličeji projevil spíš jako křeč. Jako za starých časů… no, ano i ne. Byl konec léta a my se kodrcali v Císařovně ospalou krajinou do nějakého vyhlášeného letoviska na jezeře, o kterém se Nancy někde doslechla, a z rádia se na nás řinuly břeskné tóny Opusu I Tommy Dorseyho.

Tak jsme byli svoji. Doslova NOVOMANŽELÉ. Císařovna měla tentokrát úplně nové poslání. Opentlená modrobílými stuhami se stala kočárem pro právě oddaný pár a jeho majeteček: na elegantním skládacím nosiči vozu trůnil Nancin loďák a zadní sedadlo bylo zarovnané krabicemi s nádobím, sklem, stříbrnými příbory a šatstvem – zkrátka veškerými našimi pozemskými statky, jak se tomu říká. A že to přišlo tak náhle? Inu, snad by se to tak dalo brát… ale na druhé straně to zas tak náhlé nebylo.

Přesto bylo jasné, že to nějakou chvíli potrvá; než si člověk zvykne.

„Na co teď myslíš?“ vyzvídala s hlavou nakloněnou k mému rameni, ale její škádlivý pohled byl ve střehu.

„Déjá vu,“ odpověděl jsem. „Já ti mám takový legrační pocit, že tohle už znám.“

„No počkej, pokolikáté ty se teda vlastně ženíš? A nepřemýšlej tak usilovně, miláčku, na čele by se ti dělaly vrásky. Chceš to snad zrušit?“

„To tak, abych musel vracet všechny dary!“

„Bylo by to otrava, viď? Ale víš, že v jednu chvíli jsem si opravdu nebyla jistá, jak to s tebou vlastně je? Málem jsem pobídla toho rozvláčného Elmendorpa, aby přidal – ty ses totiž tvářil, jako bys měl na jazyku: ‚Všechno je to omyl, pokračovat se nebude, čelem vzad a domů, vypadněte!‘ Je to hrozný, co všechno se člověku honí hlavou v tak důležitém okamžiku, viď?“

Nezasmála se tomu a já jsem neodpověděl. Uvelebila se na sedadle ze zelené kůže, skoro jako by jí patřilo, a úporně koukala před sebe na cestu. Měla na sobě citrónově žluté plátěné šaty, ve kterých vypadala chladně a odměřeně, na hlavě hedvábný šátek, aby si nerozcuchala účes, a na očích obrovské brýle proti slunci. Několikrát už jsem měl na jazyku, aby je sundala – v jednu chvíli mi na tom dokonce zoufale záleželo, aby je dala dolu, ale přešlo to a já pozoroval úzkou venkovskou silnici vinoucí se před námi v lenivých zákrutech, hladkou černou stuhu se svítivě bílým pruhem uprostřed a na okrajích; ukolébávalo mě to a jakžtakž utěšovalo.

… Já totiž ani pořádně nevím, jak se to všechno sběhlo – opravdu ne. Jel jsem tehdy do New Yorku na ten mejdan na oslavu Liz a Hugha. Když to skončilo, najednou jsme tam zůstali sami, tancovali jsme při rádiu, vlastně jsme ani netančili, jen jsme se tak malátně pohupovali jako kapr v okrasném jezírku a Nancy mi šeptala zasněným hlasem ,,– mně se tak stýskalo, kdybys věděl, jak se mi po tobě těchhle pár měsíců hrozně stýskalo, vůbec si to nedovedeš představit, hrála jsem si na samostatnou a emancipovanou holku, ale teď vidím, jaká je to hloupost, ve skutečnosti za vším jsi ty, vždycky a při všem tě vidím vedle sebe, úplně blízko, jako kotvu nebo pilíř, kterého se můžu zachytit – nesměj se mi, je to pravda, miláčku, to neříkám z pýchy nebo kvůli plánům pro budoucnost, mám kolem sebe spoustu kluku, znáš to, jak to chodí, ale víš – já tě hrozně potřebuju, miláčku můj, já chci být s tebou – když si pomyslím, že jsme si jako blázni nechali utéct tolik měsíců, co to je promarněného času. – a v tu chvíli jsem zjistil, že ji k sobě tisknu, div ji nerozmačkám, a téměř melodramaticky souhlasím: „Máš pravdu, Nancy, bože můj, máš pravdu –“ zůstali jsme stát přilepení na sebe a odněkud zvenku od řeky k nám dolétly dva naříkavě protahované hvizdy cisternové lodi…

Naše svatba byla vyčerpávající křečovitá záležitost, což ovšem je svým způsobem každá svatba. Dohodli jsme se s Nancy, že budeme mít pouze jednoduchý obřad u jejích rodičů – tedy já jsem propadl klamnému dojmu, že jsme se tak dohodli, ovšem když jsem přijel do Lancasteru čtrnáct dní před oznámeným datem, zjistil jsem, že se chystá veliká svatba v kostele a potom hostina v místním klubu.

„Prosím tě, co to má znamenat?“ ptal jsem se Nancy dost otráveně.

„Víš, maminka mi říkala, že bych toho jednou litovala, kdybych neměla pořádnou svatbu.“

„Maminka! Ale co chceš ty?“

„Já nevím, jak to mám vědět,“ odpověděla mi a do očí se jí nahrnuly slzy. „Já už jsem ze všeho tak unavená, Georgi, že nevím. Není to jedno?“

„Budiž, jestli to chceš.“

Nakonec jsme se sjednotili na jakémsi kompromisu: svatba nebude v kostele, jen v přilehlé kapli a oblečení bude víceméně neformální. Paní Van Breymerová vzala do svých rukou vyjednávání s dodavateli květin a proviantu a vypracovala takový plán ubytování, že k ní naše slavná armáda mohla vstoupit do učení. Jak převezmou velení ženy, octne se člověk na nebezpečném a nezmapovaném moři.

Přesto se zdálo, že nic nevychází tak, jak se počítalo. Čtyři dny před obřadem onemocněl otec paní Van Breymerové a ona chtěla svatbu odložit. K mému překvapení se proti téhle možnosti Nancy postavila tak rozhodně, že se paní Van Breymerová vzdala. Pak se ukázalo, že v klubu nejsou zamluvené pokoje pro moje rodiče, a trvalo několik hodin, než se tahle závada odstranila. Mě hrozně rozlítilo, s jakou fatální odevzdaností to přijal můj otec a jak se maminka na všechny strany snažila vysvětlovat, že to vůbec nevadí, málem jako by to byla její vina, ačkoli já podezíral paní Van Breymerovou, že to nezařídila naschvál. Patrně neprávem, ale byl konec srpna, vedro jako blázen a já měl nervy nadranc. Věděl jsem, že maminka Nancy se proti našemu sňatku vehementně stavěla. Uznávala, že sice „Jakžtakž“ ujdu, neboť jsem bílý, dobře vychovaný, studoval jsem na Harvardu, takže mám naději (leč pochybnou), že rodinu slušně uživím – ovšem že Nancy mohla zcela jistě sehnat „lepší“ partii, kdyby se byla trochu čiperněji porozhlédla. Určitě to takhle nějak bylo – je to zvláštní, jak některé věci na tomto světě jsou jasné i beze slov.

Panu Walteru Van Breymerovi jsem naopak hned padl do oka – možná že ve mně viděl kus svého mládí, jak on bojoval o své těžce vydobyté postavení. Možná že viděl i něco víc, ale tím jsem si nikdy nebyl jistý… jeho pocity byly pod přísným komandem. Clara Van Breymerová si mě změřila příkrým pohledem svých světle modrých očí a – no zkrátka, není to ono to věděla na sto procent! Z té přímo čišelo, že za celý život naplněný činností v nejrůznějších sdruženích a dámských komité v ní neháraly nejmenší pochybnosti.

„Kde budete v Cambridgi bydlet? Ráda bych věděla, co jste v tom ohledu zařídili?“ zeptala se mírně, ale s pánovitým výrazem a mně se v tu chvíli stáhly útroby otřesnou představou, že za nějakých dvacet let bude Nancy vypadat přesně stejně…

Ale tím zdaleka nebyl všem patáliím konec. Ačkoli byly objednané gardénie, poslali něco jiného a s lincolny, které nás měly odvézt z kaple do golfového klubu, taky cosi neklaplo. Když jsem si oblékal svou nejlepší bílou košili, utrhl se mi u manžety knoflíček. Vypravil jsem se dolů do haly nalézt někoho, kdo by mi ho přišil, a tam jsem zaslechl ostrou rozčilenou hádku – štěkání ženských hlasů – z Nancina pokoje, tak jsem se radši úprkem vrátil a vzal si jinou. Zvenčí jsem slyšel chrupání pneumatik na štěrkovém příjezdu, bouchání dvířek, nepřirozeně zvýšené hlasy a halas příbuzných, kteří se nadšeně vítali, ačkoli se sotva znali a neměli si co říct. A k tomu bylo vedro na omdlení.

Uprostřed tohohle blázince mě Walter Van Breymer pozval na slovíčko do své pracovny. Mluvili jsme spolu mezi čtyřma očima už před těmi několika týdny, když jsem mu vyjevil své úmysly a snažil se obhajovat své plány do budoucna, takže jsem měl dost přesnou představu, co mě asi čeká. Zavřel za sebou dveře se smíšeným výrazem obav i úlevy a oba jsme se posadili. Usmál se na mě, ale hned rozpačitě uhnul pohledem a roztržitě si pohrával s mosazným slonem na stolečku vedle své židle. Slámové vlasy měl rozčísnuté pěšinkou nepatrně posunutou k levé straně.

„Budu k tobě upřímný,“ začal. „Víš dobře, že tě máme rádi, Georgi. O tom se nemusíme bavit. Jenže Clara si myslí, že na ženění jste měli dost času, když ty ještě studuješ.“ Usmál se a pokýval hlavou. „To víš, Clara už zapomněla, jak to vypadalo, když jsme se brali my. Dělal jsem obyčejného úředníčka u Werthauerových, měl jsem našetřených 300 dolarů a jinak nikde nic. Kdyby měl každý čekat, až bude mít zajištěné postavení, dočkal by se ve věku, kdy by se mu do ženění už nechtělo.“ Najednou si tak zhluboka uvolněně povzdechl, nepůsobil dojmem netrpělivosti nebo stísněnosti. „Nancy teď byla nějakou dobu v New Yorku a postavila se tam úplně na vlastní nohy. Je nezávislá, sama si o věcech rozhoduje – ví, co chce…“ Převrátil toho mosazného slonečka a hned ho zas narovnal. Rty pod úpravně zastřiženým slámovým knírkem se mu rozvlnily… a přátelsky na mě zamrka1. Byl to člověk, pro kterého by byla radost pracovat – náročný, ale v jednání přímý. „Ale nic naplat, pro mě je pořád moje malá holčička. Vidím ji, jak jde do školy s copánky na zádech. – A tak jsem ti jen chtěl říct…“

Zase se zarazil v polou věty a tentokrát viditelně tonul v rozpacích. Pro mě bylo čím dál obtížnější tvářit se s uctivostí odpovídající vážnosti chvíle.

„Inu,“ prohlásil s jakousi všeobjímající lítostí, „jsi dospělý člověk, to já vím – byl jsi ve válce – máš za sebou Francii, Itálii a kde jste všude byli. Takže já už ti jen chci říct –“ na tváři se mu objevil takový bezbranný žadonící výraz „– abys byl na tu moji malou holčičku hodný. Víš, buď na ni laskavý a hodný, Georgi.“

„Budu,“ odpověděl jsem. „To vám můžu slíbit.“

„Tak to jsem rád.“ Vyskočil a podával mi ruku, jako bychom se právě potkali. „To je všechno. Už se musíme chystat. – Clara by mě zabila, kdybychom nepřišli včas.“

Vlastní obřad byl nekonečný. Absolutně a nesnesitelně nekonečný, jako že je Bůh nade mnou, amen. Lišák Elmendorp, místní farář, jehož zarudlý obličej se špičatou bradou a kosmatým obočím skutečně připomínal lišku, se nechal strhnout touto jedinečnou příležitostí. Jeho tenký chraplavý hlásek stoupal a klesal v pracně konstruovaných periodách a jeho majitel mi šel neuvěřitelně na nervy, protože při sykavkách si šlapal na jazyk. Čas visel z nízké šedé klenby stropu jako spící netopýři, odkapával v nekonečných intervalech jako stalaktity. Měl jsem pocit, že každým okamžikem moje napjaté nervy prasknou a vystřelí z kůže ven. Proč se k čertu všechno musí tak pekelně vléct?

Navíc jsem měl sžíravý strach, že jsem na něco zapomněl na něco, co se nedá napravit, a co až vyjde najevo, způsobí katastrofální pohromu. Bylo to tak?… Bože, prstýnky!! Ne, ty má v pravé kapse saka Russ – stál vedle mě, štíhlý a elegantní v novém námořnickém saku z předního módního salónu. Všiml jsem si, že je ještě překontroloval, než jsme vyšli ze sakristie. Co to tedy může být? Ty řady očí za námi, všechny zezadu přibité na moji lebku – staří přátelé, noví příbuzní – Ježíšikriste, copak to nikdo z nich necítí? Nancy po mém boku vypadala dokonale soustředěná, celá v bílém organdy s krátkým krajkovým závojem a řadou maminčiných perel kolem krku – každým coulem nevěsta jako ze žurnálu. Sledovala Elmendorpa s dychtivým zájmem, v obličeji patřičně vážný výraz… Vy dva, měl jsem sto chutí říct nahlas – a málem jsem to udělal – vyvléct se z její paže, odstoupit, nechat ji tam stát s Russem. Vy dva si tu klidně pokračujte, já prostě –

Ne, to by taky nebylo k ničemu. Na mém místě měl stát Dal a brát si Nancy, těm dvěma by to spolu vycházelo, v mnoha směrech si byli hrozně podobní, jejich doménou byla praxe, drželi se při zemi. S Russem se měla spárovat Liz – ti měli spojit svou rozbouřenou, nevypočítatelnou žízeň po nezachytitelném, co nikdo jiný nevidí, oba svéhlaví, zranitelní, soustředění přede vším na sebe, ale proč ne? Já bych pak přistoupil ke Chris, která sedí tamhle ve třetí řadě nalevo od uličky, ona by povstala a napřímila se, císařovna, primabalerina a rusalka v jedné osobě, jež kráčí se sladkou pýchou – ach, nepřekonatelný Yeats, kterého má tak ráda – a já bych jí řekl: „Podívej, takhle to bude lepší pro nás pro všechny, nemyslíš, miláčku?“ Ona by jen kývla tím zvláštním statečným gestem, jak to ženy dělají od nepaměti, žena, kterou opěvoval Homér, pleť by jí zrůžověla a oříškové oči se zatřpytily slzami – tentokrát slzami radosti, protože by nahlédla, jak se věci mají, to viděl každý! Proč si proboha nevyměnit partnery, neotočit se zády a tváří v tvář? Bez problémů, vedeni láskou si vyměnit partnery ve víru tohohle pomýleného tance –

Něco se děje. Něco skončilo. Propadl jsem zoufalé panice. Elmendorp mě probodával ledovým pohledem, oči rozšířené očekáváním. Co se po mně chce? Russ mě dloubl pod žebra.

Vyrazil jsem: „Ano.“ Ten hlas jako by ani nebyl můj. Pak se ozvala Nancy, jasně a zvučně. Russ s nevtíravou samozřejmostí podal prstýnky, my jsme si je vyměnili – a bylo po všem. Zničehonic, kouzelným mávnutím, ne, to není správné: je po všem a já ještě zdaleka nejsem se vším hotov. Kráčeli jsme spolu uličkou, obličeje se k nám otáčely jako květiny, ale já viděl jen rozmazané šmouhy. Tváře mi hořely a světlo zvenčí mě bodalo do očí.

Hostina byla lepší, o poznání lepší. V golfovém klubu jsme se postavili zády k oknům s výhledem na osmnáctou jamku a celé hřiště a kolem nás se sunulo procesí rozveselených, vážných i uplakaných tváří. Terry byl v dobré náladě, ale neodpustil si sardonickou poznámku, Sheila mě objala se smíchem, ačkoli jí tekly slzy, ale vysvětlila mi, že to nic, že každou svatbu musí obrečet. V defilé pokračovali Mel a Marge Strasserovi, bydleli spolu v Brooklinu a Mel si odbýval povinnou popromoční nemocniční praxi u Petra Brighama, dále Hugh a Liz Moncriefovi a Gwen Carringtonová, s níž se Nancy v New Yorku hodně stýkala a která už se stihla i vdát i rozvést a vydělávala momentálně spoustu peněz fotografováním modelových šatů. Konečně se objevila Chris, objala mě s lehkým stiskem, rty se dotkla mé tváře a řekla: „Doufám, že budeš šťastný, Georgi, nikomu to nepřeju víc než tobě.“ Pak políbila nastavenou tvář Nancy, která ji přejela chladným triumfálním pohledem. A naposled Dal, potící se v gabardénovém obleku vyšlém z módy jako ten můj, drmolil něco, jako že už bylo načase, abych do toho praštil…

Naštěstí tam bylo dobré šampaňské – hodně jsem mu odpomohl – několikapatrový svatební dort – podle svatebního obyčeje jsme ho krájeli s Nancy společně – a v něm zapečená spousta stříbrných drobnůstek. Russ ve své porci objevil cylindr, Chris hvězdičku, já vytáhl starou škorni. Objednaný fotograf, nervózně pobíhající mladíček s vypoulenýma očima a motýlkem pod krkem, nás neustále rovnal a přerovnával do nepřirozených skupinek. Byl tam dokonce i malý jazzband, který zahájil Nancinou zamilovanou Serenádou v modrém, a já ji vedl na parket s pocitem, že mám nohy dřevěné a neudržím rovnováhu.

„Tak a do toho – jako v Norumbeze,“ vykřikl Dal a já se na něho zazubil, ale nešlo mi to od srdce, hlavou mi bleskl Russ, kterému koleno už asi nedovolí na parket vykročit, v jeho náručí jsem viděl Chris, jak víří pod blýskavými cetkami, a vedle nich Jean-Jean…

Čas ubíhal a vedro neustupovalo. Moje maminka byla Nancy nadšená, což jsem očekával, Russ okouzlil paní Van Breymerovou, což mi taky bylo předem jasné, Dal s panem Van Breymerem se zabrali do debaty o zámořských trzích a znovu získání starých odbytišť, nám pořád někdo gratuloval a já se potil a šklebil na všechny strany jako orangutan a v duchu si říkal: Začínám nový život, nový život –

Pak jsme konečně proběhli uragánem rýže k místu, kde byla zaparkovaná Císařovna, umytá a vyleštěná jako sklo, Russ mi obřadně předal klíče, což bylo přijato s jásotem a dalšími salvami rýže, já ze sebe začal soukat něco jako „Děkuju ti, Russi, je to od tebe strašně prima, já nevím, kdy ti –“ a najednou jsem si uprostřed všeho toho blázince všiml, že mu zaškubalo v obličeji a oči se mu naplnily slzami…

„Russ je hrozně milej,“ říkala právě Nancy, jako by četla moje myšlenky, „že nám s takovou samozřejmosti půjčil Císařovnu. Hodně se změnil, viď?“

„Myslíš, že se změnil?“

„A jak! Je mnohem – mnohem víc si věří, chová se přirozeněji. To dělá ta kniha, co mu vyjde na jaře. Všimla jsem si, že taky mnohem víc myslí na druhé. Uspěch dělá člověka lepším.“

„Ani bych neřek.“

„Ale je to tak. Koho je mi opravdu líto, je Chris.“

„Proč, prosím tě?“

„Nedělej, že nerozumíš, Georgi.“ Vrhla na mě významný pohled. Co jsem se vrátil, už jsem si toho všiml několikrát – Nancy si zvykla vrhat pečlivě nacvičené pohledy. „Říká se tomu myslím: prodělek je taky kšeft, ale blbej. Ty si myslíš, že to není všem jasný?“ pokračovala. „Určitě od Dala odejde.“

„Chris – nikdy,“ ujistil jsem ji.

Ukosem si mě změřila a hned zas upřela zarytý pohled na vozovku. „Vzala to hopem,“ pokračovala po delší odmlce, „moc zčerstva. Jedině dlouhá známost může k něčemu vést. Jako třeba naše. Láska na první pohled – to je pouze jeden z nejrozšířenějších a nejoblíbenějších mýtů.“

Na to jsem neodpověděl. Jakoupak jsme my dva měli dlouhou známost! Spíš povinnost, něco jako závazek, tak to bylo. Povzdechl jsem si. Takže to už je třetí – ne, čtvrtý názor, se kterým já nesouhlasím.

Chvíli jsme jeli mlčky. Silnice se právě v tom úseku opravovala a já to trochu moc napálil, takže kolem vozu vířila oblaka prachu. Ve mně přetrvával ten pocit cizosti a vytržení z místa, kam patřím. Nic není, jak má být, opakoval jsem si v duchu podobně jako v těch několika strašných týdnech po demobilizaci, tohle nemůže být skutečnost, tohle není to pravé…

„Slyšel jsi, co na nás volal Dal, když jsme odjížděli?“ zeptala se Nancy naštvaně. „Neodpustil si tu otřepanou frázi o manželských radovánkách. Mně se vážně někdy zdá, že to nemá v hlavě v pořádku.“

„Musíš ho brát, jaký je. Myslí si, že je vtipnej.“

„Jeho úroveň stačí tak na bordel. Člověk by si myslel, že na Harvardu se trochu otrká.“

„Víš co, nebudem se o nich bavit,“ přerušil jsem ji.

„Cože! No, jak myslíš!“ Ale stiskla mi ruku. „Máš pravdu. Budeme se bavit o nás. Jen o nás.“

Tohle pomyšlení jí zřejmě spravilo náladu. Najednou byla bezstarostně veselá, pohodlně se usadila na sedadle a ruce si zaklesla za hlavou.

„Víš co, budeme si chvíli snít, jako když jsme byli malé děti, Georgi. Já si vždycky představuju, jak osvědčím svoji kompetenci, jak tomu říkávala vrchní sestra Hatcherová. Asi takhle: stane se neštěstí, blesk z čistého nebe, dav začíná zmateně pobíhat a najednou někdo vykřikne: ‚Je tu nějaký zdravotník?‘ a já vystoupím z řady, úplně klidná, a bez zaváhání řeknu: ‚Ano, já,‘ a v tu chvíli si dav oddychne úlevou a couvá, aby mi uvolnil cestu k nehybné postavě… poté se obraz zvolna zatmívá, jak by řekl Russ. – A co si představuješ ty, pověz!“

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Já si na snění nepotrpím.“

„Ale miláčku, každý má svůj sen. Budeš si muset odvyknout ty svoje otravné asociální návyky, Georgi. Jsme přece manželé.“

„O jakých návycích to mluvíš?“

„O tom, že nikdy neřekneš, o čem si vlastně přemýšlíš. Takový postoj ovšem brání rozvinutí manželského srozumění. Neboj se a pověz mi to – svěř se své milující ženušce.“

„Hm, když myslíš – ale mám zatím jen takovou matnou představu,“ tlačil jsem ze sebe. „Leží mi v hlavě ta válka mezi Rakouskem a Tureckem z roku 1837, nikdo neví, proč k tomu tehdy vlastně došlo – teda nezná ty pravé příčiny – no a mně se podaří odněkud vydolovat pár nových dokumentů, útržky z dosud neprozkoumané korespondence a vystoupím s odhalením skutečného důvodu toho konfliktu. Jak vidíš, nic moc.“

„Jak to, že ne! To je mnohem víc než to Russovo spisování. Co to je takovej román? Od začátku do konce samé výmysly.

Anebo ten Dalův sen, že bude druhým J. P. Morganem a bude se pást pohledem na svoje pytle peněz? Všiml sis, jak si z něj Liz utahovala? Vyptávala se ho, jak se mu v praxi osvědčuje taktika, kterou nadřel, když jsme hrávali Monopoly, a jestli už má aspoň jachtu na Karibském moři?“

„Uvidíš, že ji bude mít,“ odpověděl jsem. „Dělá jako šroub.“

„Nezdá se ti, že Liz vypadá skvěle? V říjnu jedou s Hughem do Evropy – Hugh má pak v zimě instalovat nějakou velikou výstavu v Metropolitní opeře – páni, po Liz se mi bude stýskat!“

„Do New Yorku to přece není tak daleko,“ připomněl jsem jí.

„To už není ono.“

Do Jezerního zátiší jsme dorazili za časného soumraku. Bylo to takové masívní nesourodé stavení samá věžička a balkónek, napůl zámeček, napůl hacienda, typický produkt starých zašlých časů na přelomu století, kdy oblíbená letoviska prožívala dny své slávy. Všude panoval čilý ruch: hosté se právě vraceli z tenisu, někteří se jen procházeli nebo popíjeli pod slunečníky a jiní spěchali neznámo kam. Náš pokoj byl ohromně prostorný (obstaral nám ho tatínek Nancy) s balkónkem ze železných mříží a vyhlídkou na cíp jezera. Beze spěchu jsme si vybalili věci, osprchovali jsme se, převlékli a šli dolů na večeři. Hrála tam hudba, dokonce lepší než v klubu. V nestřeženém okamžiku jsem kapelníkovi podstrčil pár dolarů, aby zahráli Serenádu v modrém a Schody ke hvězdám a objednal jsem láhev dobrého vína, což Nancy viditelně potěšilo. Chvílemi jsme tančili a jinak jsme si povídali.

Když začal program, nadhodil jsem, že bychom mohli jít nahoru, ale Nancy se chtěla dívat. Vystoupení komika ani následující imitátorky slavných osobností nestálo za moc, ale Nancy, se smála a dobře se bavila – nikdy jsem ji ještě neviděl tak be starostně naladěnou – a její nálada se přelila i na mě. V nadýchaných šatech s obnaženými rameny a s věncem načechraných zlatých vlasů, svítících v tlumeném osvětlení, vypadala nádherně. Byla – těžko se to dá vyjádřit – snad až dojemná, jak nezkušeně upíjela šampaňské, usmívala se sama pro sebe a bloudila očima po okolních stolech. První společný večer po svatbě je tak křehká a snadno zranitelná záležitost! Člověk má v tu chvíli celý život před sebou jako rozvinuté plátno nádherného renesančního obrazu, anebo plavbu ke vzdálené Kolchidě: čeká ho tolik věcí, které je třeba společně poznat, prožít i překonat…

Všimla si, že se na ni dívám, a usmála se. „Na copak asi myslí tajnůstkář Virdon,“ poznamenala, ale tentokrát mile, hlasem rozechvělým hlubokou náklonností.

Zalil mě hřejivý pocit něhy, poprvé od skončení svatebního obřadu jsem ze sebe setřásl pocit, že jsem jinde, než kam patřím, vzal jsem ji za ruku a řekl jsem: „Už nemám žádná tajemství. Právě si v duchu říkám, jak ti to ohromně sluší. A jak hrozně moc tě chci udělat šťastnou.“

„Vy mi lichotíte, pane Vé, jenže lichocením se daleko nedostanete.“ Ale oči jí zvlhly a uhnula pohledem.

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem docela vážně. V tu chvíli jsem si opravdu nic nepřál toužebněji než ji udělat šťastnou. Když jsme tehdy spolu osaměli na večírku u Liz, říkala, že mě potřebuje, a mně teď najednou blesklo hlavou, že si nic nepřeju víc než být tím, koho ona potřebuje a komu věří. Mohli bychom spolu dobře žít krásným plným životem – vždyť k tomu úplně stačí dvě láskyplná a odhodlaná srdce…

Když jsme se konečně zvedli, byla v nejlepší náladě, nahoru po schodech doslova vytančila. Ale jen za námi zapadly dveře a já ji vzal do náručí, začala se chvět.

„Co je ti, kočičko?“ zeptal jsem se.

„Víš – já jsem asi nervózní. Ještě ze mě nespadla tréma po dnešním představení.“ Smála se a současně mě po očku pozorovala takovým zvláštní – pohledem – mísila se v něm lítost, pokora i prosebný tón. „Únava ze svatby.“

„Já vím, na mě už to taky jde.“ Bylo pravda, že jsem se cítil trochu nesvůj, jenže já věděl docela přesně, co je toho příčinou. Jak jsem se dole na ni díval, rostla ve mně touha po ní, sílila každým okamžikem a já si upřímně a z celého srdce přál odsunout všechno ostatní stranou a podílet se s ní na nové podobě štěstí a se vší něhou ji dovést k závrati nejhlubší radosti… Od toho nekonečně vzdáleného odpoledne u jezera jsme se spolu už nikdy nemilovali – takže jsme se vlastně nemilovali vůbec. Při těch několika málo příležitostech, kdy jsme se v uplynulém roce octli někde sami, dala mi jasně najevo, že to tak chce. Rozhodla se, že počkáme, a já, protože jsem padal pod náporem práce a celé jaro se zmítal v zajetí rozbouřených pocitů, jsem to bez odporu přijal.

Líbal jsem ji na rty, na víčka a na krk. „Na tuhle únavu je lék, miláčku,“ šeptal jsem. „Moc příjemný lék.“

Ale Nancy se nepřestávala třást – její ruce na mých zádech sebou mechanicky poškubávaly. Chvilku jsme tak stáli a pak ode mě o krok ustoupila.

„Nezlob se na mě,“ šeptala sotva slyšitelně, „musím si odpočinout, trochu se uvolnit.“

„Nedělej si starosti, Nan.“

„Já vím, že vypadám jako hloupá holka, ale –“

„Vůbec ne. Proč bys vypadala jako hloupá holka? Nedělej si starosti, holubičko moje.“ Posunul jsem ruku, stiskl jí rameno a usmál se. No co, je nervózní, neví, co bude, možná že má i trochu strach. Ale co na tom? Já měl v sobě oheň i něhu pro oba, stačím na to, abych ji strhl s sebou a vtáhl do té zlaté sítě, tím jsem si byl úplně jistý… Už jsem tu myslím několikrát naznačil, že naše generace byla tak nepřipravená na základní věci života jako žádná jiná. A Bůh ví, že to byla pravda.

Nancy šla do koupelny, napouštěla si do vany horkou vodu a já se posadil na balkón a ještě něco popíjel a poslouchal hudbu zdola z tanečního sálu. Chvíli jsem si představoval Nancy ve vaně a pak jsem se snažil tuhle myšlenku zahnat a soustředit se na naši budoucnost. Měli jsme pronajatý půldomek v Quonsetu, což bylo dost drsné, ale nějaký čas se to dá vydržet. V únoru bych měl mít promoci a do dvou let doktorát. Počítal jsem najisto, že mě Langer vezme do svého semináře. A do čeho se pustím ve své disertační práci? Samozřejmě do něčeho klíčového. Německy umím slušně, francouzsky ještě líp. Což kdybych zpracoval operaci Sealion? Proč vlastně Němci neuskutečnili invazi do Velké Británie? Co je k tomu vedlo? Proč Hitler neuzavřel Gibraltar? Jedna promarněná příležitost za druhou. Co jestli tisíciletá Říše ve skutečnosti prohrála válku už tehdy na podzim v roce 1940, v tom zlatistém podzimu, kdy naší největší starostí bylo nasoukat se do Císařovny, Russ vydal rozkaz: ‚Na Wellesley, na Wellesley!‘, Jean-Jean tím svým vláčným gestem zatočil volant, perfektně zastavil přímo před vchodem do koleje, holky vyběhly, nahrnuly se kolem nás a vřískaly: „Tohle je nejkrásnější vozejček na světě!“

Nějaký stín přejel ze mě na mříž balkónku a zmizel. Otočil jsem hlavu, ale nic jsem neviděl. Projel mnou jakýsi nepojmenovatelný neklid. Vstal jsem a šel do pokoje. Nancy ležela v posteli s rukama za hlavou.

„Podívejme se,“ řekl jsem a zazubil se. „Co tam děláš?“

Na jejím drobném srdcovitě vykrouženém obličeji už zase dominoval ten výraz lítostivé rezignace a mlhavé prosby: „Jen si tak přemýšlím.“

Posadil jsem se k ní na pelest postele. „Proč jsi mi neřekla?“

„Co jsem ti neřekla?“

„Že už jsi vykoupaná.“

„Víš“ – pokrčila rameny – „já jsem nechtěla nic pokazit…“

„Co pokazit?“

„Víš, já jsem si tu chtěla na chvilku jen tak lehnout a všechno si rozmyslet.“ Zakvedlala se pod přikrývkou, jako by se zavrtávala hlouběji do nějaké nory. „Co všechno teď budeme dělat. Jak na to stačíme. Všechno, úplně všechno bude ode dneška jiné.“

„Máš pravdu.“ Touží po tom zachovat tuhle chvíli co nejdéle, jako když člověk zadrží dech a nepustí, dokud nezačne ztrácet vědomí. To jsem chápal a měl jsem ji za to rád. Ale nechtěl jsem to teď. Ne v téhle chvíli. Přejel jsem prstem křivku jejího krku. „To víš, že si o tom promluvíme. Až na to bude čas.“

„Já jsem jen myslela, že bychom měli –“

„Všechno má svůj čas, miláčku. Teď – teď je čas na jiné věci.“

Políbil jsem ji, zlehka a něžně. Měla plné, pevné a hezky vykrojené rty: znovu jsem si připomněl, jak jsou drobné. Přejela rukama výš, k temeni mé hlavy, takovým nesměle laskajícím pohybem.

„Už jsi v pořádku?“ zašeptal jsem.

„Ano – už je mi dobře. Nevím, co to na mě padlo.“

Rychle jsem se začal svlékat a automaticky jsem věci z kapes vyndával na prádelník. Náprsní tašku, pár drobných, nůž, klíče od Císařovny. O skleněnou desku zazvonila mušlička zavinutce.

„Co je to? Co je to?“ přiškrceně volala Nancy.

„Mušlička pro štěstí. Dala mi ji Chris, než jsem šel na frontu.“

„Aha.“ Za chvíli odměřeně dodala: „Doufám, že jsi tu hloupost netahal celé ty čtyři roky s sebou…“

„Ano, měl jsem ji s sebou,“ odpověděl jsem.

Lampička u postele zhasla. Překvapeně jsem se obrátil. Z balkónu proudilo do pokoje modravé světlo s kovovým nádechem.

Nahý jsem vklouzl k Nancy. Měla na sobě dlouhou noční košili, která ji celou zahalovala – další překvapení, počítal jsem s určitostí, že bude taky nahá.

„To není fér,“ pokusil jsem se zažertovat, „jsi zavinutá jako mumie!“

„Hm, to se nedělá, viď?“ úsečně se zasmála. „Tak počkej.“ Posadila se, vysoukala se z košile a zaklonila hlavu. Její drobná kulatá ňadra byla bílá jako mléko, hladká jako alabastr a pod mojí rukou jakoby poprášená. I takhle byla Nancy jako ze škatulky! Všechno na ní bylo vymydlené, vymáchané a zapudrované, postrádal jsem ten příjemně dráždivý, pach těla, tu pronikavou vůni ženství. Políbil jsem ji na krk, pak jsem po klíční kosti přejel k jejím ňadrům, vzal jedno něžně do úst a cítil, jak se bradavka nalévá z nečinně spícího poupěte v drobný útočný kužel. Nancy začala sípavě oddychovat a její dech se zrychlil – učinila sotva znatelný pokus o protest, náznak jako by se chtěla odtáhnout, ale hned toho nechala a vyšla mi vstříc hebkým nervózním pohupováním.

„Ty jsi moje krásná holčička,“ šeptal jsem a hýčkal jsem ji.

„Víš, že máš hezounké tělíčko, Nancy?“

„Tohle je naše velká chvíle – naše první opravdové setkání,“ šeptala přidušeně, „viď, že je to tak. Tohle je poprvé, miláčku.“

„Jak myslíš.“

„Počkej, já to myslím úplně vážně – já to tak chci.“

„To víš, že jo, moje malá.“ Když to tak chce, nic proti tomu. Místo toho zoufalého splynutí u jezera při té smutné příležitosti… tohle bude naše první opravdové milování. Budiž. Její pevné drobné tělo se ke mně vzepjalo, cítil jsem její hladké bříško, důlek její pánve, cítil jsem, jak v ní narůstá touha a jde mi vstříc. Ženské tělo je hlubina záhady i rozkoše! Odhodil jsem pokrývku, v tom namodralém světle jsem si nad ní klekl, zlíbal jí bříško, stehna a něžnými doteky jsem si hrál s jejím hedvábným kožíškem a s těmi nejkřehčími květinovými plátky, jaké znám, opatrně jsem jí vsunul ruce pod kulatý zadeček a zdvihal ji jemně k sobě, abych ji vedl k onomu gejzíru radosti, v němž všichni milenci –

„Ne!“ vzlykla Nancy, plakala celou tu dobu. „Ne, nech mě co to děláš –?“

Vytrhla se mi, prudce oddechovala, jednu ruku měla zaťatou a druhou se přikrývala. „Co se to s tebou děje –?“

Složil jsem ruce na stehna. Zmocnila se mě panika a ochromeně jsem na ni zíral. Má strach – Bože můj, ona má pořád ještě strach. Ale ne, to je ještě něco jiného. Ona –

„Nancy –“

„Uvědom si laskavě, že už nejsi v Evropě, že tu nemáš nějakou tu svoji prodejnou italskou děvku… já jsem tvoje žena, tvoje žena! – rozumíš?“

Popadl mě vztek a současně na mě padl strach a výčitky svědomí – nevěděl jsem kudy kam. Nancy vypadala zlověstně. Na tváři se jí usadil uzavřený, odhodlaný a nesmiřitelný výraz.

Vykoktal jsem: „Nancy, já tě mám rád –“

„Ty mě máš rád! Tomuhle ty říkáš láska? Vždyť to je – vždyť je to hnusný!“ Vykřikla a přitáhla si košili k tělu. „Je to sprostý a nechutný!“

„Jak můžeš říct –“

Popadla negližé a vyskočila z postele. Natáhl jsem za ní ruku. „Nan, poslouchej mě chviličku – Nan, prosím tě –“

„Ne! Dej mi pokoj, nech mě!“

Letěla do koupelny, práskla za sebou dveřmi a otočila klíčem. Bylo slyšet splachovadlo a vzápětí naplno puštěná sprcha.

Tak hnusný a nechutný! Ne, to není pravda, takhle to není. Jenže jsem začal pochybovat, jestli o tom svou ženu dokážu přesvědčit. Jak na mě ječela a v očích měla strach, zlověstnou hrůzu… musím to zkusit, samozřejmě že to ještě zkusím, ale něco mi říkalo, že ani pak to nebude to pravé.

Došel jsem ke dveřím koupelny, zlehka jsem na ně zaškrábal a řekl: „Nancy! Nancy, prosím tě mi otevři a poslouchej, co ti chci říct…“

Ani náznak odpovědi. Sprcha pořád cákala, puštěná naplno. Oblékl jsem si župan, vyšel jsem na balkón a sedl si tam. Orchestr dole právě hrál Hvězdný čas ve staré úpravě Glenna Millera.

Uvědom si laskavě, že už nejsi v Evropě…

No ovšem, domácímu obyvatelstvu se dostalo poučení, že my, co jsme se vrátili z fronty, jsme posedlí sexem. Varovné hlasy vykonaly své. To není pomluva, ale skutečnost, že v Senátě vystupovali stříbrovlasí řečníci a naléhali na vytvoření tak zvaných „Demilitarizačních středisek“, kde ti nejnebezpečnější – tedy – rozumí se – ti nejvýbojnější – by mohli být – tedy řekněme mohli by se podrobit jisté kúře, než budou vyřazeni z armády. Před mnoha lety se strýček Dick jednou zmínil o okupační armádě na Rýnu v tom smyslu, že většina vojáků se tam nakazila syfilidou – dodnes si pamatuju, jak při tom hrozném slově ztišil hlas – museli tam zůstat a podrobit se zdlouhavému a bolestivému léčení rtutí. A teď, o jednu válku později, zavlekli vykutálení synové Ameriky domů něco daleko nakažlivějšího, zamořili naše puritánské břehy smrtelnějším nebezpečím – přivezli s sebou vzpomínky ze Středomoří, vzpomínky na blaženost nalezenou v přečetných domech lásky.

Abbracciami, amore.

Jazzband skončil. Loučení a smích se přelil na parkoviště za terasou a po chvíli utichl. V dolním křídle postupně zhasínala světla. Nad korunami borovic visely v teplé noci pozdního léta hvězdy jako hebká kulatá stínidla a za nimi se ve vzepjatém oblouku táhl nekonečnem bělavý prach Mléčné dráhy. Hleděl jsem na ni v malomyslné rozmrzelosti a myslel na Chris, stála u toho improvizovaného dřezu s rukama podél těla a plakala. Vzpomněl jsem si, jak mluvila o tom, že ze správných pohnutek vyjde někdy úplně nesprávná věc. Mýlila se. Já to udělal přesně naopak a nedopadlo to o nic líp.

6.

Co říct o manželství? Řada srážek, šrámů a usmiřování. Duch, nikoli tělo, činí manželství trvalým. Čas všechno zahojí… Proč lidé, kteří vymýšlejí průpovídky, jsou vždycky tak trapně absolutističtí? Není to tak! Čas zahojí jen některé rány, jen tolik, abychom se naučili začínat pořád znova, vracet se k příjemným stránkám života, ale být přitom jaksi neustále ve střehu.

Samozřejmě že jsme se usmířili. Co jiného se taky dalo dělat? Nancy byla chladná, odmítavá a uražená. Vzal jsem ji do náručí a řekl jí, že mě hrozně mrzí, jestli jsem ji urazil, že jsem to tak na mou duši nemyslel, že jsem chtěl, aby byla šťastná, a netrvalo dlouho, dala se do pláče a přiznala, že ji to taky moc mrzí, a pak už začala být naměkko a zkroušená a později i plaše horoucí. Milovali jsme se spolu – dá se tomu tak říct. Po čase se zdálo, že ji milování těší – aspoň jsem si myslel, že to tak je. Nikdy to pro ni nebyla radostí překypující oslava, ale aspoň projevovala ostýchavou žádostivost. Ovšem nic naplat, cosi se mezi nás postavilo s konečnou platností, jako když se s rachotem stáhne železná roleta italských obchůdků, a nic už nemohlo být jako dřív. Tím jsem si byl jist. Před svatbou měj oči otevřené, po svatbě je přivři. Další moudrost. Přesvědčil jsem se, že ta první polovina je určitě pravdivá.

Přesto jsem na podzim vzal své věci pořádně do rukou. Ten syndrom vykořeněného veterána konečně odezněl, všichni jsme se soustředili na studium, mysleli jsme jen na to, abychom dodělali školu, získali diplom a začali pracovat. Moje disertační práce postupovala mílovými kroky, občas jsem míval pocit, jako by ji psal nějaký můj moudřejší a výmluvnější kolega. Dělal jsem to, co jsem si v životě přál dělat: pátral jsem proč – a list za listem jsem odlupoval ten majestátní artyčok, jemuž se říká lidská existence. Někdy mě dokonce popadla nenasytná touha dostat se až k jádru, proniknout k poznání, a držela mě tak mocně, že jsem vysedával do dvou, do tří do rána a četl a četl. Měl jsem pocit, že pronikám na neprobádaný kontinent. Oči mě pálily, hlava tupě bolela, ale nedokázal jsem se odtrhnout. Langerovi se moje práce líbila a pochválil mi ji. Střípky mozaiky začaly zapadat na svá místa. Konečně jsem vykročil vpřed.

Dokonce mi ani moc nevadilo, že bydlíme v ještě ponuřejším a zchátralejším domku v Quonsetu než Dalrymplovi. Já byl vždycky zvyklý vycházet s málem a čelit nesnázím a teď jich jen pár přibylo, nic víc. Dokonce v nás sílil příjemný pocit soudržnosti, když jsme s Nancy museli plánovat, co nakoupíme, kdy půjdeme do pradlenky a jak rozvrhneme ostatní finance, abychom vyšli. Vždyť to bylo jen na čas, a potom ukážeme světu, co jsme zač.

Jednou v listopadu, byl takový nevlídný večer s prudkými poryvy větru, jsem se vrátil domů a hned jsem viděl, že Nancy je celá nesvá a jakoby v rozpacích.

„Mám pro tebe špatnou zprávu,“ vyhrkla po krátkém okolkování. „Aspoň si to myslím. Jsem asi těhotná.“

Hluboko v útrobách jsem ucítil jakousi křeč, z níž se šířila úzkost a zmatek, a po nich zvolna nastupovalo tiché vytržení. Vzal jsem ji za ruce. „Nan, ty moje malá,“ zašeptal jsem.

„Myslela jsem, že to bude v pořádku. Že se to jen trochu opozdilo.“ Zhluboka si vzdychla a zase se tak sesypala. „Nemělo se přece nic stát.“ Nechtěla žádnou ochranu, dávala přednost rytmům měsíčního cyklu, což mě osobně hrozně překvapilo, a teď obviňovala sebe. Pocit bezprostřední odpovědnosti za otěhotnění prodělal za posledních pár let podivuhodnou proměnu – před válkou celé to břímě zcela nespravedlivě leželo na muži a teď, rovněž zcela nespravedlivě, leželo na ženě. Byl bych se skoro vsadil, že zahrabán mezi tlustými svazky v univerzitní knihovně už teď sedí nějaký přičinlivý sociolog a na základě tohoto zjištění smolí předpověď nového rozkvětu matriarchátu.

„Vždyť taky je všechno v pořádku,“ odpověděl jsem. „Je to báječná novina.“

„Nechtěla jsem ti nic říkat, dokud si nebudu jistá. Nechtěla jsem ti přidělávat starosti, zvlášť teď.“ Malomyslně pokrčila rameny. „Taky to ještě mohlo počkat.“

„Nemluv tak, holčičko moje.“ Ten pocit vytržení se dral na povrch – najednou jsem byl rozjásaný, nezdolný, příkladný otec mnoha pokolení. „Vždyť to je skvělá novina, bezvadná, na mou duši!“ Objal jsem ji, ale ona se zas tak schoulila, odtáhla a se slzami v očích se na mě usmála.

„Ty jsi hrozně hodnej, Georgi. Opravdu!“

„Abych nebyl!“

„Jak to všechno zvládnem s tím děťátkem…“

„Neboj, něco vymyslíme. Podívej, Chris s Dalem.“

„No právě, sám víš, jaký je na ně pohled.“

„Ale vždyť jim to jde dobře! A nám to půjde taky.“ A zase jsem ji vzal do náručí. Už léta jsem nebyl tak šťastný. „Jen si prosím tě nedělej starosti,“ napomínal jsem ji, „odpočívej a ničím se netrap, já všechno zařídím – seženu ti doktory a co bude potřeba.“

Dala se do smíchu a kroutila nade mnou hlavou. „Co blázníš, Georgi, vždyť to bude až za sedm měsíců. Ještě celých sedm měsíců!“ Upřeně se zadívala na ten kus stěny, kam jsem pověsil odrbaný mexický šátek v bláhové snaze osvěžit nějak tu místnost a současně zamezit, aby sem tolik táhlo. „Bože, to ještě bude doba.“

„Uteče to jako nic. Uvidíš!“

Ukázalo se, že to bylo právě naopak – čas se tu zimu hrozně vlekl. Nancy si našla místo v nemocnici, takže jsme dokonce mohli dávat něco stranou. Nebylo toho moc, ale něco přece... Moc se mi to nelíbilo, protože to vlastně přijala kvůli mně, jak sama často zdůrazňovala – a snažil jsem se doma pomáhat, co jsem mohl. Dal ukončil své krátké působení na vysoké obchodní jako hvězda první velikosti a odjel s Chris do Chicaga, aby se tam vážně porozhlédl po nějaké práci.

„Hlásím, Rado, že jsem připraven dobýt svět,“ oznámil mi. „Staň se předsedou správní rady,“ zavelel jsem, „shrábni pět miliónů. Hrej dál.“

„Ty z toho máš srandu,“ zazubil se, „jenže já to vopravdu roztočím.“

„Uvidíš, že se mu to povede – já myslím, že to dokáže,“ řekla Chris.

Objala mě a dala mi sbohem. Na okamžik jsem skryl svoji tvář do těch hustých měděných vlasů a zašeptal: „A tobě hodně štěstí, Chris, hodně štěstí…“

Měla pravdu – rozcházeli jsme se do všech čtyř světových stran. Terry se odstěhoval do Washingtonu jako stálý zaměstnanec Kennedyho štábu. A v dubnu vyšel Russův román.

New York zářil, New York byl svěží a překypoval životem, sebejistý a mocný. Dnes, kdy je z Manhattanu netečné, laciným pozlátkem poseté minové pole násilí, člověk se jen stěží rozpomíná, jaké to bylo na jaře roku 1947 opojným životem kypící velkoměsto! Jeho symbolem se staly malé pozlacené figurky Merkura na špičkách sloupů pouličních lamp Páté avenue – symbolem ruchu, bohatství a vzletné důstojnosti. V roce 1947 se ještě dalo zaparkovat uprostřed města, číšníci v bistrech na East Side byli zdvořilí, snažili se posloužit a jídlo bylo skvělé. Černoši a běloši spolu vtipkovali na dřevěných lavicích stadiónu Polo Grounds a v nejlepší shodě si podávali řadou pivo a párky, dvojice milenců se v pohodě procházely v Centrálním parku třeba o půlnoci, a pokud nějakého nešťastníka postihl infarkt, mohl se spolehnout, že ho kolemjdoucí chodci dopraví do nejbližší nemocnice, kde se ho okamžitě ujmou ošetřovatelé, bez sebemenších průtahů ho dopraví na jednotku zvláštní péče a na potvrzení o nemocenském pojištění ani nevzdechnou. Ach, kdeže loňské sněhy jsou…

Vystoupili jsme z autobusu a po rampě jsme vycházeli na ústřední autobusové nádraží dlouhou klenutou chodbou, z jejíhož stropu shlížejí symboly zvěrokruhu a stěny jsou pomalované veselými reklamami. Nancy se ke mně přitiskla a řekla: „A dnes si budem užívat!“.

„Ano, dnes se rozšoupnem!“ souhlasil jsem. U Vanderbiltova vchodu jsme si vzali taxík a vyrazili jsme vzhůru po Manhattanu do bytu Liz a Hugha Moncriefových. Cestou jsme prstem ukazovali na výkladní skříně a vykřikovali jeden přes druhého. New York vábil, sliboval dobrodružství, byl odměnou za dobré chování, rytmus města jako by každému vstoupil do krve. Člověk měl najednou radost, že je mladý, zdravý a přijatelně inteligentní a hlavně že má před sebou nějakých čtyřicet, padesát, možná i šedesát let odvíjejících se vpřed jako ta třída, po níž jsme uháněli. U Moncriefových nebyl nikdo doma, ale my jsme si podle Lizina návodu odemkli a pak se umyli a převlékli jako děti, když přijedou na prázdniny.

„Jak vypadám?“ zeptala se Nancy. Měla na sobě modré šaty z lehké vlněné látky v odstínu kachního peří – modrá jí vždycky slušela, šla jí dobře k očím i světlým vlasům – ovšem kolem pasu už se jí začínalo kulatit bříško.

„K nakousnutí!“

„Ne, já to myslím vážně!“ Takovým tím neoblomným pohledem se prohlížela v zrcadle se zlatým rámem nad Liziným toaletním stolkem. „Když bereš v úvahu, že jsem těhotná ženská.“

„Budeš rozhodně host, který se nejvíc čeká.“

„To jsou vtipy!“ Ale zasmála se. „Kdybych aspoň neměla pocit, že tak hrozně vypadám.“

„Všechno si jen namlouváš. To dělá to bříško! Pojď, vyrazíme pozdravit vznešenou společnost.“

Důvodem našeho příjezdu bylo vydání knihy Pět set palců pod. Russův román měl úspěch zaručený – lépe řečeno vydavatelé měli oprávněnou jistotu, že nepropadne. Kritiky, které vyšly ještě před zveřejněním díla, byly velmi kladné a daly se čekat ještě lepší. „Kniha zachycuje strach i obrovskou odvahu, na níž stála naše slavná námořní vítězství v Pacifiku. Prostí námořníci jsou líčeni s výtečným humorem a neobvyklým porozuměním“… „Od dob Remarquea a Barbusse nenapsal nikdo tak přesvědčivé scény z bojiště“… „Hrůzný, bez příkras, líčí brutální pravdu“… „Currier se jediným skokem zařadil do vznešené společnosti Conrada, Melvilla a Stephena Cranea…“ Tyhle úryvky si pamatuju dodnes.

Jean-Jeanovi, který jako první z Pistolníků vykročil do údolí stínů – tak znělo věnování a i to sedlo a bylo na svém místě. Russ mi měsíc před vyjitím půjčil korekturu a já jsem četl do pěti do rána, dokud jsem ji nepřečetl, ačkoli jsem riskoval, že N ancy zas bude protivná a já nebudu ráno stát za nic. Bylo tam hodně vlastních zážitků, znal jsem je z jeho dopisů, ale daleko víc si vybájil. Ovšem válka, ta byla všudypřítomná, byla ve všem, přesně tak, jak jsme ji viděli, zažili a prožívali. Když jsem došel k závěrečné scéně, neubránil jsem se slzám, brečel jsem pro ty nenahraditelné ztráty, zoufalá rozhodnutí, umírání nevinných…

Oslava se konala v reprezentačních místnostech vydavatelství Aurora. To ještě byly doby, kdy se vydání významného díla oslavovalo. Tenkrát se o románu nemluvilo jako o „zboží“, jako se to dělá dnes, rozhodně ne na Východě USA. Tehdy ještě panoval všeobecný názor, že kniha je pro lidi potěšením a potřebou a že dobrá kniha opravdu něco znamená, protože může změnit celý náš život… V tom roce navíc nakladatelství mezi sebou ostře soupeřila ve snaze vydat nejlepší válečný román. Šlo o to získat autora naší genegerace, který by si svým dílem vydobyl nesporné místo po boku Tolstého, Cranea a Hemingwaye. Nakladatelství Aurora bylo přesvědčeno, že ho našli v Russellu Currierovi.

Když jsme dorazili na místo, bylo už setkání v plném proudu. Dlouhé místnosti byly posety hlučícími skupinkami návštěvníků, od nichž se při výbuchu veselí tu a tam odlepovali jednotlivci, jako by smích vyvolával jakousi odstředivou sílu, která je odmrštila, aby v následujícím okamžiku byli pohlceni jinou hlučící buňkou. Byl tam slavný kritik Bernard de Voto, jehož úsečný smích zněl jako štěkání, i známý Thomas Heggen. Poznal jsem taky spisovatele Johna Herseyho, tvářil se slavnostně a slušelo mu to, bavil se s Bricem Sevareidem, který vypadal velmi neslavnostně, ale slušelo mu to ještě mnohem víc. Zahlédl jsem jemnou posmutnělou tvář lrity Van Dorenové a taky Virginii Petersonovou, hrdou a pánovitou jako mořský orel. John Horne Burns, jehož válečný román právě vyšel, se bavil – anebo spíš poslouchal, co mu se vší vervou vykládá zasmušilý Gore Vidal, který vychrlil svůj válečný román (jak tvrdily zlé jazyky) dřív, než válka doopravdy začala. Byl tam i sebejistý Cass Canfield zabraný v rozhovor s Lewisem Gannettem z deníku New York Herald Tribune. Na Orvillu Prescottovi bylo vidět, že takovéhle dýchánky nemiluje – stál opodál s přísnou tváří, nade vše povznesený – přesně jak si člověk představuje kritika z Timesů.

A taky tam byli hosté, které jsem nedokázal nikam zařadit a nikdo z mého okolí nevěděl, odkud se vzali – nervózně těkající muži v sakách ze surového hedvábí a s kravatami Sulka. Kouřili tenké popelavě šedé doutníky a byli výrazně opálení, ačkoli sotva začalo jaro, a jejich partnerky byly doslova vyzáblé, příliš okázale nastrojené a přes příliš nalíčené. Jejich nervózní energie byla takřka hmatatelná.

Uprostřed tohohle hemžení stál Russ v tweedovém saku a kordových kalhotách jako mladý vítězný dobyvatel a zdravil se s příchozími s neokázalou srdečností. Chris s Dalem se sem z Chlcaga nedostali – Dal poslal náhradou ozdobný telegram s patřičnou gratulací – zato Terry z Washingtonu dokonce přiletěl. Byla tam Sheila překypující nadšením, později přišla Liz, bez Hugha, neboť ho zdržela nějaká schůze, a taky Fletcher, který na základě svých znalostí japonštiny získal velmi slušné místo v týdeníku Time, v redakci pro Dálný východ. Přistoupil k nám Norris Lydecker, vydavatel Russovy knihy, a Russ nás představil.

„Jedině Georgovi máme co děkovat, že se to dnes koná!“ zvolala rozzářená Sheila. „To on dokázal Russe donutit, aby od psaní celý rok ani nevstal.“

„Prosím tě, Sheilo,“ bránil jsem se.

„To je fakt!“

„Před válkou jsem ho občas péroval, to je pravda,“ dosvědčil jsem Lydeckerovi, „ale na tomhle románu pracoval jako ďas sám od sebe – naopak jsem ho od psaní nemohl dostat.“

„George, to je dynamo pistolníků,“ dodala Sheila. „Jistě už jste o nich slyšel.“ Lydecker přikývl. „Víte, George je zkrátka naše – vy byste to asi nazval svědomí.“ Uličnicky na mě mrkla. „Ten nás střeží, abychom nesešli z cesty pravé.“

„Vy jste prý taky orientován vědecky, jak mi bylo řečeno.“ Lydecker byl vysoký člověk s kostnatým obličejem, mohutným prokvetlým obočím, pod nímž mu v očích seděl sarkastický pohled. V ústech držel nezapálenou dýmku. „Russ tvrdí, že jste mnohem víc sečtělý než on.“

„Kdepak – to platí jen o historii.“

„Ale zapisoval jste si taky spoustu literárních přednášek.“

„Ano. Považoval jsem to za nutné.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Podle mého názoru se lidé chovají zpoloviny podle své dosavadní zkušenosti a zpoloviny podle toho, co četli.“

„Vy věříte, že literatura vytváří jakési duševní podnebí?“

„Tak nějak.“

„Chcete jít učit?“

„Ano.“

„O práci v nakladatelství jste nikdy neuvažoval?“

„Ne, nikdy,“ odpověděl jsem.

„Je to perspektivní oblast“ Spící dýmka se přesunula z jednoho koutku úst do druhého. „Až se nám dnešní konjunktura rozjede naplno, učebnice se začnou množit jako houby po dešti, ale na dobrého redaktora vysokoškolských učebnic člověk často nenarazí.“

Chvilku si mě ještě prohlížel a sykavě potahoval z prázdné dýmky. „Byla by to zajímavá práce, Virdone. Vy se vážně chcete mořit u tabule v nějaké zatuchlé posluchárně?“ V tu chvíli se u nás objevilá pohledná žena v bezvadně střiženém béžovém kostýmku a objala ho. „Marya, to jsem rád, že jsi přišla!“ „Tohle by se vám v posluchárně nemohlo stát,“ mrkl na mě. Žena nepouštěla jeho ruku. „I finančně je to mnohem atraktivnější. Rozmyslete si to, Virdone.“

„Rozhodně o tom budu přemýšlet, pane Lydeckere,“ řekl jsem. „Chci od života všechno, co mi může dát.“ Se smíchem jsem se od nich odvrátil – a můj pohled padl přímo do očí Kay Maddenové.

„Georgi! To je setkání…“ naklonila se ke mně okázale sebevědomým způsobem a políbila mě na tvář. Měla na sobě šaty z kravatového hedvábí v barvě šampaňského, ušité podle poslední módy – Liz nás poučila, že je to kreace módního návrháře Diora, jehož hvězda tehdy začala vycházet – úzký pás, sukně dlouhá zvonová, měkce splývavá ramena: celková silueta působila velice žensky a měla lahodit oku po tolika válečných letech, kdy se šily ponejvíce uniformy. Nádherné zlaté vlasy měla stažené v lesklý uzel měkce stočený na krásné šíji. Nemusím jistě zdůrazňovat, že vypadala oslnivě – jako vždycky. Vítězoslavně se usmívala. V tu chvíli jsem si uvědomil, že mě pozoruje už delší dobu a teď vidí stopy zděšení, které na mě padlo, když jsem si jí všiml. Člověk nemá mít upřímnou tvář, na níž se všechno pozná, už v dětství by ho měli tenhle výraz odnaučit: v dospělosti ho totiž taková tvář přivádí jen do nesnází.

„Bixi,“ představovala mě, „tohle je George Virdon, bydlel s Russem na Harvardu v jednom pokoji. Georgi, ty se na Bixe Baxtera jistě pamatuješ, ne?“

„Jak bych se nepamatoval,“ nutil jsem se do srdečného tónu a stiskl podávanou ruku. „Viděli jsme s Nancy Sarabandu uváděnou v Bostonu.“

„To byl hrozný týden,“ řekl Baxter, ale usmíval se. Připadal mi vyšší a mohutnější, než jak jsem se na něj pamatoval. Ten štvaný o’neillovský pohled ztratil, jen tu a tam se mu v očích neklidně zablesklo. Za války se mu dařilo. Na Broadwayi mu hráli dvě nové hry, obě vyslovené trháky, za jednu – nějakou slátaninu z války – dostal Pulitzerovu cenu. V mezidobí napsal scénář k dokumentárnímu filmu o generálu Bannermanovi, o němž se tvrdilo, že to je svým způsobem dílo klasické. Já o tom měl své pochybnosti. Ovšem já jsem se na to šel podívat předem zaujatý – jako většina lidí, kteří sloužili v armádě, choval jsem poťouchlé podezření, že Noel Baxter by nikdy neměl šanci získat postavení, jemuž se těšil, kdyby nebyl se svým déčkem skončil jako škrabák v teplíčku, zatímco skuteční američtí dramatici mladší generace uplatňovali svůj talent v bombardérech a při čištění minových polí…

„Ty nevíš, Georgi, že se nesluší připomínat dramatikovi, že je ho hra měla premiéru jinde než v New Yorku?“ se smíchem mě napomenula Kay.

„Aáá – promiňte,“ omlouval jsem se Baxterovi, ale vtom už ho oslovil někdo jiný a dali se spolu do řeči. „Co se dá dělat,“ obrátil jsem se na Kay, „nakonec to dobře dopadlo.“

„To je tvoje filozofie, Georgi? Dobrý konec vše napraví –“

„Někdy.“

„Kdy my jsme se naposled viděli? Kde to bylo? – V Paříži?“

„Ve Vouziers,“ opravil jsem ji. „Na jednom poli nedaleko Vouziers. V oblacích prachu.“

„Vážně?“

„Na sto procent. Zvedly se tvým přičiněním, když ses na svém triumfálním tažení přiřítila se svým doprovodem do našeho tábora.“

„Ty máš neuvěřitelnou paměť!“ Dokonalým obloukem zubůstiskla spodní ret. „Napadlo mě, že se tu setkáme.“

Usmál jsem se. „Tuhle příležitost bych si nenechal ujít za nic na světě.“

Natočil jsem se celou šíří těla zády k Russovi – přesněji směrem, kde jsem si myslel, že stojí: instinktivně jsem toužil izolovat ji od něho, třeba vlastním tělem. Vím, že to zní směšně, a taky to byla hloupost, ale tak to v životě chodí. Kay si mého manévru samozřejmě všimla, protože té nikdy nic neujde. Viděl jsem, jak se měsíčky v koutcích jejích úst napjaly a ihned uvolnily a ve světlých očích se jí zablesklo. Pokračovala v rozhovoru:

 „Pověz mi, jak je s tebou.“

„Celkem není co,“ odpověděl jsem. „Pořád ještě chodím do školy, i když tentokrát už snad ten diplom nemám daleko. A pořád se řídím rozkazy. Na víc nemám – jak jsi jednou sama konstatovala.“

„To není pravda…“

„Ale je, opakuju tvoje vlastní slova.“ Začal jsem se bavit.

„A co ty? Točíš nějaký nový film?“

Zavrtěla hlavou a vzala si pití od procházejícího číšníka. „Ne, dělám teď s Lee Strasbergem v Hereckém studiu. Něco se mi rýsuje na léto v divadle na Cape Codu.“

„Tak vida, návrat do rodného hnízda!“

„Tak nějak.“

„A jak se vede tvému manželovi? Ještě tak srší mladickou energií?“

„Bože, Georgi, ty jsi sto let za opicema!“ V koutcích úst se vyhouply měsíčky. „My jsme se přece loni rozvedli.“

„Promiň. To je mi líto.“

„Není proč.“

„Jak myslíš.“

Po pravdě řečeno to pro mě nebyla taková novina. Hádky a ochladnutí citů mezi Tommy Bucklerem a Kay Maddenovou byly v určitém období vodou na mlýn pisálků do společenských rubrik. Kay prohlašovala, že Tommy se staví proti tomu, aby dělala kariéru, a že ona bere podřadné role jen proto, aby mu vyhověla. Buckler ve vzteku trousil narážky na špalíry dalších mužů kolem své ženy a na výlety do Las Vegas v nejnepřijatelnější dobu.… Strýček Dick vždycky říkával: Vyptávat se začínej otázkou, na kterou znáš odpověď, tak se dozvíš o dotázaném nejvíc. Jestlipak měl pravdu? Asi měl. Já například už jsem se začínal slušně bavit. Kay mi zasadila ránu, ale já taky začínal bodovat.

Tahle výměna rolí mě hřála u srdce. Amerika je, přece jen jedna veliká houpačka. V celé světové historii nebylo nic podobného, dokonce ani v dobách, kdy na královských trůnech seděli slavní despotové. Před třemi léty byl Russ lidskou troskou na propoceném nemocničním lůžku – jednou z tisíců – a Kay zářící kometou, při jejímž zpěvu slintali blahem statisíce amerických vojáků od Neapole po Liége. Teď ovšem byl strýc Lorenzo v Pánu – udusil se soustem „filet mignon“ při nějakém banketu (to si fakt nevymýšlím) – oba filmy, které natočila, absolutně propadly a žádná společnost nebyla ochotná nahrát s ní desku. Kometa padá, drží se už docela nízko nad obzorem – a z Russe se stává nejuznávanější z našich seriózních válečných romanopisců… Do vzpomínání se přimísily další výjevy z toho prašného odpoledne u Vouziers, Ramseyho sázka, Opp… pokušení bylo příliš silné… Anebo jsem se jen pokoušel něco v sobě přehlušit?

Člověk vždycky dělá chybu, když se pase na cizím pádu. To nikdy nedopadne dobře. Nejsnáze tak vyvolá pomstychtivý hněv bohů…

„Zato ty ses odhodlal a udělal to, viď!“ popichovala mě.

„Co jsem udělal?“

„Strčil hlavu do chomoutu.“

„Jak to víš?“ překvapilo mě. Možná že si všimla kroužku na mém prstě, ale dost jsem o tom pochyboval, protože jsem podle svého zvyku držel sklenici v dlani – tuhle manýru jsem odkoukal od Jean-Jeana.

„Lehko.“ Už zase byla na koni. „Podle toho, jak tě Nancy jmenuje se tak, že? – sleduje přes celou místnost. Pro takový pohled je jediné vysvětlení. Říká se mu majetnický. Nicméně gratuluju,“ dodala poťouchle. „Mě jsi ovšem převez.“

„Neříkej!“

„Ale jo – byla bych se vsadila, že uženeš Chris Farrisovou. Mimochodem – jsou tady? Chris s Dalrymplem?“

„Ne, nemohli se uvolnit. Bydlejí teď někde u Chicaga.“

„To je škoda, ráda bych je viděla. Ale zpět k našemu tématu – když ti tam ujel autobus, počítala jsem, že se z tebe stane zapřisáhlý starý mládenec.“

„Chceš říct, že Horatiové se nežení.“

„Pochopitelně – na ženaté už není takové spolehnutí.“

Určitě vyčkávala, až se jí uvolní cesta. Ta si pane uměla věci načasovat! Ale to se opakuju, o téhle její přednosti jsem se zmínil už několikrát. Navíc měla zvláštní schopnost hledět člověku přímo do očí a současně sledovat pohyb v celé přeplněné místnosti. Zasmála se tím svým třepotavým smíchem a zničehonic se šikovně vyklonila stranou přesně ve chvíli, kdy se Baxter odporoučel, o krok postoupila a tím mě víceméně vytlačila z místa. Ustoupil jsem. Russ se právě s někým loučil – tu tvář jsem určitě někde viděl, možná v Lifu anebo v Saturday Review – otočil se a jeho zrak padl na Kay. Viděl jsem, jak mu tuhne obličej temnou vášní italského temperamentu, rty se pootevírají… na vteřinku mu nepřítomně plavaly oči jako člověku, kterého zasáhla zbloudilá kulka.

V následujícím okamžiku vzplály zoufalou touhou, kterou jsem tak dobře znal, Russ se usmál a řekl: „Nazdar, Kay.“

„Nazdar, Russi. Už jsme se dávno neviděli.“

„Moc dávno, viď!“

„Nedovedu si ovšem představit skvělejší příležitost k našemu setkání!“ Protáhla se kolem mě, jako bych byl vzduch. „Je tu taky Bix. Pojď, ať ti dá své požehnání.“

„Aá, Currier,“ hlaholil Baxter. „Upřímně gratuluju.“

„Děkuji. Moc si toho vážím, že jste přišel.“

„Potěšení je na mé straně. Opravdu se vám to povedlo, kniha se čte jedním dechem.“ Baxter zářil, jak jsem ho ještě neviděl. „Máte už smlouvu na scénář?“

„Dostal jsem pár nabídek, ale nic definitivního.“ Russ byl najednou celý nesvůj a jakoby vyvedený z míry. Na mysli mi vytanulo odpoledne, kdy padl Pearl Harbor, ten veliký dům v kalifornském stylu, kde tolik táhlo, a jak tam bouřkové mraky visely nízko nad zálivem.

„Nesmíte to uspěchat. Počkejte si, až vlna nadšení bude po řádně vzedmutá, a vyrazte z toho, co se dá. Válka bude ještě hezkých pár let kasovní záležitost, v tom se myslím nepletu.“

„Máte pravdu.“ Russ krátce přelétl pohledem na mě, ale ihned se vrátil ke Kay. Kruh kolem něho neřídl. Stál tam Charles Jackson a ta spisovatelka, co napsala Věčnou ambru, redaktor, který pracoval na Memoárech Hecate County a sám Pámbu ví kdo ještě. Bylo to opojné, přehnaně veselé a unavující, všichni jsme moc mluvili a ještě víc pili a slibovali si, že se budeme navštěvovat s lidmi, které jsme viděli poprvé v životě, a bylo nanejvýš pravděpodobné, že se s nimi víckrát nesetkáme.

Nakonec se společnost rozešla a nás pár – včetně Kay Maddenové – se v lahodně vlahém dubnovém podvečeru vydalo po Páté avenui k výkladu Scribnerova knihkupectví, kde se román Pět set palců pod tyčil ve třech úctyhodných pyramidách po dvaceti výtiscích na pozadí mnohonásobně zvětšené fotografie z přebalu. Bylo to nádherné, nejlepší obálka, jakou kdy Salter navrhl: Po pás nahý námořník se zběsile vrhá k dělu v mléčně namodralém šeru korditových výparů… Teprve při podrobnějším zkoumání člověk zjistil svůj omyl: ta atmosféra byla daleko hustší než se zdálo na první pohled, mnohem tíživější – byla to voda, ta scéna se odehrávala pod vodou, loď se potopila a námořník je v ní uvězněn, oči nevidomě vyvalené, vlasy mu plavou, paže nadnáší protékající proud. Jeho gesta neřídí urputnost boje, ale odevzdaný spánek smrti. Jako to má Shakespeare: „Pět set palců pod hladinou tělo tvého otce tlí, z kostí korály se vinou…“

„Tak co, co, co? Co je tady takovejch knih?“ hlučně se domáhal Terry. Nebyl opilý, jen to hrál – od té doby, co pracoval ve štábu Kennedyho, úplně přestal pít. Možná taky, že při pohledu na tu obálku úplně vystřízlivěl a nechtěl aby z něj všechna sváteční nálada vyprchala. „Jak si je můžou lidi koupit, když jsou ve výkladě?“ Namířil prstem do tří zvětšených P na přebalu, jako by je odrovnával na střelnici. „Panika – představivost – přátelství,“ prohlásil, zamířil a stiskl palec jako spoušť. „To je v kostce celá historie lidstva.“

„Víš, že tohle bych byla od tebe nečekala?“ dobírala si ho Sheila a Liz věcně dodala:

„Chtělas říct, že vynechal parádu.“

„A co teprve plodnost,“ připomněla Nancy.

„Bože můj, ty nedokážeš myslet na nic jinýho!“

„Kdybys byl na mém místě, nevedlo by se ti líp.“

Chechtali jsme se a křičeli jeden přes druhého, až na Russe. Prohlížel si ty modré pilíře knih s jakýmsi bojácným zaujetím a v měkké záři reflektorů z výkladní skříně se mu leskly oči. Tak dlouho a tak často snil o tomhle okamžiku – a teď je to tu, ač je to k nevíře, jeho sen se splnil, kniha, která ho v pyramidách vysoko převyšuje, je jeho kniha a příští týden se on účastní „setkání autora s kritiky“. Tohle a ještě daleko víc věcí se týká jeho, ne, tomu nelze uvěřit. „Co oči se perly stkví…“

„Neboj se, nezmizí,“ zazubil jsem se na něj.

Sjel ke mně pohledem, ale na jeho tváři se neobjevil ani náznak úsměvu.

„Škoda že to nevidí Chris.“ Neměl jsem v úmyslu to říct, anebo možná měl, to už je jedno – prostě mi to ujelo. Prudce kývl a polkl, ruce vražené hluboko v kapsách. Vtom mi všechno došlo. Ten postoj nezvyklého ostychu, to nebyla upřílišněná skromnost, ale pustošivý strach – vyskočil obkročmo na tygra a nemá tušení, kam ho nese a bude-li vůbec moct seskočit a vyváznout se zdravou kůží. Co by zašlo, na něm není, vše se v divné skvosty mění.

„Je to skvělý román, Russi,“ hučela do něj Kay. Dychtivě se k ní obrátil. „Líbilo se ti to? Fakt?“

„Na mou duši.“ Kývla hlavou a na tváři se jí opjevil proslulý vyzývavý úsměv. „Člověka to strhne velikostí hlubokého prožitku – a ty milostné scény se čtou jedním dechem. Bude z toho senzační film! Koho si představuješ v titulní roli?“

„Fondu, to je bez debaty!“ vyprskl Terry. „A John Garfield s Danem Andrewsem budou hrát ty dva věrné kámoše.“

Kay se ušklíbla. „Já to myslím vážně. Russ se stane autorem naší generace.“

„Fakt si to myslíš?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Ty ne? Chceš mi tvrdit, že jsi v něj ztratil víru, zrovna ty…“

„Víš, já si vzpomínám, jak jsme jednou v noci – hustě tehdy sněžilo – jeli –“

„Proboha tě prosím, Georgi, co tě to napadlo vytahovat při takové příležitosti staré hříchy?“

„Vzpomínky nejsou nezajímavé,“ stál jsem na svém.

„Georgi, ty se mstíš. Změnil ses, hochu.“

„Já ne, Kay. Já jsem se nezměnil.“

„Tak dost – vyhlašuju příměří,“ vpadl nám do řeči Terry.

„Má pravdu, dej mi pusu, Georgi, a do smrti dobrý,“ ochotně souhlasila Kay. „George na mě má pořád ještě vztek kvůli tomu hektickému setkání za války a já se mu nedivím. Chovala jsem se nemožně, ale když se člověk dva měsíce bez oddechu vytřásá v džípech a na tancích, živí se za pochodu sekanou z konzerv a v nejnemožnější denní i noční dobu kvílí do narychlo splašeného mikrofonu, stane se z něj roztřesený uzlíček obnažených nervů…“ Roztáhla ústa do oslnivého, záměrně rozechvělého úsměvu. „Připouštím, že jsem se mýlila.“

„To snad není možné! V čem?“

„V tom, co jsem říkala o Russovi. Domnívala jsem se, že je nadaný scenárista, což ovšem byla osudná chyba. On je nadaný spisovatel a scenárista.“

Dali jsme se do smíchu.

„Jenže napsat román je víc,“ vyhrkla najednou Sheila. „Co myslíte, že je to tak? – jako třeba Chopin je větší skladatel než Hoagy Carmichael.“

„Hoagyho neshazuj,“ protestoval Russ. „Byl to náš Krysař.“

„Taky vodil do jeskyně v horách?“ zeptala se Kay.

„Ano, ale kdopak ví, co je v té jeskyni?“ Russ si prohrábl kštici a pokračoval: „Možná že děti tam jsou šťastnější než doma.“

„Určitě,“ souhlasila Kay. „Věř tomu, že jsou… Napiš nám geniální scénář,“ naléhala mazlivě. „Napsal jsi velký román, teď napiš velký film.“

„Proč ne?“ Russovy oči vzplály dychtivým pohledem, který jsem si dobře pamatoval. Mořské panny zvoní tam umíráčkem.

Lekl jsem se, zneklidněl a podíval se na Sheilu, ale ta se smála nějaké Baxterově poznámce a její smrti zasvěcený irský obličejíček vyzařoval nevinnou radost.

7.

Tak takhle to začalo zas všechno znova – zas to okouzlení nebo modloslužba či co to vlastně bylo – ten instinktivní příklon ke Kay a všemu, co ona zosobňovala, kterému se Russ neuměl a ani nechtěl bránit. Nebylo pravda, že se „z toho dostal“, to já moc dobře věděl. Byla to pouze otázka času.

Já jsem ten pravý, kdo do toho má co mluvit! Nikdo se „z toho nedostane“ – žádný z nás. Vůči těmhle věcem není nikdo imunní. Je to, jako když člověk dostane malárii a nemá chinin: záchvaty horečky přijdou, odezní a znova se vracejí – za měsíc, za rok, o mnoho let později a člověk se třese a potí stejně hrozně, jako když ji měl poprvé…

To jaro se události vyvíjely v podobných záchvatech. Samo datum, kdy kniha vyšla, 7.4.47, mohlo působit dojmem osudovosti a Russ jak známo byl nenapravitelně pověrčivý. Román se rychle vyšplhal na první příčku bestsellerů v deníku Times a držel se tam pět, devět, čtrnáct týdnů. Až na pár výjimek překypovaly všechny kritiky chválou. Na základě toho se filmová studia předháněla v nabídkách. Russův zástupce Tip Longevin si dával s dražbou filmových práv načas. Prý dokonce i Sam Goldwyn, povzbuzený čerstvým úspěchem filmu Nejlepší léta našeho života, projevil zájem.

Russovi na tom scénáři strašně záleželo, ačkoli dříve o filmu nikdy nemluvil, takže mi bylo jasné, odkud vítr vane. Hned následující měsíc zbrkle praštil se studiem a najal si byt s ateliérem na Brimmer Street, odkud je vidět na ústí řeky Charles. Najednou byl hned tu a hned zas jinde a nejčastěji se vyskytoval v New Yorku. Když ho člověk zavolal, nikdy si nebyl jistý, kdo telefon zvedne.

Taky se začal obklopovat zvláštní čeládkou, k níž mě nic netáhlo. Všichni byli vyzáblí a bledí, nosili brýle v obroučkách ze želvoviny, měli vysoká čela, na hlavě pár světlých chlupů anebo přilízané tmavé vlasy, masité rty a vyvalené oči. Byli to samozvaní avantgardní režiséři, básníci pátého řádu a bohatí mladíci, kteří vydávali zvláštní čísla časopisů k „mimořádným příležitostem“. Jejich partnerky měly vesměs hruď jako prkno, sukně na paty a zásadně chodily v sandálech bez podpatku. Pili sherry a kmínku a věčně se bavili o Reichovi. Jejich posledním objevem byla Anais Ninová. Smáli se, když se nikdo nesmál, ostentativně mlčeli a štítivě se odtahovali, když se smáli ostatní.

Asi o měsíc později jsem večer zajel k Russovi vrátit mu Císařovnu – prosil mě, abych zkontroloval svíčky a baterku, prý to nutně potřebuje. V zimě mi auto několikrát půjčil, tak jsem mu taky všechno promazal a vyměnil olej. Otevřít mi přišel jeden z těch nafoukanců, uvědomil jsem si, že je to bývalý redaktor z časopisu Advocate. Uvnitř porůznu seděly na podlaze jednotlivé postavy, pár se jich opíralo o římsu krbu a místností se nesl monotónní šum tlumeného hovoru; proříznutý tu a tam vyjeknutím chraptivého dívčího smíchu. Z gramofonu se linul stakatový vzlykot tenorsaxofonu a bublal jako široce se valící proud: Charlie Parker, jak jinak, ale tihle zasvěcenci mu neřekli jinak než „Pták“.

„Rado, to je príma, že jsi tady!“ vítal mě Russ v každé ruce sklenici. Košile mu lezla z kalhot a v obličeji jen hořel. „Pojď dál a slož se tady u krbu.“

„Nezlob se, já nemůžu,“ bránil jsem se. „Mám moc práce.“

„Práce? Práce? Co to je? Rado –“ jednu z těch sklenic mi vrazil do ruky, „neříkej, že nemáš čas připít si na rozloučenou!“

Podíval jsem se na něj. „Jak to na rozloučenou?“

Zdvihl prázdnou ruku, jako by se chystal udělit mi požehnání, rozhřešení, anebo vynést rozsudek – nedalo se to odhadnout –, ale vzápětí ji nechal klesnout před tělem a rozmáchlým gestem vyletět stranou. „Odjíždím v dál, parde. Do Země lotosového květu. Vyrážím zítra před rozbřeskem!“

„Jedeš do Hollywoodu?“

„Uhodls, Rado! A tam rovnou přes vodopád. Kay mě doprovodí do toho neposvěceného svazku...“

„To je novina,“ řekl jsem a cítil, jak mi tuhne tvář. „Tak gratuluju…“

„Počkej, Rado – to je všechno?“ Plácl mě do zad a rozbryndal přitom pití ze své sklenice. Vypadalo to na nějaký dryák. Ulízl jsem – taky že byl. „Pojeď se mnou, Rado, půjdeš mi za svědka. Já už ti do chomoutu pomoh, musíš mi to oplatit.“

„Cože? S tebou do Kalifornie?“

„Kam jinam! Na Atlantidu? Do bájného Xanadů? Co sis sakra myslel? Budu tam moc potřebovat tvoji nezdolnou morální podporu. Nedělej fóry, pojeď s náma!“

Civěl jsem na něho snad dokonce s otevřenou pusou. „Russi, já se přece nemůžu sebrat a jet do Kalifornie…“

„A co ti v tom brání – prachy? Já jich mám, že nevím, co s nima. Já tě založím.“

„Nepřichází v úvahu,“ odsekl jsem, „To dobře víš.“

Rozhodil ruce v bezmocném gestu. „Prosím tě, proč vždycky šílíš, když jde o peníze?“

„To bude asi proto, že jsem věčně bez nich,“ poučil jsem ho. „Nezlob se, Russi, ale to prostě nejde, Neříkej, že ti to není jasný.“

„Kdyby to bylo obráceně, já bych to, Rado, pro tebe udělal. Což už jsem ostatně dokázal.“

„Nezlob se, mám povinné semináře – musím dělat zkoušky. A Nancy už se to taky blíží – vždyť víš, jak na tom jsem…“

Hladina hovoru za jeho zády se vzedmula jakousi hádkou a někdo vykřikl: „Potíž je v tom, Haislipe, že u tebe se propracovali až skoro k tvému id!“

„Tak takhle to je,“ Russův obličej najednou jako by ztvrdl a protáhl se, oči mu zčernaly jako dva onyxy. „Všechna ta léta, co jsme to spolu táhli v dobrém i zlém – to byl jen výplod mé fantazie? Je to tak?“

„To není pravda, Russi – ale chápej, já tu mám práci a rodinu.“

„Aha, tak to je kvůli ní, viď?“

„Ne –“

„Podzim v jednačtyřicátém. Ten náš šílenej víkend v Brewsteru, jak jsme pak hnali do Benningtonu.“

„Russi, prosím tě, co to –“

„Víš, Rado, co je tvoje prokletí? Ta tvoje idiotská paměť! Proč ty aspoň občas nedokážeš na něco zapomenout? Prostě věci odepsat! Kdo si sakra myslíš, že jseš, že chceš lidi soudit? Můžeš ty o sobě s dobrým svědomím říct, žes byl vždycky svatej?“

„Ne,“ odpověděl jsem mu po malé odmlce a do poloviny jsem vyprázdnil svou sklenici. „Ani náhodou.“

Ozval se bzučák, nějaké pobíhání u dveří a Russův výraz se změnil. Otočil jsem se. Byla to Sheila – vytrhla se ze sevření několika těch amébovitých strašáků, vrhla se směrem k nám, ale vzápět se zarazila a začala se pohupovat na místě. Obličej bílý jako křída a v očích jí seděla zvířecí bolest. Zabodla je do Russe se soustředěnou odhodlaností atentátníka. Vtom si všimla, že tam stojím taky já.

„Tak co, Georgi! Přišel jsi pogratulovat a popřát šťastnou cestu? Anebo dokonce pojedeš s nima? Abys posloužil jako gardedáma nebo se staral panstvu o vůz?“

„Ne,“ zarazil jsem ji. „Nejedu nikam.“

„Ale to je škoda – mohla to bejt dokonalá idylka! Jeden za všechny a všichni za jednoho, co je moje, to je tvoje, to jsou přece vaše hesla, ne?“ Zuřivě nás přejížděla očima a v rukou křečovitě svírala kabelku. Byla nalitá jak zákon káže. Odmlčela se, ale rty jí poškubávaly dál. „Aha, tak ty ses zastavil popřát hodně štěstí. Nebeskou blaženost do nejdelší smrti. Vidíš, tak to jsme dva. A coby ne? Proč bysme nepopřáli? Všechno je přece ohromná recese a nejlepší muž – nebo žena – vítězí. Že mám pravdu?“

Na druhé straně místnosti se někdo uchechtl, což v napjatém tichu zaznělo jako rachot, a přidušený hlas si vzdychl: „Bože můj…“

Sheila se na podpatku otočila po hlase – řekl to Stynchon, ten bývalý redaktor z časopisu Advocate, najednou se mi vybavilo jeho jméno – a hrozivě se vrhla tím směrem. „Ty drž hubu, ty hajzle jeden!“ zasyčela na něho. „Ty se tak můžeš dovolávat Boha!“

„Sheilo, nemyslíš, že –“ začal Russ.

„Ne,“ v mžiku se otočila zpátky a na jejím křídově bílém obličeji se objevil hořký úsměv. „Ne – já nikdy nemyslím, pamatuj si to, nikdy! Já spoléhám na cit… Ale to je tobě přece fuk, tam, kam ty odjíždíš, tam se jen myslí. V Malibu ti bude blaze – tam jsou samí manekýni, s těma si budeš moct vorat, jak budeš chtít, můžeš je donutit, aby si vzájemně dělali pěkný svinstva – a až tě to unaví, klidně je odkopneš a koupíš si novou sadu. Jak snadné, že?“

„Sheilo –“

„Ale možná že jednou, ale to je malinká naděje, možná že si jednou někdo vyloví tebe a popadne tě jako svoji hračku možná že i z tebe se stane takovej panák, a to potom, Bože můj, to bude podívaná, to se nasmějem!“ Jenže místo smíchu se jí najednou oči zalily slzami. „Svatá Panno Maria, a co teprve já, jak já se budu smát, já to snad ani nepřežiju.“

„Sheilo, prosím tě –“

Ale to už byla k němu zády, prorazila si cestu mezi těmi dvěma v hale, hlasitě vzlykajíc trhla dveřmi, ani se neohlédla a zmizela. Russ se rozběhl za ní, ale já ho chytil za rameno a donutil zastavit.

„Nech ji bejt,“ řekl jsem.

Rozčileně po mně jezdil očima. „Vždyť vidíš, jak je –“

„Nech ji bejt! Už toho bylo dost! Víc než dost… Sheila má pravdu,“ pokračoval jsem. „Ty se hovno staráš, komu ubližuješ, kdy a proč. To bylo pro tebe vždycky až poslední.“

„Počkej, tohle mi vysvětlíš!“ vztekal se.

„Možná že Sheila to vidí správně, kdoví jestli jsme pro tebe něco víc než hračky, všichni, jak jsme tu. To se potom snadno odhazuje.“

„Počkej, Rado, neblbni…“ v očích se mu objevil ten zraněný žadonící výraz.

„Na co mám čekat?“

„Já za to na mou duši nemůžu,“ vybuchl přidušeně. „Já prostě nemůžu jinak. Ty to nechápeš, to je mi jasný, a nemám ti to za zlý, ale takhle to prostě je – já jsem proti tomu bezmocnej. Víš, Kay… Umíš si to aspoň představit?“

To mi dodalo! Tak tohle jsem zažil až příliš často, ale teď si nevybral šťastnou chvíli.

„– představ si, že umím,“ vypěnil jsem, „představ si, že i já, tupý hovado bez fantazie, jsem cítil přesně to, co ty. Jenže já, blbec, jsem se rozhod, že ten průser neudělám, že si nezačnu zahrávat s osudem lidí, jako by šlo o Monopoly.“ V tu chvíli jsem ho tak nenáviděl, že jsem se měl co držet, abych mu jednu nevrazil do toho jeho aristokratickýho nosu. „Představ si, že mně na lidech záleží – aspoň tolik, že jsem se rozhodl nepohrávat si s nima jako nějaký božstvo.“

„– já vím, vždycky ti ležela v žaludku,“ pokračoval zamyšleně odměřeným tónem a mně jeho prudký zvrat nečinil nejmenší obtíže, hned jsem věděl, o kom mluví.

„To si piš,“ odsekl jsem, „tu jsem prokouk. Ty si myslíš, že by byla přišla na tu oslavu, kdyby tvoje kniha nebyla trhák? To si nemaluj, kamaráde!“

„Chceš mi –“

„Já ti něco povím. Kay je ženská, která nikdy nebude spokojená. Svého druhu je první jakost, odrůda specificky americká. Ta bude věčně fňukat po něčem, co neexistuje – tráva nebude nikdy dost zelená, voda dost mokrá, však to znáš – a ty, ty budeš její soukromý nepřítel číslo jedna. Kdyby ses rozkrájel, nic jí nebude dost a ty secelej život budeš jako vůl snažit bodovat v utkání, který nemáš šanci vyhrát.“

„Neříkej,“ prohlásil upjatě, „smím se zeptat, na jakém základě stavíš tuhle skvělou expertizu?“

„Vím o tom víc než dost,“ vyjel jsem na něj, „protože jednu takovou ženskou jsem si vzal!“

Po nekonečný okamžik jsme na sebe zůstali mlčky zírat. Mně se obracel žaludek, že jsem něco takového mohl vypustit z úst – a Russem to očividně otřáslo. Uvázli jsme uprostřed na mrtvém bodě – nedalo se postoupit, ani vycouvat, to nám bylo oběma jasné.

Russ promluvil první: „No tak když myslíš, že to tak bude lepší. Rado…“

„Sbohem a hodně štěstí,“ opakoval jsem, „něco mi říká, že tentokrát ho budeš potřebovat. A jestli tam někde zapadneš a budeš volat S O S, doufám, že ti někdo přijde na pomoc, protože já to nebudu, s tím nepočítej.“

Zvony se rozhoupaly na poplach údery oznamujícími nebezpečí bezprostředního útoku, já se snažil vyhnat všechny do přední linie, ale moje četa, pokoj plný blazeovaných mužů a žen ve společenských úborech, se mi vysmála. Ze všech stran potlačované úšklebky. Nepřítel se vrhl plnou silou k ústí řeky Charles – každá minuta byla drahá – a já zaboha nemohl nalézt ani helmu, ani samopal. Letěl jsem hledat Dutche a z těch zvonů bijících na poplach byl najednou telefon. Neodbytně vyzváněl noční tmou. V quonsetském kurníku. Tady v Cambridgi.

Zalitý potem jsem vyskočil z postele.

Nancy se zrovna ptala: „Proboha – kolik je hodin?“

„Čtvrt na dvě. Zase si nějakej pitomej vožrala splet číslo.“

Se zaúpěním se vrhla na polštář. „Jen aby to nebyl někdo z tvejch povedenejch kamarádů –“

Zvedl jsem sluchátko a zavrčel: „Haló!“

„…Georgi.“ Zastřený vytrácející se hlas. Hlas, který se propadl šachtou studny, rozeznívá ji ozvěnou a mizí v nejhlubší noci.

„Haló! Kdo volá?“

„Jen… chtěla jsem… sbohem. Sbohem, Georgi…“

„Sheilo! Co se děje?“

„… jen jeden z nich… jen tomu záleží…“

„Sheilo! Co je ti? Kde jsi? Počkej, já hned –“

„Sbohem, Georgi… měj…“

„Sheilo!!“

Spojení se přerušilo, v telefonu to ještě zarachtalo a pak už mi do ucha vyzváněl volací tón. Začal jsem si rvát kalhoty rovnou na pyžamo.

Nancy se zvedla: „Co to děláš?“

„Jdu pryč.“

Namáhavě se posadila na posteli. „S jakous to mluvil Sheilou? Sheilou Gilliganovou?“

„Jo – něco se děje. Něco s ní není v pořádku.“

„Co se děje?“

„Nevím.“

„Nevíš – prokristapána, Georgi, vzpamatuj se! Proč takhle vyvádíš? Co dělá – brečí, že ti to může srdce utrhnout?“

„Ne,“ cedil jsem mezi zuby. „Nebrečí.“

„Tak co? Jsou dvě ráno a ty máš odpoledne důležitou zkoušku…“

„To vím i bez tebe.“

„Co blázníš – co ti říkala?“

„Mně se nelíbilo, jak to říkala. Zdálo se mi, že –“ nedořekl jsem a cpal nohy do bot.

„Bože můj,“ Nancy bouchla pěstí do prostěradla. „Chudáček Sheila, má trápení – všichni tvoji kamarádi, chudáčci malí, pořád něco mají. A co já?“

Obrátil jsem se k ní. Složila si ruce kolem vyběhlého životu, jako by ho chtěla po mně hodit.

„Máš bolesti?“

„Co? Ne, to víš, že ne – ale co když je dostanu?“

„Já ti zavolám, hned jak budu moct.“ Popadl jsem z prádelníku náprsní tašku a klíče.

„Ty se opravdu chceš hnát do té tramtárie… Někdo dá někomu košem a ty se hned splašíš a pryč, ani tě nenapadne, abys pomyslel na –“

„Řek jsem, že ti zavolám!“

„– copak, Georgi, nechápeš, že jim všem věčně nemůžeš utírat zadek? Já tě žádám, abys zůstal doma!“

Běžel jsem celou cestu do Mt. Auburn Street. Naštěstí jsem tam hned chytil taxík, který se vracel na stanoviště z nějaké pozdní vyjížďky. Jen přibrzdil, já skočil dovnitř, dal mu adresu a řekl jsem:

„Jde o život – fakt – nejsem nalitej a nedělám si srandu. Dám vám deset dolarů, jestli tam budete za deset minut.“

Změřil si mě, vypnul taxametr a beze slova vyrazil. Svištěli jsme po Memorial Drive, přes Harvardský most a po Massachusetts Avenue, kde kromě několika dodávek bylo v tuhle dobu pusto a prázdno, a já celou dobu myslel na tu deštivou noc, jak jsem jel s Chris do Mattapanu. Zlomené dívčí srdce! Však on s tím George něco udělá. Pořád stejná písnička. Tentokrát aspoň nenabourám Císařovnu. Lokal jsem studený noční vzduch. Tehdy jsem byl bez sebe strachy a to nebylo nic ve srovnání s tím, jak mi bylo teď. Sheila měla nůž – tradiční japonskou dýku na harakiri, dostala ji od Russe. Byla v pochvě z vyřezáváného dřeva, čepel měla zdobenou květinovými motivy a ostrá byla jako břitva. Jednou jsme o ní trapně vtipkovali.

Sheila měla vlastní byt kousek od bostonské koncertní síně v jednom z těch zchátralých baráků v Gainsborough, kde dovolovali muzikantům cvičit v kteroukoli denní i noční dobu – zažil jsem na vlastní kůži, jak někdo celý večer bušil do piana, když jsme tam jednou slavili Russovy narozeniny.

Zatracenej blbec ničemnej, sobeckej, vidí jen sebe!

Taxikář jel jako ďas, přetáhl těch deset minut nejvýš o nějakou tu vteřinku. Strčil jsem mu hrst bankovek a schody ke vchodu jsem bral po třech. Domovní dveře se tu nezamykaly. Vyběhl jsem dvě patra, jako bych klouzal ve snu, na čele mi vyrazil pot. Zabušil jsem na dveře a dvakrát ostře zavolal její jméno. Žádná odpověď. Zavolal jsem znova, stál jsem za dveřmi a rychle uvažoval. Russ odjel v Císařovně přede dvěma dny. Věděl jsem, že v budově není domovník, ale na finesy, jako je rezervní klíč, stejně nebyl čas. Když se ovšem budu snažit prokopnout dveře, vzbudím půl Bostonu a přiřítí se na mě policie. Ale co jiného se dá dělat? Budu to muset zkusit. V rozčilení jsem zarumploval klikou a dveře se otevřely.

V ložnici bylo světlo. Na zemi se válel odhozený baloňák, na horní desce pianina ležely černé balerinky, všude po židlích rozházené noty. Ta malá dřevěná pochva, na kterou jsem vzpomínal ležela na kávovém stolku – prázdná. Okno do světlí ku bylo dokořán a nebyla na něm síťka. Ježíši Kriste! Rozběhl jsem se k němu – a vtom jsem ji uviděl. Ležela na podlaze u postele v brokátovém kimonu – taky jeden z Russových válečných suvenýrů – vlasy měla rozpuštěné, jednu paži hozenou přes hlavu. Krev nebyla vidět. Krev tu nikde nebyla. Málem jsem vyjekl úlevou. Zdvihl jsem ji z podlahy – nevážila skoro nic – opatrně položil na postel a vtom jsem si všiml malé čokoládově hnědé lahvičky na nočním stolku mezi zlatým cestovním budíkem, výtiskem Hollywoodského zpravodaje a Russovou fotografií, kterou dělala Gwen Carringtonová pro zadní stranu obálky jeho románu. Tak prášky! Byla bílá jako mléko, vlasy se jí lepily na čelo a na krk, ústa měla otevřená. Nemohl jsem poznat, jestli dýchá. Snažil jsem se nahmatat tep. Sláva, zachytil jsem ho, ale úplně nepatrně. Popadl jsem lahvičku – byla bez označení.

Prášky!

Mel pracoval na kardiologii, dělali nějaké výzkumy s umělými chlopněmi. Bydleli s Marge v Brooklinu. Kousek odtud! Číslo jsem znal zpaměti – čísla přátel jsem si vždycky pamatoval. Zavolal jsem mu. Vyzváněcí signál cinkl jen jednou, než se rozezněl podruhé, ozval se mi jasně Melův hlas:

„Doktor Strasser.“

„Mele? Tady je George. Jsem v bytě u Sheily, Terryho sestry.

Mele, je zle – Sheila je v bezvědomí. Vzala si nějaký prášky.“

„Jaký prášky? Kolik?“

„Nevím – na lahvičce není žádná nálepka.“

„Říkáš, že jsi u ní v bytě, tak –“

„Jsem u ní, protože mi volala a já jsem k ní hned jel. Mluvil jsem s ní – může to být takových dvacet, možná třicet minut. Nahmatal jsem jí tep, ale hrozně slabě –“

„Dobře. Tak ji zvedni. Musíš ji dostat do pohybu.“

„Mele, vždyť ti říkám, že je v bezvědomí.“

„Já tě slyším, ale stejně ji musíš zvednout. Musíš s ní chodit!

Sem tam. Nalej do ní trochu kafe.“

„Nemám radši zavolat sanitku?“

„Ne, zatím není potřeba. Kdyby se to rozkřiklo, bude mít malér a Terryho by to mohlo zničit. Vydrž a rozhejbej ji. Za chvilku jsem u tebe.“

Přijel za čtvrt hodiny. Měl jsem pocit, že jsem za tu dobu Sheilu napůl dovlekl a napůl donesl do Los Angeles a zpátky, ona přitom sténala, vzpouzela se a prala se se mnou, v tom malém pokojíku se odehrával neskutečný souboj – a přitom se mi zdálo, že není o nic víc při sobě, než jak jsem ji našel. Ve chvíli, kdy se objevil Mel s malou černou brašnou, užuž jsem propadal panice. Stejně jako já si jen tak přes pyžamo natáhl khaki kalhoty a sako z hrubého indického plátna, ale kromě namodralého náznaku strniště na tváři vypadal upraveně jako vždy. Prohlédl Sheilu rychlými naučenými pohyby, vypumpoval jí žaludek – což je zdlouhavá a odporná záležitost, kterou jsem viděl tehdy poprvé – dal jí nějakou injekci a uložil ji do postele. Já jsem zatelefonoval Nancy a pak jsme si ještě chvíli sedli, kouřili jsme a povídali. Sheila vedle ležela bledá a vyčerpaná, z hrdla se jí dral dech podobný chroptění umírajícího, a začouzenými okenními tabulemi se dovnitř pomalu vkrádalo popelavé světlo. Nedaleko na Huntingtone Avenue se rozbíhal ranní provoz.

„Měl bych asi zavolat Terrymu,“ řekl jsem.

„A co rodičům?“

„Radši ne. Terry si bude vědět rady, jak a co říct – bude lepší, když jim to řekne sám.“

„Asi máš pravdu. No, a já půjdu. Tady už mě není potřeba a přesně v osm začínám operovat.“

„Kristepane – ty máš operovat?“ děsil jsem se.

„No a? Někdo to dělat musí. Na to si zvykneš. Já jsem v pořádku, včera jsem šel brzo spát. Když se dáš na takovouhle fachu, naučíš se spát i ve stoje.“ Přimhouřil oči a chvíli ještě Sheilu pozoroval. „Neboj se, bude v pořádku.“

„Kristepane, to doufám.“

„To, že ti zavolala, je dobré znamení. Nemusíš si dělat starosti.“ Na rtech se mu objevil ten jeho posmutnělý úsměv. „Člověče, Virdone, ty, takovej nesmělej hošík, a taky musíš být u všeho.“

„Já za to nemůžu.“

„To udělala kvůli Russovi?“ Pohodil hlavou k Sheile. Mlčky jsem kývl. „Hned mě to napadlo…“ Oči se mu zas rozšířily, potemněly a soustředění se rozplynulo. „Jestli pak už ti došlo, že ty pořád jen musíš po něm dávat věci do pořádku?“

„– ale vždyť tady jde o ni,“ protestoval jsem.

„Já vím, nic mi nemusíš povídat.“ Unaveně si vzdychl takovým tím dlouhým povzdechem, při kterém běhá mráz po zádech. Vždycky vypadal mnohem starší než my a teď měl ještě zlost. „Holka pitomá, ta by zasloužila… Proč to dělají? No řekni, proč? Jako by na člověka ze všech stran nečíhalo nebezpečí, jako by nebylo plno nástrah, které ho stejně promění v popel a prach – proč tomu ještě nahrávat? Chápeš tyhle lidi? Rozumíš tomu?“

Aniž jsem uhnul pohledem, mlčky jsem kývl. „Myslím, že ano.“

„Tak to já říct nemůžu,“ odpověděl a pokračoval úplně změněným tónem. „Do prdele, Virdone, ty jsi vždycky každému viděl do duše. Co se pamatuju.“ Stáhl koutky, už usmířeně. „Co ty sakra pohledáváš na té historii a literatuře? Tys měl jít na kněze. Pověz mi, ale docela vážně – pro tebe je radostí přinášet pomoc a útěchu nám ubohým hříšníkům?“

„Co blázníš!“ odpověděl jsem bez nejmenšího zaváhání. „A jeje – takže pán je masochista.“

Potichu jsme se smáli, ale bohužel na tom něco bylo. Svůj autobus jsem pokaždé zmeškal, ale pro přátele jsem ho vždycky ještě dokázal zastavit. Nebylo to jednoduché a vždycky mě to vzalo víc, než jsem byl ochotný si připustit, ale zachovat se jinak – to jsem neuměl, nejsem na to stavěný.

Mel odešel stejně samozřejmě, jako přišel. Uvařil jsem si ještě jedno kafe a jen jsem tak seděl až do chvíle, kdy Sheila otevřela strnulé lesknoucí se oči a najednou je s leknutím zaostřila přímo na mě.

„Georgi! Snads mě…“

„Ano, udělal jsem to. Jak je ti?“

„Jak mi může bejt, Georgi.“ Dala se do pláče a bezmocně naříkala. „Kdo se tě o to prosil… Proč se do toho pleteš?“

„Ze šetrnosti. Koho si myslíš, že budu shánět, aby mi hrál na společenských soirées, až budu vedoucím katedry?“

Podal jsem jí kávu, sotva ulízla, hned skoro všechno vykuckala a třesoucí se rukou postavila hrníček zpátky. Pak zabloudila pohledem na mě, ale její oči byly prázdné.

„A co dál? Co teď?“ zeptala se sotva slyšitelně.

„To už je na tobě, holčičko. To si musíš rozřešit sama.“

„Viděls, jak to dopadlo, když to bylo na mně. Panebože, já už víckrát nenajdu odvahu.“

„No proto! A jen tak mimochodem, kde máš ten japonskej zabiják?“

„Ten jsem zahodila už předevčírem. Měla jsem strach, že – že by mě to mohlo svádět.“

„Nelžeš mi, viď?“

„Ne, nelžu.“ Najednou vypadala jako načpulený harant, kterému něco překazili, ne jako krásná mladá dívka, která se z nešťastné lásky právě pokusila o sebevraždu.

Chvíli jsme mluvili o ničem a pak už se na horním okraji okna vyhouply sluneční paprsky a zalily pokoj svou září.

„Víš, co se mi na tobě líbí?“ řekla Sheila. Zakalené oči se jí už trochu vyčistily. „Ty nikdy nikomu nekážeš, nevztyčuješ káravě prst. Kdyby tu byl místo tebe Terry, kristepane, to by byl bugr… Ty to na mě řekneš, Georgi?“

„Zrovna o tom uvažuju. Myslím, že bych mu měl zavolat – leda že by sis to výslovně nepřála.“

„Ty jsi hrozně hodnej, fakt, Georgi. Škoda že jsem se nezamilovala do tebe.“

„Já bych si to taky přál.“ Vstal jsem a protáhl jsem se. Hlava mě bolela jako střep a byl jsem úplně rozlámaný. „Inu, děvenko, ty už si tu jistě poradíš, já dělám odpoledne zkoušku, tak bych se asi měl ještě na něco mrknout. Konec citátu.“

Otočila hlavou na polštáři. „Georgi… stejně to nemá smysl. Jsi hodnej, žes mi chtěl pomoct. Nezlob se, že jsem tě do toho zatáhla. Stejně je to na nic. Nemá to smysl.“

„Ale má. Člověk někdy nevidí, jaký má život smysl, ale on určitě existuje.“

„V to se mýlíš. Z tohohle já se nikdy nedostanu. Nikdy.“

„To máš pravdu,“ souhlasil jsem.

Něco takového ode mě nečekala. Trhla sebou a křečovitě se pokoušela vztyčit na posteli.

„Kdykoli si na něj vzpomeneš, rána se otevře. Bolest časem pomine, ale ta rána nezmizí.“

„Jak to víš?“ zašeptala.

„Protože to znám, holčičko. Ale i v citech člověk chytí druhý dech. Taky na to přijdeš. Uvidíš.“

„Jak to můžeš říct?“ Prohlížela si mě velice soustředěně, hnědé oči smrtelně vážné. „Tys něco takového prožil?“

Kývl jsem. „Trochu jinak než ty. Ale důvod byl stejný. Taky mi to nevyšlo.“ Přistoupil jsem k ní a položil jí ruce na hubená ramínka. „Musíš vydržet. Musíš dál. Tím se lišíme od opic – možná jedině tím. Všechny naše symfonie, séra a radary, to je jen fasáda. Jsme lepší jen proto, že víme, že život je v zásadě porážka, hra, ve které neustále prohráváme, a přesto v sobě dokážeme sebrat dost odvahy brát věci tak, jak jsou, a smířit se s tím.“

Pustil jsem její ramena a narovnal jsem se. „Konec kázání z linky důvěry,“ řekl jsem a mrkl na ni.

„Děkuju ti, Georgi,“ řekla a třela si hřběty rukou o sebe. „A nejen za to, že jsi přišel. Taky že jsi tu celou tu dobu zůstal se mnou.“

„Rado se stalo,“ odpověděl jsem,sklonil se k ní a políbil ji na zpocené bledé čelo a přitom jsem horečně vzpomínal, kde nebo kdy já tohle už jednou řekl. „A buď tady hodná.“

Domů jsem už nešel – neměl jsem čas. V jídelně U tří mušketýrů jsem do sebe něco hodil, od nějakého Hazeltina z nižšího ročníku jsem si vypůjčil plnicí pero, s hlavou prázdnou, bez jediné myšlenky jsem došel do Memorial Hall, kde se konaly zkoušky – a napsal jsem nejlepší práci za celé studium. Prostě to ze mě vytrysklo, sotva jsem stačil proudu svých myšlenek. Zdálo se mi, že mi ještě nikdy nebyly věci tak jasné, a uprostřed práce jsem se tomu málem rozesmál.

Domů jsem se vrátil ještě za světla. Nancy seděla jako pytel neštěstí v křesílku, které jsme po dědili po Dalrymplových, celá oteklá, upocená a moc se netvářila.

„Zdravím tě, krásná plavovlásko,“ zahlaholil jsem, „tak co, jak se má moje utrápená holčička?“

„Nedělej si ze mě legraci! Jak jsi dopad?“

„Dopad? Já jsem se naopak vznášel, plul jsem v oblacích a odkryl úplně nové pohledy na historickou perspektivu.“

„Vypadáš spíš, jako bys přežil pochod smrti.“

„Leč co záleží na našem zevnějšku, na chatrnosti pomíjivého těla –“

„Prosím tě, Georgi, nech toho!“ Blýskla po mně očima, půvabná pusinka se jí chvěla a na horním rtu se leskly korálky potu. Postoupil jsem těsně k ní a přitáhl si její hlavu k boku.

„Já vím, že to je zlý, miláčku, sedět tu v tom vedru jako kvočna a pořád o tom hloubat.“

„Já pořád nehloubám.! Ty bys taky hloubal, kdybys měl v břiše pětikilovou nálož, která kope jako hříbě.“

„To víš, že jo. Navíc v tom vedru je všechno mnohem horší.“ Natočil jsem si do umyvadla teplou vodu a začal jsem se holit.

„Ale víš co – já tě odsuď vysvobodím.“

„To chci vidět.“

„Zvu tě do Croninovy restaurace na studenou mísu a pivo. A můžeš si dát ještě něco navrch – dršťkovou polévku, banán v čokoládě, ančovičky –“

„To je hrozný slovo!“

„Ančovičky? Já si k němu vždycky představuju středověký průvod sloužících kráčejících do hodovní síně s dřevěnými táci plnými vepřových hlav a konvicemi s jiskřivým burgundským. Luzná vílo, můžeš si dát, na co si tvoje vzácné bříško vzpomene. Cena nerozhoduje.“

„Vidíš, zase jsme u peněz –“ V ostrém světle pozdního odpoledne přimhouřila oči a hněvivě jimi po mně loupla. Položil jsem břitvu a otočil jsem se. „Co je ti, Nancy? Co se děje?“

„Opravdu jsi tu zkoušku napsal dobře?“

„Určitě – je to zvláštní, ale najednou mi všechno šlo jako po másle. Možná že jsem si to celá ta léta zbytečně moc bral.“

„Měla jsem o tebe starost. Vůbec jsi nespal a neměl jsi čas se na to podívat… Je aspoň v pořádku?“

„To víš, že jo – vždyť jsem ti telefonoval. Mel ji z toho senzačně vytáh. Když jsem odcházel, byla úplně klidná.“

„Víš, jak to myslím. Dostane se z toho?“

Znova jsem se zastavil s břitvou na půl cesty. „Já myslím, že ano.“

„Potřebovala by psychiatra.“

„Asi máš pravdu. Ale toho potřebujeme všichni.“

„Nevím, o čem to mluvíš. Sheila byla vždycky nevyrovnaná. Tihle umělci, to je jiný temperament…“ Poslední slovo doslova procedila mezi zuby, a jak jsem ji tak úkosem pozoroval v zrcátku, najednou mě napadlo: Podívejme, Nancy žárlí na to, jak je Sheila hezká. Anebo to je obvyklý projev odporu těhotné vůči ženě, která je volná (tedy k mání)? Sheila k nám před několika týdny vpadla jako hurikán, opilá jak dělo, rozbila nám hrníček z kávového servisu a pak začala ronit nezadržitelné potoky slz – dodnes si pamatuju, jak se Nancy naštvala a s kamennou tváří dávala najevo své opovržení… Proč já, který každému všechno odpustí, až mi to samotnému škodí, jsem si vzal takovouhle neodpouštějící ženskou? Že bych byl podvědomě doufal, že ji předělám? Anebo je nakonec pravda, že se protivy přitahují?

„A co ona vůbec čekala?“ ryla Nancy pořád dál.

„To ti nepovím,“ odpověděl jsem. Zkoušková euforie byla ta tam. „Asi chtěla žít. Milovat. Rozdávat. Chtěla slunce, měsíc a všechny hvězdy. Co já vím.“

„Máš pravdu, určitě nic menšího – a tebe kvůli tomu donutí riskovat všechno, co máš, rok dřiny, kdy jsi vysedával nad učením do rána, zatímco oni –“ Nedořekla, bezmyšlenkovitě si přejížděla po břiše a tupě hleděla do žhnoucího dne. „Tím, žes tam šel, dal jsi v sázku celou svoji budoucí kariéru.“

Praštil jsem břitvou do vody a otočil se o sto osmdesát stupňů. „Tak aby bylo jasno, Nancy, Sheila se pokusila o sebevraždu!“ Mluvil jsem ostřeji, než jsem chtěl, ale nemohl jsem si pomoct. „Kdybych tam nešel, určitě by byla mrtvá. Chápeš, o čem mluvíš? Došlo ti to vůbec?“

Chvíli na mě koukala stejně tvrdě jako já na ni – a pak se jí najednou zalily oči slzami a nevěřícně začala kroutit hlavou ze strany na stranu. „Život stejně nestojí za nic!“ vykřikla. „Všechno je to hnusnej podvod…“

„Co je ti, Nan,“ opakoval jsem, tentokrát zahanbeně. „Pověz mi. Co se děje?“

„Psala mi Liz. Dnes to přišlo.“ Kousala se do spodního rtu. „S Hughem se rozešli – bude se rozvádět.“

„Hmm.“

„Tobě se to nezdá hrozný? Tobě ne, to jsem si mohla myslet, tobě je to jedno.“

„Nan –“

„Hmmm – to je všechno, co k tomu řekneš. Přitom je to tak něco strašnýho! Ona se kvůli němu vzdala své kariéry a teď tohle! Zkazila si život.“

Otočil jsem se zpátky, vylovil břitvu z mýdlové vody a pokračoval v holení. Nancy spustila stavidla své výmluvnosti a nebyla k zastavení. Co všechno si Liz plánovala – jak pojede do Rena, jak si najde byt někde uprostřed Manhattanu, nejspíš kolem východní 60. ulice, Hugh pojede do Anglie, kde mu nabídli ředitelské místo v muzeu Viktorie a Alberta… Byl to takový ten podivný okamžik v životě, kdy zacákané zrcátko jako by nahrazovalo magické oko do světa, čočku, kterou se dalo s dokonalou jasnozřivostí pozorovat rozporu plný zmatek, v němž se zmítají přátelé i docela cizí lidi: Russ s Kay Maddenovou míří na vysněný západ vstříc svatbě a slavné kariéře ve filmu, já s Nancy trčíme v rozpálené Cambridgi a čekáme každým dnem mimino, Hugh s Liz se rozvádějí, Chris s Dalem se zabydlují v luxusní čtvrti na okraji Chicaga, Sheila se s námahou vrací k životu…

„– tobě je to úplně fuk,“ mlela Nancy a její hlas se odrážel v pokojíku s plechovou střechou, „a proč by ne, vždyť se to stalo mojí nejlepší kamarádce. To takhle kdyby šlo o tvoji božskou Chris nebo nějakýho ničemnýho pistolníka! Pro ty bys vždycky našel omluvu, a kdyby se rozhodli vyhodit svět do povětří atomovkou, ty bys mi určitě tvrdil, že se snažili prorazit tunel do Číny, anebo že nevěděli, co vezou. Nesnaž se to popírat! Samým soucitem a porozuměním by ses rozplynul – zato když se něco takového stane člověku, který za něco stojí, když se to stane mojí nejlepší kamarádce, je ti to fuk. Bože můj, ty jsi někdy úplně nemožnej. A tak abys věděl, já ti taky něco povím – jsem ráda, moc ráda, že Russ Currier odjel do Kalifornie, jsem šťastná, že Terry je ve Washingtonu a Dal a ta jeho nebesky nedostižná Christabel až v Chicagu! Kdyby tak Pánbůh dal a čert je odnes někam na Zanzibar, tam by si mohli založit klub a dnem i nocí si lichotit, jak jsou všichni skvělí. Tobě by to ovšem srdce utrhlo, kdybys tam nemoh být s nima, viď. Kdo jiný by zaznamenával všechny jejich legendární výroky…“

Pozoroval jsem ji zrcátkem, ústa na zámek, a čekal, až jí dojde dech. Už jsem věděl, jak to chodí. Za chvíli přestane, ještě bude brečet, pak jen pofňukávat a dělat si výčitky a nakonec usne. Bude ležet na boku, drobné ručky složené pod bradou jako Mařenka z Perníkové chaloupky ztracená v hlubokém lese, a jestli se dítě nebude moc šít, blaženě proklimbá celou tu tropickou noc… Byla to moje žena a zanedlouho matka mého dítěte, tělo mého těla a krev mé krve – a přitom jak jsem tam stál a předstíral, že si holím horní ret, za živého boha jsem si neuměl představit, jak my dva spolu vydržíme třeba jen jediný týden žít pohromadě mezi čtyřmi stěnami.

A přesto jsme tam spolu žili. Ve velké většině to takhle řešila celá moje generace – vydrželi jsme to. Proč? Proč jsme se s tolika věcmi smířili, proč jsme si tolik ustupovali – lpěli na sobě, když podle všech rozumových kritérií jsme od sebe měli prchat jako rozbité atomy? Domníval jsem se, že vzpomínání na staré časy by mi na to mohlo dát odpověď. Možná že ještě dá.

V. SERENÁDA V MODRÉM

1.

Rok 1948 byl rokem berlínského vzdušného mostu, navzdory všem překážkám se zrodil stát Izrael a v listopadu dosáhl Truman, ač to bylo k nevíře, vítězství ve volbách. Tedy období překvapení. Já jsem pro Harryho nikdy zvlášť nehoroval (to jest v době, než jsem měl možnost zjistit, co jsou zač ti, kteří přišli po něm), ale jeho zvolení přijala většina z nás s velkým uspokojením: útočník provinčního kalibru odrovnal samolibého vládce metropole. Tehdy stálo za to vydržet celou noc u televizoru a sledovat dílčí volební výsledky – už jen proto, jak se tam ten nedozírnej náfuka H. V. Kaltenborn školácky zajíkal a rozčileně prskal. Jak prý jsme mu mohli něco takového provést? Inu mohli jsme, a tak jsme to udělali.

V roce 1948 byla taky premiéra filmové verze románu Pět set palců pod, v hlavní roli se představil spolehlivým výkonem William Holden a dílo získalo tři Oskary. Jistě nemusím zvlášť zdůrazňovat, že Kay Maddenová dostala v tomhle filmu velmi slušnou roli – hrála blazeovanou snoubenku hlavního hrdiny, která nemá pochopení pro jeho válečné činy – a její výkon byl jakýmsi těžko definovatelným zklamáním. Kay totiž rozhodně byla fotogenická, jak se říká, a v závěrečné scéně hádky v jednom sanfranciském hotelu přímo sršela pomstychtivostí, ale přesto se člověk nedokázal zbavit pocitu, který si pamatoval už z předchozích filmů: Kay nikdy věrohodně neprožívala představovanou osobu. Na plátně bylo vidět Kay Maddenovou, jak něco hraje, asi jako kdyby někoho předváděla na mejdanu. Tenhle pocit mělo zřejmě celé hlediště – kdykoli se objevila před kamerou, proběhlo sálem zavlnění jakéhosi nesouhlasu.

A další událost, která taky není žádným překvapením – hned po premiéře se Russ s Kay vzali. Jejich svatba se stala zoufale okázalou záležitostí, na níž nejdůležitější roli hrála uzounká ramínka toalet, hluboké výstřihy, kilometry bílého tylu a roje družiček. Odehrávalo se to v jednom z těch víceúčelových (rozumí se žádnému účelu v podstatě nevyhovujících) kalifornských stánků bohoslužeb, o němž Terry prohlásil, že vypadá jako zhmotnění aztéckých představ o katolické mešitě. Po obřadu následovala marnotratně okázalá hostina – málem mi uklouzlo produkce – v domě Kayiných rodičů v Santa Barbara. Mám tu schované fotografie vystříhané z deníků Západního pobřeží. Událost byla dokonce považovaná za tak významnou, že jí časopis Life věnoval středně dlouhý článek. („Pozvání na svatbu.“)

Tady například stojí Russ na ohromné terase z lesklých modrých a žlutých kachlíků, kolem dokola vroubené nízkým zeleným křovím, nad hlavou se mu klene nedostižná pacifická obloha. Je zabrán do hovoru s Kayiným otcem, mužem brunátné tváře, širokých čelistí a výrazně stříbrných vlasů. („Šťastné spojení umění a kultury“ – naškrábal mi pod to Dal.) A tady je Kay s Russem, rukou společnou krájejí dort, který vypadá jako granadská Alhambra zalitá bílou polevou. (Nancy hrozně dopálilo, že se Kay vdává v bílém, se závojem a vlečkou – „dělá ze sebe pannu nevěstinku po tom, co všechno má za sebou! Co to ta káča vyvádí, vždyť je rozvedená!“ Jedině Chris neřekla vůbec nic.) A tady je Russ se sklenicí v ruce, živě se baví s Cortem Bauchampem, hezkým a mladistvě vypadajícím režisérem filmu Pět set palců pod, který v tento slavný den převzal roli svědka.

A tady znova Russ a Kay na pozadí tančících párů, paže mají propletené, pravé nohy shodně nakročené dopředu a kření se do objektivu, jako by právě skončili muzikálové číslo. A konečně tady, už v cestovním z hedvábného šantungu a kašmíru, stojí opření o Císařovnu, která je pro tuhle příležitost nablýskaná, až se její nádherně sytá berkshirská zeleň leskne jako sklo (sám dopisovatel Lifu si o ní smočil: „Currierův elegantní, byť už stárnoucí symbol společenské prestiže na Východním pobřeží trůnil mezi luxusními jaguáry a na objednávku vyráběnými mercedesy jako sokol mezi rajkami“ – Jean-Jean by se umlátil smíchy). Zkrátka tady je máme, bohaté, slavné, rozesmáté a v dobrém rozmaru, jak kynou na rozloučenou nadšeně mávajícím tisícům – no, spíš stovkám… a přitom když se podíváš pozorněji, v tom Russově pohledu tě něco zarazí, jakýsi záblesk nejistoty, dokonce snad strachu… Ale možná že i já to tam vidím až dnes. Ono není těžké být moudrým, když už člověk ví, jak to dopadlo.

V tom roce se taky Dal pustil do uskutečňování svého velkolepého plánu, začal u firmy pro výrobu plastických hmot – mělo to něco společného s polymerickými pryskyřicemi a kompresním tvarováním, každopádně záležitost s obrovskou budoucností a neomezenými možnostmi – Dal se mi o tom rozplýval v jednom jako vždy potrhlém dopise, ale mně stejně nebylo moc jasné, oč jde. Odepsal jsem mu na lístku: Člověče, co ty můžeš vědět o plastických hmotách? Chemii ani fyziku jsi nedělal, a i kdyby sis je byl zapsal, jak tě znám, stejně bys tam nechodil. Obratem mi přišel – telegram: CHEMIE NEBO ALCHYMIE, HLAVNĚ KDYŽ TO JEDNOMU RYCHLE ZAPALUJE, JASNÝ? TY SE DRŽ ACROPOLE, JÁ SI VEZMU NA STAROST ACRYL.

Terry se natrvalo přestěhoval do Washingtonu, šéfoval tam něčemu, co by se snad dalo nazvat skupina poradců pro zahraniční záležitosti, neboť Jack Kennedy se už začal zaměřovat na získání křesla v Senátě. Sheila se se vší vervou vrátila ke svému pianu – o jejím absolventském koncertu napsal hudební kritik Warren Story Smith v Postu, že to byl nejlepší recitál z celého klavírního oddělení konzervatoře. Hned nato byla přijata ke studiu harmonie a kontrapunktu u proslavené Nadi Boulangerové. Měl jsi pravdu, Georgi, psala mi tenkrát na podzim ze Cité Universitaire, vrátila jsem se k hudbě, ty by ses měl dávat najímat jako guru. Je to hrozný, žes byl ve Francii a nedostal se do Paříže, Musíš sem přijet, Paříž je nádherná, překypuje životem, na každém kroku potkáváš historii a co věcí je tu k vidění…

A rok 1948 je taky rokem, kdy George Virdon opustil hájemství zdí obrostlých břečťanem a našel si práci.

Příčinou byl Teddy. Můj malej Teddy. Když jsem v nemocnici přes sklo okukoval toho červíčka, který byl mou přesnou kopií, pocítil jsem, co jsem do té doby nepoznal – důležitost, bezmeznou radost a odpovědnost, jako bych měl střežit svatý Grál. Narodil se mi syn. Mám vého vlastního syna, budu ho učit házet míčem, zatloukat hřebíky, jezdit na kole, budu mu vyprávět o velikých činech slavných postav minulosti – mám syna, který mě ve všem předčí, který se vyhne všem nástrahám, jež číhaly na mě ( anebo do nichž jsem se zapletl sám), který zvítězí tam, kde já jsem prohrál. Najednou se v mém životě objevil nový příslib.

Nancy ležela na té nemocniční posteli s rozšafnou vznešeností. Zakladatelka rodu, matka dalších pokolení. Tahle role ji sice nijak vlášť nepřitahovala, ale v ten den se unaveně a lenivě usmívala – chřípí se jí rozšířilo a v modrých očích se usadil těžce vydobytý triumf, dávné poznání: vykonala, co žádný muž nikdy nedokáže, a vykonala to velmi dobře. Chtěla, aby se jmenoval Walter po jejím otci, já jsem navrhoval Terryho, a tak jsme se shodli na kompromisu – Theodore, po bratru Nanciny matky, kterého jsem měl docela rád. Špitali jsme si, hlavy u sebe, a snažili se tlumit své nadšení, abychom nerušili dvě další rodičky. Držel jsem Nancy za ruku a otíral jí čelo chladivým šátkem. Byla mi najednou blízká jako už dávno ne, překypoval jsem nepomíjející náklonností. Pak jsem se šel ještě jednou podívat na Teddyho, propadl jsem obvyklému strachu, jestli mi ho mezi tolika miminy nevyměnili, nervózním smíchem jsem rozehnal své pochyby, navázal nerozlučné přátelství se dvěma stejně nadšenými novopečenými otci, ačkoli jsem věděl, že už je asi víckrát neuvidím, a šťastný jako blecha jsem odkráčel domů. A taky jako vyměněný. Přimkl jsem se k lidskému společenství novou vazbou, tou nejvýznamnější. Poznal jsem to podle jásotu, který pulsoval v mých žilách. Dosáhl jsem „kontinuity“. Proč jen já na tomhle slově tolik visím?

Za měsíc po Teddyho narození jsem se přestal mořit s doktorátem a šel jsem do práce. Nancy to přijala s radostí, dokonce větší, než jsem očekával. Studentská domácnost mezi samými ženatými fronťáky nebyla žádný med, věděl jsem, že to pro ni byl těžký rok. Spousta jejích spolužaček se už přestěhovala do elegantních kamenných sídel na okraji Bostonu a její matka se čím dál tím rozmrzeleji vyjadřovala o našem studentském bydlení, že žijeme jako vandráci.

Asi se zeptáš: Kam se poděly všechny ty sny? Ta žhavá touha dobrat se pravdy, všechna ta proč a jak – to rozvážné přerývání skládek minulosti ve snaze zjednat v té lavině nějaký pořádek… Co se dá dělat! Býval by ze mě byl dobrý historik, to o sobě vím, dokonce možná velmi dobrý. To vaše zaklínadlo, jestli věci jsou či nejsou relevantní, na všechno nestačí, nejde dost do hloubky. Historie ti může říct proč – a tu a tam možná i co se má dělat…

Neboj se – nesháním laciné výmluvy, nežádám odpuštění ani nesvaluju vinu na druhé. Měl jsem na vybranou a sám jsem si vybral. Sám jsem se rozhodl, že pedagogická činnost a vědecké bádání jsou pro mě luxus, kterého se prostě musím zříct; jednou jsem otec, tak už nemůžu pořád jen sedět na zadku, musím začít vydělávat, abych mohl řádně zaopatřit rodinu. Nemohl jsem na Nancy chtít další uskrovňování. Budu si bádat příležitostně anebo v příštím životě, v tomhle ne. Vzpomněl jsem si na slova Norrise Lydeckera při našem krátkém setkání na večírku na počest Russovy prvotiny. Navštívil jsem firmu Bicknell & Stout na druhé straně řeky. Zdálo se, že jsem si je trochu naklonil svými výsledky na fakultě, a tak když jsem dopsal práci nutnou pro získání diplomu, nastoupil jsem v textové redakci.

A líbilo se mi tam – dokonce víc, než jsem předpokládal. Se střízlivou pečlivostí jsem sestavoval redakční plán a pak dostával do ruky vynikající skripta od profesorů, které jsem znal a jichž jsem si vážil. Tehdy se ještě udržoval vysoký standard a i od studentů se očekávaly slušné výkony. I když jsem tam bral málo, věčně byl přepracovaný a cítil, jak se obecně přestáválpět na hodnotách, pořád jsem si ještě mohl říkat, že mám zaměstnání s jistou prestiží…

Bydlení jsme si našli v Belmontu – takovou starou barabiznu ve velmi špatném stavu. Nancy ten dům padl do oka, jen ho uviděla, a mně bylo hned jasné proč: nebylo lehké ho jednoznačně zařadit – stál na pokraji velmi pěkné čtvrti a působil důstojným dojmem, tedy aspoň zvenčí. Vypůjčil jsem si peníze, splácel je jako stroj a ještě, co šlo, dával stranou, abych půjčku umořil. V tom domě bylo práce jako na kostele, ale já jsem docela šikovný řemeslník a s chutí jsem se odpoutal od toho věčného čtení. Po víkendech jsem spravoval podlahy a dával do pořádku okna. Byl to takový perspektivní dům, jak vy byste dnes řekli.

Taky jsem koupil auto, chtěl jsem kabriolet, ale tentokrát si Nancy postavila hlavu a že ne. Objevil jsem chevrolet z devětatřicátého za 225 dolarů a hrál jsem si s ním každou volnou chvilku. Byl černý, samý šrám, ale když jsem ho přelakoval, nevypadal tak špatně.

Zkrátka jsem vstoupil do života – těžko říct jestli pravou nebo levou nohou – jako všichni ostatní. Ale můj život měl pevný střed a tím byl Teddy. Rozespalý jsem vstával v nekřesťansky časnou hodinu, abych ho nakrmil, tiskl k sobě jeho teplé tělíčko a moje nitro přetékalo láskou, jen nerad jsem ho zas ukládal do kolíbky – zdědil ji po Ronovi – a ještě aspoň půl hodiny nad ním stál u vytržení jako přitroublý ospalý medvěd střežící čerstvě narozené mládě. Skoro pokaždé jsem přitom myslel na Ronnyho, na Chris, na nás na všechny, už zase rozváté do všech světových stran, spojené jen osamělým putováním nocí, jíž se rozjíždíme vesmírnou tmou ke slávě, zapomnění, stálosti a zradě…

„Nezdá se ti, Georgi,“ křičela Chris do větru, „že je dnes přímo božsky krásný den?“ Opírala se o příď člunu, hlavu zakloněnou, vlasy jí šlehaly přes obličej. Měla na sobě staré tričko a šortky z vybledlé džínoviny a na mě celé to dopoledne útočily vzpomínky tak živé, jako by to bylo včera.

„Zdá,“ odpověděl jsem. „Takový den už léta nepamatuju. Naposled – v Nausetu.“

„Kde je Nauset?“ zeptali se Ron a Teddy dvojhlasně.

„Zeptej se, Rone, tatínka,“ odpověděla Chris a mrkla na mě. „Tatínek ti to poví.“

„Tati, kde je Nauset?“

„No, počkej…“ Dal, rozkročený u kormidla, zašilhal na vzduté břicho hlavní plachty.

„Ne a ne si vzpomenout,“ řekl Terry a úsečně se zasmál. „Kde to je?“ křičely děti.

Dal zahákl svalnatou nohou porostlou hustými chloupky páku kormidla a z termosky z jasně červené umělé hmoty si nalil něco k pití. „Je to kousek na sever od Jižní Karolíny.“

„Ne – kde to je!“ pištěli rozdováděně.

„Na východ od slunce a na západ od měsíce.“

„Ne, vážně, kde to je? Strejdo Terry, proč si táta nechce vzpomenout?“ dožadoval se Ron.

„Protože tam jsme to tehdy klukům nandali v softballu,“ popíchla Chris šibalsky jako za starých časů. „Uplně jsme je roznesli.“

„Vážně, tati?“ zeptal se Ron.

„Vy jste prohráli?“

Dal se znova napil, oči zakryté zplihlou krempou umaštěného klobouku. „Protože švindlovaly. Znáš ženský.“

„To budeš někomu povídat! Liz uměla ďábelsky nadhazovat – vybodovala je všechny do jednoho. Tadyhle strýčka George taky.“

„Je to pravda, tati?“ ptal se Teddy s očima navrch hlavy. „Hm, vybodovala mě.“

„Jéé!“

„Jean-Jean trefil míčem do vln, pamatuješ,“ řekl Dal. Blýskl po mně očima a hned je zas upřel na moře. Pamatoval si ten den do nejmenších podrobností, na tu hádku s Jean-Jeanem a na pád Francie. „Že já tehdy nedržel hubu,“ zabručel a nevěřícně kroutil hlavou. „Byl jsem tak nemožnej, jak mi to teď připadá?“

„Jen tu a tam,“ odpověděl Terry. „Občas jsi byl roztomilost sama.“

„Mami, a co jste ještě dělali v tom Nausetu?“

„Taky jsme si tam vařili a tatínek se strejdou Georgem spálili karbanátky, protože měli zlost, že prohráli. A taky jsme se koupali, sbírali jsme škeble, pouštěli jsme si velikánského modrého draka a ještě jsme dělali spoustu jiných věcí…“ Usmála se na mě, ale v očích měla smutek. „Dostal ses tam ještě někdy?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Víš co, tenhle týden tam zajedeme,“ obrátila se k Dalovi. „Třeba zas budou vlny. Bože, jak já jsem ráda, že jsem zas u moře!“

Bylo tam opravdu krásně. Slunce pableskovalo na vodě, vysoko na obloze se honily chomáče mraků, přízračně bílé proti oslnivé modři, nad hlavou se nám proháněli racci, nemotorně zatřepali křídly a pak se pustili po větru dlouhým nádherným skluzem, vlny se s dobráckým rachotem přivalily k boku lodi, lehce o něj pleskly, voda vystříkla a tu a tam se snášela přes nás v jemných duhových sprškách.

„Připraveni!“ křikl Dal hlasem mořského vlka a Ron s Teddym se přikrčili, popadli kosatky a jako praví námořníci odpověděli: „Připraveni…“

„Točíme!“ Dal přehodil páku.

Chvilku se nedělo nic, záď vzpurně zdvižená, příď ponořená, my jsme se krčili a uhýbali na všechny strany, jak nám těsně nad hlavou přejížděl spodní trám plachty jako temné křídlo anděla. Pak se odvinulo lano z bloků, člun se naklonil, položil na bok a vyrazil vpřed a my se všichni tísnili u zábradlí. Teddy obratně přehodil přes kolík lano kosatky a pevně ho přivázal, Ron vykři kl: „Přesný!“ a v tu chvíli se Teddy ohlédl na mě, hubený bledý obličejíček mu zářil pýchou a štěstím.

„Tati – ty jsi mokrej!“

„Ty taky!“

 Řehonil se, hlavičku na stranu a rukama se plácal do špičatých kolínek. Byl to takovej veselej kluk už od narození, nikdy neječel a nevřískal jako ostatní děti, ani se nevztekal, radostně se rozhlížel kolem sebe, veliké modré oči průzračně čisté, a usmíval se na to veliké jeviště bláznů… Naše sluníčko, říkávala o něm moje maminka a mohla na něm oči nechat. Kde se to v něm vzalo? Plakal jen málokdy. Často jsem ho přistihl, jak si v kolébce chytá prstíčky na nohách a třeba celou hodinu si něco pro sebe drmolí a brebtá a tiše se tomu pochichtává. Vždycky jsem ho píchl do bříška, aby se rozesmál, vyhoupl jsem si ho na ramena, klusal s ním po verandě a bylo mi blaze jako nikdy.

To léto, kdy měl třetí narozeniny, se nám rozstonal. Proti všemu očekávání si Nancy počínala úplně hystericky, sekýrovala doktory a neustále s nimi vedla spory. Vzala si do hlavy, že má Teddy revmatickou horečku, a neustoupila od toho, i když se prokázalo, že to není pravda. Teddy se asi za měsíc uzdravil, ale přece jen zhubl a zdálo se, že ho všechno brzy unaví, a tak ho Nancy většinou držela doma a nerada viděla, když si chtěl hrát s dětmi ze sousedství. Abych ho trochu vymanil z matčiny přehnané péče, každou sobotu odpoledne jsme spolu chodili ven. Vzal jsem ho do loutkového divadla – když na jevišti čtyřicet loupežníků skrytých v sudech čekalo na Ali Babu, mohly mu oči vypadnout z důlků, byli jsme spolu na rodeu, ale nejvíc ho nadchl cirkus v Bostonském parku. Zase trochu přibral a náruživě se vrhl na vyrábění fantastických zvířátek z plastelíny.

A když pak Nancy na podzim v jednapadesátém znovu otěhotněla, zřejmě se tím zbavila přehnané úzkostlivosti o svého jedináčka.

A pak přišlo to osudné léto, léto 1952.

Zpočátku to nevypadalo na epidemii, tu a tam se vyskytl případ dětské obrny, hlavně na jihu a na středozápadě, a v tisku se objevilo pár varovných článků. Ovšem Nancy byla přesvědčená, že to je epidemie, hrozná epidemie, ne-li ze všech nejhorší. Je možné vyvolat epidemii morbidní starostlivostí? Nevím. Vím jen, že léto, kdy se nákaza rychleji šíří, bylo tehdy dlouhé. V červnu se narodila Peg – byl to těžký porod, protahovaný, namáhavý, s velkým poraněním. Zkrátka vyskytly se komplikace, jak říkávají doktoři. Nancy dlouho trvalo, než se sebrala, dítě jí dalo hroznou práci, všechno jí bylo proti srsti. Nakonec se zotavila, ale ten protivný sklon všechno přehánět v ní vzrůstal. Aspoň mně se to zdálo.

V červenci taky došlo k náhlému zvýšení počtu případů obrny – se stoupajícím vedrem se nemoc šířila na sever a na východ – a Nancy začala být nesnesitelně nepříčetná starostlivostí. Nemohli jsme na pláž ani do biografu, museli jsme se vyhýbat jakémukoli většímu shromáždění a nakonec lidem vůbec. Teddy si za žádných okolností nesměl hrát s dětmi. Jednou odpoledne jsem přišel dřív domů a zastihl jsem ho u okna, díval se, jak si děti hrají na prázdné parcele za naším domem. Tehdy jsem si uvědomil, jak je bledý, zakřiknutý a nesvůj. Měl jsem o tom s Nancy dlouhou debatu, která nevedla k ničemu, protože Nancy byla neoblomná, a tak jsem toho nechal. Oba jsme ještě měli v čerstvé paměti léto v devětačtyřicátém, kdy dostala obrnu holandská holčička pár domů od nás, a pak ještě nějaký hoch na Trapelské ulici, který od té doby nemohl chodit. Koneckonců asi to bylo moudřejší. Vydržíme to těch pár měsíců, než se zas ochladí. Každopádně jsem udělal to, co většina Američanů v tom parném dusnu: převlékl jsem se do pracovního, vyndal si z ledničky láhev piva a svoje obavy jsem hodil za hlavu.

Proč já jen vzal ten telefon, který u nás asi za týden po tomhle incidentu večer zazvonil? Já, který telefon z duše nenávidím a klidně ho nechám vyzvánět, dokud ho Nancy nezvedne. Čím se tehdy Nancy zdržela v dětském pokoji, vždyť Peggy už spala? Proč jsem nakonec já vyletěl z koupelny, až ze mě holicí pěna stříkala, a zvedl sluchátko? Ať si o tom myslíme co chceme, určitě existuje vyšší síla, ztvárňující naše osudy. Náhoda. Kdybych já byl ten telefon nevzal, kdyby byla Nancy…

Jenže jsem ho vzal. A hlas nezvykle melodický, rozechvělý vitalitou a příslibem, ten hlas, který bych rozeznal mezi tisíci, řekl:

„To je pan George Q. Virdon?“

„Chris!“ V uších a u srdce se mi rozezněl zpěv drátů vysokého napětí. „Odkuď voláš?“

„Z Capu. Jsme na návštěvě u tatínka. Sláva vlasti! Už se to na těch našich Velkých planinách nedalo vydržet. Máme před sebou dva božské týdny, Georgi!“

„To je skvělý. Jak se má Dal a děti?“

„To víš, zlobějí, hádají se a věčně mají hlad. Pamatuješ, jak jsme si vloni v zimě domlouvali výlet na moře? Co kdybychom to v sobotu uskutečnili? Tatínek by nám půjčil ten svůj starý člun. Jsou to sice hrozný necky, ale na vodě se udrží. Bude se vám to hodit?“

„Samozřejmě – za nic na světě nesmíte odrazit bez nás, rozumíš! Totiž – jestli vám nebudeme překážet –“

„Jestli nám nebudete překážet! Co blázníš, Georgi, ty máš nápady… My jsme právě dopili druhý gin s tonikem, fouká tu vítr a vlny šplouchají kolem mola, prostě nádhera! Přijeďte brzy, kolem deváté, ať si ten den pořádně užijeme…“

Zlehka jsem položil telefon na onyxovou vidlici a zůstal jsem stát omámený příbojem radostného vzrušení, vzpomínek, melodií toho hlubokého hlasu.

Když jsem se otočil, všiml jsem si, že mě ode dveří sleduje Nancy.

„To byla Chris Dalrymplová?“ zeptala se.

Kývl jsem. „Ano. Právě přijeli, jsou tu na dovolené.“

„Ach. Byla bych s ní ráda mluvila.“

„Pozdě…“ bezmocně jsem pokrčil rameny. „Ale za pár dní se s nima uvidíme – pozvali nás na plachetnici.“

„Budeme plachtit!“ vpadl do pokoje Teddy už v pyžamu, ruce roztáčel jako větrný mlýn. „Pojedeme na plachetnici, tati? S Dalrymplovýma?“

„Přesně tak!“ odpověděl jsem. „Vyrazíme na široširé moře.“

„Jéé! Plachetnice –“

„Ticho, Teddy,“ okřikla ho Nancy a nespouštěla přitom oči ze mě. „Tys to pozvání přijal?“

„No samozřejmě. Proč ne?“

Vtáhla dovnitř spodní ret. „Tak oni to ještě nevědí.“

„Co nevědí?“

„Jaká je tu situace.“

„Nancy, budeme přece na lodi a na moři, na –“

„Budeš jim to muset zatelefonovat.“

Přeměřil jsem ji pohledem. „Co jim mám zatelefonovat?“

„Co asi? Že nemůžeme přijet – že tu je nebezpečná epidemie obrny.“

„Mami, proč nemůžeme? Jednou bysme mohli, prosím tě.“

„Teddy, jdi do svého pokoje,“ nařídila Nancy. Chlapec na nás vrhl pohled zoufalého zklamání.

„Jdi a skoč do postýlky, Skokánku,“ pobídl jsem ho mírně.

„Za chvilku jsem u tebe.“

Sklopil hlavičku a vyběhl do předsíně. Když zavřel dveře, ozval jsem se: „Víš dobře, že se na tu plachetnici už dva roky těší.“

„Ty to myslíš vážně, že bys ho tam vzal – chceš ho vystavit –“

„Nancy, nemůžeš přece to dítě celé týdny držet pod zámkem jako zločince.“

„Nedržím ho pod zámkem!“

„Ale jako bys ho držela. Jen se na něj podívej – bloudí tu jako tělo bez duše, vybarvuje omalovánky, hází o zeď kluzákem – nevyjde na slunce, neudělá krok. Slyšelas ho tuhle v noci, co –“

„To se mu něco ošklivého zdálo –“

„– nebyl to jenom zlý sen. Vidíš, jak je podrážděný a nervózní, pro nic za nic se dá do breku. Takovýhle režim jeho zdraví neprospívá, právě naopak, copak to nevidíš?“

„Takže podle tebe se má poslat mezi cizí děti lítat bůhví kam.“ Zlostně se odmlčela. „Georgi, já tě občas prostě nechápu. Někdy mám pocit, že snad ani nežijeme na stejné planetě a nemluvíme stejnou řečí.“

„Možná že ne,“ odpověděl jsem. „Asi máš pravdu.“ Vrátil jsem se do koupelny opláchnout si obličej a pak jsem šel Teddymu číst z knížky Vítr ve větvích, kterou jsme měli rozečtenou, a zrovna v té kapitole se Myšák nadchl vyprávěním námořníka o neuvěřitelných dobrodružstvích v dalekých exotických zemích a Krtek ho vší mocí zrazoval od překotného odjezdu. Náhoda. Když jsem dočetl, Teddy ani nedutal. Čekal jsem, že se zeptá, jak to bude s tím výletem, ale neříkal nic.

„Copak ty tam nechceš?“ šeptal jsem mu.

Kývl hlavou – spíš jen zkusmo a nejistě sklonil bradu. Oči mu jezdily sem tam. „Já nevím…“

Pohladil jsem ho po čelíčku. „Co je ti, Teddy? Pověz tátovi.“

„Já nevím,“ opakoval. Ten pohled jsem u něj to léto neviděl poprvé. Měl strach. Strach úplně ze všeho. Měl dokonce strach chtít to, po čem z celého srdce toužil. Sakra práce, vždyť ona v něm pěstuje strach! V tom okamžiku jsem se zalykal neovladatelným hněvem. Tenhle trapný systém schovávání, přísného režimu a strašení, to je úplně scestný… Hergot, co to do nás vjelo? Jak má ten kluk získat sebedůvěru?

„Copak ty nechceš jet?“ naléhal jsem. „Opravdu nechceš?“

Horlivě přikývl, ale oči měl pořád vážné. „Tak dobrá,“ řekl jsem. „Uvidíme.“

Nancy byla v kuchyni, ohřívala láhve pro Peg.

„Víš, co si myslím?“ začal jsem změněným tónem. „Že je nejvyšší čas s tím přestat. Chováme se jako posádka v obležení.“

Oči se jí rozšířily a obličej zploštil nesouhlasem. Už před časem jsem si uvědomil, že to Nancino úzkostlivé pěstění je jistota, o niž se vždycky může opřít, její hráz proti světu. Teď o ni přišla a unavená, rozcuchaná a s přebytečným tukem se cítila bezbranná a zranitelná. Chudák Nancy. Bylo mi jí upřímně líto. Zvedla ruku, ale hned ji bezvládně spustila k noze.

„Věděl jsi přece, že já bych stejně nemohla jet,“ řekla bezbarvým vyčerpaným hlasem.

„Proč bys nemohla – samozřejmě pojedeš.“

„Ne, nemůžu, to nejde! Co s Peggy?“

„Zůstane u ní paní Amesová. Na tom přece nesejde, kdo jí podrží láhev.“

„Mně se tam prostě nechce.“

Zarazil jsem se. „Dobrá, ty se třeba na výlet necítíš, ale myslíš, že je fair připravit o to Teddyho?“

„Já nikoho o nic nepřipravuju.“

„Víš to určitě?“

„Aha, tak takhle! Podle tebe jsem bezcitná matka, která trýzní své dítě.“ Bojovně vystrčila bradu. „To sis moh ušetřit, Georgi, takovouhle špinavost.“

„Promiň, Nancy,“ řekl jsem zkroušeně. „To jsem nechtěl.“

Díval jsem se na ten obličej odulý nevyspáním, na hluboké kruhy pod očima a zaplavil mě vřelý soucit. „Ale nemůžeš se na to podívat taky z druhé strany? Jednou za několik let máme možnost vyjet si na den na moře, na jediný den, a ty –“

„Žádná druhá strana není.“ Zuřivě se rozmáchla sběračkou k oknu. „Číhá to přímo tady a teď! Minulý týden onemocnělo 129 dalších dětí. U nás v Massachusetts. Ne!“ zasyčela výhružně. „Nepojede nikam!“

„A já říkám, že pojede.“

Hezkou chvíli jsme se na sebe jen dívali. Takhle daleko to ještě nikdy nedošlo – tak ne. Naše pohledy se vzpurně zaklesly – stáli jsme tam jak dva spratci – já uhnul první, jak mi to bylo trapné, a zapáli1 jsem si cigaretu.

„Taky bys těch pár týdnů nemusel kouřit, když jsem tě o to prosila.“

Zamáčkl jsem cigaretu, ani jsem z ní nezatáhl, seděl jako pěna a Nancy na mě chrlila údaje o tom, že na severovýchodě vzrostl počet případů o 67 %, vyskytl se velký počet bulbárních postižení a lékaři že varují před prochladnutím, přepínáním sil a cestováním. Už v mládí jsem se naučil, že drží-li se člověk toho, čemu věří, stojí-li se vší rozhodností na svém, má velkou šanci vyhrát, protože ten druhý dříve nebo později odpadne ztratí zájem nebo ho to přestane bavit. Jak vidíš – nic chvályhodného. Tiše jsem poslouchal, zastrčil jsem cigarety zpátky do kapsy, zaklesl si ruce na kolenou a teprve za chvíli začal úplně klidným tónem:

„Nan, on to potřebuje. Nejde jen o to, že se na plachtění tak dlouho těší. Je to zkušenost, kterou má kluk projít. Patří to k životu.“

„K životu! Ty mi mluv o životě, když –“

„Ano, k životu. Z takových věcí čerpají kluci sebedůvěru, sebejistotu, pocit, že něco znamenají. A já nehodlám přihlížet, jak ty ho o to olupuješ jen proto, že jsi bez sebe strachy a nejradši bys ho tou úzkostí obalila taky.“

Odvrátila se ode mě křečovitým škubnutím těla. „Dobrá,“ vykřikla ochraptěle, „tak si jeď. Stejně si vždycky uděláš, co chceš. Ale já vím, oč jde. Moc dobře to vím… Jeď si tam. Na co čekáš?“

Nato se dala do pláče – tiše vzlykala vyčerpáním. Ale když jsem k ní přistoupil a objal ji, příkře mě setřásla. „Ne, nech mě. To – prostě mě nech…“

Teď na modré hladině moře pableskovalo slunce jako kouzelný třpytivý přehoz, drobné vlnky se čeřily a rozplývaly. Dal půjčil na chvíli kormidlo Ronovi a spustili jsme námořnické písně a šlágry velkých orchestrů z pistolnických dob – jediná Chris si pamatovala slova – pozorovali jsme zlověstné černé kormorány a sázeli se, kam se snesou. Zakotvili jsme v malém zálivu ostrova Naushonoy, Chris to tam znala, a jako piráti jsme veslovali na opuštěnou pláž s pískem bílým jako cukr, na němž si vánek z moře pohrával se stříbrnými trsy pobřežní trávy. Vykoupali jsme se, já s Terrym jsme rozdělali oheň, opékali párky s houskami, Chris zatím krmila dítě a Dal nám roznášel skvělé martini. Bavili jsme se o přípravě prezidentských voleb. Já s Chris jsme horovali pro Adlaiho.

„Ta jeho řeč, když přijímal kandidaturu, to bylo úžasný,“ řekla Chris. „To by byl prezident podle mých představ – inteligentní, vtipný a laskavý. Uvidíte, že vyhraje.“

„Nevyhraje, kočičko,“ odpověděl její muž.

„Dale! Neber nám iluze! Aspoň dnes ne! Já vlastně nevidím důvod, proč by nevyhrál.“

„Nevidíš, protože nesleduješ, co se odehrává v zákulisí,“ vrčel Terry. „Jisté kruhy by moc rády viděly v Bílém domě vojenskýho feldkuráta s hubou rozšklebenou od ucha k uchu.“

„V osmačtyřicátém jsi taky neměl pravdu,“ připomněla mu Chris. „Ani jeden z vás. Seděl u televize celou noc,“ mrkla na mě a ukázala na Dala, „čím dál tím otrávenější. Nesl to jako osobní potupu. Věřil bys tomu?“

„Jak jsem moh vědět, že Dewey je taková vylízaná lebka? Vycpanej panák z konfekce…“

„Ale? To od tebe slyším poprvé!“

„Tentokrát se nic nestane, to ti garantuju. Tentokrát je všechny vemem o několik dýlek.“ Dopil a obrátil se na Terryho. „Ten tvůj krasavec bude pauzírovat.“

„Myslíš?“

„Hrome, co jinýho? lke je všechny roznese na kopytech.“

Terry projížděl v písku cestičku hubenýma neopálenýma nohama a nespouštěl z nich oči. „Dělá nám to starosti, ale neztrácíme hlavu. To máš těžký… lidi si vážejí Lodge, dokonce se mu obdivují – ale rádi ho nemaj. Mají rádi Jacka. A to rozhodne.“

„Jenže ten hraje na city. Dokáže lidi vyhecovat – ať už pro nebo proti, na tom nezáleží. Veřejný činitel budoucnosti musí jednat chladnokrevně. Potřebujeme styl, ne vášně.“

„Jack ho má, nedělej si starosti.“

„Ještě tu nepadlo ani slovo o tom, jak se kdo na ten úřad hodí,“ protestovala Chris. „Jestli je schopný nebo – nebo jestli má zkušenost, jaké má zásady. Když vás tak člověk poslouchá, řekl by si, že má před sebou párek agentů s teplou vodou.“

„Ono to tak je,“ pokýval hlavou Dal. „Tak se dneska hraje tenhle švindl.“

„Vážně to tak chodí?“ zeptal jsem se Terryho.

Roztáhl tenké rty do vláčného úsměvu. „Bohužel.“

„Hlavu vzhůru, Rado, neklesej na duchu,“ zakročil Dal. „Vzpomeň si, co praví Konfucius o – no, řekněme smyslném nadšení. Lízni si ještě toho mojeho moku!“

„Co s tebou mám dělat!“

„Právě… Tady s podívej, jak vypadá budoucnost,“ prohlásil a vysoko nad hla u zvedl svítivě červenou termosku z plastické hmoty. „Je to prototyp, první stovka. Podívej se na ni – nerozbije se, nerozpustí, nezkroutí se, nezestárne. Je nezničitelná.“

„Jak to myslíš, že je nezničitelná?“ zeptal jsem se. „Kamenem ti ji rozbiju na tisíc kusů.“

„To máš pravdu, Rado, ale těch tisíc kusů bude nezničitelnejch.“ Zarudlý kulatý obličej se stáhl čínským úšklebkem. „Ty jsou věčný. Ty tu najdeš ještě za deset tisíc let, až po dřevě, oceli, mědi a azbestu nebude ani památky. Počítám, že v příštích pěti letech jich prodáme deset miliónů.“

„Deset miliónů!“

„Přesně tak.“

„Já nevím, ale mně se zdají ohavný,“ prohlásila Chris. „Haló, děti!“ křikla na Rona a Teddyho, uklizené až na konci zálivu, „ne abyste se někam zatoulaly!“

„Nech je, ať to tu trochu prozkoumaj,“ zavrčel Dal. „Možná že narazej na Kiddův poklad. Prej ho tu někde zakopal.“ Od našich cambridgeských dob dost přibral, hlavně v pase, ale pořád působil dojmem neutuchající energie. Terry naopak byl čím dál tím tenčí, jako by se z něj odlupovala vrstva po vrstvě. Obličej měl propadlý, ale hezčí než před válkou. Přechodně se nastěhoval do sídla Kennedyových v Hyannis Portu, zpracovával tam zahraničně politické materiály pro předvolební projevy, a Chris se ho podařilo přemluvit, aby se aspoň na den utrhl.

„Je to tak, nadchází zbrusu nová éra,“ pokračoval Dal. Byl už mile naměkko a spokojeně pomrkával očičkama za skly brýlí.

„Například letos si zapamatujte jako výrazný mezník datum 2. června.“

„Proč 2. června?“

„Hned vysvětlím. Ten den Federální úřad pro udělování koncesí zrušil zákaz zakládání nových televizních stanic. Povolil jich 2000.“ Olízl si rty. „Říká vám to něco? Hmm? Začne krajové vysílání – z měst a menších středisek. V současné době je v provozu 18 miliónů televizorů. A to jsme na začátku. Za pár let jich budem mít 100 miliónů. Každá rodina v US i A bude mít televizor a brzy dva.“

„Dva v jednom domě?“ nevěřícně se zeptala Chris.

„Přesně tak.“

Já jsem zamyšleně poznamenal: „Takže kdo si nakoupí akcie takové místní stanice, nadělá na tom spousty peněz.“

Dal zaklonil hlavu a řičel smíchy. „Konečně ti něco došlo, Rado! Konečně taky jednou roztáčíš svoje mozkový závity.“

„Ty už sis jistě pár akcií koupil.“

„Co pár akcií, Virdone, já si koupil celou stanici.“ Zase na mě tak prohnaně mrkl. „Stanice PPTV – na počest Pelešivejch Pistolníků.“

„Jak vidím,“ rozesmál jsem se, „přece jen ten svůj grandiózní plán plníš.“

„Snažím se kamaráde.“ Upřel na mě pevný a pronikavý pohled. „Pamatuj si, Rado, že závod nevyhraje vždycky ten, kdo chvátá. Někdy jo, ale vždycky ne.“

„Budete už na podzim vysílat?“ střízlivě se zajímal Terry. „To si piš. Chceš si koupit vysílací čas pro toho svýho frajera?“

„Samozřejmě.“

„Já jdu hledat škeble,“ ohlásila Chris. „Pojď, Georgi, necháme tady tyhle dva piráty, ať si rozparcelujou svět podle svého gusta, my půjdeme dělat něco užitečnýho.“

„To jsou kyselý hrozny, holubičko,“ řekl Terry.

„Ba ne!“ Usmívala se, ale zelené oči se jí leskly. „Hrozny snad, ale ne kyselý.“.

Vzala takové zvláštní hrabičky – pamatoval jsem se na ně, měla je už před válkou – a mně podala síťovou tašku nahoře staženou řemínkem. Brodili jsme se křišťálově čistou vodou, skláněli se a pátrali po dně a přitom jsme si povídali o dětech, o Nancy, o Liz, o mém otci, který zemřel po záchvatu mrtvice, o jejím otci, který před rokem dostal Nobelovu cenu, o Melovi a Marge Strasserových, usazených v Clevelandu, a nakonec jsme se taky – jak jinak – dostali na film Tanec stínů, nedávno natočený podle Russova scénáře, na nějž se názory kritiků značně rozcházely.

„Co ty si o tom myslíš?“

Chris potřásla hlavou. „Mně se to nelíbilo. Snažila jsem se, ale – víš… ta scéna, kde ta holka nechá toho člověka utopit a ještě se mu vysmívá… Neříkám, že by se to nemohlo stát, vím, že lidi jsou takoví. Ale mně to připadá, jako by šlo o ideje, ne o skutečné lidi. Možná že Russ chce, aby byli takoví, nebo se bojí, že takoví budou, co já vím. Taky ovšem to může být špatně zahraný.“

„Ne, v tom to není,“ řekl jsem.

„Vždycky jsem si myslela, že bude psát romány. A pokud by psal scénáře, že budou vypadat jinak – ne takový sadistický slátaniny.“

„Někde jsem četl, že pracuje na novém románu.“

„Ten se změnil, viď? Nenávratně. Já to cítím – veliký modrý drak už mu nic neříká. Píšete si často?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jen k vánocům. Rozešli jsme se skoro ve zlém. Ale možná že jsem zaujatý.“

„Všichni jsme zaujatí.“ Náhle se shýbla a vytáhla mušličku podobnou drsné průsvitné žluté minci. „Podívej, amonia.“ Podržela ji proti slunci a opaleskující mušle byla ještě bledší. „Jsou křehoučké, ale co vydrží! Někdy jich najdeš celé hrstě, když jsme byli s Russem malí, dělali jsme, že jsou to peníze. Já jsem si vždycky říkala, že peníze nikdy takhle krásné být nemůžou.“

„A co jsou tyhle chomáčky? Jako by z toho lezly nitě!“

„To jsou přísavky – něco jako kotva. Když mušlička plave kolem kamene, může se přichytit. Až se jí na něm znelíbí, pustí se a proud ji odnese jinam –“

Na okamžik jsme na sobě ulpěli pohledem. Chris byla líbezná jako vždycky. Její obličej jako by se ještě dotvořil – měla pevnější bradu a rozhodnější ústa. Taky si dala trochu přistřihnout vlasy, ale jinak se na ní nezměnilo nic. Její pohled byl přímý, bezelstný, i když v něm pořád ležel ten stín, statečný, chápající a obrácený k životu jako dřív.

„Jeden sběratel, se kterým si píšu, mi říkal, jak jednou našel perly v hrobce Inků. Byla jich spousta a krásné, až oči přecházely. Vyprávěl, co všechno mu v tu chvíli prolétlo hlavou – jak nesmírnou mají cenu, jak to změní celý jeho život, jaká je ironie, že tak jemná krása zůstává ukrytá po staletí. Mimoděk prudčeji vydechl – a perly zmizely, rozplynuly se v obláčku prachu. Čas je strávil a zbyla jen ta nádherná perleťová lastura…

Kde jsou děti?“ zvolala náhle změněným tónem, který lahodně prořízl teplý vzduch. „Musíme se sbírat – už je čas. Pojď, podíváme se po nich.“

Rázným krokem jsme se vydali po pláži v pruhu, kde ji omývá moře, a zabočili za malý výběžek. Tam už nám letěl vstříc křik a výskání. Prošli jsme nánosem vyschlých lastur a mořské trávy, obešli jsme další kosu – a tam jsme je uviděli, tlupu dětí, chumel čiperných polonahých tělíček, z něhož vylétl červenožlutý nafukovací míč, opile poskakoval po napřažených rukou, až se skulil do vody, ta smečka se hlava nehlava s hurónským řevem vrhla za ním a moře do nich bušilo cepy stříbřitých gejzírů.

„Rone!“ křikla Chris. „Teddy! Pojďte – musíme domů.“

Vymotali se z ječícího klubka a utíkali k nám. Teddy přiběhl zpocený, obalený pískem a mořskou solí. Vlasy mu trčely vzhůru jako nějaká rituální čelenka a oči mu svítily. Na ramenou byl připálený.

„Tati,“ volal na mě, „já nechci pryč, já bych tu chtěl zůstat pořád! Tady se mi to líbí…“

„Já vím.“ Vysadil jsem si ho na ramena a ucítil jsem, jak mu tluče srdce a ruce i nožičky má rozpálené sluncem. „Jenže musíme domů, Skokánku. Všechno krásné musí taky skončit.“

„Proč, tati?“

„Takový je zákon, Skokánku,“ usmál jsem se. „Ten nejdůležitější“

Vítr se k večeru úplně utišil. Lenivě jsme se blížili do přístavu, otupělí sluncem, mořským vzduchem a sadou martini. Kluci leželi na lavici v kabině se zkříženýma rukama jako mrtví Indiáni a mimino spalo taky jako indiánské robátko v loktuši navlečené přes Chrisino rameno. Dal mi nechal kormidlo a dal si dvacet, hlava mu bezvládně klinkala jako loutce. Slunce stálo už nízko nad obzorem a rozlévalo po hladině oslňující sytě zlatou záři. Občas jsme něco jednoslabičně utrousili, lhostejně jsme pozorovali černou mříž bóje se zvonem, ptačí křídla ostatních plachetnic, výběžky země ubíhající kolem jako zeleným suknem potažené díly skládanky. Cítil jsem, jak mě od sluníčka pálí čelo a na rukou i na nohou se mi napíná kůže pod nánosem soli. Ve stavu ospalé blaženosti jsme každý myslel na své, na blížící se podzim. Srpen je takový přechodný měsíc, aspoň mně to připadá: už není to pravé léto, hlásí se podzim, nové roční období. Pro mě Svátek práce 7. září je větší mezník než Nový rok, protože pro mě je rok období od září do června a dva letní měsíce beru jako příjemný přívažek. Dědictví akademického roku, počítám. Člověk se asi nedokáže úplně oprostit od toho, čím si v hloubi duše přál být…

Zvolna jsme přirazili k malému molu a přivázali jsme člun. „Rychle, bando!“ volala Chris na děti. „Vstávat, hněte sebou. Všechno ven!“

Ron mátožně vstal a mnul si oči. Povídal něco Teddymu a cloumal jeho ramenem. Já začal podávat Dalovi věci z člunu. Jak jsem cpal naše plavky a ručníky do tašky, všiml jsem si, že Ron vylézá na molo. Teddy za ním se nemotorně přitáhl, škobrtl, zakymácel se a žuchnul zpátky na kabinu. Skokem jsem byl u něho.

„Teddy! Nestalo se ti nic?“

Vrhl na mě takový divný vystrašený pohled, vstal a znova padl, křečovitě se zachytil mých nohou. V obličeji byl rudý, po tvářích mu tekly potůčky až na krk, koupal se v potu. S rostoucím znepokojením jsem mu otíral obličej, on jen šeptl: „Tati, mně je špatně –“ a už to z něho vyletělo na podlahu. Popadl jsem ho a začal neuměle konejšit a na dlaních jsem cítil, jak žhne. Hořel, byl doslova v jednom ohni.

„Co bude s tím-hle ná-moř-ní-kem?“ prozpěvoval nad ním Dal a Chris vyjela:

„Nech toho, Dale. Chudáček! Ulítal se na tom slunci.“

Vzal jsem Teddyho do náruče a vylezl s ním na molo. Najednou přidušeně vykřikl, a to mě vyděsilo.

„Co je, Skokánku,“ řekl jsem. „Co tě bolí?“

„Krček,“ zasténal ,,– krček…“

„Je rozparáděnej z těch skopičin,“ řekl Dal a chvatně házel poslední zbytky výstroje do nákladního prostoru kombika.

„Pojeď s ním k nám,“ řekla Chris, „ať si na chvilku lehne.“

„Ne, děkuju,“ odpověděl jsem. „Radši pojedu rovnou domu.“

Trhla sebou a v obličeji se jí objevil nový výraz. „Máš starost?“

Přikývl jsem. „Sáhni si na něj.“

Položila mu ruku na čelo, na krk a na předloktí a hned ucukla. „Hm, máš pravdu.“

„O co jde?“ Dal přicházel směrem k nám. „Snad si nemyslíte, že by moh mít –“ Nedořekl, mžoural ve večerním soumraku a upřeně si prohlížel Teddyho. „To je nesmysl – koukni se na něj, prostě se vodrovnal.“

„Radši pojedeme,“ řekl jsem a přesně v tom okamžiku mě Teddy popadl za ruku a pronikavě vykřikl – bylo to takové náhlé bolestné zaúpění, že jsme všichni ztuhli.

„– nemužu hýbat – krčkem. Tati –“

„Proboha, musíme jet,“ řekl jsem.

„Já tě odvezu,“ odpověděl Terry. „Dovezu vás domu.“

„Ne,“ přerušila nás Chris, „zavezte ho do nemocnice v Hyannisu. Je to odsud sotva dvacet minut…“

„Máš pravdu,“ souhlasil Terry, „tam je dobré osazenstvo. Znám doktora Wetherella, kdyby to náhodou bylo potřeba.“

Držel jsem Teddyho v náručí, chladil mu čelo mokrým kapesníkem, v nitru se mi rozlézala pustošivá hrůza, ale snažil jsem se přemýšlet, co mám dělat. V hlavě mi vířily myšlenky, střetaly se a zatmívaly: ty děti na ostrově, Ron, do Bostonu je to hodina, to mimino ve člunu s Chris. Je to pravda, musíme co nejrychleji do nemocnice. Pro všechny případy.

Vyhrkl jsem: „Jedu do Hyannisu.“

„Neznáš cestu,“ zarazil mě Terry. „Jeď za mnou.“

„Pojedu s vámi,“ řekla Chris. Lehce se dotkla mého ramene.

„Počkej,“ protestoval Dal, „– co děláš, Chris, co bude s malou? Stejně tam nebudeš nic platná –“

„Dale, uvažuj rozumně,“ odbyla ho. „Tomu dítěti je špatně, hrozně špatně – George mě potřebuje. Děti s ním byly ve styku, všichni jsme s ním byli ve styku, jestli je to obrna,“ skončila bezvýrazně a poprvé vypustila z úst to hrozné slovo. „Děti do dvou let mají největší imunitu. Vem je prosím tě domu – já se vrátím, jak to půjde.“

Vzala si Teddyho na klín a vyrazili jsme. Řítili jsme se po pobřeží k jihu, hnali jsme se přímořskými městečky a kolem brusinkových plání, temně zelených pod vybledlou večerní oblohou parného letního dne. Teddy znova zvracel – tělíčko se ochable poškubávalo, žaludek měl prázdný. Přibrzdil jsem, ale Chris stroze zasáhla: „Ne, ne! Radši jeď!“ – tak jsem zas přidal, dohonil Terryho modrého forda a sledoval přitom Teddyho úzkostné sténání a konejšivý hlas Chris.

Nemocnice v Hyannisu se mi zdála obludně rozvalená a neskutečná. Naprosto neslučitelná s letními šaty a nahýma rukama a nohama kluku a děvčat. Chtěl jsem se postavit na parkovišti vedle Terryho, ale Chris řekla: „Tady ne! Jeď dál. Příjem je tamhle,“ a naléhavý tón jejího hlasu prohloubil strach, který už tak svíral mé srdce svěrákem.

Oběhl jsem auto a vzal ho do náruče. Obličej měl rudý a ztrhaný, těžce lapal po dechu, ramínka nahrbená a krk strnule stažený dovnitř. Něco zamumlal, vůbec jsem mu nerozuměl. Blouznil, dýchal jen s největší námahou a koupal se v potu. V tu chvíli už jsem nedokázal potlačit šílený strach. Ta rychlost… nic vážného přece nemůže propuknout takhle rychle! Můj strach mi na to odpovídal, že může a že už se to stalo.

Následující dvě hodiny byly ještě horší. Specialista na obrnu, doktor Wetherell, přijel během dvaceti minut – rázný noblesní Yankee s jizvou na horním rtu. Nabral testy a udělal mu lumbální punkci. Vypověděl jsem mu dopodrobna všechno, co mi ve spojitosti s Teddyho onemocněním připadalo duležité, a on bez řeči soustředěně poslouchal.

Když jsem skončil, ozval se: „Hmm, to přepětí není dobré. Zvlášť když, jak jste uvedl, jste ho tak dlouho drželi v klidu. Horečka je vysoká. Ovšem jestli se prokáže nákaza, chytil to patrně už před několika dny.“

„Tak ne od těch dětí na pláži?“

„To je téměř vyloučeno. Ovšem s určitostí to říct nelze.“

„Nebo z vody? Při koupání?“

„Asi ne. Ale určitě to taky nevíme.“ Zkřivil rty do zasmušilé ho úsměvu. „Pane Virdone, my toho ještě tolik nevíme!“ Pevně mi pohlédl do očí. „Udělal jste dobře, že jste jeli rovnou sem místo převozu do Bostonu. Nemohu vám zamlčet, že váš Teddy je vážně nemocný. Nevypadá to dobře.“

Šroub se pootočil a přitáhl svěrák pevněji. Sešel jsem dolů do haly a zavolal Nancy. Byl to nejhorší telefon v mém životě.

„– v Hyannisu!“ vykřikla. „Co s ním můžou dělat v té díře?“

„Jsou tady – mají oddělení obrny, kdyby to v nejhorším případě bylo potřeba, jsou tu vybavení na –“

„Ach, Bože, proč jsi ho nepřivezl domů? Nebo aspoň nedovezl do Státní massachusettské?“

„Nan –“

„Co ta punkce, co zjistili?“

„Výsledky ještě nejsou – právě jsme sem přijeli. Ale doktor Wetherell říká, že vyhlídky nejsou dobré. Reaguje pomalu, je mu hrozně špatně. A ta horečka –“

„Bože, a já tu mám sedět a čekat. Já to nevydržím!“

„Nancy,“ hlas se mi zlomil, rukou jsem svíral hranu telefonní kabiny a díval jsem se, jak metr ode mě sedí Chris. „Nancy prosím tě, miláčku, musíš se snažit sebrat. Terry pro tebe přijede, jak nejrychleji to bude možné. Děláme všechno, co je v lidských silách. Musíme teď držet při sobě…“

Nemám tušení, co se dělo v následujících hodinách a dnech, nevím, kam se poděly, ani co jsem dělal já. Bylo to jako Mortellange – zlověstná, nezachytitelná, ďábelsky rozplizlá hrůza se střídala s okamžiky jasnozřivého vidění – rozdíl byl jen v tom, že tohle bylo nesrovnatelně horší. Chris po celou dobu, než se Terry vrátil z Bostonu s Nancy, seděla tiše vedle mě a držela mě za ruku. Když přijela Nancy, dlouze jsem ji sevřel v náručí. Pak jsme chvílemi přecházeli – a čekali. Taky jsme volali dalším specialistům – Hillyerovi do Bostonu a Melu Strasserovi do Clevelandu. Chvíli jsme mluvili o ničem. A znova čekali.

Jak potvrdil výsledek lumbální punkce, byla to obrna, bulbární obrna, nejnebezpečnější typ tohohle vražedného viru. Teddyho dali do umělých plic. Náš chlapeček v takové obrovské neosobní obludě! Doktor Wetherell musel provést tracheotomii, zavedli intravenózní výživu a pumpovali do toho zmučeného tělička roztoky a tekutiny, o jejichž existenci jsem neměl ponětí. Horečka stoupala pořád dál – 40,5°, 41 °, 41,5°, zřejmě nic nezabíralo, nic ji nedokázalo srazit. Nejhorší bylo, že jsme nesměli být u něho. Věděl jsem, že jedině umělé plíce ho mohou zachránit, tisíckrát jsem si to opakoval a přesto jsem měl pocit, že jsem ho vydal na pospas železné kleci, působící stejně hrůzně jako –

Jednou jsem zahlédl jeho obličej – zbrázděnou vychrtlou bílou masku nepodobající se Teddymu. Ne, to nebyl Teddy.

Někdy během té doby se změnilo počasí, vítr vál od východu – první předzvěst podzimu… Seděli jsme s Nancy sami v nepřirozeně veselé hale hýřící pastelovými barvami a přímořskou scenérií. Bylo to brzy ráno, hodně brzy, nad klečí se ještě držel opar z holubičí šedi hrající duhovými barvami. Stál jsem u okna, Nancy seděla na krajíčku pohovky a naříkala.

„Já nechápu, jaks mohl dopustit, aby ti zmizel z očí. Vždyť jsi věděl, že setkání s cizími dětmi je nebezpečné.“

„Neuvědomil jsem si, že tam můžou být cizí děti,“ odpověděl jsem a sevřela mě temná hrůza. „Je to soukromý ostrov. Netušil jsem, že před námi přistál ještě jiný člun.“

„To sis myslel, že máte jedinou plachetnici na světě? Vysvětli mi, prosím tě, proč jsi ho neměl u sebe, proč aspoň nezůstal na té pláži s tebou?“

„Doktor Wetherell říká, že se pravděpodobně nakazil už před několika dny, víš přece, že inkubační doba je tři až pět dnů. Dokonce to muže být i –“

„To není pravda. Nikdy tomu neuvěřím –“

„– Jak myslíš,“ odsekl jsem rozzuřený sám na sebe, že necítím nic, ale vůbec nic, že mě ovládl bezbřehý mrazivý strach. „Věř si, čemu chceš, mně je to jedno. Možná že máš pravdu –“ zase se mi zlomil hlas. „Sám pánbůh ví, možná že je to tak. Je to moje chyba. Já vím, všechno je moje chyba…“

A zase ticho. Venku na parkovišti vystupovala z otřískaného buicku, kabrioletu rok výroby 1941, sestra s mladým doktorem. Nezaslechl jsem, co říkala, ale oba se dali do smíchu, ten mladý doktor jí něco vytrhl z ruky a zdvihl to vysoko nad hlavu.

„Ne, počkej, Ale, dej to sem – bože, ty jsi bídákl“ vykřikla sestra, vyskočila mu po ruce, na oko se začali u vozu prát a najednou se rozběhli k příjmu.

„… a všechno kvůli tomu, že jsi chtěl být s ní,“ syčela Nancy. „Viď? Že to tak bylo?“

Otočil jsem se, abych jí viděl do tváře. Obličej měla samou skvrnu a ochablý nevyspáním, ale její modré oči se neochvějně zabodly do mých.

„Cože?“ koktal jsem. „Ne – samozřejmě že ne, prokristapána – co to říkáš…?“

Přesto na nepatrný zlomek vteřiny můj hlas znejistěl a Nancy to postřehla. Dvakrát kývla kamennou tváří a uhnula pohledem.

Přitlačil jsem tvář na sklo, kupodivu teplé už v pět hodin ráno. Chtěl jsem být s ní… je to pravda? Říkal jsem si, že to dělám kvůli Teddymu, aby se dostal na slunce, aby si vyjel na tu velkou louži, ale nebylo v tom ještě něco jiného? Že bych –’

Obloha se zatáhla, z Atlantiku připlul kalný kupovitý mrak. Celých 50 % případů obrny se vyléčí bez následků. Dalších 25 % zanechá jen malé následky nebránící pacientovi navrátit se do normálního života. Přibližně 17 % zůstává trvale postižených. A jen 8 %, lépe řečeno něco mezi 6 a 9 %, takže možná jen 6 % –

Prý je důležité, jak k věcem přistupujeme. Panuje názor, že optimistický přístup doopravdy pomáhá. Nic není dobré nebo špatné samo o sobě, důležité je, jak o tom smýšlíme, praví Hamlet. Je to pravda? Existuje moc, která utváří naše konce – nebo ne? Existuje někde daleko za vším tím žvaněním o náhodě a svobodné vůli, v poslední instanci a neoblomně, nějaký nebeský soudce, který nám přiděluje osud na základě přísně logických příčinných souvislostí? Je možné že záchvěv slabosti, sotva stín zanedbané povinnosti –

Ozvaly se rychlé kroky. Otočil jsem se. Byl to doktor Wetherell v operačním, obličej ještě víc zbrázděný a tvrdší pod kastrólkem operační čepičky, na jedné straně se mu pohupovala maska. Neslyšně se pohyboval po naleštěné ploše žlutohnědé podlahy, ale já ho přece slyšel. Nancy někam zmizela.

„Pane Virdone.“ Mířil k místu, kde jsem stál. Nedokázal jsem odtrhnout oči od jeho obličeje. Když došel až ke mně, řekl: „Pojďte, na chvilku se posadíme.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Chci stát.“

Kývl. „Pane Virdone, mám pro vás špatnou zprávu. Moc špatnou.“ Snažil jsem se něco říct, ale nedostal jsem ze sebe hlásku. „Nepodařilo se nám zachránit vašeho synáčka.“

„… Umřel.“

„Horečka letěla pořád výš, nedalo se to zarazit. Všechna nervová centra byla ochrnutá. Ručím vám za to, že jsme zkusili všechno, co se dalo. Je mi hrozně líto.“

„Ano.“

Wetherellův nakrabatělý yankeeský obličej se rozplynul a hned zas byl jakoby mávnutím kouzelného proutku jasný do nejmenších podrobností. Uvědomil jsem si, že uvažuju nad tím, od čeho asi má tu jizvu na horním rtu.

„Chvíli se zdálo, že to bude dobré,“ pokračoval, „a pak horečka zas začala stoupat… Ještě toho tolik nevíme!“ Zlehka mi položil ruku na rameno, hned ji stáhl a zahleděl se na parkoviště. „Ale jednou se ten zatracenej virus podaří izolovat, zjistí se, jak se přenáší, vyrobíme sérum – pracuje se na tom dnem i nocí. Mají to na dosah. Vím, že pro vás –“

Nedořekl. V hale se objevila Nancy a běžela k nám. Když uviděla můj obličej, zůstala stát.

„Co je?“ zeptala se. „Je mu líp, je –?“ Oči měla zkamenělé hrůzou, určitě to věděla, snad to bylo v atmosféře té místnosti.

„Nan,“ řekl jsem. „Miláčku… budeš muset být statečná. Moc statečná. Nan, už nemáme Teddyho. Náš Teddy umřel.“

Přejela pohledem ze mě na Wetherella a znovu na mě, pootevřela rty, oči vytřeštěné. Hluboko z hrdla se jí vydral tichý trhavý zvuk, hlava se jí začala zvolna pohupovat dozadu dopředu hypnotickým rytmem, oči se rozšířily.

Než jsem se vzpamatoval, Wetherell ji pleskl lehkým políčkem na tvář. Padla na něj a rozvzlykala se.

„Už je to v pořádku,“ uklidňoval ji. „Už je to dobré. No tak, no tak.“

Postoupil jsem o krok a on mi ji předal do náručí. „Budu ještě asi hodinu v ordinaci, přijďte tam za mnou.“

Pak jsme seděli v autě, déšť se lil v mléčných řekách po černé střeše. Nancy beznadějně a neutěšitelně naříkala a já ji držel v náručí, brečel jsem s ní a myslel na Dutche u Montélimaru, na Deea a Oppa a ty děsné chvíle mi teď připadaly jako nic. Můj syn. Má radost a má naděje. Tohle bylo horší než válka, neskonale horší – tehdy byl celý svět kadlubem bolesti a člověk tomu šel vstříc s chmurným vědomím, se zaťatými zuby a sevřeným srdcem. Ale tohle – z čista jasna letního prázdninového dne se tohle stane čipernému hošíkovi, který tleskal nadšením, když Morgiana nalévala vařící olej do sudů, kde se skrývalo čtyřicet loupežníků, číhajících na Ali Babu, chlapečkovi, který každé ráno přiběhl do ložnice, skočil na mě a chtěl se kočkovat, který vyráběl z barevné plastelíny líté draky a jednou řekl –

Ach Teddy, Teddy!

To není možné. Není možné, aby se něco takového stalo!

Ale stalo se.

Déšť bez ustání bubnoval na střechu vozu, nikde kousek klidu, a my se k sobě tiskli, jako bychom byli poslední lidský pár, který co nevidět spláchne potopa. Poslední potopa, protože nikde není žádná archa, nikdo nepřežije.

„Nemyslela jsem to tak,“ kvílela Nancy. „Víš, jak jsem mluvila o tobě, já to tak nemyslela, jsem jako beze smyslů, co mě to napadlo – vím přece, jak jsi ho měl rád, že byl pro tebe vším a ty jsi byl pořád se mnou. Nevím, proč jsem to řekla, já vážně nevím –“

„Je to tak, Nan. Neměl jsem ho tam brát. Bože můj, proč já tam s ním jezdil. Já přece jen chtěl, aby se Teddy –“

Nedokázal jsem tu větu dokončit. Podivným řízením osudu jsme si vyměnili strany. Nancy tvrdila, že mi nedává vinu za ten výlet, a já už se nikdy nevymanil z pocitu, že jsem svého syna vystavil nebezpečí kvůli své osamělosti a bytostné potřebě…

O pohřbu mluvit nemůžu. Ještě ani dnes ne. V těch dnech byli mou hlavní oporou Dal a Chris. Dal se mnou prochodil dlouhé hodiny v horku i v dešti jako mlčenlivý společník. Toužil jsem po tichu a on mi je poskytl. A když se Nancy na celé hodiny zavřela do ložnice, byla to Chris, kdo nastoupil na její místo, přišla nám uvařit a pomáhala paní Amesové opatřit Peggy. A taky Chris mě jednou v takové pochmurné, těžké odpoledne vzala do náručí, něžně mě objímala a šeptala pořád dokola: „Kdybys věděl, Georgi, jak mi je hrozně líto, že vás to s Nancy potkalo. Bože můj, kéž bych vám mohla pomoct, kéž bych vám mohla pomoct…“

Epidemie obrny – nejhorší v historii Spojených států, mnohem horší než v roce 1935 a 1949 – nakonec milosrdně ustoupila. Ani Ron, ani jeho malá sestřička, ani naše Peggy ji nedostali. Taky nikdo z toho vřeštícího klubka na pláži se nenakazil. Jediný Teddy.

A samozřejmě za rok – za jediný rok – nato se podařilo izolovat virus obrny a vyrobit očkovací látku.

Byl to trest boží. Věděl jsem, že Nancy je o tom přesvědčená: trest za hřích. Za všechna ta léta se k téhle události vrátila jen dvakrát. A nikdy, už nikdy nevyslovila Teddyho jméno.

V mysli mi utkvělo to nehybné rozpálené sobotní ráno, kdy Dalrymplovi odjížděli – Chris tiše plakala, i Dal měl plné oči slz – Nancy je zběžně objala, oči měla suché. Na ten okamžik si jasně vzpomínám. A vzpomínám si taky, že později stála Nancy u okna v ložnici a říkala: „Tak jsou pryč. A jsem ráda, že jsou pryč. Doufám, že už je nikdy neuvidím,“ pevným hlasem bez nejmenšího dojetí.

„Nan,“ zaprotestoval jsem. „To nemyslíš vážně.“

„Smrtelně vážně.“

„Nan – jsou to přece naši přátelé…“

„– Přátelé,“ pokračovala vyhaslým, hrozivým tónem, který mě děsil víc než křik a hysterie – „nemluv mi o přátelích. Už o nich nechci slyšet.“

„Nan, prosím tě, snaž se –“

V záchvatu náhlého rozhodnutí se protáhla kolem mě, popadla cosi z mého sekretáře, chraptivě vyjekla a mrštila tím na zem. Poskakovalo to po podlaze až do koupelny, odrazilo se to od vany a dutě chřestilo po dlaždičkách. Mušlička zavinutce od Chris – kupodivu pořád celá. Ale Nancy se k ní rozběhla drobnými krůčky a jediným vzteklým dupnutím ji rozdrtila.

„Tak –!“ zasupěla. „Víckrát už ji nebudu mít na očích!“

Na to se absolutně nedalo nic říct a tak jsem jen přihlížel, jak drtí mušličku na modrých dlažkách na prášek, oči celou tu dobu přibité na mně v mrazivém vzdoru.

No prosím. Ale proč má být člověk trestán za hřích, který nespáchal? To snad je příliš podlý a krutý žert…

Přežili jsme to. Pracoval jsem do úpadu. Zarytě jsem hltal stovky stránek, ovládl jsem tiskařskou techniku i problémy odbytu, sháněl jsem, kteří staří profesoři pracují na nových rukopisech, zkrátka jsem své srdce vzal a zavalil prací. Nancy dělala totéž: začala pracovat ve výzkumu obrny, ve veřejné knihovně a vzala na sebe řadu dalších osvětových povinností. Obyčejně jsme se setkávali až kolem půlnoci, než jsme se svlékli, prohodili jsme pár slova pak doslova padli do postele vyčerpáním. Občas jsme se tak trochu milovali. Občas jsme se i zasmáli – zřídka a krátce, ale přece. Ovšem Nancy se mi úplně odcizila. Stáhla se do sebe jako jeden z těch Chrisiných mořských živočichů, který se nasouká do škeble a uzavře za sebou otvor vlastním operculem. Neexistoval způsob, jak k ní proniknout.

A pak ovšem byly chvíle, kdy červené tričko pod bezovým keřem, pár taktů písničky, rukavička zapadlá v šatníku, stopa dětských botiček v kypré půdě na zadní zahradě mnou projely jako dýka, vzpomínky na Teddyho vyvstaly s mučivou naléhavostí a já zmizel v suterénu, posadil se na truhlářskou kozu a poddal se nezadržitelnému vzlykotu, dokud to samo nepřešlo a já se nesebral. Zase jen na nějaký čas. (Některé věci jsou totiž nenapravitelné.) Pak jsem si osušil obličej a vrátil se nahoru, kde – ač je to k nevíře – se ten vrtošivý svět točil dál přesně jako dřív.

2.

Byl to ten klakson – poznal bych ho vždy a všude: břeskný tón nesený větrem, při němž si člověk vzpomněl na heroldy v královských barvách, na kyrysníky a Rolanda uprostřed rozeklaných skal v Roncesvallském průsmyku…

„Kdo tohle může být?“ zeptala se Nancy a zamračila se.

„Nevím,“ odpověděl jsem. Ale přitom jsem věděl, kdo to bude. Vstal jsem od stolu, vyběhl do haly a už jsem cítil, jak se ve mně zvedá stará známá slabost pro kamaráda, provázená určitým neklidem: otevřel jsem – a skutečně tam byl Russ. Právě vystupoval z Císařovny. Prudkým ledabylým pohybem práskl dveřmi auta, až se zvedl obláček řídkého suchého prachu. Přijel sám.

„Co vás to napadlo nastěhovat se do Belmontu, Rado…“ Změřil si pohledem dům, který se mu postavil do cesty, a zaclonil si oči, přestože slunce už zapadlo. Měl na sobě tmavohnědý blazer se zlatými knoflíky a modrou kašmírovou kravatu.

„Sem se dnes stěhuje kdekdo,“ řekl jsem, „tos nevěděl? Sem a do Concordu. Má to tady punc.“

Začali jsme si prohlížet dům společně.

„Máš pravdu. Už mi to dochází.“ Udělal si nad očima stříšku z dlaní, jako by se chystal fotografovat. „Má to něco do sebe, něco nedefinovatelného… nevyslovitelného…“

„Jdi se vycpat, Curriere.“ Dali jsme se do smíchu, ale starý známý dům mi opravdu najednou připadal zašlý a ponurý, jako bych ho viděl novýma očima. Proč asi? Otočil jsem se. Císařovna za Russem byla celá otřískaná a špinavá, samý prach a zaschlé bláto. Nosič na kufr měla směšně zkroucený k jedné straně.

„Co jsi s ní vyváděl? Proháněl jsi ji po silnicích desáté třídy?“ vyzvídal jsem. „Nebo jsi znova točil Hrozny hněvu?“

„Máme za sebou děsnou trasu, Rado. Příšernou. Osmdesát dní napříč písečnými přesypy. Otužilí chlapi brečeli jak malí kluci, když jsme museli sníst vedoucího velblouda… Ta si užila,“ prohlásil a bouchl pěstí do protáhlé čtverhranné kapoty. „Má to za sebou, holka. Je v tahu. Jako naše mládí.“

„Blbost – nejlepší léta má teprve před sebou…“

Změřili jsme si jeden druhého kritickým pohledem. Russ byl pořád ještě hezký hoch – měl úzký obličej, hladce sčesané tmavé vlasy, jemný rovný nos, jen v koutcích očí jsem zahlédl vějíře vrásek a rty měl poprvé v životě křečovitě stažené. Z jeho pohledu jsem vyčetl, že ani já jsem nezůstal ušetřen změn. Nastala chvíle pravdy, kdy jsme se navzájem měřili, žasli, vzpomínali… Najednou jsem si všiml, jak mu rošťácky škublo v koutcích a oči zajiskřily veselím.

„Vrátil jsem se domů, Rado. Je vše odpuštěno?“

Rozesmál jsem se. Jako vždycky se nedalo nic jiného dělat. „Polez dál, ty lumpe jeden,“ řekl jsem, „ať tě můžu pozvat na tučné tele.“

Vrhli jsme se ke schodům. Dveře zůstaly otevřené a v nich stála Nancy.

„Russ Currier!“ Obličej jí tuhl a oči se zúžily. Ale přece se zmohla na úsměv – váhavý, tázavý, mnohoznačný úsměv. „Tomu říkám překvapení! Co tě přivádí k nám obyčejným smrtelníkům?“

„Vyhnanství.“ Russ se smál na celé kolo a vzal ji kolem ramen. „Byl jsem svržen do Tartaru. Za to… že jsem v sobě tutlal neřestné touhy po Pallas Athéné. Ale člověk si přece musí někde užít!“

U večeře jsme mluvili o všem možném, ale hlavně o volbách, které se konaly ten den.

„Perfektně sis to načasoval!“ prohlasil jsem.

„Nedělej si, Rado, iluze. Je to prachobyčejná náhoda. Vyrazil jsem z Kalifornie před pěti dny.“

„Doufám, že jsi volil.“

„Jasně. Poštou. Za co mě máš? Zrovna tentokrát si to nechám ujít?“ Pozvedl sklenici. „Připíjím Adlaiovi, poslednímu gentlemanovi mezi politiky.“

„O to právě jde,“ řekl jsem a připil si s ním. „Myslíš, že může vyhrát?“

„Co může – musí vyhrát!“ Zachytil nepatrný záblesk v Nancyině pohledu a podíval se jí do očí. „Přece nejsi pro – ale ne, Nancy, to není možný! Chceš říct, že nejsi pro Stevensona?“

Nancy se znovu usmála: „Ani ne.“

„Nedělej si blázny…“ Obrátil se na mě celý zkoprnělý.

„Neboj se, já jsem pro Adlaie,“ těšil jsem ho. „Až za hrob.“

„Tos mě uklidnil, Rado.“ Rychle se vzpamatoval. „Ale snad mi nechceš namlouvat, že nezvládáš svou milující ženušku?“

„Já ne,“ ujistil jsem ho. „Ty jo?“

Zvedl ke mně oči a hned uhnul pohledem. „Máš pravdu,“ zabručel. „Proč se tak blbě ptám.“

„Russelle,“ ozvala se Nancy, „doufám, že nepatříš k těm nesnesitelným chlapům, kteří tvrdí, že žena volící opozičního kandidáta vráží manželovi nůž do zad?“

„To víš, že ne.“

„Dalrymplovi volí taky každý jinak… Spousta rodin to dělá. A co ty s Kay – volíte oba stejně?“

Pokusil se o nepřesvědčivý, křečovitý úsměv. „My se s Kay už neshodnem v ničem. Vůbec v ničem… Víš, my jsme se rozešli.“

„Promiň… to je mi líto,“ řekla Nancy.

„A víš, že mně možná ani ne,“ připojil jsem se a všichni jsme se zasmáli.

„Už je to tak – všechno zlé musí jednou skončit.“ Russ dopil. „Ale teď vážně, Nancy: pokud máš příležitost volit tak vynikajícího člověka, jako je Adlai…“

„Třeba mi nejde jen o vynikající intelekt,“ skočila mu do řeči. „Tahle maličkost vám, stoupencům pana Stevensona, jaksi uniká.“

„Ale co s Ikem! Generál a tváří se jako dobrotivej trouba! A ten výlet do Koreje – to byla paráda! Až na to, že dost laciná. A co ten plaz Nixon! O něm bych moh vykládat věci, že by vám vstávaly vlasy na hlavě.“ Spustil hrůzostrašné historky o předvolební kampani Helen Gahagan Douglasové na západním pobřeží, o anonymních telefonátech a odporné snůšce osočování a pomluv. „A pokud jde o McCarthyho, to je stejně hnusnej intrikán. Navíc není normální.“

„To ovšem není nic nového. Všimli jste si, že když má někdo odlišné názory než vy, zdá se vám, že není normální,“ konstatovala Nancy tónem, kterému jsem soukromě říkal hlas paní řídící.

„Nancy je členkou Svazu voliček,“ přerušil jsem ji.

„Skvělé,“ liboval si Russ, ale nepřestával si ji odbojně měřit.

„Přesto snad bude volit do Senátu Kennedyho.“

„Možná,“ usmála se, „ještě jsem se nerozhodla.“

„Terry ji zpracovává,“ přisadil jsem si. „Už ji téměř přesvědčil.“

„Terry?“ divil se Russ. „On je v Bostonu?“

„A kde jinde by měl být, celý podzim jsou všichni na nohou. Tentokrát jde Jackovi o všechno, hop, anebo trop.“

„Kdyby kandidoval v Kalifornii, nemusel by se obtěžovat s kampaní. Ženské po něm šílí. Jak jsi na tom ty, Nancy, taky bys mu nejradši vlezla do postele?“

Příkře se na něho podívala a modré oči jí ztmavly. „V životě by mě to nenapadlo,“ odpověděla.

„Já vím, dělal jsem si blázny. Starý pán si zalaškoval.“

Bylo to zvláštní sedět doma s Russem, který přijel jen na návštěvu, který nikam nepatřil. Já s Nancy jsme byli „spolu“, byli jsme dvojice podle všech pravidel, svým způsobem jsme byli součástí proudu hnaného neodolatelnou touhou patřit k nějaké skupině, která byla pro naši generaci tak typická – k pistolníkům nebo bratrstvům na vysoké škole, ke kamarádům na vojně, nakonec i ke spolupracovníkům v zaměstnání, ženě, dětem člověk, který neměl rodinu nebo nepatřil k nějaké instituci, byl v očích většiny méněcenný… Russ to určitě částečně vytušil chvílemi se tvářil žoviálně, chvílemi upjatě a pak zase s přehnanou nenuceností. Peg, sedící na vysoké židličce, pozoroval s bázlivým úžasem, protože svět dětského rituálu mu byl cizí.

„Bylo mi to moc líto, když jsem se dozvěděl o Teddym,“ řekl tiše, když Nancy odešla uložit Peg.

„Co se dá dělat.“ Dostal jsem na něj vztek, že se o tom zmínil, a měl jsem vztek i sám na sebe, že se vztekám. „Už je to lepší – už jsme se z toho dostali.“ Abych změnil téma, začal jsem o posledním filmu, ke kterému napsal scénář, ale nezabral. Filmu prý má momentálně plné zuby, vrátil se k románu, zrovna jeden dopisuje. Chvíli jsme klábosili o Neviditelném, o Williamu Styronovi a Malcolmu Lowrym, ale to ho taky nezaujalo. Chtěl slyšet o staré partě, jak se všem daří. Přijel se courat po Cambridgi.

„Copak dělá náš kapitalista Dalrymple? Jak plní časový harmonogram své hry?“

„Do posledního puntíku. Dělá do plastických hmot, do televize, do marketinku – má prsty ve všem. Přestěhovali se do obrovské rezidence v Lake Forest – mají stáje, tenisový kurt a bazén. A hezkou holčičku, jmenuje se Julie. Letos v létě byli tady na východě, vyjeli jsme si spolu na moře…“ Nechal jsem toho, nechtěl jsem o tom mluvit.

„Že už je mu přes třicet, viď? Marná sláva, proti plánu má zpoždění. Což znamená, že mi dluží kartón whisky, parchant jeden.“

„Tvrdí, že nejrychlejší kůň nemusí vždycky vyhrát.“

Naše pohledy se střetly a já v jeho postřehl záblesk staré horkokrevné rivality a ještě čehosi mně nesrozumitelného. Russ dopil a řekl:

„Co kdybychom zaběhli na náměstí a prolezli pár starých míst. Jsi pro?“ Opět se ho zmocnilo nakažlivé vzrušení. Oči mu těkaly z místa na místo. „Skočíme se taky podívat na Pěšáka Kennedyho – už mu tak asi neříkají, když jde teď nahoru. Mohl by tam bejt, co myslíš?“

„Ale bude tam taky Terry,“ dodal jsem.

Ohlédl se po mně. „Doufám, že… nic proti mně nemá, nebo má?“

„To ti, hochu, neřeknu. Nemám zdání, co si o tobě myslí.“

„Ale vždyť už je to pět let…“

„To je.“

„Vy jste neměli v plánu trochu se někde povyrazit?“

„Ani ne – chtěli jsme jít na návštěvu ke známým, mají televizi.“

„To se dá stihnout později – nejdřív pojďme na trafouš.“

„Já jsem pro. Co ty na to, Nancy?“ zeptal jsem se.

„Běžte radši sami. Mám takový pocit, že by mě na štábu demokratické strany dvakrát nevítali. Sejdeme se u Merwinů.“

Vypadl jsem s Russem. Císařovna byla v děsivém stavu. Opravdu děsivém. Už při zařazení trojky netáhla a dusila se. Karburátor potřeboval vyčistit – buď ten nebo čerpadlo bylo v háji. Zvuk jejích obrátek mě bral za srdce.

„Ty jsi nejhorší automechanik na světě, Curriere,“ prohlásil jsem. „Trestuhodně ničíš tenhle nádhernej vozejček, protože jsi absolutní lajdák. Je ti to jasný?“

„Však proto jsem jel rovnou za tebou, Rado. Expertem na autoservis jseš ty.“

„To je všechno hezký, ale moh jsi jí aspoň…“

„Rado, ty nic nechápeš – na to prostě nebyl čas. Nebudem o tom mluvit. Mám chuť dneska obrazit všechny hospody v Cambridgi – tam přece všecko začíná a končí. Ostatní věci pusť z hlavy.“

Nakoukli jsme k MacBridovi, ke Croninovi a nakonec do Oxford Grillu. Všude puštěná televize, na obrazovkách obličeje komentátorů a roztřesené sloupce s volebními výsledky, ale všude také podivně tupá atmosféra. Vysokoškoláci z padesátých let působili střízlivým a utlumeným dojmem – chybělo nám hlučné veselí poválečných dnů, Chid a Blazer v halenách z proviantu a bílých jelenicích, vyklepávající na stole rytmus a řvoucí s hrací skříní „Caldonia! Caldonia! Co řídí tvůj křepký krok? ROCK!“ Hlasité překřikování i bezstarostná recese zmizely.

„Tohle že je Oxford Grill, semeniště ochmelků? Co to s těma mladejma je?“

„Po válce přišli ke spoustě peněz. Mají moc nóbl auťáky. A taky zažili Koreu.“

„Máš pravdu. Takový svinstvo…“

Ten večer všechno jako by bylo začarované a spiklo se proti nám. Zrovna ten večer jsme museli potkat Congera – s tím jsme ostatně mohli počítat. Congera v nezbytném obleku ze šedého flanelu, s tupým obličejem, připomínajícím zmrzlý pudink. Zahlédl mě, křivě se usmál, trhl hlavou směrem k televizoru a prohlásil: „Vypadá to slibně, Virdone. Moc slibně.“ Mnul si radostně ruce. Už už by se byl zastavil u našeho boxu, ale jakmile uviděl Russe, šel dál.

Russ se zeptal na celý sál: „Co ten tady dělá – snad ta krysa pořád ještě neštuduje?“

„Pracuje tamhle v hlavní budově.“

„Cože, Conger?“

„Slyšel jsi dobře. Dělá kariéru na rektorátě.“

„To je konec. Jdem pryč!“

Na sekretariátu demokratické strany nebyla taková tlačenice, jakou jsme očekávali. Zato před Lodgeovým štábem na opačné straně ulice vládl čilý ruch. Kapela odvázaně vyhrávala – vládla tam nadšená atmosféra plná radostného očekávání.

„Nevypadá to slavně,“ poznamenal jsem.

„Nedělej paniku, Rado.“ „Počkej si na výsledky z městských obvodů. Vzpomeň si na osmačtyřicátej.“

„To chci vidět.“

„Nepodceňuj průměrného Američánka – není tak blbej, aby si neuměl spočítat, která strana se bere o jeho zájmy, a neobrátí se zády ke straně, která nominovala člověka, jako je Stevenson.“

„Byl bych rád, kdyby to bylo, jak říkáš,“ odpověděl jsem, ale vnitřně jsem si nebyl tak jistý. Asi mě zviklala Nancy.

Dav se skládal z menších skupinek, které se mezi sebou celkem tiše bavily. Z ampliónů se linula reprodukovaná hudba, Jo Stafford zpíval Jambalayu. I zde stály televizory a dvě dívky v ostře zelených šatech zapisovaly výsledky na tabule.

Terry stál uprostřed místnosti, zabrán do hovoru s Kenem O’Donnellem, Eunicií Kennedyovou a nějakým starším pánem, kterého jsem neznal. Zvedl hlavu a mrkl na mě. Prošel jsem až k němu a řekl: „Přived jsem ti starého kamaráda. Starého kamaráda,“ zdůraznil jsem.

Když uviděl Russe, výraz v obličeji se mu změnil rychleji než v očích. Na vteřinku jsem se bál, že se splní mé nejhorší obavy, ale Terry se usmál a podával Russovi ruku.

„Ty si to umíš načasovat, Curriere!“ Představil nás ostatním – ten starší pán byl Larry O’Brien. Všichni se nutili do úsměvu, napětí se dalo krájet. Znali Russe – O’Donnell i Eunice četli Pět set palců pod –, jenže v této chvíli jim příliš naléhavě připomínal Beacon Hill, Somerset Club a Harvardské kuratorium celý ten zavedený, neotřesitelný, mrazivý svět vyvolených, jehož přívrženci se na protějším chodníku mohli strhat nadšením pro Lodge.

„Jste produktem své třídy, anebo jste se povznesl nad ni?“ dobírala si ho Eunice. Přes všechny recepce a projevy, které musela v posledních měsících absolvovat, vypadala skvěle, tmavohnědé vlasy se jí stáčely kolem hrdla a v očích posazených daleko od sebe jí jiskřilo.

„Ani jedno, ani druhé – prostě jsem se ponořil a vyplaval na druhé straně,“ odpověděl jí Russ. Na první pohled mi bylo jasné, že se mu líbí. „Dopustil jsem se dokonce té velezrady, že si sám vydělávám na živobytí.“

„Vy jste hrozný člověk!“ smála se a oči jí zářily.

„Copak vám není známo, že existují vlastně jen dvě třídy jedni, kteří věří neuvěřitelnému, a druzí, kteří dělají neuskutečnitelné?“

„To je výborné – doufám, že to do zítřka nezapomenu.“

„Pošlu vám svou novou knížku. Tam je to rozvedeno.“ Vtom přišel Jack Kennedy s Davem Powersem a oba se zajímali, čím se tak dobře bavíme.

„Pane senátore,“ ozval se Russ, „smím prosit o váš autogram?“

Jack se zamračil, ale vzápětí mu obličej ožil neodolatelným lišáckým úsměvem. „Tolstoj! Tak jsi nás přece vzal na vědomí!“

„Kdyby jen to – já tě volil! Už podruhé. V Kalifornii nejspíš zkonfiskovali všechny hlasy odevzdané demokratům, ale ten můj tam je.“

„Taková oběť – letět až na východ na oslavu našeho vítězství. Tomu říkám oddanost věci.“ Jack byl jediný člověk, který v té haluzně sršel sebedůvěrou, vynikal vnitřní vyrovnaností a naprostým klidem. „Nemohl bys Lodgeovi sehnat nějaké místo u filmu, Curriere? Aby mohl psát. Kdysi býval reportér…“ Kennedy se změnil – byl sice pořád hubený, ale v obličeji měl méně chlapecký, nedospělý výraz. Vypadal mnohem rozhodněji a na hlavě – mimochodem krásně modelované – měl nový účes.

Do místnosti vtrhl Bobby, téměř neomaleně, jak bylo jeho stylem, a odvolal bratra, že s ním chce kdosi mluvit. Došly čerstvévýsledky a přítomní se váhavě posunuli k velikým tabulím. Udaje byly zdrcující! Eisenhower vyhrával všude na celé čáře – rozdíl se zvětšoval geometrickou řadou. Jack sice vedl, ale jen mírně a jeho převaha se vytrvale rozplývala před očima. Podíval jsem se na hodinky: nebylo ještě ani jedenáct.

Neznám smutnější místo než sekretariát strany, která prohrává volby. Všichni se nutí do falešného veselí, ze kterého se člověku obrací žaludek.

„Ještě se uvidí,“ prohlásil bezbarvým hlasem Russ. „Pojďte se někam napít.“

Chtěl zajít ke Statlerovi, ale pomstychtivá radost republikánských nohsledů se nedala vydržet, museli jsme pryč. Bloumali jsme sem tam bez cíle, benzínová pumpa v Císařovně mlela z posledního, a nakonec jsme zapadli do italské hospůdky poblíž Dock Square, kde se většina hostů tvářila stejně otráveně jako my. Ike měl v Massachusettsu proti Stevensonovi náskok 200000 hlasů a celostátně přes čtyři milióny. Russ vypadal, jako by do něho udeřil blesk – s bezmocným vztekem sledoval nové a nové výsledky.

„To není možný! Nemůžou být tak tupí, aby zvolili tohohle golfmana místo Adlaie. Viděl jsi, jak Ike oplácával toho idiota McCarthyho ve Wisconsinu? Rado, to si neumíš představit, jak to na západě vypadá. Myslím teď v posledních letech. Já vím, že čteš noviny, jenže v nich se objeví jen vynořená část ledovce. Bylo to hnusný – všichni ti pracháči a mocipáni, co se najednou podělali a zdrhli jako krysy. Jestli Ike vyhraje, vládnout bude McCarthy, vzpomeň si na mě! Zavedou cenzuru, omezí cestování, vydají nám občanský průkazy a předepíšou nám, co si smíme myslet. Ríkáš si, že žvaním, ale počkej, uvidíš. Dokonce ušetříš za elektriku, protože si budeš číst noviny při světle hranic, na kterých budou pálit kacíře…“

Poslouchal jsem ho s hlavou v dlaních a potácel jsem se od čiré nevíry k úděsné představě, že by mohl mít pravdu. Už se ani nenamáhal hledět na obrazovku, objednal další rundu a soukal ze sebe znepokojující informace o strachy podělaných režisérech, o producentech donášejících na své hvězdy a hvězdách udávajících autory scénářů a o tom, jak mnozí nevynechají jedinou příležitost, aby se veřejně neoháněli svým vlasteneckým postojem. Přitom mi bylo jasné, že o tomhle vlastně mluvit nechce, čišelo z něj něco jiného: připomínal mi vyhladovělé zvíře, které krouží kolem pasti s návnadou. Objednal další pití a konečně se dostal k jádru věci.

„Varoval jsi mě, Rado. Já vím. A měl jsi pravdu.“ Zhoupl se na loktech položených na stůl. „Nenáviděl jsem tě za to, cos mi řekl, tenkrát než jsem odjel na západ. Tenkrát jsem se zařekl, že už tě nechci vidět.“ Zamračil se. „Jenže tys ji měl přečtenou od první chvíle jako slabikář.“

„To nebylo nic těžkýho.“

„Asi ne! Máklá madam Maddenová! Vím, že by ses na ni sám nezeptal. Jenže já ti svým způsobem dlužím vysvětlení. Tobě, a nikomu jinému.“

„Nic mi nemusíš vykládat.“

„Ale musím – když už kvůli ničemu jinému, tak kvůli tomu, cos mi tenkrát řekl, abys mi otevřel oči. Určitě to pro tebe nebylo lehké.“

Vybavil jsem si, co jsem mu tenkrát povídal. „Heleď, Russi,“ ošíval jsem se celý nesvůj. „Nemusíš mi nic vykládat. Nechci nic slyšet…“

„Ale ty mi nerozumíš – já to prostě někomu musím říct!“ houkl na mě jako za mlada a praštil sebou na opěradlo. „Jsi ten vyvolený. V den voleb. To je blbej vtip, co?“

„Začínalo to dost slibně,“ zavrčel, jako by se hájil před nepřátelsky zaujatým posluchačstvem. „Když se octneš nahoře, výhled ti vyráží dech, všichni tě odzbrojují pozornostmi, jsi obklopen nádherou a přepychem. Připadáš si jako kluk v říši pohádek, kde si každý může hrát na krále – ale ne moc dlouho. Ne moc dlouho…

V podstatě šlo o dům. Když jsi král, musíš sídlit v paláci. To dá rozum, Rado, nemyslíš? Takže jsme si postavili letohrádek slastí v Malibu. Samý sklo, cypřiše, leštěný hliník, přímo nad mořem. Zkrátka skleník. Všechno zařizovala Kay – byla do toho blázen. Proseděla hodiny a hodiny s architekty a zahradníky a staviteli bazénů a den co den něco měnila na jejich plánech. Zpočátku jsem jí ve všem vyhověl – myslel jsem, že si tím něco kompenzuje. Měla ty mizerný kritiky na Pět set palců pod, potom s jedním filmem praštila a Fennerman jí těžko sháněl novou práci. Dneska už chápu, že šlo o spoustu jiných věcí.

Nakonec byl ten dům úplně fantastickej. Řada salónků, každý pomalu v jiné úrovni, všelijaká zákoutí, místnosti s kulečníkem, bary, točité železné schody, žulové terasy a masívní balkóny s výhledem na moře. Uprostřed toho všeho byl bazén – ovšem ne to, co si pod pojmem bazén představuješ ty, Rado. Tenhle se táhl polovinou domu, chvíli se klikatil uvnitř, chvíli zas venku, kroutil se vysokými skleněnými místnostmi jako nádherná zelená anakonda. Sám nevím, jestli byl hezký nebo ošklivý – copak se něco podobného dá vůbec posoudit? Já to neumím. Táhl se skalními převisy, dopravenými speciálně ze Sierry, rozbíhal se do rafinovaně rozmístěných bazénků a jeskyní osázených kapradím, miniaturními palmami a spoustou dalších exotických rostlin. Zkrátka džungle za sklem. Všude byly rozmístěné reflektory, chytře ukryté na dně za skalou nebo v tom pitomým náhražkovým pralese a neustále měnily barvu vody z tyrkysové přes smaragdovou až po jantarovou…

Jak říkám, letohrádek slastí.“ Dokončil větu, dopil sklenici a mávl na číšníka, aby přinesl další. „A co to stálo –! Kristepane, když mi to začalo docházet, div jsem se nezbláznil. ‚Tohle si nemůžeme dovolit,‘ bránil jsem se. ‚Do tohohle se nemůžem zasekat! Myslíš si, že jsem nějakej Aga Chán?‘ Ale ona mi tvrdila, ať se na to vykašlu, že má vlastní prachy.

Věděl jsem, že lže, byla věčně bez peněz, utíkaly jí mezi prsty jak písek Sahary, a jak bylo za co utrácet, neudržela ani cent. Věděl jsem, že myslí na tatíčka a ty jeho stříbrný tryskáče, něco se ve mně vzpříčilo a vyklubala se z toho hádka jedna balada. Nakonec jsem si řek, že to je jedno, tatíček jí stejně vždycky dá, o co si řekne, a až se dům dostaví, bude pokoj a o to vlastně jde.

Jenže jsem se přepočítal. Dům byl jen začátek. Když byl hotový, Kay se rozplývala nadšením: ‚Ach, ty můj Rousseau‘ – bůhvíproč mi tak začala říkat – ‚je to božský, něco fantastickýho!‘ Strašně ráda plavala nahá z jedný tý neosobní ratejny do druhý, převalovvala se na záda a zase zpátky, nádherná ňadra i zadek se jí vynořovaly a mizely Jako blyštivé zlaté koule. Obcas jsem si zaplaval s ní, ale nikdy se mi to moc nelíbilo – vždycky jsem byl nervózní. Měli jsme přece doslova u nosu celý nádherně šedý Pacifik se spoustou pláží a vlnami tříštícího se příboje, tak k čemu proboha potřebovala celé to vodní bludiště připomínající skleník! Nakonec to z ní jednou, když se zas donekonečna převalovala v jantarovém bazénku, přece jen vylezlo: ‚Miláčku, tomuhle říkám výprava!‘

O víc jí samozřejmě nešlo. Od té chvíle jedna party stíhala druhou. Pokud jde o organizování večírků, nikdo se Kay nevyrovná. Má vrozený čich pro osobní dramata – jak vzbudit v lidech zájem a zvědavost a na co je nachytat. Zakládala si na nejrůznějších stylizacích. Pořádala party ve stylu jazzového věku, staroperské večírky, na nichž všechny ženy pobíhaly v průhledných kalhotách, pořádala čínská sezení, mejdany v secesním stylu a dokonce jednou došlo i na Doris Day party, což byl podnik stejně americký jako typický jablkový koláč – ale nejvíc se vyžívala v přehrávání scén ze starých filmů, v nichž mohla hrát Gretu Garbo s nějakým mladíkem zosobňujícím Frederica Marche, Janet Gaynorovou s novým Ronaldem Colmanem nebo Lombardovou s Gablem, kterého taky představoval někdo jiný… Zkrátka role. Kromě toho měla taky neomylný instinkt, která hvězda půjde nahoru a která dolů, na které režiséry by mohla udělat dojem…

Bylo to vzrušující, ale taky únavné. Psal jsem čím dál míň, a pokud jsem se vůbec dostal ke psaní, za moc to nestálo, protože jsem neustále zápasil s kocovinou a s nevyspáním. Těm panákům v Columbii se nelíbily dva scénáře, které jsem měl dělat, a Cort se ten druhý ani nepokoušel hájit. Bylo to zlověstné znamení, ale já byl slepý – pořád jsem měl oči plné hvězd, oslněný vlastním štěstím pořád jsem věřil, že v Hollywoodu lidé používají film k něčemu vznešenějšímu, než je snůška škvárů. Neměl jsem zdání, jak to ve skutečnosti chodí, jak se člověk dostane k lizu a kdo vlastně všechno řídí – myslím, že jsem to ani vědět nechtěl. Nadělal jsem spoustu chyb. A pořádnejch.“

Russ si znovu povzdechl, brada mu klesla na prsa a zahleděl se nepřítomně před sebe. „Mezitím jsme se pomalu octli na šikmé ploše, Rado. Tam všechno jede úžasně rychle. Začínalo to skřípat, ale zatím jsme si nic neuvědomovali – já určitě ne – a najednou už se jelo z kopce. Přesto jsem si to nepřipouštěl. Docházel jsem do studia, doloval ze sebe příslušné stránky, jenže ze všeho, co jsem vypotil, uhnětli nakonec něco úplně jiného – občas jsem realizované vlastní nápady vůbec nepoznával. Ale doslova. Snad to dokonce bylo lepší… Kay zaručeně věděla, co se děje – věděla to a nehodlala nečinně přihlížet. To tedy ne!“

Rozpřáhl ruce a tvrdě si mě změřil. „Rozuměj mi dobře: netvrdím, že jsem nic netušil – něco mi možná uniklo, ale přesto jsem dost věděl. Věděl jsem, že spoustu času tráví s jinejma – že shání nadějný mladý režiséry, producenty, kteří dávali dohromady nová obsazení, a dokonce i staré kamarády strejdy Lorenze, kteří by jí mohli eventuálně nabídnout roli. Často jsem ji načapal u Chasena, Romanoffa nebo na soukromých sídlech v údolí – to když se začala scházet s Martem Driessenem. Toho jsem ze všech těch kulturistickejch hezounů nejvíc nesnášel. Nosil vyšívaný kalhoty a košili roz-pnutou až po chlupatej pupek a měl ksicht vegaskýho pasáka. Říkal jsem si, no, a co! Víš dobře, Rado, že jsem nikdy nebyl puritán. Věděl jsem, že zanáší – anebo jsem to aspoň tušil. Dělala to diskrétně, takže jsem si říkal, fajn, dokud hraje takhle, tak to vydržím, nakonec to tady patří k věci. Možná že jsem ji v tom dokonce podporoval, když jsem dělal, že nevím, co se kolem mě děje, vyhýbal se některým večírkům a ze všech sil se snažil zase začít dělat…

Jenže to už jsme se po té šikmé ploše řítili nezadržitelně. Lidi, se kterými se u nás zezačátku dveře netrhly, najednou neměli čas, nebo – a to bylo ještě varovnější – se ani neobtěžovali s omluvou. A Kay byla čím dál protivnější a drzejší. Počínala si jako posedlá. Vším, dokonce i vlastním tělem. Pánbůh – nebo kdo to rozdává – ji obdařil neuvěřitelně nádherným tělem a ona přesto trávila půl života tím, že si dělala vážné starosti. Vylezla z obrovské vany ve tvaru ústřicové lastury, ze které jsem byl vždycky nesvůj, protože mi připomínala Chris a její mušličky; jednou jsem jí o tom řekl a ona se dala do smíchu – určitě si pamatuješ, jak se Kay směje, jako by celý svět byl jeviště pro její vtipkování – a ječela: ‚Ty jsi ale hlavička! Na to jsi přišel sám? A nepřipomíná ti to náhodou, že jsi dopad mnohem líp?‘ – ale to odbočuju. Vynořila se jako Botticelliho Venuše, postavila se před trojdílné zrcadlo a pokaždé se nejmíň půl hodiny prohlížela, nevynechala jediné místečko na svém absolutně dokonalém těle, hladila si boky, zvedala nádherná ňadra, nejdřív jedno a pak druhé, jako by pátrala po sebemenší změně. Když jsem to nevydržel a chtěl ji obejmout, vykroutila se mi a křičela: ‚Nech toho, nech mě být, nedotýkej se mě…!‘

To byla celá Kay – sex s ní byl buďto šílený, krutý souboj, anebo vůbec nic. Nikdy z něj neměla radost jako ostatní ženy. Jen občas se tomu poddala při nějakých divokých fantaziích, ale ani tehdy jsem si nebyl jistý. Nestálo to za nic, já věděl, že to k ničemu nebude, a přesto jsem nic nepodnikl…

A teď si tedy vzala do hlavy, že stárne, což byla ironie osudu, protože neznám druhou ženu, která prochází časem tak nedotčená jako Kay. Nosila čím dál mladistvější šaty a čím dál tím víc se odhalovala: střídala šaty bez zad, bez boků, bez předku, hlavně aby byly sexy. To si dovedeš představit. Tahle posedlost a k tomu její vlastní nespokojenost vedla k tomu, že ať jsem udělal co chtěl, všechno bylo špatně. Pak se Hedda Hopperová jednou zmínila o Kay a Drilssenovi ve společenské rubrice, já na ní chtěl, aby mi to vysvětlila – a byla z toho jen nová hádka.

‚Prosím tě, Rousseau, snad se dokážeme trochu povznést nad věc, ne? Ty děláš, jako bysme byli malí haranti. Proč si nemůžeme trošku zaexperimentovat!‘

‚Tomuhle říkáš experiment…‘

‚Dej mi pokoj se svým bostonským snobismem! Zuříš, protože se na nic nezmůžeš… Proč se nerozhlídneš a nevyzkoušíš si pro změnu někoho jinýho – aspoň bys přičichl k životu a třeba by se to projevilo i ve tvých scénářích.‘

Takhle jsme se bavili. Říkala mi i horší věci, mnohem horší. Což vedlo k dalším výstupům. Víš, že jsme se hádali odjakživa, od samého začátku, ale teď šlo do tuhého: byl v tom osten nenávisti.“

Russ sáhl po sklenici, ale vzápětí ji odstrčil. A pak přišel ten večer, který to rozsekl. Jednou provždy. Dřel jsem se na pitomým podřadným scénáři s Chambersem a domů jsem se dostal pozdě. V celém domě tma. Napadlo mě, že si Kay s někým vyrazila. Vešel jsem zadním vchodem, ani jsem nerozsvěcoval. V pokoji jsem zamířil rovnou k baru, ale najednou jsem zaslechl smích a zastavil jsem se. Jediné osvětlení přicházelo z těch reflektorů v bazénu a blikalo po stěnách a po stropě jako jazyky plamene. Vtom jsem je uviděl – Driessena, dalšího muže a Kay. Byli ve skalnatém jezírku, nazí. Těla se leskla a svítila, jak se svíjeli v nehnuté jantarově zbarvené vodě. Byli do sebe zaklesnutí všichni tři. Zůstal jsem stát a sledoval jsem je. Zůstal jsem tam stát s otevřenou hubou a čuměl jsem – jak se baví. Nedokázal jsem se pohnout. Oba po ní lezli, dovnitř a ven, společně, každý zvlášť, v tandemu, a ona se smála tím svým kovovým smíchem, hlavu zakloněnou, dlouhé zlaté vlasy rozpuštěné za sebe. Bylo vidět, že se jí to líbí, že je nadšená. Pak se v naučeném rituálu – bylo vidět, že to provádí bez potíží a tedy ne poprvé – prohnula dozadu, potopila se až ke dnu a vyplavala uprostřed pěny mezi oběma muži, hrála si s nimi, líbala je a hltavě sála, klouzala po mužských tělech o deset let mladších, než byla sama, jako by je chtěla celé spolknout a vysát z nich všechen mladistvý elixír. Sedala si jim obkročmo na ramena, proplouvala jim mezi nohama a tam setrvávala s otevřenými ústy a dychtivým jazykem…

Vtom se za skalou vynořila dívka s dětskou tvářičkou, hvězdička Belinda Brilesová, která se pokoušela uchytit u 20th Century Fox, vrhly se s Kay na sebe, převalovaly se, klouzaly po sobě, hlavou k pánvi, vtělené do lechtajících prstů a jazyka, obličeje v křeči vzrušením. Muži je pozorovali, smáli se a pak plavali k nim.

V tu chvíli jsem se i já konečně hnul z místa – a teprve tehdy jsem zpozoroval toho chlapa na proutěném lehátku ve tmě u bazénu. Seděl jako socha a sledoval, co se děje. Rozeznal jsem jen nakrátko ostříhané vlasy, ale přesto jsem věděl, kdo to je. Producent Vic Gabruda. Vycítil jsem, že o mně ví, ale nedal to najevo. Gabruda, který posledními třemi filmy postavil smysl filmové produkce na hlavu. Specializoval se na šoky: patřily k nim dívčí tváře rozřezané břitvou, těla drcená ve vozech na odpadky nebo střeva vyhřezlá na prostřené stoly. Gabruda, který mi před necelými čtrnácti dny řekl, že shání „bezohledné“ scénáře, a který právě obsazoval role do filmu Loupežnické doupě. Čuměl jsem na něj dvě, tři, pět vteřin. A pořád nic, ani jsem se nehnul.

Kdybys věděl, jak se za to nenávidím. Řek bys, že v takovou chvíli člověk nemůže zaváhat, a já to udělal. To byla moje největší chyba. Pak přišlo znechucení a nakonec vztek. Začal jsem řvát: „Táhněte! Táhněte odsuď! Okamžitě a všichni!“

Ale oni si klidně plavali dál a zvědavě si mě prohlíželi, zatím co já na ně chrlil nejsprostší nadávky, na jaký jsem si vzpomněl nebo který jsem dokázal vymyslet – až se Kay nakonec začala smát jako šílená, oni se přidali, cákali kolem sebe, vyli jak hyeny a Kay mě celého zlila. Napadlo mě, že to narafičila schválně, věděla, že se večer vrátím… Gabruda si dál seděl, ani se nehnul, jako by to byla jeho role při tomhle představení, k popukání komické vyvrcholení celého odporného výjevu.

Russ si promnul oči, popadl sklenici a vypil ji do dna. Chtěl jsem něco říct, ale nebylo co.

„Pak jsem začal zuřit naostro. Doběhl jsem si pro svou pistoli, japonskou sedmičku nambu. Přestali se řehtat, jako když utne, všichni se vyhrabali z bazénu a někam zmizeli, tak jak byli, Gabruda první. Já pak ze všeho nejdřív schoval pistoli, protože jsem dostal strach, že bych opravdu mohl začít střílet. Chybělo málo, Rado, a byl bych ji zastřelil. Chtěl Jsem ji zabít a lituju, že jsem to neudělal…“

„Už je to pryč,“ řekl jsem tiše.

„Já vím, co si myslíš. V životě by mě nenapadlo, že bych někoho dokázal zabít – ne takhle. Jenže teď už vím, že to člověk za určitých podmínek může udělat kdykoli a kdekoli. Ano, slyšíš dobře.“ Díval se na vlastní ruce a bylo vidět, že žasne a zároveň má strach. Na prstě se mu dosud matně leskl zlatý pečetní prsten. „Pořád ještě cítím v prstech ten její mokrý krk – chtěl jsem ji zaškrtit a byl bych to udělal, nebejt jejího pohledu. Bála se, to je normální, ale kromě toho v něm blýskalo něco jako tajná rozkoš, jakási zvrácená extáze – to je přesný slovo, extáze! – zkrátka prožívala to jako nikdy předtím. Zved se mi z toho žaludek. Hodil jsem ji na zem: držela se za hrdlo a sotva popadala dech, svíjela se a třásla na dlaždičkách, jako by předváděla scénu zápasu se smrtí.

‚Tak to je konec, Kay,‘ oznámil jsem jí, když jsem se znova zmoh na hlas. ‚Pád říše římské.‘ Nasedl jsem do Císařovny a ještě v noci odjel daleko do Mexika, na pobřeží, díval jsem se na moře a ze všech sil jsem se snažil uklidnit. Když jsem se vrátil, byla už tahle záležitost za mnou…

Pak jsme se ještě utkali u rozvodu – samozřejmě vyhrála a dostala, co chtěla, od toho přece jsou papínkovi advokáti! Připadl jí dům a polovina honoráře za Stínový tanec a ještě obrovské alimenty. Najal jsem si domek na pacifickém pobřeží, protože jsem se nechtěl rozloučit s mořem. Ale i tam měla poslední slovo. Na Kay se můžeš spolehnout, Rado. Jednou večer jsem si pustil kopii Palců, chtěl jsem si znovu projít přechody, jenže najednou jsem zjistil, že nekoukám na Palce, ale na úplně nahou Kay, ve všech jejích provokativních pózách, jak si hraje sama se sebou a pak souloží s nějakým hercem, kterého jsem kdesi zahlíd, pak ještě s mužským, kterého jsem vůbec neznal – a nakonec jsem se s ní octl v posteli já, dokonce v naší posteli v tom nádherným skleněným domě, a souložili jsme, seděla na mně, tuhle pozici měla odjakživa nejradši, čertví co je na ní tak zajímavýho, vždycky potom chtěla ještě – a najednou se rozesmála, smála se do kamery a spiklenecky mrkla…

Začal jsem se třást jako osika. Říkal jsem si v duchu, když do kázala tohle, když to dala udělat a namáhala se zalepit to do mé cívky, kde asi má ostatní kopie? Kdo možná právě v téhle chvíli vedle ní sedí a směje se jim na celé kolo? Co jiného ještě vyvedla?

Vyběhl jsem na malou terasu, křečovitě jsem se chytil zábradlí a upřeně hleděl na moře. Připadalo mi, že hořím zevnitř, že jsem v jednom plameni a zbude ze mě hromádka popela v pochybné skořápce. Daleko na moři plul torpédoborec, okamžitě jsem ho poznal podle siluety, mířil do Diega. Chtělo se mi brečet, ale nešlo to. Moře bylo pro mě celý život něco jako – jako pramen všeho čistého a dobrého. A teď se mi i to moře zdálo zrádné a špinavé.“

Russ si odfrkl a zvedl dlaně s odtaženými palci, jako když rozhodčí vykazuje hráče z hřiště. „Tak takhle to bylo. Jak odrovnat Curriera – dokumentární snímek. Gabruda mimochodem zabral – slíbil Kay hlavní roli ve své příští řezničině – a přesně o to jí šlo. Zato se mnou byl konec. Uplnej konec… Ta faustovská legenda je nesmysl, Rado – povím ti, jak to chodí doopravdy. Faust se upíše, v pořádku, obětuje nesmrtelnou duši za bezedné bohatství a moc, nejkrásnější ženu na světě atd. atd. jenže se ničeho z toho nedočká. Naletí – ďábel vůbec nemá v úmyslu dodržet smlouvu.“

Zarazil se, v ruce točil prázdnou sklenicí a tupě zíral na příliv nesmyslných čísel na televizní obrazovce nad naší hlavou, které měly mít takový význam a ovlivnit náš politický život na celé příští desetiletí a možná na mnohem déle…

„…Zblbnul jsem úplně všechno, Rado. Parádně. Na co jsem sáhl, to šlo do háje. Všechna ta léta jsem promrhal, nezbývá po nich nic. Ani…“

„Jak se má,“ zeptal se mě tiše a v očích jsem mu viděl bezbrannou prosbu. „Má se Chris dobře?“

„Chris se má fajn,“ ujistil jsem ho. „Jako vždycky překypuje energií.“

„To jsem rád,“ řekl a pokýval hlavou. „To rád slyším.“

Chvíli mlčel, a tak jsem řekl: „Ani ses nezeptal na Sheilu.“ Šlehl po mně pohledem a hned zas uhnul.

„Žije v Itálii. Ve Spoletu. Loni měla koncert na radnici. Byli jsme se tam podívat.“

Znova pokýval hlavou. „Jak se drží?“ zeptal se nejistě. „Myslím, jak jí je?“

„Žije, Curriere,“ konstatoval jsem suše, „žije a bude žít dál.“ Najednou mě přešla trpělivost, měl jsem všeho plný zuby: tý hnusný hollywoodský ságy, těch jeho otázek, jak se vede Sheile, že tu sedím nalíznutej, zatímco bych měl být doma v posteli, měl jsem plný zuby toho, že americká veřejnost dala před Adlaiem přednost kašparům jako Ike a Nixon, že celá nablýskaná naděje z roku 1945 se vší slávou klesá do žumpy. „Jak mám vědět, jak jí je?“ vyjel jsem na něj. „Neptej se tak hloupě, když si hraješ na autora psychologických románů.“

„Nezlob se. Vím, že je blbost o tom mluvit, ale pořád si to vyčítám.“

„Správně. To jsme dva.“

Kousl se do rtu. „Ty se na mě kvůli tomu pořád ještě zlobíš. A Terry taky.“

„J e to přece jeho sestra.“

„Od té doby, co jsme se s Chris rozešli, jde se mnou všechno z kopce. Víš to?“ Uhladil si starým známým gestem vlasy.

„Všechno začalo, když jsem ztratil Chris.“

„Ty jsi ji neztratil,“ odměřoval jsem pomalu a tiše. „Ty ses na ni vykašlal.“

Zase na mě tak bázlivě koukl. „Já vím, já vím… Co se to se mnou děje, Georgi? Proč nikdy nepoznám, jakou má co hodnotu, dokud to neztratím?“

„To je řečnická otázka?“ zeptal jsem se.

„Ne!“ Probodával mě nešťastným pohledem a v koutcích očí mu vytryskly slzy. „Víš dobře, že se ptám vážně!“

„Protože… měl by sis víc hledět lidí a míň toho ostatního.“

„Ale to přece dělám, Georgi. Opravdu. Svým způsobem. Prostě asi nedokážu…“ Zavrtěl přemýšlivě hlavou, stiskl čelisti a já poznal, že už je opilý. A moc. Obrátil jsem se k televizi, ale ta mě taky nepotěšila – výsledky byly čím dál horší, Ike už získal pětimiliónový náskok, všechno bylo ztraceno. Stevenson už zřejmě přiznal porážku.

„Vypadnem odsuď,“ ozval se Russ. „…zajdem si k Totemu.“

„Vždyť jsi tvrdej.“

„Nic takového. Jen mírně natvrdlej. Chtěl bych si tam chvilku posedět, tenkrát – to byl vrchol. Vzpomínáš? Od tý doby se mnou jde všecko z kopce. Já bych si tam chtěl chvilku posedět…“

Vypotáceli jsme se do vlhké listopadové noci a snažili jsme se rozpomenout, kde jsme zaparkovali Císařovnu. Kolem nás se přehnala parta studentů, usazených v jednom z těch nových bachratých chromovaných kabrioletů vzadu s ploutvemi na půl druhého metru, nastříkaném fantasticky růžovou barvou: růžový pepto-bismol, model 1952, zřejmě si užívali, proháněli se v bourácích po hlavních třídách, o víkendech vypadli do Wellesley nebo Northamptonu a na postranních cestách kolem jezer vnikali do záhad sexu – možná že se bavili líp než my. Možné to je, ale soukromě jsem přesvědčený o opaku. Před novinovým stánkem na rohu Congress Street právě, vyhaz-ovali z dodávky balíky ranního vydání novin. TOTÁLNÍ ÚSPĚCH REPUBLIKÁNŮ!!! hlásaly titulky. lke s Herterem vítězí.

„Tady to máš,“ Russ chtěl kopnout do balíku, ale netrefil se. Táhl jsem ho pryč. „Máme tu smůlu, že nás špatně vychovali,“ vedl svou a tupě zíral na vlastní boty. „Je ti to jasný: Dobrý člověk zvítězí, pravda nade vše, slušný standard se prosadí – tohle nám vykládali. Takový sračky! Když dojde na tvrdou skutečnost, na realitu…“

Vtom jsem ji zahlédl a zkoprněl na místě. Dlouhá černá zející čára přes celou plátěnou střechu Císařovny – někdo ji rozřízl od rámu k rámu.

„Russi,“ ozval jsem se.

„Krucifix…“ Už si jí taky všiml. „Někdo ji rozřezal,“ vykřikl vztekle a opatrně ohmatával okraje, jako by pálily. „Někdo ji rozříz!“ Zasunul ruku zezadu do trhliny a pak do ní strčil hlavu až po ramena.

„Russi,“ křičel jsem na něj. „Odemkni dveře.“

Vysoukal se ven, napřímil se a podíval se mi do očí. Obličej měl bledý, bez výrazu. „Je v tahu,“ prohlásil. „Ukradli ho.“

„Co prosím tě?“

„Rukopis.“

„Tvé knihy?“ zeptal jsem se opatrně. „Rukopis tvé nové knihy?“

„A taky můj starý psací stroj. Kufříkový Royal. Ten jak jsem si koupil za druhý příspěvek na ošacení pro veterány, však víš.“

„Ale proč knihu…“

„Myslíš, proč by kradli rukopis?“

„Máš snad kopii,“ pronesl jsem, ale zmocnila se mě panika.

„Přece máš průklep!“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Jen originál – jak mám ve stroji kopírák, nedokážu psát.“ Lezl pod kola, do přihrádky na palubní desce, jako by doufal, že rukopis někam zapadl. „To by mě zajímalo, kdo to moh udělat… Měl jsem ho v diplomatce, takové té vepřovicové.“ Mluvil s téměř nezúčastněným klidem, který mě po sentimentálním výlevu v baru překvapil. „Že vzali stroj, to chápu, ale na co sakra potřebujou rukopis…“

„Ohlásíme krádež na policii,“ navrhl jsem.

„Myslíš, že to bude k něčemu dobrý?“

„Zajdem za Terrym. Ten zná všechny cliftony po celým Bostonu.“

„Jak víš, Terry na nás není zvědavej – zvlášť dneska. Kromě toho bude určitě spát. Jsou dvě pryč.“

Přesto jsme za ním jeli. S překvapením jsme konstatovali, že oba štáby jsou ještě otevřené. Vyzdobená průčelí vyzývavě stála proti sobě a zářila do tmy časného rána jako dva nepřátelské saloony v nějakém westernu, než dojde k přestřelce. Vzduch byl čistý a chladný.

„Stará garda se dá spíš zabít, než by se vzdala,“ bručel si Russ. Dlouhá místnost zůstala prakticky liduprázdná. Jen štáb byl dosud na svém místě – vedoucí kampaně, organizátoři i mladí pracovníci, kteří musí odedřít všechno: byli nervózní, ústa stažená vypětím, oči se jim leskly únavou. Jenom Jack se pořád tvářil stejně nonšalantně a sebevědomě. Smál se, popíjel kávu, vykládal vtipy. Držel se – sice o prsa, ale přece se držel, téměř jediný z kandidátů demokratické strany dokázal odolat republikánské lavině.

„Tak jste se přece museli přijít přesvědčit, co?“ přivítal nás Terry s úšklebkem. „Nedokázali jste to jen tak vzdát. Vy amatéři!“

„Terry, my spíš potřebujem poradit,“ začal jsem. „Jde o vážnou věc.“ A vyložil jsem mu, jakým způsobem Russovi ukradli rukopis. Zeptal se na několik podrobností a pak někomu zatelefonoval.

„Mluvil jsem s Riordanem,“ řekl, když skončil. „Podívá se na to. Stroj snad najdou, ale s rukopisem to bude horší – Jim tvrdí, že věci, který nejdou zpeněžit, tyhle lidi obvykle zahodí.“ Chvíli si Russe měřil. „Jak to, žes to neměl zamčený v kufru?“

„Ten je plnej krámů, Terry. Myslel jsem, že na zadním sedadle je to bezpečný. Přece sakra nejsme v Algiersu, jsme v Bostonu!“

„Byl jsi dlouho pryč, Curriere. Teď tu máme stejně vandalů jako jinde.“ Terry musel poodejít a projednat s někým výsledky z Berkshire County. Postávali jsme, ztuhlí rezignací, a sledovali, jak Stevenson přiznává neúspěch – byl to okamžik, kdy i Adlai podlehl svým citům, nikdy předtím jsem nezažil, že by hledal slova. Uvědomil jsem si, že bych měl jít spát, v jedenáct mám redakční radu, ale na spánek jsem neměl ani pomyšlení. Hodiny se vlekly dopředu. Nešla mi z hlavy Jackova první veřejná řeč, kterou pronesl na Centrálním náměstí: Russ tehdy vyskočil na práh Císařovny, div se nezalkl nadšením a Terry si ho opovržlivě měřil. To bylo před necelými šesti léty…

„Proč sakra neoznámí, že se kandidatury vzdává?“ ozval se Terry vztekle a podíval se přes ulici na nepřátelský sekretariát. „Copak mu nedošlo, že prohrál?“

„Ty bys to udělal?“ zeptal se Jack se svým obvyklým úsměvem a odešel.

Kolem půl páté se dovnitř začali trousit lidé – samé rozzářené, nadšené tváře, které tu v jedenáct večer nikdo neviděl: nápadné mezi nimi byly plešaté hlavy a vyžrané obličeje starých hlavounů.

„Vidíš je,“ usmál se Terry cynicky. „Na podzim ses mohl ukřičet o pomoc, ale nedovolal ses ani jednoho. Pořád nám jen nadávali – hlavně se naváželi do Larryho – a pokusili se obsadit náš oblastní štáb. Zato teď budou tvrdit, že věděli od začátku, že Kennedy vyhraje. Zkrátka vlastenci typu kam vítr, tam plášť.“ Někdo pustil novou desku, amplión spustil Kolo štěstěny a najednou se všichni začali smát na celé kolo. „Je to svinstvo, Georgi.“ V Terryho hlase zněla únava nepřetržité řady dnů, kdy byl nejméně šestnáct hodin na nohou. „Nedovedeš si představit, co je to za svinstvo. Člověk musí sám sebe přesvědčit, že to nakonec bude stát za to. Jakmile Jacka zvolí, bude všechno jiné.“

Sekretariát se začal rychle plnit lidmi. Všude se ozýval smích a vzrušený šum hovoru v očekávání zprávy o vítězství. Přijela televize s kamerami, všude kolem postávala spousta fotografů. Překvapilo mě – a vyděsilo –, že už je půl sedmé. Venku se rozednívalo. Jackova převaha vzrůstala – 62 000, 65 000. Byli jsme sice hrozně unavení a zničení porážkou v celostátním měřítku, ale přesto v nás pomalu ale jistě zvedal hlavu pocit radosti, že alespoň jeden z nás to dokázal. Russ si doléval kávu pitím z láhve, kterou měl kdosi schovanou ve stole, a zářil, jako by vyhrál sám. Pokaždé když na tabuli napsali nejnovější výsledky, propukl jásot a z radosti jsme se plácali po zádech. Dokonce i Kenny O’Donnell se smál.

Po sedmé to mezi shromážděním zašumělo vzrušením a všichni se hrnuli ke dveřím. Uviděl jsem Lodge – byl to určitě on, ten bledý, hezký, i když chladný obličej a tmavý, dokonale ušitý oblek si člověk nemohl splést – rychle nasedl do auta a odjel.

„Konečně zmizel!“ ulevil si Terry. „…ten suchar posvátnej. S ním je konec, je vodepsanej.“

Deset minut nato stál Bobby Kennedy na stole a pokoušel se přečíst Lodgeův telegram s blahopřáním, ale jeho hlas se ztrácel v křiku a dupání davu, který se tu objevil bůhví odkud. Místností se slavnostně roztančily blesky fotografů. Před závěsy stál Jack obležený částí nově příchozích, kteří se tlačili a strkali ve snaze prodrat se k Jackovi před kamery.

S nápadem na triumfální tah vyrukoval samozřejmě Russ. Recepce na počest vítězství se odložila na večer – zaslechl jsem, jak to Bobby oznamuje Terrymu –, protože teď všichni padali únavou. Vyhrnuli jsme se na ulici a Russ řečnil: „To chce triumfální vjezd jako ve starém Rímě! A hned – co nám v tom brání? My jim ukážem – jde se na věc!“ Vrhl se na střechu starého kabrioletu a zápasil s úchytkami. Společně jsme pak vyhákli kostru a shrnuli plátno dozadu do beztvarého balíku. Terry naskočil a posadil se na něj, a další se hrnuli za ním. Vedle Terryho se usadila jedna z dívek v zelených šatech a tichý zrzek Shaughnessy, kterého jsem odněkud znal. V Císařovně už byl pěkný nával. Mně přistála na klíně milá pihovatá dívka a prohlásila: „Ahoj, já jsem Maggie. Nezlob se, ale jinde tu není místo.“

„Neomlouvej se. Jemu se to líbí,“ zaskřehotal Russ. „Jako za starejch časů, viď, Rado?“ Za námi se řadila další auta, ze všech stran ječely klaksony. Nastartovali jsme a vyrazili na bezcílnou pouť po Bostonu; projeli jsme čínskou čtvrtí až na South End, minuli Cocoanut Grove, dosud zavřený po obrovském požáru, který vypukl na podzim po naší novoroční katastrofě, pak zpátky po Washington Street kolem retrospektivních kin, kde Chris vedle mě proplakala závěrečné scény z Anny Kareninové, po Boylston a po Charles Street mezi bezvadně udržovaným parkem Garden a zanedbaným Common – patricijskou a plebejskou tváří Bostonu. Pak jsme zamířili k Beacon Hillu a odtamtud po Commonwealth Avenue kolem koleje Garland, kde na nás čekávala Ann Rowenová, nyní provdaná za nějakého inženýra ve vzdáleném Seattlu – ta jediná z nás se po válce nevrátila zpátky. Dál kolem parku Fenway a Jean-Jeanova luxusního apartmá v přepychové čtvrti Fens, kde se konal večírek, na kterém všechno skončilo a taky začalo. Russ troubil, za ním jedoucí auta odpovídala ozvěnou na hluboký tón naší houkačky a ranní větřík nám chladil čela. Policajt na Massachusetts Avenue se zazubil, zvedl pendrek nám na pozdrav a my na něj zamávali, Terry držel sepnuté ruce vysoko nad hlavou a zdravil jimi davy jako boxer po vítězném zápase. Dívka v zeleném se hystericky smála a cvakala zuby.

„To je zima“ ječela a tiskla se ke kostnatému Terrymu. „Bože, to je zima!“ A jeli jsme dál po Soldiers Field Road, kolem olověné hladiny řeky, minuli jsme stadión za zpěvu harvardské hymny vítězství, jejíž slova se nám najednou vybavila, tiskli jsme se k sobě napůl zmrzlí, hlavy prázdné nevyspáním, hlasy zhrublé, a už tu bylo Harvardské náměstí a první lidé jdoucí do práce, někteří se na nás dívali s pochopením, jiní nepřátelsky, pořád jsme ujížděli proti větru, promrzlí na kost, oči plné slz, a skončili jsme v podniku Hayese Bickforda, kde jsme zabrali tři stoly a vrhli se jako kobylky na čerstvé pečivo a kávu servírovanou v tlustých porcelánových hrnkách.

„Kdepak asi je ten blbec Conger?“ ozval se Russ.

„Čert ví.“ Byl jsem tak promrzlý, že jsem sotva držel pečivo mezi prsty. Všichni kolem mě žvanili jeden přes druhého, ne že by šlo o něco podstatného, hlavně aby se zahřáli.

„Pamatuješ se na Congera,“ obrátil se Russ na Terryho. „Samozřejmě.“

„Zajdem na rektorát a dáme mu zabrat. Strhneme mu kvestorskou vizitku.“ Nevím proč, ale všem nám to přišlo děsně legrační. Russ po nás pokukoval s hlavou na stranu jako teriér, nadšený úspěchem svého nápadu. „Svlíknem ho do naha a přivážem k soše Johna Harvarda. Uvidíme, co to s ním udělá. Anebo ne – radši ho zatáhnem na přednášku starýho Scarborougha a donutíme ho, aby si dělal poznámky.“

„Scratchy umřel.“

„To není možný!“ Russ se po mně schlíple podíval. „Scratchy byl přece věčný, totiž, chci říct, že pro něho neexistovala žádná mez.“

„Lodge to může vzít po něm,“ ozval se nečekaně Terry. „Jasně! Je to role aristokrata v západní civilizaci. Bráhman jak kobylí zadek. Pitomej podvodník – až se mu podíváme na zoubek, tak se v tomhle státě nebude moct ucházet ani o místo pohodnýho.“

„Ovšem Ike si ho vezme do vlády,“ poznamenal věcně Shaughnessy. „O toho se nestarej.“

„Ani mě nenapadne – na tenhle den jsem se těšil šest let!“

Žasl jsem, jak mstivě zněl jeho hlas. „A víš, odkdy čekají Kennedyovi? Od roku 1916!“

„Aha – to tehdy děda Lodge porazil Mazánka Fitze…“ bručel si Russ.

„Jsme si kvit,“ zasyčel na nás Terry a v očích mu blýskalo. „Nadutej hajzl s modrou krví – konečně nemusíme respektovat ty jejich hovadiny! To teda ne! Pak že pomsta není sladká!“

„Já jsem taky nadutej hajzl s modrou krví, Gilligane,“ řekl Russ.

„Cože? Ale houby – kdepak ty, ty jsi nikdy nebyl jako oni.“

„Ale byl. Mám stejný školy, pocházím ze stejnýho prostředí.“

Russ vypadal přešle a otráveně, vlasy mu padaly do očí. „Aristokrati! Aristokrati od narození. Jako Scratchy Scarborough nebo Adlai Stevenson.“

„Nech toho, Curriere. Já přece mluvím o…“

„Ale ne, stokrát ne, Gilligane – říkáš to správně. Je to přesně tak.“ Rozhlédl se po lidech u stolu a bylo mu vidět na očích, že se vzteká. Z obličeje se mu vytratila všechna barva. „Co tady vlastně oslavuju? Nejlepší a nejnoblesnější člověk našeho století byl právě poražen ve volbách… navíc takovým pětihvězdičkovým úlisným debilem z Kansasu… a vy z toho máte radost,“ vychrlil na Terryho tónem nečekané brutality, „určitě máte, dám krk na to, že vám o Adlaie nikdy moc nešlo, neseděla vám jeho odvaha, vy jste si přáli, aby ztroskotal…“

„Poslouchej, Curriere…“

„Moment, nech mě domluvit, Gilligane. A každý slovo si zapiš. Adlai je stokrát lepší než sto Kennedyů dohromady – i teď, když prohrál, je pořád lepší, než na co se zmůže ten váš elegantní panák, jestli se stane pánem tohohle všivýho světa!“

„Tak podívej, všechno má svý meze!“ zasyčel Terry. Odstrčil židli, ale já byl rychlejší, tušil jsem, že k něčemu dojde, od okamžiku, kdy se Terry poprvé zmínil o modré krvi. Popadl jsem Russe, vlekl ho ke dveřím špalírem zvědavých a uražených pohledů a přitom jsem do něho hučel: „Vypovídal ses a teď musíme na vzduch…“

„Správně, vyveď ho na vzduch, nebo mu rozbiju hubu,“ hulákal za námi Terry.

„Vidíš, že je nalitej,“ chlácholil Terryho Shaughnesy, „neví, co mluví, nech ho bejt…“

„Ten ví moc dobře, co říká,“ odsekl jsem z neznámého popudu, „na to vemte jed!“ Vytáhl jsem Russe na náměstí, dovlekl ho k Císařovně a on si celou cestu něco pro sebe blekotal. Překvapovalo mě, že se nebrání: vztek i energie z něho vyprchaly. Zavrčel: „Musíš řídit, Rado!“ a plácl sebou na sedadlo. Jel jsem domů se smíšenými pocity, hlavu plnou dávno mrtvých a zapomenutých událostí. Russ vedle mě tvrdě usnul a hlava se mu kutálela sem tam po zašlé kůži opěradla.

Asi půl kilometru před cílem začala Císařovna prskat a stavět se na zadní a nakonec zhasla docela. Čerpadlo se rozbilo. Po mírném svahu jsem sjel na volnoběh až před dům, zaparkoval a probudil Russe. Vyhrabal se z auta jako loutka na klíček.

Nancy v kuchyni krmila Peg, svěží a jako ze škatulky, každý vlásek na svém místě.

„Vidím, že jste si zařádili, pánové,“ řekla lehkým tónem, ale netvářila se dvakrát přívětivě. Russ si jejího pohledu samozřejmě nevšiml.

„Podnikli jsme krátký sentimentální výlet po místech svého mládí,“ prohlásil.

„Tak takhle…“

„Kennedy vyhrál,“ přerušil jsem ji. „O prsa.“

„Vím. Právě jsem to slyšela ve zprávách.“

„Osamělý paprsek nebeského světla uprostřed moře tmy, jak praví básník.“ Russ opřený o kolena se nakláněl nad Peg. „Ahoj, špunte. Kolika mužským dneska zlomíš srdce, co?“ Holčička se na něho dívala s vážným pohledem v očích – měla je po Nancy – modrých, upřených a plných výčitky. Russ se s povzdechem narovnal, prohrábl si vlasy a odšoural se do obýváku.

Nancy sepnula ruce na zástěře. „Čekali jsme vás u Merwinových. Odešla jsem až v jednu.“

„Promiň,“ řekl jsem. „Upřímně řečeno, myslel jsem si, že nás moc postrádat nebudeš.“

Stiskla rty. „O to snad nešlo.“

„Stala se nám zlá věc. Někdo se vloupal do Císařovny a ukradl Russovi rukopis jeho nového románu.“

„To je hrozné.“ Já ovšem dobře věděl, co si myslí.

„Byla zamčená,“ pokračoval jsem, „ale zloděj rozřezal střechu a odnes rukopis a starý psací stroj.“

„To je hrozné,“ opakovala a přitom pořád něco upravovala na Peg zbytečnými škubavými pohyby. „Co hodláte dělat teď?“

„Teď? Já hodlám jít do práce. Takže bych se asi měl osprchovat a oholit.“

„To není špatný nápad.“ Narovnala se. „Snídali jste, anebo jste si dali panáka?“

Změřil jsem si ji a odpověděl jsem: „Snídali jsme na náměstí.“

„Na náměstí? Aha, už vím, na Harvardském náměstí,“ řekla, když se Russ dopotácel zpátky do kuchyně, „to mě mohlo napadnout!“ Hlas se jí už nepokrytě třásl vzteky. „Pili jste na šťastné chvíle, na bezstarostné dny…“

„Menší tah po městě,“ skočil jí do řeči Russ, „přece bys nám, holubičko, nevyčítala těch pár hodin, kdy jsme si zavzpomínali na zašlé časy?“

Vrhla po něm pohled zpod obočí a pak prudce vztyčila hlavu.

„Nan, prosím tě…“ zasáhl jsem. Pozdě. Následující scénu stejně asi nemohlo nic odvrátit.

„Možná že ty jsi zvyklý na podobný život,“ obořila se na něj tiše, ale ostře, hlasem okresního prokurátora, „možná že to je tam u vás normální – proflákat noc a přes den vyspávat, ale my na to nejsme zvyklí, Russelle. My musíme pracovat, to snad víš? Přiženeš se bez ohlášení – nenapíšeš, nezavoláš, zničehonic sem vpadneš, zatroubíš jak na lesy a čekáš, že všeho necháme a budem kolem tebe poskakovat, jak si umaneš. Na tohle nejsme zvyklí, Russelle – a nejsme sami, spousta lidí musí žít spořádaně, ať se ti to zdá nebo nezdá. Možná že o tom nevíš, ale na nás se toho letos nahrnulo trochu moc, nebyl to lehký rok – spíš nešťastný, takže se nesmíš divit, že se zrovna nedáváme unášet tvou okouzlující bezstarostností!“

„Nancy, prosím tě,“ ozval jsem se.

„Nezlob se – ale mám dost tvých klukovin, tvého sobectví a tvé nevychovanosti, Russi. Mám toho po krk! Nemysli si, že k nám můžeš vpadnout, kdy se ti zamane – my tady žijeme obyčejný život, nehrajeme v tvých pitomých filmech!“

„Nancy,“ už mi začínal přeskakovat hlas. Nedokázal jsem ho zvládnout, přestože jsem se ovládal natolik, abych nezačal křičet. „Nancy, Russ Currier je můj kamarád. Kromě toho je u nás hostem a má právo na naše pohostinství. Už ani slovo, jasný?“

„Ale, Georgi, vždyť přece…“ Russ mě rezolutně tahal za rukáv. „Nech toho, mlel jsem nesmysly. Neměl jsem k vám vpadnout jen tak, fakt se omlouvám. Já…“

Nancy nás probodávala očima – mě víc než Russa – ňadra se jí dmula. Pak popadla Peg, která si nás pořád tak upřeně prohlížela, jako bychom byli podivné bytosti z jejích knížek, a odnesla ji nahoru.

„Tak vidíš, co jsem zase proved,“ zabručel Russ tak nevinně, že jsem se musel smát.

„Pusť to z hlavy,“ chlácholil jsem ho. „Ono ji to přejde.“

„Ale já stejně musím vyrazit – letím do Paříže. Mám dost US i A a to na hodně dlouho. Na moc dlouho. Stačí, když mě zavezeš zpátky na náměstí.“

„Co uděláš s Císařovnou?“

Pokrčil rameny. „Chceš ji?“

„Cože!“

„Já vím, že momentálně za moc nestojí.“

„Russi, copak si ji můžu vzít, jen tak beze všeho…“

„Proč bys nemoh? Samozřejmě! Já si ji přece taky vzal.“ Russ se usmál a tváří se mu nečekaně mihly příjemné vzpomínky i lítost. „Stejně měla být spíš tvoje – já jí dal zabrat. Neuměl jsem s ní zacházet. Myslím to vážně – vem si ji, je tvoje, jestli si ji chceš dát do pořádku.“

„Díky,“ řekl jsem zdrženlivě. „Moc rád bych ji dal zase do hromady – co všechno pro mě znamená… pro nás pro všechny. Co s tvejma věcma v kufru?“

„Nech si je, anebo je vyhoď – jak chceš.“ Drsně se zasmál bylo na něm vidět, že se už nemůže dočkat, až od nás vypadne. „Nechci mít na cestu zbytečné krámy.“

Vyšel jsem do haly, postavil se pod schody a zavolal: „Nancy! Beru si chevrolet, zavezu Russe do Bostonu.“ Nereagovala. „Jdem,“ houkl jsem na Russe.

Cestou do města jsem se zeptal: „Kam tě mám zavést?“

„K Statlerovi.“

„K Statlerovi?! Podívej, Russi…“

„Je to tak lepší, dej na mě. Odletím prvním letadlem, kde bude místo. Už jsem se rozhod.“

Otočil jsem se k němu. „Ty se ani nestavíš v Mt. Vernon Street?“

„Ani nápad. Návrat ztraceného syna se nekoná. Na to vůbec nemám chuť… myslím, že bych starého pána zabil, kdyby se do mě dnes pustil.“

Znova jsem se na něj podíval, ale Russ hleděl kamsi z okna a naprázdno pohyboval rty. „Ten zasranej hajzl teda vyhrál, nedá se nic dělat,“ prohlásil po delší pauze zamyšleným bezbarvým tónem.

„Kdo jako?“

„Hitler. Němčouři pojebaný! Nakonec přece vyhráli. Teď už je mi to jasný. Roznesli jsme je, ale oni nakonec ovládli nás. Jsme vykořenění jako oni po první válce. Psychicky rozdvojení. Brzy skončíme jako oni: budem se bát každého projevu nesouhlasu, utopíme se v násilí, všecko budem řešit krajními prostředky. V kinech se bude rozléhat: ‚Zabte ho!‘ Všude se bude volat po krvi – dokonce i při sportu. Budem očerňovat každého, kdo nepřistoupí na naši davovou hysterii… Copak necítíš sám na sobě, jak nás k tomu všechno žene? Já ano. Na mou duši – dokonce jsem si s tím problémem zahrával v posledním filmu – ne že by ten scénář někdy natočili! Je s námi konec, Georgi. Po nás je veta. Přichází ten skvělý nový svět plný šakalů…“ Když jsem nic neodpovídal, obrátil se na mě s naštvanou naléhavostí: „Sakra copak ty to sám nevidíš? Přečet jsi toho dost, leccos jsi viděl, víš, jak to na světě chodí… Do prdele, co si kdo zaslouží, to má, to víš moc dobře…“

Zastavil jsem před vchodem do Statlerova hotelu a v duchu jsem si říkal, kdepak, vždycky ne. Nahlas jsem řekl: „Asi budeš mít pravdu.“

„Víš dobře, že ji mám.“

„Ale jsme tu taky od toho, Russi, abychom se o něco pokusili. Ať to dopadne jak chce. Jestli zahodíme flintu do žita, tak se nezachrání vůbec nic.“

Hleděl na mě tvrdě – ale nakonec to nevydržel a rty mu roztály známým úsměvem. „Milý Rado, náš ochránče archy úmluvy. Já tě mám stejně rád, ty starej lotře.“ Vystoupil a vyhodil na chodník dva kufry.

„Zkrátka…“ neklidně se rozhlédl – k Beacon Hillu, Cambridgi, South Endu. „Zkrátka jedu, Rado. Vem to čert… začnu nový život.“

„Zlom vaz,“ rozloučil jsem se.

3.

„Tohle má bejt bojiště, tati?“ divila se Peg. „To vůbec nevypadá jako bojiště.“

„Vždyť už se tu taky bojovalo hrozně dávno, ty hloupá,“ poučil ji Ron. „Páni, to je hlavička!“

„Rone,“ napomenula ho Chris, „jak to s ní mluvíš!“ „Už by ses mohl umět trochu chovat.“

„Có – vždyť je to pravda. Peg tehdy ještě nebyla ani na světě!“

„Víš co, radši jez.“ Mírným pohledem spočinula na svém synovi. Bylo mu už šestnáct let, byl štíhlý, tmavovlasý a trochu nervózní; měl Russův těkavý pohled, ale jinak se hodně podobal matce. Já jsem se na něj taky zadíval a přitom mi vytanulo na mysli, jak je to zvláštní, že my tři se scházíme na tomhle místě. Už je to šestnáct let…

„Von si na tebe vymejšlí, broučku,“ důvěrně Peg informoval Dal. Vytahoval přitom korek z láhve vína stříbrnou vývrtkou koupenou před dvěma dny v Dijonu. „Von se tak snaží získat tvoje sympatie.“

„Sympatie?“ opakovala Peg jako ozvěna.

„Dale,“ smála se Chris, „nech toho, vždyť ty děti úplně popleteš.“

„Já že je popletu? – Já jim dělám jasno.“

„Strýček Dal si dělá legraci,“ vysvětlovala Peg Nancy, ale v hlase se jí ozval známý nedůtklivý tón. „Tatínek si tady za druhé světové války vedl moc a moc statečně, zrovna tady, kde teď stojíš.“

„Abych to uved na pravou míru – tatínek se tady moc a moc bál,“ zabručel jsem a Nancy se do mě pustila: „Já nechápu, Georgi, jak můžeš takhle…“

„Už je to dávno a daleko za náma,“ řekl jsem. Děti si všechno zveličují – jejich potřeba zjednodušit si věci na černé a bílé jim zvlášť u tohohle problému přináší velikou úlevu. „A doufejme, že se to víckrát nebude opakovat.“

„Kdepak, příště to bude někde jinde,“ komentoval Dal a naléval nám víno. „Co myslíš, že se v posledních pěti letech děje v Alžíru a v Indočíně?“

„Byla to veliká bitva, tati?“ zeptala se mě Peg.

„Ani ne – když se to tak vezme, byla vlastně malá. Jenže i malá bitva se může zdát veliká, když se do ní dostaneš.“

Usmál jsem se, ale Peg si mě prohlížela vážnýma očima a v ruce žmoulala kousek francouzského chleba. Byla taková od malička: pozorovala to znepokojivé hemžení na světě stejně vytrvale ostražitým pohledem jako Nancy a všechno si pro sebe hodnotila. Nancy v kapesním vydání. Přitom jsem od začátku pociťoval mezi námi dvěma jakousi mimořádnou spřízněnost: třeba tím, jak už se jako docela malý špunt snažila spravovat svoje oblíbené hračky, jak opatrovala své dětské poklady, jaksi uchovávala v paměti určité okamžiky. Ta si například určitě zapamatuje dnešní odpoledne v nádherné cizí zemi daleko od domova, i náznaky cynismu, rozmrzelosti i lehkomyslnosti v hlase dospělých, ta na ně nezapomene. „Obličej má po matce, ale stálost a pamatováka po tatínkovi,“ prohlásil o ní jednou Terry a všichni jsme se tomu smáli… Teď se ovšem v tom vyrovnaném pohledu jejích modrých očí mihl stín pochybnosti.

„Ne, Peg, všechno je to pravda, bylo to tady,“ ujistil jsem ji a ukazoval: „Tamhle nahoře byli Němci a my tady dole, u řeky.“

Peg pokývala hlavou a prohlédla si rozsáhlé otevřené pole až k místu, kde je protínal okraj lesa, svěže zelenou krajinu ospale ležící uprostřed horkého léta. Pak ukázala baculatou ručičkou a řekla: „Já bych radši byla támhle nahoře než tady dole.“

Rozesmálo mě to a Dal konstatoval: „To je vono, broučku tys to tady měla tehdy komandovat. Máš to v tý svý sedmiletý makovičce líp srovnaný než tvůj táta. Z tebe by měl bejt generál.“

„Vážně, generál?“ vykřikla o rok starší Julie s plnou pusou.

„To víš, že ne, ty zabedněnče,“ řekl Ron. „Táta si dělá legraci, to ti nedošlo? Když chceš bejt generál, musíš chodit do školy a pořádně se učit.“

Byl to zvláštní pocit sedět na kraji toho pole a dívat se na řadu platanů podél břehu řeky. Po silnici šli malátným krokem dva rolníci ve vybledlých modrých košilích, vlekli se v rytmu parného dne. Slunce z oblohy pražilo na zem. Bylo hrozně těžké a současně snadné vžít se do onoho dne, stráveného přesně na tomhle místě, kdy byl vzduch nasycený za všech okolností uklidňující vůní čerstvě rozryté půdy a za všech okolností odpudivého pachu korditu; vžít se do toho ticha – nevyzpytatelného a neskutečného ticha, ječícího z těch lesů… a pak najednou, bez nejmenší výstrahy, vzdálené štěkání kulometů a ohlušující výstřely osmaosmdesátek; a později, o několik světelných let později – zas ticho, oblak horkého zvířeného prachu mizel k severu a Opp s tváří zmáčenou potem vraženou do trávy cedil mezi zuby: „Virde, pamatuješ na inzeráty těch zasranejch voceláren? Bejvalo to v Colliers. Ty, co na nich stálo Ocel hýbá světem? Ty svině už tenkrát myslely na tohle…“

Nejpodivnější na tom bylo, že jsem to pole nehledal. Jeli jsme z Troyes do Remeše, protože Chris si chtěla před návratem do Paříže prohlédnout remešskou katedrálu, a Dal celkem bezcílně pátral po nějakém zámečku v okolí Romilly, kde bydlel při průjezdu Francií. Poslušně jsem sledoval Dalrymplův nádherný bentley kabriolet v našem miniaturním modrém dauphinu a najednou jsem doslova zavětřil jako zvíře. Zastavil jsem na kraji silnice, zmáčkl legrační klakson dauphinu, natáhl ruku z, okýnka s dlaní vztyčenou v pravém úhlu a začal kroužit rukou doprava četařským kódem značícím: ihned nástup ke mně. Dal zjevně dupl na brzdu, všechny hlavy v bentleym se otočily a vůz pomalu začal couvat směrem k nám.

„Co se děje?“ chtěla vědět Nancy.

„Tady jsem byl,“ odpověděl jsem. „Přesně na tomhle místě.“

„Vážně? Jak to můžeš vědět?“

Proč mi sakra nikdy nevěří. Ani tady ne.

„Prostě to vím a basta. Zastavíme tu.“

Za ten výlet do Francie jsem vděčil Chris a Liz. S Dalrymplovými jsme se už zase začali navštěvovat. Tři roky před tímhle výletem přijeli na východ navštívit Chrisina otce a já jsem si postavil hlavu, že je pozveme, aby u nás přespali. Chris se rozhodla nebrat Nancinu odměřenost na vědomí a Dal se všemožně snažil vyvolat dřívější náklonnost – přivezl Nancy spoustu všelijakých dárků a podařilo se mu ji rozesmát. Ačkoli se nikdy nesmířila s jeho chováním, s obdivem uznávala jeho úspěch, který Newsweek označil za „meteorický“. Dalrymplovi se očividně povznesli do sfér, o nichž se nám ani nesnilo, ale chovali se přirozeně a srdečně jako dřív, takže nám zas spolu bylo dobře všem, včetně Nancy. Při poslední návštěvě u nás – což bylo na jaře toho roku – rozpřádali dalekosáhlé plány na další zájezd do Evropy. Tehdy už chtěli jet po několikáté za sebou na dovolenou do ciziny.

Chris zničehonic řekla: „Poslyšte, a vy byste vlastně mohli jet s námi!“

Nancy se nejapně zasmála: „To by nešlo.“

„Proč ne?“

„Například kvůli Peg.“

„Prosím tě, naše Julie není o nic starší. Vemte ji s sebou, pro děti to bude tím lepší. Viď, že pojedete!“ V očích zas měla tu svou radostnou dychtivost. „Hodláme si tam vypůjčit vůz a vy byste mohli taky. Mohli bychom vám ukázat tolik krásných věcí. Jezdilo by se, jak by nás napadlo, a zastavovali bychom podle nálady. Georgi, tys přece nikdy nebyl v Paříži, to se nutně musí napravit! Takový vážený a vynikající pan redaktor a on nezná Paříž! Tam je tolik skvělých památek, až mi vždycky bylo líto, že tam nejste s námi a nemůžeme se podílet o svoje dojmy. Tak pojeďte, nedělejte fóry – jestli nepojedete letos, vždycky se něco najde, pořád to budete odkládat a nakonec se nevyhrabete nikam…“

Když odjeli do Chicaga, začali jsme o jejich návrhu hovořit. Nancy byla zásadně proti: před nedávhem jsme se přestěhovali do starého venkovského stavení na okraji města v Hollistonu a ona v té souvislosti začala pomýšlet na další dítě. Byla v tom logika, která dokázala člověka pobavit i naštvat: nový dům, nové dítě. Pro mě to ovšem rozhodlo.

„Jak přijdeš do jiného stavu a narodí se další dítě, to už se vážně nikam nehnem. Pojedeme letos.“

„Ale, miláčku, vždyť tady je tolik práce – obložit jídelnu, v obývacím pokoji vyměnit trámy…“

K vyřešení situace – která by vyústila v sérii ošklivých hádek, protože já jsem byl rozhodnutý, že se pojede, a Nancy stejně neochvějně stála na svém, že ne – přispěla zpráva, že v srpnu bude cestou na řecké ostrovy projíždět Paříží Liz a že kdybychom se včas domluvili, mohli bychom si tam všichni dát sraz. V tu chvíli byla Nancy pro všema deseti a se vší vervou se vrhla do shánění průvodců a sestavování trasy.

„To mám štěstí, že se Liz rozhodla zastavit v Paříži,“ podotkl jsem.

Dostalo se mi pohledu hodného adjutanta bataliónu. „No ovšem, je to moje přítelkyně, takže… Vždyť jsi sám říkal, že máš Liz rád.“

„Samozřejmě. To ty dobře víš.“

„Tak k čemu ty narážky? Pojedem přece s Dalrymplovými.“

„Jestli se nemýlím, říkalas, že je máš ráda.“

„Samozřejmě.“

„A s Liz se vlastně vídáš každou chvíli.“

„Ty ale dovedeš bejt protivnej, Georgi.“

„Podívej, Nan…“

„Je to tak, já si svých přátel vážím – přinejmenším se s nima aspoň nehádám pokaždé, když se sejdeme.“

Tím debata skončila. Největší ironií bylo, že mi Liz doopravdy imponovala. Když se rozbilo její manželství, neoddala se sebelítosti, nepropadla pomstychtivosti, ani neutíkala domů k mamince jako tolik jiných děvčat z naší generace. Odmítla dokonce jak alimenty, tak vysoké odstupné – dala se slyšet, že děti tady nejsou a Hugh nakonec nemá nic než svůj plat v muzeu. Sebrala se, odjela do Paříže, začala tam od píky ve střihárnách a zkušebnách u Givenchyho. Dva roky dřela bez oddechu a ještě přitom zlítala kdejaké muzeum, aby se důkladně seznámila s historií oblékání a návrhů látek. Pak se vrátila na Sedmou avenui a tam se seznámila do nejmenších detailů s obchodní stránkou módního odívání. Teprve po takovéhle přípravě spojila své síly s návrhářkou šatových tisků a dezénů Margo Gundersonovou, obtloustlou, ale hezkou mladou dívkou, a udělala se pro sebe.

Prosadit se něčím novým ve světě módy vyžaduje talent a odvahu a Liz měla obojí. Už za rok za dva si získala jméno. Byla úplně první, kdo se specializoval na vícedílné komplety v jemných barvách a lichotivých materiálech, které se daly vzít v jedné kombinaci večer, v jiné odpoledne – z jejích rukou vycházely jednoduché poddajné šaty zdůrazňující postavu Američanek novým rozevlátým způsobem, který brzy začaly napodobovat vyhlášené módní salóny. Liz navrhovala orientální tuniky a kalhotové kostýmy dávno předtím, než se staly obecným šlágrem.

Přitom nikdy neslevila z dobrého vkusu a byla neuvěřitelně poctivá. „Některé ženy prostě nemohou v kalhotech chodit a nikdy by je neměly vzít na sebe – jsou v nich jako basy nebo jako když stojí v sudu,“ slyšel jsem od ní jednou. „Módní je to, v čem člověk dobře vypadá a v čem se dobře cítí.“ Jednoduchost, půvab, dobrý vkus nikdy nevyjdou z módy, zato nedomyšlené výstřelky nebo vykalkulované schválnosti zakrátko zvadnou jako podzimní listí. LIZ PAYNE – stálo na její firemní značce nenápadnými verzálkami a netrvalo dlouho a modely s touhle visačkou začaly vyhledávat tak vybrané zákaznice jako Lauren Bacallová, Babe Paleyová a Pamela Harrimanová.

Začala dokonce navrhovat i šperky jako doplňky svých modelů: odvážné a poutavé kreace z polodrahokamů („Diamanty už mě nudí,“ citoval ji Vogue), exotických dřev nebo z úlomků škeblí, slonoviny a korálů. Široký náramek ze dřeva tropické kulčiby posázený turmalíny nebo perletí se stal ochrannou značkou Liz Paynové. Byla slavná – a to zdánlivě přes noc, než se člověk otočil, byly její modely na celostránkových módních inzerátech v časopisech New Yorker a Harper’s Bazaar. Její módní přehlídky pořádané v New Yorku už byly legendární.

V průběhu času se s ní Nancy stýkala čím dál tím častěji. Pár bývalých spolužaček z Wellesley a několik pozdějších známých se párkrát za rok sjelo v New Yorku, ubytovaly se v hotelu Plazza, jedly u Cheria nebo Giovanniho, a pokaždé skončily u Liz, v bytě o dvou poschodích spojených vnitřním schodištěm a s téměř feudální vyhlídkou na řeku. Bydlela tam s Margo. Ten byt byl perfektní jako všechno, na co Liz sáhla. Brokátové závěsy tkané starým vzorem v citlivě sladěných odstínech světle hnědé barvy. Křehoučký psací stolek z doby královny Anny, récamierský divan potažený zelenkavým hedvábím, nádherná židle ve stylu Ludvíka XVI., tmavé až skoro černé naleštěné podlahy pokryté starožitnými koberci přiměřeně vybledlých barev. Po stěnách snové čínské svitky a výrazné reprodukce Daumierovy a všechno to skloubené v dokonalé harmonii. Středem téhle nenápadné střízlivé elegance se promenovala barmská kočka jako nějaké božstvo z východu.

Nemám tušení, o čem se na těchhle dýcháncích bavily, byly to sešlosti, jak se slušelo, výlučně dámské: nejspíš o divadle, o módě a zařízení bytu. Počítám, že to z mých úst zní neuctivě – ale to proto, že mi to vždycky nějak bylo proti srsti. Nakonec co já vím, možná že diskutovaly o vzrůstajícím napětí na Blízkém východě anebo o problémech měnící se role ženy v budoucí společnosti. Co ovšem vím naprosto určitě – tyhle schůzky postupně hrály čím dál tím větší roli v Nancině životě a plně zaměstnávaly její mysl. Když se blížilo datum takové seance, Nancy jako by byla duchem nepřítomná, plná očekávání, téměř v sedmém nebi. Neměl jsem tušení, co se v ní děje. Vrátila se pokaždé úplně vyměněná – netýkavá, podrážděná a jen stěží potlačovala svou nespokojenost se vším kolem sebe – rozčilovala ji Peg, já, nový dům, služka a život všeobecně.

„Věčně a pořád dokola – prádlo, nádobí, nákupy, dítě do školy, kam skočit dřív?“ V jejím hlase se ozýval nový ostrý tón, který mi šel šíleně na nervy. Chodila v kalhotovém kostýmu nebo s nějakým šperkem podle Lizina návrhu, které si přivezla nikdy se z New Yorku nevracela s prázdnou. „To je otroctví uvědomuješ si to? Americká manželka žije v poddanství. Ty si to samozřejmě nepřipouštíš, ale je to tak. Je otrokyní spousty pitomejch přežitků! A to je svatá pravda!“ Po takovém výbuchu odkráčela nahoru po schodech naštvaná na nejvyšší míru a my s Peg jsme se po sobě podívali a sklopili jsme oči.

Začal jsem se hrozit těch newyorských eskapád. Je mi hanba o tom mluvit, ale bylo to tak. Na mou duši, že jsem jí přál, aby se bavila, aby měla pocit svobody; svobody růst a vyvíjet se. Dokonce jsem ji v tom podporoval. Ale proč se právě ta poskytovaná svoboda vracela v podobě nakvašené zahořklosti proti těm, kteří ji otevřeně poskytovali – a kdo se na ní snažili vydělat? Byl jsem zavalen prací – starý Bicknell mě před rokem povýšil na vedoucího redaktora v oddělení učebnic, což ovšem znamenalo jen víc nerváků ve všech směrech – takže pod náporem práce jsem teprve za nějaký čas začal vidět ty Nanciny výlety v pravém světle. Jezdila se prostě povyrazit, na flám. Naše milá, praktická, obezřetná Nancy, která nikdy nevypila víc než dva koktejly za sebou a každého, kdo se rád napil, odsoudila šmahem a nesmlouvavě – vyrážela na třídenní tah, po němž následovalo šest týdnů pozvolného vystřízlivění provázeného nevrlou rozmrzelostí přesně jako u alkoholiků… A pak jsem začal pozorovat ještě další projevy – těžko definovatelné, ale znepokojující příklady ostrých protikladů: její svoboda v New Yorku versus všední koloběh v Hollistonu, její romantické období s Liz versus denní rutina se mnou, její rozhovory s Liz versus mlčení se mnou – a nakonec jsem s úžasem postavil osobnost Liz versus své, Liz proti sobě…

Těžko říct, proč mě náznaky plynoucí z toho posledního srovnání tak šokovaly, ale bylo to tak. Moje generace posuzovala tyhle věci s přehnanou přísností, což bylo jen dalším projevem naší naivity, naší škodlivé výchovy. Mám dojem, že jsme byli až bolestně necitliví, a i když jsme něco tušili, vždycky jsme se nedotčeně povznesli nad věc. To se ví, že jsme věděli o Sapfó, Leonardu da Vincim i André Gidovi, a četli jsme svého Freuda a Krafft-Ebinga (možná že jsme je až moc hltali), v koleji jsme měli jisté přátele a známé, které jsme prostě brali tak, jak jsou (a jak jsme na to byli pyšní!), a upřímně jsme se obdivovali jejich často výjimečným schopnostem – jenže to byl jiný svět, to šlo jaksi mimo nás: téhle zhoubné pomíjivé posedlosti propadali básníci z bohémské čtvrti Bloomsbury nebo řekněme některý provensalský malíř…

Ale když člověk seděl odpoledne v kanceláři, jen tak v košili, ze všech stran rachot psacích strojů a řinčení telefonů, a měl uvažovat o možnosti, že jeho žena, jeho vlastní žena možná dává přednost…

Snažil jsem se tu myšlenku zahnat a bojoval jsem s ní při nejnemožnějších příležitostech a v bezesných nocích. Kde byl kořen nespokojenosti, která ji obrátila tímhle směrem? Dal jsem k tomu impuls sám, rozdmýchal jsem to vlastní nevšímavostí, neschopností překonat to jistě nedobrovolné stažení do vlastní ulity, jemuž jsme propadli po Teddyho smrti? Člověk bezděky způsobí na světě tolik věcí, aniž to má v úmyslu… Nancy věděla, že jsem miloval Chris, a i to mohlo být příčinou jejího pocitu nejistoty. Ale byla to opravdu nejistota – proč vlastně jsem tomu tak říkal? Nebyla to zas jen nějaká úlitba mužské ješitnosti? A proč například jsem měl pocit, že tahle její vazba musí pramenit z nespokojenosti – proč by nemohla být šťastná ve společnosti žen, pokud je v ní opravdu šťastná? Jenže jak poznat, že to tak je? Posunul jsem tu záležitost a zveličoval si ji z pocitu vlastního provinění?

A tak to šlo pořád dokola. Snažil jsem se být víc doma, někam ji vzít, zjistit, co si myslí. Ale Nancy si nikdy nepotrpěla na jemné rozlišování nálad. Abstraktní myšlení pro ni podle mého názoru neexistovalo. Ji zajímaly věci, které mají pevný tvar: čeho se dá dotknout, co se dá uchopit, zpracovat, přivlastnit si… Abys tomu rozuměl, nechci to snižovat. Bůh je mi svědkem, že potřebujeme lidi s takovými sklony. To jen – zkrátka nám dvěma prostě nikdy nezáleželo na stejných věcech, a proto jsme si o nich taky nikdy nemohli pořádně promluvit. A tak se ta situace táhla dál a napětí se prohlubovalo.

Téhle choulostivé oblasti jsme se vlastně dotkli jen jednou při hádce v období tiché domácnosti po jedné takové seanci na Manhattanu. Jako obvykle šlo o peníze a jako obvykle se to strhlo krátce po půlnoci. Rád bych odhalil, proč se všechny pustošivé domácí rozepře bez výjimky odehrávají, než se jde spát. Jistě že se dá odpovědět: Protože to je jediná chvíle, kterou mají manželé pro sebe, když dokončí všechnu práci a uloží děti. Ale já tvrdím, že to není tím.

Zkrátka jsme se tehdy chytli kvůli služebné. Nancy se rozhodla, že chce služku, která by bydlela u nás, nový dům prý dá strašně práce, posluhovačka na to nestačí, potřebuje prý stálou sílu, aby pomáhala při vaření a obsluze návštěv. Nancy – jako vždy – měla argumenty seřazené jako na přehlídce.

„To je strašně nákladná záležitost,“ namítal jsem. Dostal jsem sice přidáno – už podruhé a hodně –, jenže ten náš nový dům, o který tolik stála, druhé auto, myčka, televizory a hi-fi souprava všechno spolkly. Měl jsem víc dluhů než před zvýšením a to mě štvalo i děsilo. Věci, samé věci! „Uvědomuješ si, co nás to bude stát? My nejsme v té kategorii.“

„To je směšné – každý patří k takové třídě, na jakou aspiruje, do které se sám zařadí. To víš moc dobře.“

„Ne, budeš se divit, nevím. Platíme vysoké splátky na tenhle dům a za chvíli přibude školné za Peg. Mně se zdá, že Ella nám naprosto vyhovuje.“

„To se zdá tobě, protože s ní nemáš nic společného. Já ano. Je nedbalá a nespolehlivá a chodí domů dřív. Kdybych si vzala služku, byla by tu celý den. A já bych měla čas i na jiné věci.“

„Například?“ zeptal jsem se.

Přestala si kartáčovat vlasy a otočila se na sedadle. „No tak třeba bych mohla uvažovat o tom, že bych se vrátila do redakce.“ Zřejmě jsem udělal nějaký obličej, protože její čelisti se pevně sevřely. „Existuje snad nějaký speciální, přímo boží zákon, že já nemám právo zařídit si život po svém, nalézt si práci jako ty? No řekni, existuje?“

Položil jsem boty na zem. Celou tu dobu jsem je třímal v ruce. „Nan, vždyť víš, že já nemám nic proti tomu, abys dělala práci, kterou máš ráda. Jen co budeš moct.“

„Peg už půjde do školy.“

„Ale ty jsi přece sama začala o tom, že chceš další dítě…“

„No, ale teď vlastně nevím. Prostě nevím. Nemám chuť zahrabat se do toho nudného kolotoče. Kinder, Kuche, Kirche – to teda ne!“ A najednou to v ní ošklivě vřelo. „Jestli to nevíš, mám taky svoji ctižádost, což ovšem tobě nikdy nedošlo. Já jsem si taky mohla zařídit život po svém.“

„Vždyť sis ho zařídila,“ ubezpečil jsem ji. „Máš přece –“

„Prosím tě, nebuď směšný! Já jsem nedosáhla nic, vůbec nic!

Liz byla chytrá, že se nedala chytit jako brouk do sklenice – jen se na ni podívej! Ta to v životě někam dotáhla.“

Bylo hrozně pozdě, já byl hrozně utahaný a nervózní, celý týden mi šlo všechno šejdrem. A ty její pichlavé oči, to už bylo najednou pro mě víc, než jsem mohl snést. Řekl jsem: „Tak já ti něco povím, Nancy: do manželství jsi mě vehnala ty. Tehdy jsi o to hrozně stála… Ale zřejmě jsi měla zůstat bydlet s Liz.“

Zírala na mě – v jejím pohledu se mísila nenávist, strach, překvapení a jakýsi záblesk, že pochopila – to, co bych já nedokázal říct. Byl to nekonečný okamžik. „To je hnusný!“ vyštěkla na mě, vykročila do koupelny a práskla za sebou dveřmi.

… A tak jsme se octli v Paříži. Paříž byla oslnivě krásná, starobylá, zamlklá i hlučná, jiskřivá jako kazeta se vzácnými šperky – přesně to, co jsem si představoval a po čem jsem toužil. Doslova mě uchvátila – už mnoho let jsem nezažil tak mocné vzrušení. Všechno se mi líbilo: velkoryse rozmáchlé bulváry, malíři v tichém soustředění na nábřeží, samozřejmá důvěrnost venkovních kavárniček, strážníci v modrých pláštěnkách a s bílými obušky řídicí nepřetržitý tok aut starodávně obřadnými gesty, a všude, na každém kroku dunivý rytmus historie: Invalidovna – místo posledního odpočinku malého Korsičana působící chmurným a pohřebním dojmem za baldachýnem svěže zelených platanů; bezcitná strohost radnice s vysokými štíty a železným mřížovím ve tvaru halaparten, na jejichž hrotech skončili přívrženci Robespierovi, když v panice vyskakovali z radničních oken; dvojice překrásných věží katedrály Notre Dame, čnících k nebesům s majestátní vznešeností – Notre Dame, střed všeho dění, kam dokonce i protestant Jindřich Navarrský prozíravě přišel na mši; Vítězný oblouk, dominující na bulváru Champs-Elysées jako pomník, jímž končí veškerý boj; ovšem našly se i pozdější památníčky, zašlé bronzové desky na omšelých zdech domů: André Bergeron, 19 let, padl 18. srpna 1944 při osvobozování Paříže…

I na děti se přeneslo něco z našeho obdivu, s posvátnou úctou vzhlížely ke kamenným sochám slavných mužů Francie umístěným ve výklencích budov. Přísný výraz jejich obličeje jako by hlásal: „Vězte, že nestojíte na půdě jen tak ledajaké! Dlažba pod vašima nohama nosila dobyvatele, filozofy i krále…“ Paříž nás pohltila, oblila jekotem klaksonů a přísným vyzváněním velkých zvonů; samo označení ulic bylo nekončící přehlídkou dojmů: Boulevard Marat, Quai Voltaire, Rue des Arquebusiers, Rue de l’Estrapade, Rue Vercingetorix; i naše chřípí byla plná Paříže – intenzívní směsi pachů a vůní kávy, vína, mýdla, moče a starobylosti…

Bylo toho tolik k vidění a my jsme se snažili vidět všechno. Děti se nemohly nabažit podívané v domáckém prostředí cirkusu Medrano, kde vystupovali fantasticky šikovní kejklíři, artisté a krotitelky lvů. Vystupoval tam i Fratellini, poslední potomek slavné cirkusácké rodiny, jehož klauniády se ani v nejmenším nepodobaly rozplizlému stereotypu amerických šapitó. Skutečný humor vždycky v sobě nese stopu smutku. Peg se prohýbala smíchy, ale široce otevřené oči měla vážné. Ta už na tuhle pravdu přišla, což znamená, že její generace bude úplně jiná než moje – a možná že to je jen dobře.

Vypravili jsme se taky do Lucemburských zahrad, kde se děti projížděly na bílých kocábkách nebo jezdily na ponících anebo sledovaly představení hašteřivých maňásků, při němž se mi srdce sevřelo bezútěšným žalem. Teddy. Teddy! Odvrátil jsem se. Nad jezírkem za zábradlím z kamenných sloupků stály sochy nejvznešenějších dam Francie. Vzpomněl jsem si, co říkal Jean-Jean to odpoledne, než jsme šli do Totemu, a sjel jsem pohledem ke Chris, která něco ukazovala Julii: hlavu měla hrdě vztyčenou, oči rozzářené známou dychtivostí, tou vášnivou oddanosti životu, stálou a neutuchající…

Zdvihla hlavu, všimla si mě a řekla s úsměvem: „Na co myslíš?“

„Že Jean-Jean měl pravdu.“ Zakroutila hlavou, už si nevzpomínala.

„Říkal tehdy, že bys tu měla stát na podstavci s ostatními královnami.“

„Jdi, Georgi – to sis právě teď vymyslel!“

„Ne, přísahám.“

„Opravdu? Jean-Jean byl kavalír.“

„Co tě vede, tohle byl jeden z obvyklých Jean-Jeanových zahajovacích gambitů,“ vpadl nám do řeči Dal. „Místo aby holce vykládal, že by mohla udělat štěstí u filmu, hustil do ní, že by měla stanout na podstavci v Lucemburských zahradách.“

„Ty se na to pamatuješ?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě.“

„Kdy to bylo? Kdy to řek?“

„Ten víkend, co jsme byli v Totemu. Tehdy u Currierových. Přes nábytek měli všude bílé hadry.“ Chvíli na mě koukal a pásl se na mém překvapení. „No co, nejsi jedinej, kdo má světovou paměť.“

Později týž den jsme s Dalem sklesli u stolku v soukromém baru Elysejského parku, tak říkajíc na nejnovějším písečku miláčků bohů. Menší děti jsme nechali v hotelu a měli jsme teď chvilku pro sebe, než se všichni sejdeme. Naše dámy se převlékaly, Ron vyrazil do města na vlastní pěst a my jsme se tu měli sejít s Liz, která teprve ráno přiletěla do Paříže z New Yorku a ubytovala se v hotelu George V což jsem jí potají záviděl. Seděl jsem tam utahaný, ale spokojený, obléván cizokrajnosti. Každá řeč má kromě vlastního významu slov navíc ještě své osobité ladění. Francouzština má málo cellových tónů, rozbíhá se a stoupá v rychlém rytmu a spíše pizzicato. Ale i tak, po tolika letech, jsem zas začínal docela slušně rozumět. A pak ta podívaná! Byl tam Alain Delon, rozmazlený, omrzelý, ale neskutečně hezký. Uprostřed živě se bavící hlučné skupiny trůnila Gina Lollobrigida; a úplně sám v rohu, jako chrt v záplavě pudlů, seděl nedostižný Pierre Fresnay, který dnes opět prožívá dny velké slávy. A všude kolem začínající hvězdičky – myslím, že jim říkali vedettky; proč to? Ta krásná místnost kypěla jejich svěžími mladými těly a zvoucími rty.

„To jsou šťabajzny, Rado!“ rozplýval se Dal. „Člověku se vrací pohádka mládí, viď?“

„Nic pro mě,“ odpověděl jsem. „Já se nikdy nevydával do těchhle vod.“

„Tady jsi měl bejt při osvobození, Rado. Měli jsme tehdy celé patro v hotelu Grand Rigord, nahý holky tam poletovaly po chodbách jako sojky – frr do tvýho pokoje a rovnou do postele – Bum! a mizela jinam a na její místo přihopkala další. Mně bude někdo vykládat o saturnáliích! Ty naše byly nonstop! A už je to patnáct let, skoro na den. Bože můj, patnáct let…“ Potáhl nosem a napil se.

„Jeden kámoš si vyrazil na tejden s nějakou herečkou na jih do Cannes. Něco jako rodinná rekreace. Byl to kus, že ti z ní šly voči šejdrem. Vykládal pak, že se jinak neudělala, než když ji přivázal k pelesti, ale fest, aby se nemohla ani hnout, a pak ji líbnul na bříško. Jen líbnul. Jinak jí to nešlo. To je, viď?“

„Fantastický! Až na to, že sis to do posledního písmene vymyslel.“

„Samozřejmě, Rado. Pochopitelně. S mnoha obměnami. Chceš si jich pár poslechnout?“

„Až někdy jindy.“

Přišla Chris s Nancy, obě trochu nesvé v té citadele cizích půvabů a se zřejmým potěšením uvítaly naše americké tváře i zvuk známých hlasů. Posadily se a ihned poznaly mezi přítomnými Lollobrigidu.

„Je opravdu krásná,“ konstatovala Chris. „Nedělá to kamera.“

„Řekla bych, že je tuctová,“ přisadila si Nancy.

„Není – má v sobě nefalšovanou vitalitu, touhu žít.“ Chris se usmála, s obdivem pozorovala známou hvězdu a slunila se v malém dobrodružství přítomného okamžiku, v jeho nereálnosti. Zahleděl jsem se na herečku kriticky, asi jako kdybych si ji chtěl najmout: Ano, byla svým způsobem krásná, a měla v sobě jakousi smyslnou dokonalost, která člověka zahltila a provokovala… ale jestliže krása je především půvab, Matissův obraz, vzdušný, slunečný tanec zelených a zlatých částic, oživlých a sloužících životu.

„Je tu Pierre Fresnay,“ zašeptal jsem a odtrhl se od ní. „Tamhle v rohu.“

„Á – už ho vidím. Francouzský oficír! Jak se jmenoval ten válečný film –“

„Velké iluze.“

„Zabili ho při pokusu o útěk.“ V jejím pohledu se objevil ten známý stín. „Všechno už mi to připadá tak strašně dávno, nezdá se ti?“

„Zdá.“ Byl bych dal celý svět za to, abych ji v tom okamžiku mohl vzít za ruku – všechno, co by Bůh anebo ďábel mohl ode mě žádat. Sklopil jsem oči, zvedl sklenici ke rtům a podíval se na Nancy: byla jako vyměněná, oči jí zářily nejjasnější modří. Mezi skupinkami přítomných k nám kráčela Liz, štíhlá a sebejistá, oblečená s nedostižnou elegancí. Hlavy se otáčely a oči ji sledovaly – a to prosím v Paříži a navíc v tomhle doupěti velkého světa.

„Tady vás mám!“ Objala Nancy, která vstala jako první a šla jí vstříc, a pak se s námi zdravila s každým zvlášť. Dal ji viděl naposled na naší svatbě, takže toho to vzalo nejvíc. „No, Liz,“ zvolal, „Já prostě nemám slov…!“

Nebylo divu – Liz byla opravdu pozoruhodná žena. Jako holka bývala moc hubená – aspoň pro moje gusto – ale teď dostal její jestřábí profil hloubku. Měla na sobě dlouhé šaty z těžkého krémového saténu se stojáčkem kolem krku a prakticky holými zády. Při každém pohybu se vlnily s ní jako její druhá kůže – já bych poznal, že to může být jedině model Liz Paynové. Na nohou měla krémové šimy a na ruce široký jantarový náramek s renesanční sponou. Oči všech se teď upínaly k našemu stolu a mě to – bůhvíproč – těšilo.

„Už jsme trochu oblýskaní, ale pořád ještě v lesku, snad by se to tak dalo říct, ne?“ Dali jsme se do upřímného smíchu, vpadla nám do noty a hned jsme si vybavili staré časy. Její suchý humor slušel dokonce šestatřicetileté ženě líp než osmnáctileté holce. „Panebože, co já bych za to dala, kdybych si mohla udělat čtrnáct dní dovolenou – prostě někam odjet a jen se koupat. Dva týdny rajské svobody místo abych vymýšlela celý šatník pro Tinu Rinarchos.“

„Tak uteč se mnou, brouku,“ navrhl Dal. „Zahrajem si epesní golf.“

„Já tě znám, Dalrymple, ty švindluješ.“

„Víš, že ti kradou nápady?“ vpadla jim do řeči Nancy.

„V St. Honoré jsme toho viděli plno.“

„Má drahá, krádež je nejupřímnějším projevem lichocení. Kdo to řekl, Georgi?“

„Ty.“

„Ne, já se ptám, kdo to vymyslel?“

„Tys to vymyslela,“ stál jsem na svém a všichni se dali do smíchu.

„Georgi, ty bys mě ranil! Tak by se totiž dala nazvat podstata amerického podnikání – krádež s variacemi. Že mám pravdu, Dale?“

„Sledujete? Ta jediná mi rozumí,“ informoval nás Dal. „Odjakživa. Já si tě, Liz, měl vzít.“

„Vždyť jsi moh, Čínskej,“ smála se nenuceně a nespouštěla z něho oči. Uvědomil jsem si, že Liz má v sobě cosi, co člověka až trochu děsí – pod tím jejím osobitě elegantním zevnějškem a neokázalou profesionální zdatností probleskovala stopa té zvláštní, ocelově chladné sebejistoty, bez níž se v New Yorku nikdo výrazně neprosadí. „A mimochodem, co tvůj Veliký plán?“ zeptala se Dala. „Víš, jak jsi měl ten časový harmonogram akcí jako, na německém generálním štábu?“

„A, to už jsem dávno vzdal.“

„Bane, nevzdal,“ popíchla Chris. „Dělala jsem si z toho tak dlouhá legraci, až plán jednou večer hodil do krbu – ale stejně mě podvedl. Dávno to všechno uměl zpaměti!“

„Já jen že jsem o tobě leccos zaslechla,“ pokračovala Liz. „Například že jsi věnoval celé jmění na výzkum rakoviny. Je to pravda?“

Pohlédl jsem na Dala, ale jeho výraz byl tentokrát neproniknutelný. „Odkud to máš?“

„Mám své špióny. A taky prý podporuješ toho reformistu jak jen on se jmenuje? – Pelletiera, co kandiduje do Kongresu. Co ty na to?“

„Odepisuju si to z daní,“ ošíval se Dal.

Liz se dala do smíchu. „Pozor na to. Jestli budeš takhle pokračovat, kde potom zůstane představa mladého a bezohledně dravého kapitána průmyslu?“

„To není pro mě. Já si nahrabu svoji hromádku a všechno to vrazím na číslované konto do banky ve Švýcarsku. Pak si koupím vilu na Riviéře a tam budu celej den ležet v posteli a houfy těchhle rozkošnejch francouzskejch zajíčků budou za mnou hopkat až na přikrývku.“

„Miláčku,“ obrátila se na něj Chris, „za čtrnáct dní by ses tam ukousal nudou.“

„To je fakt. Ale bylo by to krásný.“

V tu chvíli se k nám přihnal Ron, oči navrch hlavy. „Tati, víš, koho jsem právě potkal? Přímo ve dveřích? Catherine Denevueovou! Ty dveře by ji byly praštily, ale já jsem je chytil a podržel a ona se na mě usmála a řekla: ‚Merci, Monsieur.‘ Přesně tak! Ta ti je krásná!“

„Rone,“ obrátila se na něj matka s výčitkou v hlase. „Zapomněl jsi pozdravit Liz Payneovou.“

Ron vyhrkl: „Promiňte. Dobrý den, madam.“

„Nazdar, Rone. Ty jsi –“ Zarazila se na okamžik, podivně zmatená. Nikdy předtím jsem neviděl Liz vyvedenou z míry – její obličej jakoby ztuhl, ale vzápětí se uvolnil. „Moc – moc hezkej kluk,“ dokončila tiše. Přistihl jsem se, že Rona upřeně pozoruju. Liz ho viděla poprvé: znamená to, že častý styk pro mě zatemnil výrazné rysy podoby?

„A co by nebyl?“ ozval se Dal.

„Má štěstí, že se podobá Chris a ne tobě, Dalrymple,“ pokračovala Liz vesele. „To jsem chtěla říct.“

„Hezkej po mamince, chytrej po tatínkovi, ten se ve světě neztratí.“

„Kde chodíš do školy?“ zeptala se Liz Rona.

„V Andoveru, madam. Začínám vyšší střední.“

„Prosím tě, Rone, s tou madam okamžitě přestaň! Říkej mi Liz nebo Li-Po nebo jak chceš, ale rozhodně ne madam. To mám pocit, že mi je sto let a proč bych pak jezdila do Paříže?“

Pak jsme se rozhovořili o Jean-Jeanovi, o Francii, o generálském převratu z loňského jara, o zbrusu nové Páté republice a generálu de Gaullovi. To nám připomnělo, že Jack Kennedy se proti všemu očekávání uchází o nominaci na úřad viceprezidenta už v roce 1956 a probrali jsme jeho šance na prezidenta v roce 1960, což nás přivedlo na Terryho, který řídil tým Kennedyho poradců pro zahraniční záležitosti… Byl to skvělý pocit sedět si v ultra přepychovém pařížském podniku uprostřed všech těch krásných lidí v družné zábavě se starými přáteli. To prostředí a naše setkání mi připomnělo, co kdysi na pláži v Nausetu říkal Dalo tom, že bohatí jsou jen správci svého jmění a že mají povinnost používat je pro obecné blaho. On to tak dělal – jako jeden z mála – a přitom jako by se styděl, že ho Liz vyslídila… Bože, jak my jsme byli tou Amerikou poznamenaní!

Měli jsme dychtivá, až pošetile důvěřivá srdce a téměř potřebu mít otevřenou dlaň. Je pravda, že jsme ji až příliš často otevírali v nepravý čas a vůči nesprávnému člověku. Anebo teprve potom, až jsme nasytili vlastní hrabivost. Ale copak nebylo aspoň něco pozitivního v tom gestu, v samotném činu?

„A co Russ Currier?“ zeptala se Liz. „Ten byl přece kápo Péčka – proč ten tu není?“

Nastala malá odmlka a já s Dalem jsme se po sobě podívali.

„Co je s ním? Žije přece tady ve Francii, ne?“ Liz se po nás rozhlédla. „Nebo jsem snad řekla něco, co jsem neměla?“

„Proč si kazit krásnou a bezstarostnou dovolenou,“ ozval se Dal.

„S Russellem se totiž nedá vyjít,“ vysvětlovala Nancy. „Hrozně se změnil a jen by se nad nás vytahoval.“

„O tom bych dost pochyboval,“ bojovně zareagoval Dal. „A co dělá? Natočil pár nepodařenejch rádoby uměleckejch slátanin. A co sakra ten jeho druhej román, že von ho vůbec nedopsal?“

„Ten mu ukradli,“ řekl jsem.

„No jo, ale proboha, to už je sedm let. Já si těch sedm let taky neválel šunky. A ty, Rado, taky ne.“

„Po Kay Maddenové si prý vzal nějakou Francouzku, slyšeli jste něco o tom?“ zeptala se Liz.

„Je to hraběnka,“ vpadl Ron.

„Víš, vono na ty hraběnky pozor. Některá má taky holej zadek –“

„Dale –!“

„Starej pán mu připsal doživotní rentu, jako se to dělá tady v Evropě Takže mladej jen stříhá papínkovy kupóny – co myslíte, proč by si ho jinak ta děvka brala?“

„Hergot, Dale, jak tohle můžeš vědět?“ naléhal jsem.

„Mám svý kanály, Rado. Tohle mi řek Tom Batchelder. Russ teď fandí Massachusetts. Na starýho pána kašle jako vždy, ale jak jsem si všim, nezdráhá se žít za jeho prachy a v žádném případě mu to nedělá potíže.“

„A kde teď bydlí?“ vyptávala se Liz.

„Někde na Loiře,“ odpověděl jsem „Nedaleko Saumuru. To sídlo se jmenuje Les Cedres.“

„Les Cedres,“ opakovala pro sebe Chris. „To je krásné jméno.“

„Měl to rovnou přejmenovat na Windsor a moh mít vystaráno.“

„To jsi přehnal, Dale,“ usadil jsem ho. „Je to venkovské sídlo se statkem.“

„Jako měl Jean-Jean,“ řekla Liz, palec opřený o přední zuby.

„Všechno podle jeho vzoru, to je jasné.“ Zamysleli jsme se nad tím a Liz za chvilku pokračovala. „A víte co, vy dva? Přestaňte tady řinčet zbraněmi a rozdejte si to s ním. Vždyť o to vám vlastně jde!“

„Ani bych neřek,“ odpověděl jsem.

„Nepovídej,“ Dal měl svůj nejčínštější výraz. „Pořád ho omlouváš, že je romantik a takový ty řečičky. Jen mu zavolej.“

„To nejde. Musím se přiznat, že když byl posledně u nás, nerozešli jsme se v nejlepším.“

„Doufám, že vinu za to nechceš házet na mě,“ vyjela Nancy.

„Kdybyste to byli viděli – vůbec se neobtěžovali přijít na návštěvu, kam jsme byli Pozvaní – celou noc courali po Bostonu v tom svým posvátným kabrioletu jako párek uličníků ze střední školy.“

„Vzal to čert,“ obrátil jsem se na Dala „Jdi mu zavolat.“

„A proč zrovna já, kamaráde? Já ho naposled viděl na tvojí svatbě a to už je dvanáct let!“

„Nehádejte se. Já vás rozhodím. Kdo prohraje, ten mu zavolá.“

„Tak jo.“

Dal vylovil z kapsy plnou hrst francouzských mincí, jednu z nich vybral a vyhodil vysoko do vzduchu. Mince se v příšeří místnosti stříbrně zaleskla. Šikovně po ní chňapl a připleskl si ji na hřbet ruky.

„Orel,“ řekl jsem. Odkryl ruku a hned zas přitiskl, ale já zahlédl, že to je orel.

„Tak račte,“ vyzval jsem ho.

„Správně se má házet třikrát.“

„Dale, ty jsi nemožnej,“ řekla Liz.

Zhluboka si vzdychl „Dobrá dej mi tu adresu.“

„Ty chceš volat meziměsto?“ divila se Chris „S tvojí francouzštinou?!“

„Nestarej se, holubičko. Telefonistku okouzlím svým šarmem. To je řeč, kterou všechny comprenez. Chápeš?“ Mrkl na mě čínskou štěrbinkou a odklátil se rozvážným krokem v křiklavém madrasovém saku. Nebyl jsem si jistý, jestli jsem si to svoje vítězství vlastně přál.

Asi za deset minut byl zpátky „Tak jsem je chyt. Teda ji. Aby si nepokazila rodokmen, mluví jen francouzsky.“

„Vždyť jsem ti to říkala,“ ozvala se Chris.

„Currier není doma, ale určitě přijede zítra. Je bůhví kde, nikdy jsem to jméno neslyše1.“ Žuchnul sebou do křesla. „Tak co, sešoupnem to zejtra za ním? Jste pro?“

„Dale, pozvala nás vůbec?“

„Cože? No pochopitelně. Jak jinak?“ Ušklíbl se na nás rošťácky. „Já jí prostě oznámil, že se dostavíme se vší parádou.“

Těžko by se na světě hledala druhá řeka, jako je Loira: zdá se širší a plošší než jiné řeky, je obdařena větším klidem, jasem a půvabem. Proměnlivost oblohy odráží jaksi v jemnějších odstínech: modř je hlubší a škála šedi se klene nádherným obloukem od lesklé oceli po holubičí šeď s růžovým nádechem. Ten den byla její hladina pod nehybným oparem oblohy téměř blankytná. Silnice se točila podél zákrutů řeky, pak náhle odbočila do bukového lesíku, dala se do mírného stoupání – a na konci nevelkého cedrového hájku jsme se octli tváří v tvář onomu chateau, chmurné budově v dezolátním stavu se dvěma navlas stejnými věžičkami a břidlicovou střechou. Vstupní brána, hospodářské stavení i skleník – všechno bylo takřka nalepené k jeho zdím. Jel jsem v dauphinu jako první a mimoděk jsem přibrzdil.

„Jé, to je hrad!“ křičela Peg a skákala na sedadle.

„Jseš si jist, že jsme tu správně?“ ptala se Nancy.

„Regard donc ce signe mustre,“ prohlásil jsem velkopansky a ukázal prstem na bránu, kde bylo napůl odpadlé železné kování s písmenem P a pod ním nápis Les Cedres.

„No to se mu povedlo,“ hučela na zadním sedadle Liz.

Hradní příkop byl široký a hluboký, ale voda v něm skoro žádná. Přejeli jsme padací most, pneumatiky duněly po těžkých fošnách, a zastavili jsme na nádvoří. Bentley zaparkoval vedle mě a všichni jsme vystoupili.

„No, není to nic moc, ale bydlet se tu dá,“ řekl Dal a prohlížel si průčelí.

„Dale, ne tak nahlas,“ napomenula ho Chris a současně na mě vrhla pohled plný nejfantastičtějších dohadů. I děti byly zakřiknuté.

Na schodech před vchodem stál nějaký muž a pozoroval nás takřka s nepřátelským výrazem, který si Francouzi nasazují, když někoho nepoznávají a nejsou si jisti, zda vůbec stojí o to se s ním poznat. Vedle něho bez hnutí pózoval obrovský modrý irský vlčák.

„Á, majordomus!“ zahučel Dal. „Zvedněte hledí. Ale pozor na toho baziliška.“

„Přestaň, Dale.“

„Koukej pejsek.“ Zdvihl Julii a posadil si ji na krk. „Pojď, malá, hoď na sebe svoji nejlepší drátěnou košilku, tatínek tě veme s sebou a ukáže ti mučírnu.“

Rozesmálo mě to – bylo mi taky do smíchu, sám nevím proč. „Dobrý den,“ pozdravil jsem toho komorníka, vrátného, zbrojnoše, či co to vlastně bylo, svou nejvybranější francouzštinou, která sice už hodně skřípala, ale dala se používat. „Jsme přátelé pana Curriera, staří přítelé z univerzity, včera jsme volali a mluvili jsme s –“ Zarazil jsem se: co má člověk říct? S Madame Currierovu? S hraběnkou de Palantreuil? „– s paní hraběnkou,“ dokončil jsem nejistě.

Pokynul nám, otočil se, ten obrovský vlčák v patách za ním, a my je následovali ponurým vestibulem do místnosti, která byla zřejmě hlavním sálem. „Počkejte laskavě zde,“ řekl a začal stoupat po dlouhém kamenném schodišti.

Stáli jsme v tom velikém sále jako chudí příbuzní a rozhlíželi se kolem s očima na šťopkách jako naše děti. Byl tam krb heroických rozměrů, úzký stůl snad šest metrů dlouhý, poškrábaný, plný zářezů a zašlý, s křeslem podobným trůnu na obou koncích. Stěny byly pokryté zbraněmi a loveckými trofejemi. Všiml jsem si štítu se třemi zlatými duby v modrém poli a jiného S kančí hlavou, uhlově černou na krvavě červeném pozadí.

„Je to vopravdovský anebo jsou to vyřazený kulisy z filmu Železná maska?“ bádal Dal.

„Neměj strach, všechno je pravé,“ odpověděla mu Chris. „Je to jedna z nejkrásnějších sbírek zbraní, jakou jsem kdy viděla.“

Ale Dal měl přesto v něčem pravdu – ten dům působil dojmem celkové zanedbanosti: na starobylém stole leželo na prst prachu, čalounění bylo potrhané, okrasná zahrádka před francouzskými okny se změnila v nepořádnou změť zarostlou vysokou trávou. Začali jsme se po sobě rozpačitě rozhlížet. Chvíle se prodlužovala.

„Počkejte, to bude dramatické entré,“ odhadoval Dal. Držel Julii a pohupoval se na špičkách, což dělával, jen když byl netrpělivý nebo měl zlost. „Jakej von má asi titul? Hrabě-manžel? Nebo hrabák?“

„Buď tiše, Dale,“ syčela na něj Chris.

Po širokém schodišti někdo přicházel – bylo slyšet lehké neuspěchané kroky. Otočili jsme se. Mě okamžitě napadlo: Tak teď k tomu dojde, konečně a neodvratně – Russ a ten hoch si pohlédnou do tváře, stanou proti sobě tváří v tvář a všechny nejasnosti a úzkost těch šestnácti let se –

Žena našeho věku – dokonce možná o chlup starší – hluboko posazené oči, vysoké lícní kosti, dlouhé světlé vlasy spletené kolem hlavy jako korunka. Připravoval jsem se prakticky na všechno, a přece jsem sebou trhl – její podoba s Kay Maddenovou byla omračující. Tím nechci říct, že byla její francouzskou kopií: neměla Kayin dokonale souměrný obličej, ani její prázdnou krásu. Podobala se jí vystupováním – absolutní sebejistotou provázenou arogancí a lenivým výrazem lehké pobavenosti. Takhle tam stála. Oči se jí leskly jako ty sekery a ploché meče zavěšené za jejími zády. Blesklo mi hlavou – a div že jsem nevyhrkl nahlas: Ne, proboha to není možné, přece to neudělal znova – po takovém utrpení přece nešel a nevzal –

„Russellovi přátelé!“ zvolala dokonalou angličtinou téměř bez cizího přízvuku. Hlas měla hlubší a drsnější než Kay. „To je milé překvapení! Já jsem Clothilde. Tak vy cestujete po Francii. En famille, jak vidím. Musíte mi prominout, neměla jsem tušení, že se dostanete do našich končin.“

Tázavě jsem se podíval na Dala, na němž už visely oči všech. Zamračil se na ni, postavil Julii na zem a řekl: „Jak to? My sem dnes schválně jedeme. Říkala jste –“

„Russellovi bude velmi líto, že se s vámi nesetká. Je v Sidi Bou Noura. Natáčí tam.“

„Ale,“ koktal Dal, „ – říkala jste, že se dnes vrátí.“

„Ne, v žádném případě!“ Krátce se zasmála, zavrtěla hlavou a dívala se na něho, jako by před sebou měla vzpurného spratka. „Říkala jsem vám – to vy jste telefonoval? – říkala jsem vám, že bude pryč ještě alespoň měsíc.“ Jednoho po druhém si nás pátravě měřila kouřově šedýma očima. „Ach, to je malentendu!“

„Ano, je to nedorozumění,“ řekla Chris. „Promiňte, že jsme sem tak vpadli. Francouzština mého manžela není natolik –“

„Ale vždyť vy mluvíte anglicky!“ vyjel na ni rozčilený Dal. „Mluvíte bezvadnou angličtinou.“

„Samozřejmě. Za koho mě máte?“

„Ale včera jste mluvila francouzsky…“

„Vy jste mluvil francouzsky!“ Zasmála se a tentokrát se opravdu bavila. „Jak jsem měla poznat, že nerozumíte, co vám říkám?“

„Já jsem tomu rozuměl, vím to určitě,“ stál na svém Dal. „Řekla jste úplně jasně, že se Russ –“

„To je v pořádku, madam,“ skočila mu Liz do řeči nádhernou francouzštinou. „Přijměte naši omluvu, že jsme sem vpadli jako barbaři.“

Clothilde Currierová sebou trhla. „A – škoda že jste netelefonovala vy!“

„Škoda.“

Kromě dětí jsme se všichni zasmáli, co jiného se dalo dělat. Dámy spolu ještě něco prohodily a pak Clothilde Currierová řekla: „Omluvíte mě, prosím? Mám hosty.“

„Samozřejmě.“

Doprovodila nás na nádvoří. Nad hlavou se nám v tom vedru začaly bručivě kupit mraky, věže ze sazí stříkané stříbrem, občasný závan větru roztočil pár suchých listů z loňského podzimu drobným vírem po zašlé dlažbě.

„Russell by vás byl určitě s radostí všude provedl – miluje tuhle zříceninu. Nevadí mu ani její děsivá historie. Je nenapra vitelný romantik. Někdy si ho dobírám, že se měl narodit o sedm set let dřív.“

„Jaká děsivá historie?“ zeptal se Ron.

„Rone,“ okřikla ho matka.

„Nechte ho – proč by se nezeptal?“ Dlouhým pohledem zabodla své pronikavé oči na Rona a pak ještě příkřeji na Chris. Zdálo se, že má něco na jazyku, ale zřejmě si to rozmyslela a místo toho řekla: „Tak ty bys to chtěl slyšet? Dobrá, hned se ji dovíš. Můj předek Gaspard de Palantreuil pořádal hostinu na počest milence své ženy. Možná že to její milenec nebyl, nikdo o tom nevěděl, ale Gaspard si byl jistý. Gaspard si byl ve všem jistý!“ Krátce se zasmála a nespouštěla Rona z očí. „Bylo to už dávno a dávno, v době náboženských válek. Seděli kolem toho velkého stolu, který jste viděli uvnitř, Gaspard povstal a pronesl přípitek: ‚Na odplatu všem cizoložníkům!‘ Zdvihl pohár ke rtům a v tu chvíli dva jeho zbrojnoši jedinou ranou usmrtili Huberta des Barres na jeho místě.“

„Des Barres?“ opakoval jsem nevěřícně. „Des Barres?“

„Ano, tak se jmenoval ten milenec – je to významný francouzský rod – Guillaume des Barres dvakrát srazil z koně anglického krále Richarda Lví srdce. Gaspard se pak obrátil ke své ženě Hélene a pravil: ‚Proč nepijete? Nesluší se odmítat přípitek.‘ Přistoupil k ní a donutil ji číši vypít.“

Její šedé oči dosud sledovaly Rona, který pod jejich pohledem znejistěl. Julie křečovitě tiskla víčka – viděl jsem, že má pláč na krajíčku.

„Lady Hélene pak pokynula zbrojnošovi, aby jí nalil číši znovu, usmála se na Gasparda a pronesla: ‚Připíjím na nepomíjející slávu vašeho domu, můj dobrotivý pane.‘ I druhou číši vypila do dna. Pak se omluvila hostům, vystoupila do modré věže – to je tamhleta – vzala do náručí své dva synky a vrhla se z okna – dopadla zrovna tady, co stojíte.“ Natáhla paži a ukazovala prstem. „A tamhleten kámen – vidíte ho? Je trochu jiný než ostatní – ten zčernal hanbou nad takovým činem. Aspoň se to vypráví.“

Chvíli bylo ticho. Obloha nad věžemi ještě víc ztemněla nakupenými mraky a vál studený vítr. Podíval jsem se na Peg. Křečovitě se mě držela za ruku a mračila se na velký omšelý dlažební kámen. V tu chvíli se rozplakala Julie – oči pevně zavřené zalykala se srdceryvnými vzlyky.

„No tak, no tak,“ zvedla ji Chris a přitiskla si ji v náručí. „Neplakej, bulíčku. No tak, už je to pryč.“

„To je skutečně děsivý příběh,“ řekla Liz.

„Že?“ zařízl se smích Clothildy Currierové do vzlyků dítěte.

„Škoda že dnes nemá nikdo k takovým činům odvahu…“

„Asi k nim nemáme dostatečnou inspiraci,“ odpověděla Liz s ledovým pohledem.

„I to je možné.“ Nato se Clothilde Currierová úsečně rozloučila a vešla dovnitř. Veliké dubové dveře práskly jako výstřel z kanónu.

„A děkujeme za vlídné přijetí, Lady Drakulová,“ neodpustil si Dal. „Bože, to je kráva.“

„Dale, prosím tě!“ Chris se dosud nepodařilo utišit Julii. „Tobě někdy opravdu není rovno.“

„Řekla, že se Russ vrátí zítra. Slyšel jsem to na vlastní uši.“

„A co když říkala, že vstoupil do Cizinecké legie, co ty víš!“ Sílící vítr jí hrnul vlasy do čela a šlehal do tváří. „Pojďte, jdem odsuď, než nás promění v trpaslíky nebo ještě v něco horšího.“

Bentley vyrazil s mohutným odpichem; díval jsem se za ním, jak se natřásá na padacím mostě a žene to dolů po silnici. Na kamenné dlaždice dopadlo pár náhodně rozstříknutých dešťových kapek.

„Honem, Peg, co se loudáš,“ pobízela Nancy. „Odjíždíme.“ Sklopil jsem zrak. Peg nepouštěla moji křečovitě sevřenou ruku. Stála jako přibitá.

„Co je, moje malá?“ zeptal jsem se.

Teprve pak ke mně zvedla oči. Nebyl v nich ten její vážný vyrovnaný pohled – hleděly na mě dutě, rozšířené zděšením, které ji ochromovalo. „Tati –“ zašeptala tak tiše, že jsem si to spíš domýšlel podle jejích rtů.

„Tak co je s vámi, pojďte,“ volala Nancy. „Začíná pršet.“ Otevřela dvířka auta a otočila se. „Co se děje?“

„Peg má strach,“ odpověděl jsem. „Ten příběh ji vyděsil. No tak, malá,“ těšil jsem ji. „Je to zlá ženská. Zlá a krutá. Vypravovala ti to, aby ti ublížila. Aby tě vyděsila.“

„Georgi, proboha tě prosím!“ Nancy zas ta dvířka přibouchla. „Proč vůbec tomu dítěti takhle pleteš hlavu?“

„A proč ne?“

„To je nesmysl takhle s ní mluvit! Miláčku, nesmíš si to tak brát,“ konejšila Peg, „to je – víš, to je jenom pohádka, miláčku, obyčejná pohádka, nikdo takový neexistoval –“

„Ne,“ přerušil jsem ji. Cítil jsem, jak ve mně narůstá nepotlačitelný hněv. „To není pohádka. Je to pravda – ta ženská je skutečná. A je zlá.“

„Podívej, Georgi, nechceš mi laskavě vysvětlit, jaký užitek –“

„– tady, na tomhle místě se mi otevřely oči,“ odpověděl jsem, hlas se mi najednou třásl a prstem jsem ukazoval na kamennou dlažbu, „tady jsem konečně poznal, jak jsou lidé krutí. Do dnešního dne jsem tomu nevěřil… Peg nebude vyrůstat tak, jako jsme vyrůstali my, Nancy – to nedovolím! Slyšíš?“

„Georgi, vždyť je ještě dítě –“

„Je jí sedm let,“ odpověděl jsem. „To už je dost stará, aby se před ní takovéhle věci neskrývaly.“

„Georgi, nemůžeš –“

„George má pravdu, Nan,“ zasáhla Liz. „Vážně. Nech ho mluvit.“

Nancy zmlkla a nejistým pohledem jezdila z jednoho na druhého. Sklonil jsem se na tom nádvoří k Peg a nepouštěl jsem její ruku. Za celá léta mi nic nepřišlo tak důležité jako tahle chvíle.

„Holčičko moje malá, ty se musíš dovědět, co je pravda a co ne. Všichni se o to musíme snažit. Maminka má možná pravdu, tenhle příběh se ve skutečnosti nikdy nestal. Ale o to nejde – jde o tu krutost. Krutost tady, na našem světě, existuje.“ Díval jsem se jí přímo do očí. „A je potřeba ji vidět takovou, jaká je. Ne si předstírat, že neexistuje, nebo se jí bát anebo se nechat ošálit někým, kdo se tváří na oko příjemně a přitom se chová krutě.“

„Ale proč, tatínku?“ Konečně se jí oči naplnily slzami a mně bylo hned líp. „Proč to udělala?“

„Já nevím, Peg. Možná že jí to dělá potěšení, když může být krutá a ubližovat druhým. Jsou takoví lidé. Možná že jsme se jí nelíbili – třeba jsme jí připomněli něco, co nenávidí a čeho se bojí. Vážně nevím… Vzpomínáš si na ty šašky, co jsme je viděli v Paříži v cirkuse? Jak jeden pořád stavěl nejrůznějším způsobem ten legrační domeček z kostek a ten druhý vždycky jen přišel a všechno mu to rozbil? Takhle to chodí. Takoví lidé byli v jejím vyprávění, takoví byli ani ne tak dávno přímo tady, ve Francii, v Německu – takoví existují všude a pořád. I u nás doma. Každý z nás to má v sobě, holčičko – ty, já, všichni.“ Rozpršelo se, bouřkové mraky visely nízko nad hlavou, kupily se nad věžemi zámku. Řeka v dálce ležela jako zašlý železný prut.

„A někdy se tomu musíme vzepřít, musíme to zarazit, když už je toho moc. Ale vůbec nejdůležitější je přiznat si, že lidi říkají a dělají kruté věci, a ne si něco nalhávat. Přiznat si to, i když nás to bolí a někdy hodně dlouho. Musíme se umět podívat pravdě do očí. Víš to, malá?“

Peg plakala, ale ten úzkostný pohled zmizel. Držel jsem ji za ramínko a v duchu si říkal: Ne – konec pohádkám a představám, z nichž mohou vzejít děsivé sny a plíživé stíny…

„Ale, tati –“ cítil jsem, jak ji to pomyšlení trápí, „jestli to v sobě máme všichni…“

„Máš pravdu, to je zlé! Ale právě proto se každý musí snažit být dobrý a čestný, jak nejlíp umí.“ Přitiskl jsem ji k sobě, jako když se topím, a pak lehce odstrčil. „Tak, a hop do auta.“

Do Paříže jsme se vrátili pozdě večer, neónové reklamy rozlévaly rudou zář a smaragdově jiskřily kluzkou tmou, stromy hrdě odolávaly bouřlivým náporům větru. Nancy s Peg jsem vysadil u našeho hotelu a s Liz jsem pokračoval šňůrami blikotavých světel kolem Place de Etoile k hotelu George V. Padla na mě bezútěšná deprese, naprosto neodpovídající významu toho incidentu a námaze z celodenní jízdy. Ten Russ mi nešel z hlavy. Ani ta hraběnka. Nakonec ani Peg.

„Promiň, že to takhle dopadlo,“ řekl jsem. „Celej výlet nestál za nic.“

Usmála se na mě. „Všechno se vždycky nepovede. A za tohle vlastně můžu já.“

„Ty? Vůbec ne.“

„Ale můžu. Já jsem vás přece s Dalem přemluvila, abyste zatelefonovali. Že jsem radši nemlčela!“

„Chtěli jsme mu zatelefonovat tak jako tak, přestože já měl pořád pocit, že to špatně dopadne. Já ti nevím proč.“

„Možná že se člověk nemá nikdy vracet.“

„Nemluv takhle…“ zazubil jsem se, abych zmírnil prudkost svých slov.

„To je pak samé co by kdyby,“ dodala a uličnicky se ušklíbla. „Někdy si myslím, že z člověka se stane jen to, k čemu je celou dobu předurčený. Rozumí se, když má štěstí.“

Když jsem zastavoval před jejím hotelem, podíval jsem se na ni a myslel při tom na to odpoledne na pláži v Nausetu, kde Russ a Chris pouštěli toho velikánského modrého draka, a co ona tam tehdy říkala o osudu lidí. S Liz jsem mohl mluvit o všem a vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Měli jsme hodně společného. Byla jako moje sestra, kterou jsem bohužel nikdy neměl – velmi nadaná a správná sestra – člověk ji musel mít rád už za to, jak dokázala usměrnit své schopnosti. Navíc jsme spolu byli spříznění tím, že jsme vzájemně uměli ocenit svou práci, podrobit se jisté disciplíně a jistému sebeobětování, chce-li člověk něčeho dosáhnout… ale teď k tomu přibylo ještě něco dalšího. Liz ztratila svůj dřívější neklid a zranitelnost a nahradila je poznáním, kdo je a oč jí jde. V tom byla její síla. Poprvé mi to vyplynulo zcela jasně. Vypnul jsem motor. K vozu se okamžitě přiřítil garážmistr, ale pokynul jsem mu, že nebudu zajíždět.

„Liz, ty jsi šťastná, viď?“ řekl jsem. „Opravdu šťastná.“

Přikývla. „Mnohem šťastnější než na univerzitě.“ Znova kývla a řekla střízlivě: „To není nic tak divného – tam jsem byla hrozně nešťastná a později taky.“

„Ty ses prostě našla,“ slyšel jsem svůj hlas. „Dokonale ses našla, viď? Jsi jedním z mála lidí, které znám, kdo to dokázal.“

Chvilku se odmlčela a jen se na mě dívala vyrovnaným pohledem. „Hrozně dlouho jsem se považovala za někoho úplně jiného,“ začala pak zvolna a rozvážně, jako by nad tím ještě uvažovala. „Teď konečně se vidím jasně taková, jaká jsem.“ Rty se jí rozvlnily tím smutným sarkastickým úsměvem. „Dokonce si dokážu odpouštět – a radovat se z toho, čím jsem. A to pro mě znamená moc.“

Naše pohledy se do sebe pevně zaklesly. Ještě hezkou chvíli jsme se na sebe dívali obklopeni zářící tmou Paříže.

„Není to cesta pro nesmělé, Georgi,“ pokračovala a stiskla své krásné charakteristické ruce. „Myslím ta skutečná cesta – ne ty rozlety fantazie. Když už jsem na to tak narazila – někteří lidé se fantazírováním vyhýbají dospělosti… Je to všechno jen takové pobláznění, puberťácká posedlost,“ dodala tiše. „To ty přece víš, nebo ne?“

„Já ti nevím,“ odpověděl jsem po malé pauze. „Na světě je tolik věcí, o kterých já nic nevím.“

„Nancy chce žít s tebou. Odjakživa směřovala k manželství a byla rozhodnutá se vdát. Chtěla být ženou a matkou a co k tomu patří. To je její živel. Věř mi. Ona je z těch, co budou celý život vykládat, čím vším mohly být ‚mít na to čas‘ – a přitom nemají ani nejmenší úmysl vložit do něčeho potřebnou práci. Ona hlavně chce a potřebuje určité uznání. Ale kdo z nás ho nepotřebuje? Já vím, že to nemáš lehké, ani trochu. S tím Teddym se to nemělo stát –“

„Nemělo,“ řekl jsem.

Naklonila se ke mně a políbila mě na tvář. „Škoda že já jsem tě nepřiměla k otcovství, to ti říkám docela otevřeně. Nezlobíš se, že takhle mluvím?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „je to pro mě velká čest.“

Odtáhla se a vystoupila z auta. „Nemusíš se mnou chodit, jeď zpátky.“ Naklonila se k okýnku a zase se tak rozpustile ušklíbla. „A mysli na to, jaké máš štěstí, že sis nevzal hraběnku Clothildu.“

Díval jsem se za ní, jak odchází k tlumeně oranžovým světlům hotelu. Vysoká a hrdě vzpřímená, přední dáma módního světa – a, ach panebože, ještě mnohem, mnohem víc.

4.

Plynul čas. Nezadržitelný proud času, jak se říká. Mně se spíš zdálo, že čas letí jako vítr, a to už před válkou. („Druhou světovou válkou“, jak říkají dnešní mladí s důrazem na druhou, což mi vždycky leze na nervy, ale nakonec si řeknu: Co naděláš, pro ně je to historie – od války je 20, 25, 30 let…) Jenže ta sluncem a medem provoněná živost oněch dnů působí, že je vidím v jakémsi jasném, krystalickém oparu, jako by proběhly mimo čas.

Všechno je relativní, jak s oblibou tvrdí Terry a sarkasticky se přitom usmívá. Poválečná léta nabrala rychlost s bezmeznou rafinovaností. Vzpomínám si, co mi na jakémsi večírku řekl Peaches Maitland, vítěz Grand Prix. „Zajímavé je, že když člověk dosáhne určitou rychlost, všechno se obrátí: normálně řídíš auto ty, řítíš se kolem stromů, stožárů a domů – a najednou nic, neřídíš, sedíš jako v transu, pedokážeš se pohnout, připadáš si jako vystřelený nemyslící projektil, a najednou se všechny ty domy a stromy začnou řítit na tebe, jakoby vedení vlastní zlomyslnou inteligencí. To je ten nejnebezpečnější okamžik…“

Auta. Pořád se k nim v duchu vracím, nemůžu se tomu ubránit. Naše generace se v nich viděla. Začali jsme od starých vraků, očesali jsme je do mrtě a našponovali výkon, natřeli jsme je divokými barvami a na první jízdu po vlastní ose Hlavní třídou k Lampreyho dragstóru do smrti nezapomeneme. Pak přišel na řadu model A se sklápěcími sedadly, kam se vešla celá parta, a už jsme si to hasili do sousedního města fandit našim fotbalistům, tehdy ještě po pořádné venkovské silnici se vším všudy kolem lesy, oholená kukuřičná pole, dým zapáleného listí. V žurnálech kin jsme sledovali, jak prezident Roosevelt jezdí ve speciálním modelu fordky V-8, jak to napaluje po zastrčených cestách v Dutchess County, klobouk se zvednutou krempou jako nějaký ostrý kavalérista, a čerpali jsme odvahu z příkladu člověka, který nebyl schopen udělat bez pomoci jediný krok, a přitom dokázal jezdit takovou rychlostí. Intenzívně jsme prožívali těch krátkých pár měsíců těsně před válkou, strávených v Císařovně, kdy prakticky každé auto mělo nějaký ten osobitý rys a rozkoš z jízdy měla výrazný a přesně definovatelný zdroj – a odtud jsme byli bez přechodu vržení do sépiového světa džípů a obrněných transportérů, bahna, prachu a zašlé olivové zeleně. Po návratu jsme se nejdřív snažili znova postavit na vlastní nohy a uvést všechno do původních kolejí – a když jsme se konečně začali rozhlížet kolem sebe, všechna auta vypadala stejně; to už ani nejsou auta, spíš bomby, koráby nebo vorvani… zmizely venkovské silnice, po těch už není ani památky, všude asfalt a osmiproudové dálnice – kde se za dálku musí platit – propletené v tisících nadjezdů a odboček a nikde žádný viditelný cíl…

Mysleli jsme si, že ta nová auta i ty silnice zvládneme – jakýpak s tím problém! Stačilo přece umět dobře řídi-, mít otevřené oči a jistou vytrvalost, sledovat značky. Ve skutečnosti to bylo úplně jinak. Ze svých iluzí jsme se probrali za volantem Maitlandova nemyslícího projektilu, kolem něhož se všechno míhalo ďábelskou rychlostí… Kam zmizel čas, kam zmizela všechna ta léta? Člověk se snažil držet krok s nároky v zaměstnání (bylo jich vždycky víc než dost), uspokojovat rostoucí nároky manželky a dětí (těch bylo ještě víc) – a zčistajasna si šokován uvědomil, že Amanda už začíná na zdi garáže trénovat tenisové údery a pro Peg se stavují sebevědomí mladíci v čokoládových limuzínách a odvážejí ji na ty své taneční večírky. Po ránu při holení zjišťoval, že mu strniště šediví – že už je dokonce spíš šedivé než hnědé –, a když vyběhne pár pater, třesou se mu kolena.

Jen tu a tam jako by se čas na okamžik zastavil, vzepřel se pekelnému tempu dálnic. Amanda jde poprvé do školy a se zpupně sešklebenou tvářičkou hlásí: „Jestli se mi tam nebude líbit, přijdu domů!“ Ron při promoci na Harvardu – v taláru a baretu ještě hubenější a delší než normálně – stojí mezi Dalem a Chris. Osobně jsem je tehdy vyfotografoval ve východu z Péčka. Někde to tu mám. Chris se na syna pyšně usmívá, trochu nesvá, Dal šilhá do kamery a koutkem úst něco vykládá Julii, ta se hihňá a štípe Billyho, kterému tehdy bylo šest let a nebyl zrovna v náladě. Na tuhle fotografii se nedokážu podívat bez záblesku jistého – asi pošetilého – uspokojení. Za nás nebyly ani taláry, ani barety, ba ani žádné promoce. Den, kdy se měly konat, nás zastihl někde na frontě v Normandii, na ostrově Saipan, anebo na moři pět set mil od nejbližší pevniny. Když jsme po válce studia konečně dodělali, na promoci už nikdo ani nevzdechl. Proto jsme tu tvou tak prožívali. Podívej, tady mám pár dalších fotek – tady se směje Nancy a Peg objímá Julii kolem ramen. Jen Ron se tváří přísně, v hezkém vyhublém obličeji se zračí starosti a nejistota.

A další velké chvíle… vítězství Jacka Kennedyho v prezidentských volbách (to bylo melodrama!) a Terryho triumfální nesouvislý telefon z Hyannisu následující den odpoledne. Pak inaugurace – mladík bez svrchníku (pro nás zůstal mladý, protože patřil k naší generaci, co jiného nám zbývalo?) řeční úderně a s vervou ke skupině zahořklých, sešlých starců, kteří nám veleli za války a vyráběli zbraně, kterými se střílelo. Sledovali jsme ho na obrazovkách a poslouchali a při jeho slovech se nás zmocňovala hrdost, jakou jsme od té doby nepoznali – tohle byla naše vláda, naše generace se konečně prosadila k moci: bocmani, velitelé čet a bombometčíci, s nimiž jsme sloužili, zasedli za volant vládní limuzíny. Léta Jackovy vlády se nám moc zamlouvala, i když jsme nesouhlasili se vším, co dělal. V duchu jsme si říkali, že kdybychom byli na jeho místě, taky bychom to nějak takhle dělali – taky bychom pořádali vtipné, každému přístupné tiskové konference a zajímavé recepce a po práci bychom si zaskočili zahrát někam na travnatý dvorec nebo na hřiště. Vrátili bychom úřadům jejich bývalý lesk a důstojnost a možná i trochu skutečného smyslu, kdyby nám k tomu byl dán čas…

A pak přišlo falešně jarní listopadové odpoledne, na které si tolik z nás po mnoho příštích let nedokázalo vzpomenout bez přívalu bezútěšného vzteklého smutku. Strnulí šokem jsme si den za dnem neustále telefonovali, nemohli jsme si pomoct, museli jsme o tom mluvit, museli jsme to rozbírat ze všech stran, jako by se řečmi dala zmírnit neuvěřitelná a nesmyslná brutalita toho činu. Vybavuju si Chrisin uplakaný hlas, ochraptělý hněvem a bezmocným zoufalstvím: „Byl to náš prezident…“ Během hodiny byl mrtev a s ním zašlo slunce celé naší generaci, navždy – než jsme měli možnost něco pořádně začít, moc se zas vrátila do rukou protřelých starců ze 30. let. Pohřeb jsme sledovali v televizi, v rukou sklenice s pitím, oči plné slz, v duši zahořklá, nenávistná představa: jsme ve válce – granát, který si nevybírá, srazil našeho velitele a na jeho místo nastoupil vypráskanej zupák.

Všichni jsme byli otřesení a Terry se z té rány dokonce nikdy nevzpamatoval. Sám se přede mnou nikdy nezmínil, ale Eddie Shaughnessy mi později vyprávěl, že v letadle, kterým se ten večer vraceli do Washingtonu, propadl Terry svému žalu, přestal se ovládat a vzteky bez sebe vmetl Lyndonu Johnsonovi do tváře, že je sobecká svině, která se bezohledně dere ke korytu, a hystericky vykřikoval, jak vysvětlí, že se to stalo právě v Dallasu, v Johnsonově státě! Jen díky zásahu dvou přítomných nenapadl nového amerického prezidenta i fyzicky. Po takovém výstupu samozřejmě okamžitě ztratil místo a ve Washingtonu měl utrum. Vrátil se do Bostonu a vrhl se na zaměstnání, které je patentem na nicnedělání: stal se „poradcem pro řízení“. Zakrátko se nervově zhroutil, ležel pod dekou, potil se a skučel a my se u něho střídali, aby nebyl sám. Sheila se vrátila ze Spoleta a starala se o něj. Zotavoval se velice pomalu, celé hodiny vysedával na terase letního sídla Gilliganových ve Scituate ve staré letecké bundě a vysokých botách, popíjel a bezútěšně hleděl na ledem pokryté pobřeží.

Ten atentát (tak jsme tomu říkali, stejně jako druhá světová válka pro nás zůstala jen válkou) přišel jako blesk z čistého nebe. Zatímco Vietnam, ten se spíš podobal morové nákaze: nenápadně vzrůstal počet uniforem, sem tam bylo vidět autobus odvážející mladé kluky na jih do výcvikových táborů, občas nějaká ta neorganizovaná demonstrace před radnicí – to vše podbarvené siláckými, optimistickými prohlášeními, že všechno jde hladce, naprosto bez problémů, že vítězství je otázkou tří, možná šesti měsíců, ale maximálně jednoho roku.

Takhle zrádná a zákeřná to byla záležitost. Naše válka, to byl Pearl Harbor, deset miliónů odvedených, totální nasazení sil, Rosie the Riveter, Škoda lásky, Ernie Pyle a orchestr majora Glenna Millera, čtyři základní lidské svobody hozené jako rukavice mocnostem Osy a v zázemí ve Washingtonu generál George Marshall v roli nesmírně schopného, přísného, leč sympatického táty… Ale k čemu nám proboha bylo vojenské dobrodružství v džunglích jihovýchodní Asie? Tvrdošíjně jsme věřili, že Jack by byl válku ukončil, a proto bylo pomyšlení na něj ještě těžší. Odsuzovali jsme ji, psali rozhořčené dopisy a podporovali první projevy protestu, ale přece jen to pro nás pořád byla záležitost odtažitá, téměř neskutečná a vzdálená.

Až jednou večer vybuchla bomba přímo u nás doma. Tady v knihovně, naproti mně, seděl Ron, ruce spadlé do klína a bez úvodu se zeptal: „Můžete mi poradit, co mám dělat? Táta chce, abych se přihlásil na medicínu, prej na to dostanu odklad z vojny. Jenže já medicínu nemůžu ani vidět. Nebaví mě a nikdy mě nebavila.“

„A co maminka?“

Zamyslel se. „Ta chce, abych zmizel. Třeba do Kanady. Tvrdí, že mi bude posílat peníze, než si něco najdu. Pár kluků to tak udělalo.“ Ztrápeně uhnul pohledem do horké letní noci.

„Co si o tom myslíš ty, Rone?“

„Nevím. Nevím, co mám dělat. Možná že bych měl zdrhnout. Nevím, co je správný, nevím, kudy kam. Proto jsem přišel – říkal jsem si, že si s váma o tom budu moct promluvit. Byl jste přece ve druhý světový válce.“

„To tvůj otec taky,“ odpověděl jsem.

„Jistě – jenže podle něj se hlavně chlastalo, jezdilo v džípech a dělaly se pěkný odvazy – však to znáte. Máma říkala, že vy jste zažil opravdovou válku.“

Už jsem měl na jazyku odpověď, ale zarazil jsem se. Ten hoch si nepřišel půjčit pár dolarů ani se nechtěl blýsknout před slečnou v Císařovně. Uvědomil jsem si, že je lepší než já, že je z jemnějšího těsta, což mě zároveň ponižovalo i rozesmutňovalo. Prožíval všechno hluboce a opravdově – měl v sobě zvýšenou citlivost a vášnivost své matky. Russovu ostatně taky. Pro ty, kdo myslí, je svět komedie, pro ty, kdo jsou citliví, tragédie – pravil kdosi moudrý. Je to pravda? Zřejmě ano. Ale jak na tom jsou ti chudáci, kteří jsou citliví a navíc přemýšlejí?

Teď – v tu chvíli – měl strach. Hlodavý, vybičovaný strach rozlézající se v útrobách, mávající obrovskými černými perutěmi; ještě jsem si ho pamatoval. Přepadla ho prastará hrůza ze světa, který nezná slitování – jak ji člověk jednou zakusí na vlastní kůži, už nikdy není jako dřív.

„S tou medicínou – to nevím,“ začal jsem pomalu, „nevím, jestli bys to stihl, než tě povolají, ale pokud jde o tu Kanadu, to by podle mě byla velká chyba. Protestovat je jedna věc, ale odejít odsuď…“

Zvedl prudce hlavu. „Ale tady bych musel na vojnu…“

„Jistě.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Momentálně prožíváme celonárodní hysterický hazard, Rone; hrajeme si na hrdiny, protože nás pronásleduje pocit vlastní viny. Moc dobře si uvědomujeme, že děláme chybu, jenže pokaždé, když se stáhneme do sebe obrany z pocitu provinění, začínáme být nebezpeční. Tak to na světě chodí. Tentokrát to bude horší než za McCarthyho. Za tuhle válku se stydíme – někteří z nás už teď a další brzy přibydou – a to popichuje lidi, kteří všechno řídí a tahají v zákulisí za nitky, aby byli ve své sebejistotě ještě mstivější a bohorovnější. Nechápu, proč za žádných okolností nepřiznají, že se spletli, že jejich politika je debilní a sebevražedná a naprosto odporuje ideálu, z něhož se Amerika zrodila. Prostě to nedokážou.“

„Ale jestli, jak říkáte…“

„Nech mě domluvit. Chci tě upozornit, že jestli zdrhneš, nikdy ti to neodpustí, Rone – když, tak až za spoustu let. A možná vůbec ne. Dokázal by ses s tím smířit? Někdo to zvládne bez následků – prostě všechno odepíše, poflakuje se po Skandinávii, vegetuje v Saskatchewanu a snaží se přežít co nejlíp v neveselé společnosti exulantů… Mluvím o tom proto, že to může znamenat vyhnanství na doživotí. Existují lidé a jsou to slušní lidé, kteří nemůžou jinak, ale ty podle mě nejsi ten typ. Zahořkl bys…“

„To už víc nejde.“

„Mýlíš se. Snad ti to tak připadá, ale já vím, že nemáš pravdu. Nezlob se, ale v tvém věku nemáš zdání, co to je opravdu zahořknout. Pevně doufám, že to nikdy neokusíš… Doufám, že se z tebe nestane cynik, kterému je všechno fuk – myslím doopravdy fuk. Pro tebe by to bylo horší než smrt.“ Opřel jsem se o opěradlo a hlavou mi táhly věci, které jsem chtěl zapomenout. „Tohle je můj názor, jestli ti to je k něčemu.“

Ron si mě tvrdě měřil, černé oči plné nedůvěry. „Takže vy mi radíte, abych narukoval. Dal se zatáhnout do týhle špinavý války.“

„Jen proto, že v tom vidím nejmenší z několika velkých zel.“

„Hm… v životě by mě nenapadlo, že budete takhle mluvit.“

„Mě taky ne, ale už je to venku. Řekl sis o to sám.“

„Udělal byste to vy, kdybyste byl starý jako já?“

Chvíli jsem přemýšlel. „Ano. Asi ano… To ovšem neznamená, že by to nutně muselo být správné.“

Chvíli jsme ještě seděli. Pak mi poděkoval, prohlásil, že si to musí pořádně rozmyslet, a odešel. Byl jsem přesvědčený, že jsem se zachoval správně, že pro chlapce jako Ron to je ta nejlepší rada. Ale později ten večer, mnohem později, když už jsem ležel a koukal na strop, po němž se honily bledé kužely automobilových reflektorů, mi před očima defilovaly dlouhé řady bílých kamenných křížů ze Salerna a Debremontu, všechny ty upravené bílé hroby a co jim předcházelo. Poradil bych mu totéž, kdyby byl mým synem? Kdyby to byl Teddy? Pak jsem si vybavil Dala a Chris a začal jsem mít strach a byl jsem sám sobě odporný. To se mi to poučuje, ve dvaačtyřiceti a s tloustnoucím zadkem! Nejde přece o to, jestli bych nastoupil do armády, kdyby mi bylo tolik jako jemu: jde o to, jestli bych šel znova do války, když vím, co s lidmi udělá – jak do nich nahustí zvrhlou pýchu, umožní jim bez mrknutí oka ničit, bořit a natluče jim do hlavy, že jednotka, k níž patří, je nade vše – družstvo, četa, prapor (později firma, agentura, korporace), stojí vždy nad zájmem jednotlivce, naplní je mstivostí a brutalitou mnohem drsnějším způsobem, než by se mohlo stát v dobrovolném exilu.

Přesvědčil jsem ho. Zřejmě na mě dal víc než na jiné. V každém případě narukoval a to vedlo k telefonnímu rozhovoru s Chris, na nějž do smrti nezapomenu.

„… vždyť jsi tu hrůzu zažil sám, na vlastní kůži – Georgi, kolikrát se ti roztřásly ruce, když už jsi byl dávno zpátky doma! Jestli si na to nevzpomínáš, tak já tedy moc dobře…“ Zuřila, ale hněvem v hlase jí prosakovala hrůza. „Cos mu to namluvil! Cos mu to řekl! Copak jsi na všechno zapomněl…!“

„Chris, nejde jen o…“

„Copak jsi jako ostatní, co vysedávají po klubech a žvaní, takový to: vo co vlastně jde, na vojně je sranda, no nemám pravdu, kamarádi…“

„Chris, nech mě prosím tě domluvit…“

„… anebos jim taky naletěl a dal sis namluvit, že vedeme křížovou výpravu za svatou věc?“

„Víš sama nejlíp –“

„Houby vím. Je mi z toho zle. Jak jsi ho mohl přemlouvat, aby šel do války – zrovna ty, Georgi! Jak jsi to moh udělat!“

„Já ho nepřemlouval, Chris, řekl jsem mu svůj názor na…“

Nenechala mě domluvit a praštila telefonem. Chris mi praštila telefonem! Byla přesvědčená, že jsem jí vrazil nůž do zad – já, který bych si s radostí dal useknout pravou ruku, kdyby to zkrátilo její trápení třeba jen o jediný den.

Šoupli ho k pěchotě – kam jinam může přijít absolvent, jehož hlavní obor je srovnávací literatura? – a poslali do Vietnamu hned při prvním velkém transportu v roce 1966. Večer co večer jsem fascinován hrůzou sledoval ve zprávách v sedm hodin záběry z bojiště a měl jsem strach, že ho na některém poznám, bál jsem se o všechny Rony, Oppy a Deey, nenáviděl jsem LBJ za jeho texaské řečičky ve stylu Johna Wayna o tom, že přivede všechny naše zlaté hochy zpátky, nenáviděl jsem všechny ty civilní poradce, jejichž účast na naší válce připomínala procházku parkem nebo exoticky opojné dobrodružství; pořádali si recepce v nejlepších restauracích, konali štábní konference, bydleli v zabraných zámcích a objížděli za doprovodu kameramanů pečlivě vybrané úseky fronty. Proklínal jsem je (o nic míň než Wehrmacht) pro jejich ledabyle zastírané rasové předsudky, strojové statistiky a nadnesený, bezohledný pragmatismus, pro jejich tragický nedostatek lidskosti…

Pak mi jednou Dal telefonoval, že Ron byl zraněn. Musel jsem se posadit a ze všech sil se ovládat.

„Jak se mu daří? Je to vážné?“

„Nic nepsal – jen že to dostal do zad a do ruky. Pokouším se něco zjistit.“ Mluvil tiše a věcně. „Asi to nebude tak zlý, protože psal sám a mezi řádky se dá vyčíst docela dobrá nálada… Převezli ho vrtulníkem rovnou z bojiště do Tan Son Hut a teď ležív Tokiu.“

„Co Chris? Jak to nese?“

„To víš, je z toho špatná. Ale za pár dní to bude dobrý. Byla by ti zavolala sama, ale ještě se pořádně nesebrala z toho dopisu.“

„Z jakého dopisu?“

„Co jí psala Nancy – Nancy jí před časem psala a vyčetla jí kde co… Ty o tom nevíš?“

„Nemám tušení,“ odpověděl jsem. „Nikdo mi nic neřek.“

„Panebože,“ vzdychl si. „Jak bych ti to… zkrátka takový ty ženský tlachy – Nancy se zřejmě namíchla, když ti Chris tenkrát praštila telefonem. Tenkrát kvůli Ronovi. Pusť to z hlavy. Vono se to přežene… Rado, jsi tam?“

„Jsem,“ ujistil jsem ho. „Dej mi vědět, až se dozvíš podrobnosti.“

„Samozřejmě. Tak se měj!“

„Ty taky.“

Nancy seděla v posteli, kartáčovala si vlasy a přitom sledovala v televizi starý černobílý film. „Kdo volal?“ zeptala se.

„Dal. Ron byl raněn.“

„To je strašné! Dostane se z toho?“

„Zatím se nic neví, ale samozřejmě doufají, že ano.“ Přistoupil jsem k posteli. „Kdy jsi psala ten dopis Chris?“ zeptal jsem se klidně.

Podívala se mi zpříma do očí. „Nevím přesně, už je to pár měsíců. Proč se ptáš?“

„Snaž se vzpomenout!“ naléhal jsem. „Zkus to.“

Odložila kartáč. „Tak počkej…“

„Cos jí napsala?“

„Odkdy jsme povinni podávat si hlášení o obsahu vlastní korespondence?“

„Tentokrát ano. Tak cos jí sakra napsala?“

Stiskla pevně čelisti. „Jak chceš. Napsala jsem jí, že už mám dost toho, jak se trápíš, že Ron narukoval, jako by to byla tvoje vina a jako by byla hanba nosit uniformu své vlasti. A taky že pokud ti chce vyčítat, že ses snažil rozumně poradit kloučkovi, kterej nevěděl kudy kam…“

„Ty ses do ní takhle pustila, když víš, že má syna ve Vietnamu! To snad není pravda!“ Už jsem téměř křičel. Jak už jsem se zmínil, dlouho se ovládám, hrozně dlouho, ale pak hrníček přeteče a najednou je mi všechno jedno, ať se stane, co chce, bez ohledu na to, komu a jak ublížím. Strach a vztek zas jednou prorazily na povrch. „To snad není pravda,“ opakoval jsem. Předklonil jsem se a pevně ji chytil za paži. „Jakým právem píšeš takové věci! Jakým právem mluvíš o téhle válce – nevíš nic ani o téhle, ani o žádné jiné! Jasný?“

„Georgi, pusť mě.“

„Chci, aby ti to došlo, a pořádně… Jak starostlivé a vznešené, hájit mě před útoky barbarů – to snad není pravda! Poslouchej, co ti řeknu: okamžitě sedneš, napíšeš dopis a omluvíš se!“

„Nemluv se mnou jako sprostej zupák.“

„Tak se nechovej jako arogantní generál a navíc nevyvolávej trapný situace.“ Mluvil jsem jí přímo do obličeje. „Okamžitě napíšeš,“ ukrajoval jsem slova, „dopis, omluvíš se a vyjádříš svou účast. Hned zítra, a basta.“ Pustil jsem její paži.

„Ty prostě nesneseš, když ti na ni někdo sáhne, viď?“ zašeptala, ale znělo to jako prásknutí. „Nemůžeš bez ní být, co?“

Znova jsem se nad ní sklonil. „Nebudem se bavit o tom, bez koho nemůžeme žít,“ řekl jsem. „Ani jeden, ani druhý – ty jsi chtěla dosáhnout, abychom se rozešli navždy, přiznej se, Nan. Žes to chtěla?“

„To není pravda…“

„Tak potom není pravda ani to, co jsi tvrdila o mně.“ Odešel jsem do pracovny a četl jsem si do půl třetí do rána.

Jak má člověk žít dál po takovýchhle chvílích? Prostě žije. Anebo taky ne. Mám-li být upřímný, v naší generaci se rozvody nenosily. Pár z nás to sice udělalo, ale to byla menšina. Lavinovitě to začalo až později. Byly tu děti, závazky – a návyk na monogamii. Bylo to tím? Nevím, ale v každém případě to tak v praxi chodilo. Tentokrát ustoupila Nancy a napsala Chris – musel to být pěkný dopis, protože Chris jí poslala srdečnou odpověď. Ron se uzdravil, ale ačkoliv se domů vracel přes Boston, u nás se nezastavil.

Co se ještě přihodilo v oněch létech ďábelských dálnic? Dal neustále bohatl – přesedlal na elektroniku a navázal styky s japonskými firmami, v tom jsem se nikdy nevyznal; vlastnil nebo ovládal další tři televizní stanice, kšeftoval s nemovitostmi; hrál na burze a samozřejmě si omočil taky v naftě. Postavil pro Chris letní sídlo v Chathamu na Cape Codu, byla to nádherná rozlehlá stavba se spoustou teras a vodních garáží, vlastnil velikou rychlou šalupu a ještě rychlejší jachtu pro osm lidí. Dostal se daleko, mnohem dál než předpokládal podle svého plánu – shraboval členství ve správních radách jako smetí, dokonce se šuškalo o jeho kandidatuře do Senátu za stát Illinois, ale on si z té představy dělal veřejně legraci. Celá věc měla i svoji druhou stránku, totiž jeho v mládí nabytou víru v moc peněz: nacpal statisíce do lékařských výzkumů, do nemocnic a kandidátů usilujících o politické reformy, ale o tomhle jakživ nepromluvil, k téhle činnosti se na veřejnosti nehlásil – choval se, jako by to byla tajná neřest anebo náboženský desátek.

Všichni cestovali. Nevím, jestli to bylo rozvratem vyvolaným válkou nebo vzpomínkami na bídu z dob velké krize, anebo dokonce upřímnou touhou vidět a poznat, ale naše generace se v cestování vyžívala. Dalrymplovi jezdili do Řecka, na Antiguu, do Afriky a do Japonska. Dal jako vždy rozesílal svůj příděl pohlednic a na nich pábitelská komuniké. Mám jich tu pár – jedna má razítko z Nairobi a stojí na ní: V buši jsou samá exotická zvířata, ale pro ochranné zbarvení je bohužel není vidět. V noci přicházejí k vodnímu zdroji těsně pod naše okna a bučí a mečí a ječí a troubí a vyjí. Vidět je bohužel opět není, neboť je tma. Domorodci jsou modří, prach rudý, mouchy černé.Black & White naštěstí stále do zlatova. Ahoj.

Dopisy od Chris přicházely řídčeji, ale jsou plné života, myšlenek a vřelosti – postřehy o krajině, na které by nikdo jiný nepřišel. Nepřestala se věnovat sbírání mušlí a uveřejnila nádhernou knihu o mušlích z Karibského moře. Julie, bezstarostná a podnikavá holka, šla studovat na Wisconsinskou univerzitu a Billy, stejně paličatý a praktický jako jeho otec, se přesunul na východ do Choate.

O Russovi docházely matné, neurčité zprávy, připomínající hlasy trubek za scénou při Shakespearových bitvách. Film Jeux des Imbéciles, k němuž si napsal scénář a který sám režíroval, měl celkem slušný úspěch. Uveřejnil taky román Co zmůže hněv o umírajícím francouzském aristokratovi, který kritika nadšeně chválila, ale nikdo nekupoval. Pak psal články – a to jsme žasli – pro jistý monarchistický časopis v Paříži. Rozešel se s Clothildou, pak se zas usmířili a nakonce rozvedli. Často byl vídán ve společnosti mladé nadějné hvězdy Théresy Renaudinové. Mám výstřižek z Paris Matche, poslal mi ho jeden francouzský vydavatel, na němž se Russ potápí u pobřeží Korziky s kometou francouzského filmu producentem Rogerem Vaugirardem; vypadá na něm štíhle a mladě jako vždy – ale hledí do objektivu s tak vyjeveným výrazem, jako by výhled, který se před ním otevřel dvacet sáhů pod hladinou, změnil všechny šťávy v jeho těle…

5.

„Á, tak tohle je moc apartní zprávička,“ prohlásil jsem a obrátil stránku Heraldu.

„Co to je – capartní zprávička?“ zeptala se Amanda, jak se dalo čekat.

„Nádherná, úžasná, oslňující. Jako tvůj znovu omládlý tatínek tohoto nadýchnutého červnového jitra.“ Držel jsem noviny teatrálně před sebou a předčítal: „Jako jedni z prvních přijeli na sjezd harvardského ročníku 1944 Knowles Fletcher a jeho exotická žena z Orientu, Mai Sung. Vystoupili z nákladního vchodu letounu válečného námořnictva na Loganově mezinárodním letišti, pan Fletcher ve sněhobílé galauniformě.“

„Ve sněhobílé galauniformě,“ opakovala Peg. Studovala druhým rokem na Radcliffu a byla dávno povznesená nad podobné opičárny. „To snad není možný, táto.“

„Ona je doopravdická Číňanka?“ vyzvídala Amanda.

„Dovopravdická,“ ujistil jsem ji a četl dál: „‚Pírko ani já bychom si nedali to pětadvacáté výročí ujít za všechnu naftu, co jí v Číně máme,‘ oznámila Mai Sung reportérům. ‚Kde by konec konců byl celý záhadný Orient, nebýt Harvardu? A naopak.‘“

„Proč jste mu začali říkat Pírko?“ zeptala se Peg.

„Správná otázka, ale bohužel ti na ni nemůžu odpovědět.“

„Protože má hlavu samý chmýří,“ prohlásila autoritativně Amanda a zhoupla se na židli. „Protože má…“

„Ticho,“ zvedl jsem pateticky ruku a celá rodina se po mně nechápavě podívala. Gramofon v obývacím pokoji začal hrát Indickou píseň od Tommy Dorseyho a Bunny Berigan právě vpadl pronikavým trumpetovým sólem, které mě pokaždé na laserovém paprsku vrátilo zpátky do tanečního sálu Riverside Dal tančí s Liz jako medvěd s nahrbenými rameny a ukazuje směrem k pultu hudebniků. Zlověstným pohledem jsem držel Amandu v šachu, dokud sólo neskončilo, pak jsem spustil paži a prohlásil: „V pořádku. Život může jít dál.“

„S vaším otcem,“ informovala Nancy své dcery, „teď nebude řeč celé čtyři dny. A žádná z nás s tím nic nesvede.“ Ale přitom se na mě povzbudivě usmála.

„Aby bylo jasno, vyrážíme v jedenáct nula nula,“ oznámil jsem jim. „Pro mě za mě si s sebou vemte třeba celý barák, ale pokud si něco zapomenete, pak zapomeňte, že jste si to chtěly vzít s sebou. V žádném případě – opakuji: v žádném! – se nebudu pro něco vracet.“

„Provedu!“ zařvala Amanda a vzápětí stáhla obličej. „A co když bude pršet?“

„Nebude. To absolutně zakazuju.“

„Minulý rok, když měl sjezd ročník 1943, určitě pršelo,“ řekla Peg.

„Vždyť to taky jsou žabaři. Není nad čtyřiačtyřicátý.“

Vyšel jsem ven a volným krokem obešel Císařovnu s pocity Wileyho Posta, když se chystal vytvořit rekord v obletu zeměkoule. Donutil jsem Barneyho Dietze, aby mi znova pochromoval tu nádhernou mřížku chladiče. Výrobce lodních plachet v Plymouthu, nějaký Jot Snow, mi už dávno opravil tu trhlinu ve střeše, teď stažené a poskládané do pravidelných záhybů. Celá léta jsem vyklepával pomačkanou karosérii, kytoval všechny šrámy a dal jí celkem devět – na mou duši devět – nátěrů. Už jsem se zmiňoval, že se mi nepodařilo dostat přesně tu originální barvu, ale dosažený odstín byl hodně podobný. V posledních dnech jsem ji tolikrát pastoval a blýskal, že to málem nepřežila. Stála před domem pyšná jako páv – jako by zase byl podzim 1940 a Dal na nás křičel, abychom hnuli kostrou, nebo to nestihneme zajet pro holky a vrátit se včas na stadión, než začne zápas…

Otočil jsem se na podpatku a pospíchal zpátky. „Dělejte,“ volal jsem, „už se jede. Vyrážíme…“

Nancy se ozvala: „Prosím tě, Georgi, vždyť je teprve deset!“

„To nevadí. Jedem.“

Počasí bylo perfektní – jasný chladný den, mírný vítr vál od severozápadu, přesně jak jsem si to představoval; vyrazili jsme, na předním skle jásavý emblém našeho srazu v barvě karmínové a bílé a nad hlavou slunce jiskřící krajkovím zeleného listí.

„Tohle není normální,“ prohlásila Nancy a přidržovala si krempu slaměného klobouku, ale usmívala se. Vynaložila velké úsilí, aby na té merendě dobře vypadala. Byla hezky opálená asi před třemi lety začala chodit v klubu na tenis a psychoterapeutické schůzky – koketovala dokonce i s jógou – a držela přísnou odtučňovací dietu. Vlasy si dala ostříhat a upravit od šíleně drahého kadeřníka v Bostonu, takového toho arogantního mladíka, kterého bych já kolem sebe nesnesl ani vteřinu; ty vlasy měla pořád jemné a stříbřitě plavé jako dřív a obličej pod širokou krempou mladistvý a vyrovnaný. „Nejdřív nás honí jak zupák na cvičáku a pak to bere vyhlídkovou trasou.“

„Chci všechno řádně vychutnat,“ řekl jsem a sám se tomu překvapeně usmál. Přesně totéž jsem si v duchu říkával před čtvrt stoletím. Volným tempem jsem projel univerzitní kampus ve Wellesley a vyrazil kolem Longwoodského kriketového klubu. Na jednom hřišti hráči v bílém přerušili hru, koukali na nás a mávali pálkami a já mával na ně a ještě víc jsem zpomalil, aby si Císařovnu mohli dobře prohlédnout.

„Tati, prosím tě, tudy už jsme jeli miliónkrát,“ řekla Peg. „Já si chci projet všechna stará místa,“ odpověděl jsem.

„Dnes nemůžu nic vynechat.“

V Brooklinu nás předjeli s mohutným troubením Shattuckovi ve svém chrysleru-kombi, děti v zadním okénku na nás zuřivě mávaly. Přeplul kolem nás stadión, důstojně podřimující v červnovém slunci, a pak řeka, tichá a temně modrá. V univerzitním kině – přejmenovaném bohužel na kino Harvardovo náměstí dávali na počest ročníku 1944 film Casablanca.

„Podívejte, Humphrey Bogart!“ vykřikl jsem. „V univerzitním kině dávají film s Bogeym!“

„Tati,“ poznamenala Peg. „Ty se z toho na mou duši zcvokneš.“

„Spíš z tebe, dcerunko…“

Na Quincey Street před budovou studentského svazu se sjížděli účastníci v taxících z Loganova letiště, v pronajatých limuzínách, v buickách, mercedesech, corvettech a thunderbirdech a Harry Bradner z vedení cambridgeského svazu, kupodivu distingovaný, přestože měl na hlavě měkký klobouk v karmínové a bílé, barvách srazu, všechny srdečně vítal. Ovšem Císařovna tam byla jen jedna, a tak se všichni nahrnuli kolem nás, přesně jak jsem předpokládal: spolužáci, jejich manželky a děti, netajili se obdivem a s radostí vzpomínali:

„– to je packard kabriolet!“

„Podívej, Císařovna, pamatuješ se na ni, Jeanie…“

„To je auťák k sežrání! Tys ji restauroval, Virdone?“

„Není restaurovaná, prodělala transsubstanciaci.“

Postávali jsme před vchodem, zdravili se navzájem s přehnanou žoviálností, lovili jsme v paměti jména a představovali své rodiny. Naše manželky se pátravě prohlížely, podrobujíce důkladnému zkoumání účesy, délku sukní, i jaké stopy zanechalo na obličeji a postavě těch pětadvacet uspěchaných let. My se rozplývali nostalgií, naše ženy se věnovaly analyzování situace – zvlášť některým to dělalo velké starosti; ale možná že jsem se mýlil, že se tvářily ustaraně, protože přijely do Cambridge s celou rodinou. Se smíchem a zbytečným halasem jsme se hrnuli do budovy k registraci.

Za půl hodiny nato už se na zadních sedadlech aut nakupila směšná sbírka univerzitních klobouků, vázanek, košů na papír, bundiček do deště, tašek a popelníků, vše v karmínovo-bílém provedení s nápisem VERITAS a my v pohodě projeli Holyoke Street a zastavili před kolejí, odkud se ozval jasný melodický hlas: „Kdo to přijel v tom fantastickým kabrioletu?“ Přímo nad námi se z okna vykláněly tři hlavy nad papírovým tranparentem, na němž se skvělo karmínovým písmem PISTOLNÍCI PO PĚTADVACETILETÉ PAUZE. Prostřední hlava patřila Chris. Poslal jsem jí vzdušný polibek.

Měli jsme kolejní apartmá vedle sebe na stejném patře, i když jsme vcházeli každý jiným vchodem. To byla Dalova práce. Trochu jsme se zabydleli a vydali se spojovacími požárními dveřmi – s radostí jsem konstatoval, že jsou otevřené jako kdysi, nějaký koumal odstranil ochranný skleněný kryt – pozdravit Dalrymplovy.

„Rado! Vítám tě doma. Co říkáš, dáme si frťana? Na kuráž.“ Dal si přivezl krásný přenosný bar se zabudovaným mrazákem na led, skleničky se znakem Harvardu a gramofon v kufříku z jemné teletiny, z něhož už se linulo Boogie pro bicí od Gena Krupy. Mrkl na mě a podal mi skleničku. Vlasy už mu mocně prořídly, pískově žluté chmýří sotva zakrývalo temeno, čímž ještě víc vynikly jeho mohutné čelisti a čněly bojovněji. Julie a Billy už na sebe natáhli harvardská trička. Ron, sedící sám stranou, vstal, přistoupil ke mně a řekl:

„Jak se máte, pane Virdone?“

„Dobře, Rone,“ odpověděl jsem. „Jsem rád, že tě zas jednou vidím.“

„Prosím tě, co tě to napadlo s tím panem Virdonem?“ obrátila se na něj matka. „To je přece strejda George, tvůj laskavý a shovívavý kmotr.“

„Nech ho, ať mi říká, jak chce,“ zasáhl jsem jakoby nic, ale při pohledu na jeho chladný, rezervovaný pohled na mě padl smutek. Byl pořád ještě hodně vyzáblý. Po propuštění z armády všechny překvapil – a mě upřímně potěšil – rozhodnutím, že bude dělat oceánografa jako jeho dědeček. Hned se taky znova zapsal na Harvard, ale ani jednou u nás nezůstal na víkend, ani jednou si nepřišel vypůjčit Císařovnu jako dřív. Celkem formálně pozdravil Nancy i děvčata a hned se zas stáhl do svého kouta, zřejmě mu to nesedělo. Zřejmě se na to naše nadšené bratření díval s lehkým pohrdáním. Ani se mu nedivím, říkal jsem si v duchu. Jenže nám jde o naše mládí a nedopustíme, aby nám nějaký Ron zkazil náladu – rozhodně ne v tak významný den.

V místnosti se objevili Mel a Marge Strasserovi a jejich dvě děti a za půl hodiny po nich Terry s novomanželkou Ingrid, kterou Dalrymplovi ještě neviděli.

„Jo! Já – ač je to k nevíře – jsem si vzal Švédku!“ hlaholil Terry. „Uvidíte, že irská mafie mě co nejdřív prohlásí za krysu…“ Byl takový propadlý a očima neklidně těkal po známém pokoji. Eddie Shaughnessy ho před časem přemluvil, aby vstoupil do štábu Bobby Kennedyho, a z toho druhého atentátu se Terry už nevzpamatoval. Stáhl se do sebe a odmítal se s kýmkoli z nás stýkat, nechtěl vidět ani Sheilu, a nebýt Ingrid, zřejmě by to s ním skončilo špatně. Potkal se s ní náhodou jednou o víkendu u Shaughnessyho. Nemohl k sobě nalézt nikoho lepšího, svým klidem a střízlivostí dokázala čelit jeho paranoidním záchvatům. Byl posedlý myšlenkou, že proti Kennedyovým existuje spiknutí inspirované amorfní klikou z naftařských a zbrojařských kruhů. S pomocí Ingrid se vyhrabal z nejhorších depresí a trochu se zas postavil na nohy. Ovšem jeho protáhlý obličej samá vráska stále vzbuzoval dojem člověka, který kdykoli může propadnout neovladatelné zuřivosti. Celkově vypadal mnohem starší než my.

„Kdepak je Russ Currier?“ zeptal se v jednu chvíli. „Přijede snad ne?“

„Čert ví,“ odpověděl jsem. „Psal jsem mu na jeho poslední adresu, dokonce jsem mu nabídl, že pro něho přijedu v Císařovně, a on neodpověděl.“

„Tohle si přece nenechá ujít…“

„Nebyl bych si tak jistej.“

„Říká se, že se rozešel s tou hraběnkou.“

„Jo. Dala mu kvinde,“ upřesnil Dal.

„Ale miláčku,“ napomenula ho Chris, „vždyť nevíš, jestli to je pravda.“

„To víš, že to je pravda! Pustila ho k vodě a vzala si pak italskýho automobilovýho závodníka – jak von se sakra jmenuje?“

„Víte co, nebudeme se o něm bavit,“ navrhla Nancy.

„Proč, prosím tě?“

„Protože je rušivý živel.“

Nemohli jsme si pomoct, stejně jsme na něj všichni mysleli. Byl přece tehdy naším – no řekněme – mluvčím, katalyzátorem, organizátorem všech našich vylomenin; byl nepředvídatelný živel. Chtěli jsme o něm mluvit a měli jsme o čem. Nedávno dosáhl obrovský úspěch jeho román Pláč nad vzpomínkou, který se překvapivě zařadil mezi bestsellery, ačkoli kritiky neměl valné, a Russ ohromil celou veřejnost tím, že odmítl všechny lukrativní nabídky známých filmových společností a rozhodl se natočit své dílo sám. Právě s ním vyhrál první cenu na Filmovém festivalu v Cannes, všechen tisk mu věnoval velikou pozornost a Newsweek otiskl pochvalný článek. Zdálo se, že si vynahradil utrpěné ztráty – ovšem některé se…

Na tu kuráž jsme si dali ještě několikrát a pak jsme se vypravili na recepci na Harkness Commons, vystáli tam nekonečnou frontu, abychom mohli podat ruku rektorovi, který se podle mého názoru na nás zdaleka netvářil tak nadšeně, jak se od něho očekávalo. Pak jsme se bez cíle procházeli po trávníku pod obrovským stanem a z vlhce se pařícího přítmí k nám vyplouvaly tváře, na něž jsme se matně rozpomínali. Byl tam Bill Rendle, který se v roce 1963 zapletl do skandálu Haynes-Bjornson, známé firmy s obilím, ale brzo si všechno vynahradil u Prentisse. Byl tam Bur Procter, kterého jeho bývala žena postřelila do krku z dvaadvacítky při hádce – aspoň se to tvrdí – o to, jaký má používat podpal při rožnění. Byl tam Blazer Blassingham, nakynutý na úctyhodných 100 kg, majitel garáží, a Chid Bierce, který pracoval u IBM v Poughkeepsie. Dále Coker Blenham, kterému kynula veliká kariéra v newyorské reklamě, manžel bývalé divadelní herečky, a ovšem Fletcher, rovněž se slibnou budoucností, zahnízděný ve výklenku mimo všechny kategorie v nejvyšších sférách časopisu Time. A pochopitelně – za co mě to osud trestal! – i Conger, stále úředník na rektorátě, který na potkání šílel vzteky nad studentskou stávkou v prostorách univerzity, k níž došlo na jaře, a zářil pomstychtivostí, kdykoli se zmínil o tom, jak se s nima zatočí.

A tak jsme postávali, popíjeli, povídali si a kriticky se měřili navzájem, což znamená především sami sebe. Žádná věc na světě – manželství, narození dítěte, smrt rodičů – člověka nedonutí k tak tvrdé sebekritice jako setkání se spolužáky po pětadvaceti letech: nehledě na davy žen s ostřížím zrakem a přehnaně žoviálních mužů, účastní se ho ve skutečnosti jen dvě osoby – jednou je ten studentík před pětadvaceti léty, nezkušený, nevinný a snící o slávě, a druhou týž v dnešní podobě, nalinkovaný, svaly mu obrůstají tukem a touha chmurně vyklizuje pole rezignaci… není proto divu, že téměř každý se chová nepřirozeně.

„Člověče, ty jsi z toho vylez…“

„To víš, do boje se musí, i když občas někdo padne.“

„A naopak, kamaráde.“

Možná že sjezdy absolventů Harvardovy univerzity jsou náročnější než většina ostatních. Každá univerzita své svěřence více či méně poznamená, vtiskne jim nesmazatelný punc jedné výrazné vlastnosti. Yale finanční ambice, Princeton společenskou dravost, Columbia praktičnost, Dartmouth převahu živočišné síly. Nám, gentlemanům z Cambrigie, hrdost na svůj intelekt my musíme nějak nebo v něčem „zazářit“, a část nás nikdy nepochybovala, že k tomu jednou nějakým způsobem dojde. Tuhle víru v nás nějak nic nedokázalo udolat.

Přitom to nebyla pravda a my to dobře věděli: patřili jsme institucím, alespoň většina z nás, byli jsme zabudováni v obrovské jednolité stavbě, která, bohužel, pohlcovala veškerý náš čas. A jen hrstka – pár lidí – se vydala na tu osamělou, nebezpečnou cestu k výšinám, o níž nás učili, že je „harvardská“. Například Clay Newell, který žil a pracoval mezi původními kmeny v brazilských pralesích, nebo Sumner Fein, znalec starých dechových nástrojů, nebo Harrison Gaunt, který bojuje proti škodlivému hmyzu na jihu v Alabamě. Ovšem my ostatní…

Pondělní program, jak se sluší a patří, byl zahájen mší za zemřelé. Bill Coddington, který hrával fotbal s Rhinem Tanahillem, dnes obrýlený pán se sněhobílou hlavou, měl dojemné kázání. A když tak člověk stál se skloněnou hlavou a naslouchal dunivým úderům největšího zvonu zasvěceným památce padlých, myslel na Jean-Jeana, Rhina a všechny ostatní, najednou se neubránil slzám a zaplavila ho lítost i vztek nad krutým ničením – ztrátami působenými kovem, plameny a vodou – a nad tím, že tahle oběť svět nijak výrazně nezměnila.

Pak následovala nezbytná sympozia. Je to podivně strastiplná harvardská tradice – sesednout se kolem stolu a diskutovat o nějakém problému (prakticky nezáleží na tom, o jakém), analyzovat jej, trápit se s ním, probírat jej ze všech možných i nemožných hledisek s pocitem, že se tím udržuje tradice fair play, práva nesouhlasit, ona hrdá korouhev intelektu, ničím neomezovaná a vše převyšující…

A tak se konala sympozia všude, kam se člověk podíval. Diskutovalo se o urbanismu, o novém emancipačním hnutí, o masových sdělovacích prostředcích, o mírovém využití mořského dna a především o studentské stávce, která probíhala na jaře před naším sjezdem. Byla to choulostivá záležitost – pronikla k samé podstatě naší hrdosti. Byli jsme přesvědčení, že na Harvardu se to nemůže stát. Studentské nepokoje a násilná střetnutí v Berkeley nebo dokonce i na Columbii, to je jedna věc, ale v Cambridgi? Vyloučeno. Cambridge je tvrz rozumu a snášenlivosti, kde mužové pronikavého ducha vyslechnou názor, zváží, eventuálně zaujmou i různá stanoviska a dají uváženou – ba víc, vyčerpávající – odpověď… Přesto k tomu došlo – přesně podle obvyklého nevybíravého scénáře: obsazení budovy, předložení požadavků, zásah policie, rozbité hlavy a krev. Na univerzitní půdě! Tím se stal Harvard místem jako každé jiné. Už nejsme jedineční.

Na našich sympoziích seděli studenti, kteří se těchhle demonstrací účastnili, a tak místo rozumu a snášenlivosti nastoupily hlasité výměny názorů a rozhořčené hádky. Patrick Leveridge, dvakrát raněný při překračování Rýna, vstal a řekl: „Jsem hrdý na tuto zem, aniž přehlížím její chyby, jsem hrdý na to, zač bojovala před pětadvaceti lety a za co bojuje dodnes… Nezdá se vám, hoši, že tady máte určitý dluh, který je třeba platit?“

Zástupce studentů, hoch s vážným hranatým obličejem, mu odpověděl: „Ano, ten dluh uznávám, ale jen do určité míry. Mám se nechat donutit páchat zločiny ve jménu své vlády? Kde jsou meze?“

Blazer vykřikl: „Takhle nemůžeš uvažovat – láska k vlasti si neklade žádné podmínky.“

Mladík mu bez váhání odpověděl: „Proč by to tak mělo být? Co když tím stát ničí mravní základ vlastních občanů? Vy jste na to možná přistoupili, ale nevidím žádný důvod, proč bychom to dělali my…“

Chtěli jsme těm dětem porozumět – jsou to přece naše děti, spousta jich tam studovala, od nás se učily svým zásadám. Ale to udělala ta zádušní mše, ta se postavila mezi nás – ztratili jsme mnohem víc lidí ze svého ročníku, než jsme mysleli. A zašlé vzpomínky se draly zpět s nezadržitelnou silou – vyloďování, zákopy, lazarety… Devět z deseti, jak jsme tam tak seděli, nás bojovalo v té válce, asi polovina z nás měla pocit, že to dotáhla dál než rodiče a tři čtvrtiny byly přesvědčeny, že diplom z Harvardu hrál v jejich životě rozhodující roli při budování kariéry. Bylo nám už přes čtyřicet, celkem jsme měli radost, že jsme se zas všichní sešli, a tak jsme chtěli vzpomínat na ty lepší stránky. Ale ty děti, ty rozhodně vystupující děti, ty nám to nedopřály. Copak je možné, abychom my reprezentovali nějakou vražednou průmyslovou mašinérii, nějaké nové Římské impérium? Těmhle podmračeným mladíkům to tak připadá. A jestli je to pravda, jak jsme se octli na téhle ploše? Vždycky jsme se považovali – většinou bez sebelítosti a touhy po odplatě – za oběti. Jak je to možné, že to někdo překroutil a ze všech nás udělal sveřepé katy?.

Ani náš ples, konaný ten večer ve velkém tanečním sále, kde hrál Bostonský symfonický orchestr písničky z války, skladby Glenna Millera a Tommy Dorseyho, a my jsme chtivě naslouchali rytmům, které už se hrály jen zřídka – nevyjasnil atmosféru. Když se dokonce i Mel Strasser (jeho syn Jeff byl v prvním ročníku a k otcově zděšení studoval antickou filologii) na mě obrátil v okamžiku, kdy Arthur Fiedler s karmínově bílým kloboukem na hlavě pokynul orchestru, aby spustil V náladě, a řekl: „Georgi, já si to neumím dát dohromady – mně to připadá, jako by šlo o tři úplně jiné lidi,“ pochopil jsem, jak hluboce to námi otřáslo.

Nesebrali jsme se ani druhý den na výletě za město do klubu Tashawena, kde ani vyčerpávající tenisové zápasy, golf a vřava softballových utkání rodičů a dětí nedokázaly zaplašit naše neodbytné myšlenky. Pak jsme se rozsadili ke stolkům s barevnými slunečníky, popíjeli gin s tonikem a hovořili o startu Apolla 10, o zhroucení plánu na oživení hospodářství, o případu Pueblo – zkrátka o všem možném – kromě toho, co nám leželo v hlavě. Za chvíli si k nám přišly přisednout manželky, neuvěřitelně svěží a žádoucí v rozevlátých letních šatech, a nálada stoupla. Objednali jsme si obložené chlebíčky a něco k pití, zasvěceně jsme probírali eroticky vypjaté scény ve hře Ó, Kalkata! a slunce jako pomerančová hostie pomalu mizelo za stromy a vzduch se ochlazoval. Přisedly k nám i starší děti, které si celý den chodily po svém, a na nás padl pocit rodičovské pýchy: konec konců jak je vidět, nedopadli jsme tak nejhůř. K večeři byly ústřice s císařským salátem. Safírově modré blesky aparátů slavnostně jiskřily a číšníci v bílých sáčkách se kolem nás míhali jako duchové. Šero houstlo. Nastala krátká pauza, nabitá očekáváním – a už se z modrohnědého altánu na druhém konci terasy nesly první akordy orchestru vedeného ostrým mosazným tónem trubky, která spolu s klarinetem Benny Goodmana a trombónem Tommy Dorseyho zpívala o našem naivním a křehkém mládí.

„Harry James!“ vykřikla Chris. „Je to doopravdy on?“

„Ten a žádný jiný,“ řekl Dal. „Cena nerozhoduje.“

„Ach, nech peníze – poslouchej ten rytmus!“ Rozzářené oči tančily v pohupujícím se pastelovém přítmí lampiónů. „Tak co, Georgi,“ uličnicky na mě mrkla jako kdysi. „Půjdem si zatrsat?“

„Tati! Ty tancuješ?“ Peg na mě koukala, jako bych byl z jiné planety.

„Že váháš. Tvůj tatínek protancoval za sezónu čtvery perka.“

„Perka!“ chechtala se Julie jako pominutá. „Mami, ty seš borec!“

„Počkej, co ti předvedem… Vy jste mi neřekli, že tu bude Harry James! Pamatujete tenkrát u jezera Compounce, jak tam přišli ti námořníci a –“

Nedořekla. Zdvihl jsem oči a uviděl jsem, jak se snaží pohledem proniknout houstnoucí tmu, na rozzářený obličej padá stín úžasu, zvědavosti a snad i leknutí. Věděl jsem, kdo tam stojí, ještě dřív, než se ozvalo:

„Sakra bando, to vás pokaždý musím na ten parket tahat já?“

Byl to samozřejmě Russ. Měl na sobě modrý blazer a bílé flanelové kalhoty – léta už jsem opravdový bílý flanel neviděl.

Štíhlý, opálený, hezký, tmavé vlasy mu padaly do čela, zkrátka jako dřív. Vyskočili jsme a hnali se k němu.

„Já to věděli“ řekl jsem. „Já věřil, že…“

„Vážně, Rado?“ pousmál se a podali jsme si ruce. Přijel sám, to mi bylo jasné.

„Russelle Q. Curriere,“ oslovila ho Chris vesele, „prosím tě, kdes byl?“

„Člověče, kde se flákáš,“ vyzvídal Dal, „polovička sjezdu je za náma.“

Křičeli jsme jeden přes druhého a přitom to přivítání bylo podivnou přehlídkou našich postojů. Terry překypoval nadšením, Dal se tvářil rezervovaně, Nancy byla celkem trapná. Jediná Chris si počinala naprosto přirozeně.

„Ty ještě neznáš některé děti,“ obrátila se na něj. „Tohle je naše Julie a tady Peg Virdonová. Na Rona se asi pamatuješ.“

„Samozřejmě – to je ten mrňous ze studentských let. No, povyrostl.“

Ron vstal a Russ mu celkem formálně podal ruku. Já vlastně nevím, co jsem čekal po tolika letech – elektrický šok poznání, bouřlivé objetí, záblesk vzájemného souznění? V životě to zřejmě takhle nechodí. Jejich tmavé oči se střetly, neutrálně se po sobě podívali a dost. Pocítil jsem jakýsi přepjatý nepojmenovatelný vztek – a proti své vůli jsem zajel pohledem na Chris. Jejími hezkými rysy na zlomek vteřiny prosvitla muka lásky – pak zachytila můj pohled a koutky rtů se jí rozvlnily podivně zklamaným úsměvem.

„Jsem opravdu ráda, že se s vámi setkávám,“ vítala Russe Ingrid. „Říkalo se tu, že nepřijedete, a všem to bylo líto –“

To už Russe poznali spolužáci u vedlejších stolů, nahrnuli se kolem a nadšené vítání a gratulace se na něj snášely jako vlahý déšť. My jsme zůstali stát u našeho stolu a jen jsme se po sobě podívali.

„Já nevím jak vy, ale já jdu tancovat,“ prohlásila Chris. „Co je to s vámi, zasloužilí swingaři, přece si nenecháme ujít takovejhle božskej flák! Ještě jednou se pořádně odvázat – to si zasloužíme. Viď, že si to zasloužíme, Georgi?“

„K službám.“

Bez průtahů jsme vyšli k parketu. Ano, byl to Harry James, stál před orchestrem, jako to dělával dřív, dvěma prsty taktoval, v levé ruce pohupoval blyštivou trubkou s nedbalostí profesionála. My ho objevili v šerém dávnověku v podniku Riverside, jeho vokalistou byl tehdy nejistý vyzáblý hošík s odstálýma ušima, jmenoval se Frank Sinatra. Stejně jako Basie a Herman ani Harry se neměnil, zůstal svůj i v éře hypnotického mečení bopu, ohlušující kakofonie rock-and-rollu, rock-a-billu, psychedelické hudby, new soundu – sám pánbůh ví, jak se to všechno jmenovalo – a hrál styl, který jsme milovali. Hrál všechna ta léta a už jen za to jsme ho měli rádi. Za sebou měl většinou mladé obličeje, ale pár tváří nám ještě pořád přišlo povědomých – že toho tenora hraje Corky Corcoran a u těch bicích, to je přece Louis Bellson! – kývali jsme na pozdrav, zubili se na ně, dokonce jsme i zamávali a přitom jsme se točili a klouzali po parketu, jak nás hudba vedla, a zpívali útržky napůl zapomenutých dojáků.

Blázen jsem byl

a plakal pro tebe

teď znám však oči – o něco modřejší –

teď znám však srdce – o něco vřelejší –

teď přišla řada na tebe…

Propadlí minulosti tančili jsme bez oddechu v chladu večera klokotajícího družným hovorem, střídali jsme uprostřed tance jako kdysi, vybavovali jsme si různé figury a hned je vyzkoušeli a naše děti po stranách parketu nevycházely z údivu. Bylo na nich vidět, že se za to naše mladické zaujetí, za to neskrývané dojetí tak trochu stydí. V jednu chvíli jsem šel pro Peg a vylákal ji na parket. Nezdráhala se, ale brala to jako povinnost – nudnou, nic neříkající povinnost. Ona v tohle nevěřila, s tím se nedalo nic dělat. Tak jsem ji propustil, poklepal na rameno Dalovi – hráli právě Noční blues – a vystřídal jsem.

„Víš co, Georgi,“ řekla Chris, „my jim ukážem!“ Měla na sobě šalvějové šaty z tenounké bavlny, dost krátké, aby odhalovaly její krásné nohy a dráždivá kolínka, která jsem tolik obdivoval. Jedinou ozdobou byl hluboký čtvercový výstřih a podkásnuté rukávy – jednoduchost byla Chris vždycky vlastní. Kolem její štíhlé hlavy mi přejížděly oči ostatních manželek a viděl jsem, jak po ní kloužou s tím nepatrným přihmouřením víček, které znamená jen jedno. Vyprskl jsem smíchy.

„Jsem ti pro blázny, Georgi?“

„Mně? Bože chraň…“

Ty ženy kolem jsem si pamatoval většinou jako holky, které na sebe moc nedbaly, zato teď byly vymalované jako obraz a některé už měly dokonce (jak mě uštěpačně informovala Nancy) nenápadnou plastiku obličeje. Byly tu ovšem i kdysi vyhlášené krásky z dívčích kolejí Wellesley, Bryn Mawr a ze Smithova institutu… ale vedle Chris všechna jejich krása bledla. Potvrdilo se mi, co jsem věděl už v roce 1940 – její typ krásy zůstává ničím nedotčený: napájí se ze zaníceného přitakávání životu.

„Zrovna jsem myslel na to, jak je mi teď blaze,“ řekl jsem.

„To je dobře… Ale zase si to až tak moc nezveličuj.“ Odmlčela se. „Víš, ono to není absolutně všechno –“

„No tak skoro absolutně všechno.“

Dali jsme se do smíchu, jako by to byl starý vtip, kterému rozumíme jen my dva. Na pódiu odtrhl Harry James trubku od úst, usmál se na nás, oči se mu v tlumeném světle zaleskly jako ledová plocha, a Chris k němu vyslala svůj temperamentní odzbrojující úsměv. Kousek od nás tančil Ron s Peg něco mezi twistem a foxtrotem, ani spolu, ani každý zvlášť, prostě styl, který mě pobuřoval. Chris si všimla, že je sleduju.

„To je poprvé, co ho vidím tancovat od – od promoce.“

„Už je v pořádku.“

„Ne, není. Ale snad bude. Modlím se, aby byl.“

„Já taky… z celé své duše,“ skoro jsem jí šeptal, ačkoliv vůbec nebylo třeba tlumit hlas, žestě právě kvílely ve výškách: Žena dvojí tvář mívá, jen trápení zbyde ti z ní, noční blůůůůes…

„– Neodpustil mi,“ slyšel jsem svá slova.

„Neodpustil nikomu z nás.“ Smutně se na mě usmála a pohodila hlavou, aby setřásla vlasy z čela. Číslo skončilo, zastavili jsme se a tleskali. Jako další spustil orchestr Princ mých snů.

„Georgi můj milý, nezdá se ti to zvláštní? On je pořád v našem životě. Myslím tím Rona. Jako by byl náš syn – tvůj a můj… Že to je zvláštní, viď?“

„Není,“ odpověděl jsem. „Vůbec ne. Kdyby –“

Na rameno mi dopadla ruka – jen jeden poklep, neomylně připomínající všechny taneční eskapády našeho mládí. Russ, romanticky rozevlátý – vypadal neuvěřitelně mladě. Na tom zub času nehlodá, pomyslel jsem si otráveně, asi objevil, jak ošálit hodiny: Princ všech snů.

„Dovolíš,“ obrátil se na mě, „jako za starých časů?“

„Rrračte,“ zaráčkoval jsem po francouzsku.

„Jen jestli mi, Chris, budeš stačit.“

„To si ještě povíme!“ blýskla po něm zelenýma očima.

Odpluli sledováni mým pohledem. Russ už nekulhal, léty se to upravilo, a Chris prostě byla Chris. Začali svým parádním číslem – Lindy – a v dokonalém souladu střídali otevřené a zavřené figury. Páry kolem nich se rozestupovaly. Někdo vykřikl: „Jako tenkrát v Norumbeze!“ a další obličeje se otáčely – zardělé a tonoucí v zajetí vzpomínek. Všiml jsem si, že Terry na pódiu něco říká Jamesovi, ten kývá hlavou a naklání se k rytmice. Rytmus se změnil na rumbu, pak congu, po ní charleston – Chris s Russem to okamžitě zaregistrovali a se smíchem přecházeli z rytmu do rytmu bez nejmenších potíží. James je pak převedl na ďábelsky rychlou Sladkou černošku z Georgie, všechny žestě stály a swingování trubek se neslo parketem jako výstřely. Ron a Julie omráčeně zírali na matku. To už skoro všechny ostatní páry přestaly tančit, propukal jásot a ozývaly se výkřiky:

„Urá, urá!“

„Jako v Totemu…“

„Per – fekt – ní!“

Série skončila zběsilým vířením bicích a trubek, Chris se roztočila jako vřetánko, zelená sukně se jí obtáčela kolem stehen. Řev, který následoval, předčil dokonce i odezvu na skladbu V náladě, hranou včera večer. Instinktivně jsme se sklouzli k nim. Chris hořely tváře a byla téměř bez sebe, ale smála se.

„To byl od tebe podraz,“ volala na šklebícího se Terryho. „Já tě tam viděla.“

„Musel jsem si ověřit, jestli ještě umíte trsat.“

„Za takový výkon by nám mohli dát aspoň miniaturu Johna Harvarda,“ hlásil se Russ. „Anebo zlatou rybku.“ Pod opálením byl bledý a kapesníkem si otíral tváře.

„Já měl jednu chvíli strach, aby z toho nebyl infarkt,“ podotkl Dal.

Russ se hlučně rozesmál: „Jistě je tady někde po ruce Mel, ne? Nakonec by to byla krásná smrt. Ty sis to dokonce vždycky přál.“

„Pořád si to přeju.“

Tenhle blok nás uvedl do varu: volali jsme po dalších a dalších starých šlágrech, které se nám matně vynořovaly v paměti. Chris byla obléhaná ze všech stran, kdekdo si s ní chtěl zatančit. Tváře jí žhnuly sytě meruňkovým ruměncem a hlavu zakláněla štěstím. Znova pro ni přišel Russ a pak ještě jednou na rumbu, její pružné tělo s přirozenou lehkostí klouzalo pod jeho zdviženou paží v záři rozvěšených lampiónů. Dal je sledoval pohledem, oči zúžené na pouhé štěrbinky.

„Tak vida, naše Chris je zas jednou ve svým živlu.“

„Co naděláš,“ řekl Terry, „musíš si přiznat, že tamhle jí nikdy nemůžeš stačit.“

Dal se obrátil a chvilku si Gilligana měřil. „Máš pravdu, Kafře. Nemůžu.“ Volným krokem se odklátil k baru, zarytý jako jezevec.

Tou dobou bylo už na parketu nabito. Tančil jsem s Marge a s Mai Sung a pak s Nancy. V jednu chvíli jsem zahlédl Rona s Peg, oči měli zavřené, drželi se v těsném objetí téměř na místě a mně se najednou stáhlo hrdlo bezedným smutkem, na jehož dno jsem ostatně ani dohlédnout nechtěl.

Ten refrén znám,

pořád ho v hlavě mám,

když na šampaňské vzpomínám –

Připíjím snu, jímž bylas ty…

Nakonec jsme se uřícení s halasem našlapali do Císařovny – celkem devět! ohlásil Terry vítězoslavně nový rekord – a vraceli se zpátky do Cambridge vlahou nocí po severním pobřeží, zpívali jsme Schody ke hvězdám, Skřivánka, Sentimentální cestu a nakonec samozřejmě Hvězdný prach. Chrisin příjemný čistý alt jako vždy vynikal nad naším rozkolísaným sborem. A najednou neexistovalo těch devětadvacet let, neexistovala žádná druhá světová válka, žádný Joe McCarthy, žádná Zátoka sviní, žádný atentát ani žádný Vietnam, žádné rány, zhoubné vichřice ani ztráty. Himelhergotkrucinál – kroutil Dal nevěřícně hlavou, jako by to bylo včera…

Jenže každá legrace něco stojí a nám byl účet předložen v klubu Ovesná kaše, který byl – světe zboř se! – hlavním stanem našeho sjezdu a v němž se oslavy rozjely v závratných obrátkách.

„Věřil bys, že vnitřek tohohle snobskýho hnízda vidím dnes poprvé?“ bručel Dal při pohledu na Congera, který se tu pohyboval (a jistě tu taky byl) jako doma.

„Co vnitřek!“ navázal Mel, oči tmavé jako dva onyxy. „Já nikdy neměl ani tušení, kde to vlastně je…“

Přesně v tom okamžiku se na nás obrátil Coker Blenham se žádostí, že by se s námi potřeboval poradit ve velmi naléhavé záležitosti. Kývli jsme a on pak ještě zastavil Blazera, Spidera Hoadleyho, burzovního makléře Dalova formátu, Hallowella a Walta Fenstermachera, ředitele firmy Phoenix Electronics. Nahoře v jakémsi konferenčním salónku se Coker postavil do čela dlouhého úzkého stolu a stál tam s rukama v kapsách a břichem přetékajícím přes pásek z krokodýlí kůže, dokud jsme se všichni neposadili kolem. Původní bodrý lichometný úsměv mu zmizel z tváře a v klamně průzračných očích se objevil jakýsi neklid.

„Doufám, že jste příjemně namazaní,“ začal. „Prosáklí nostalgií a vděčností za vše, co pro vás Harvard udělal – anebo by byl udělal nebýt toho, že jste místo v jeho zdech trávili mládí na Okinawě a v Itálii. Ríkám vám to, protože jsme se dostali do svízelné situace. Velmi svízelné situace. Do slíbeného příspěvku nadaci nám chybí dvě stě tisíc dolarů.“ Odmlčel se a přejel pohledem celý stůl. „Vím, že jste všichni přispěli štědře – někteří dokonce víc než štědře – a jistě je vám známo, jak jsme vám všem vděčni. Ovšem zůstává tvrdým faktem, že v této chvíli“ – pohlédl na náramkové hodinky – „nás dělí pouhých dvaačtyřicet hodin od chvíle, kdy prezident naší nadace má vystoupit se slíbeným šekem na pódium, a naprosto upřímně řečeno, já se hrozím pomyšlení, že by musel říct – kdybyste věděli, co se nasháněl a na staral – hrozím se, že by musel říct: ‚Je mi hrozně líto, pane rektore, ročník 1944 nedokázal splnit svůj slib, prostě se nám to někde zadrhlo. Měli jsme velké oči.‘ – Pomyšlení, že tohle vypustí z úst, prostě nemůžu snést. Proto taky jsem vás sem svolal – vy jste jediní, kdo nás může zachránit. Jestli to nezatáhnete, tak se vezem.“

Následovala další pauza, tentokrát delší. Dole orchestr právě dohrál Chattanooga Choo-Choo a bylo slyšet výkřiky: „O-pako-vat!“

„Počkej, Coku, jak to myslíš?“ ozval jsem se. „Já jsem prachobyčejnej redaktor – ani mi není jasný, co vlastně dělám v téhle vznešené společnosti. Já už jsem dal všechno, co mám, kromě své nesmrtelné duše a hypotéky na baráku.“

„Nechceme od tebe peníze, Virdone. Nevzali bychom je, ani kdybys nám je dával,“ Coker Blenham se na mě ukázkově zubil a mně začalo svítat, proč se tolik známých firem snaží Cokera získat. „Tebe jsem si sem přivedl jako svědomí a inspiraci.“ Otočil se k ostatním, a to už se neusmíval. „Sdělím vám jistou informaci, abyste měli o čem přemýšlet. Tady George přispěl nadaci ze všech nejvíc.“ S nehnutou tváří čelil všeobecnému překvapení. „Je to tak. Dal nejvíc počítáno v poměru k jeho příjmu. Vím téměř na cent, kolik kdo z vás vydělává – vzal jsem si za své všechny příjmy zjistit a vy mi to promiňte nebo mě za to zatraťte, jak libo.“ Předklonil se nad stůl, jeho kulatý úslužný obličej najednou zpřísněl. „Vy leckterý vyděláte za rok víc než George za celý život – přitom on den za dnem vysedává v zatuchlé kanceláři na Marlborough Street a po nocích dává dohromady učebnice, aby se vaši rozjívení haranti měli z čeho učit… a tenhle George vám musí dát lekci! On ví, co pro něho Harvard znamenal. A víte to i vy, přátelé – a přitom si tu klidně sedíte, když pověst absolventů ročníku 1944 je v sázce…“

V tu chvíli šikovně přešaltoval z plísnění na lichotky. „Podívejte, hoši, dost na tom, že nemůžeme vyrovnat dar absolventůroku 1943 – ovšem tam polovička těch všiváků jsou milionáři čtvrté generace, to já všechno vím. Vy aspoň dáváte z toho, nač jste se zmohli sami. Vím taky, že jste naježení kvůli těm studentským bouřím, slyším o tom mluvit, co jste se sjeli. Někteří z vás mají dojem, že se Harvard hemží zakuklenými bolševiky, že na harvardském nádvoří se pálí knihy, na schodech do Widenerovy knihovny pořádají sexuální orgie. To je samozřejmě naprostá blbost a vy to víte stejně dobře jako já. Těm aktivistům za chvíli dojde dech, odejdou, jak přišli, a co přetrvá, je – Harvard. Ano, Harvard. To je jisté.“

Jako na smluvené znamení spustil orchestr zeswingovanou verzi Zimní nálady, která nikdy nesměla chybět v repertoáru hraném mezi poločasy na fotbalovém stadiónu. Coker se rozesmál jako první a řekl: „Tam dole nás má určitě někdo rád.“ Rozevřel dlaně. „Podívejte se – je to jednou, jedinkrát a výjimečně, co vás za celý bídný život Harvard žádá, abyste jej podpořili při našem pětadvacátém výročí. Tak hoši, Walte, Spidere, Dale – moc vás prosím. Nenechte nás v takové chvíli na holičkách.“

Opět nastala krátká pauza – pak se Dal zvrátil do opěradla židle a řekl: „Dobrá, jsem pro.“ Podíval se přímo proti sobě přes stůl. „Curriere? Co tomu říkáš? Budu s tebou držet krok.“ Zazubil se. „Ty jsi tvrdíval, že ti dlužím kartón nejlepší whisky – ale já mám pocit, že ho spíš ty dlužíš mně.“

Russ si ho přísně změřil. „No, nějakou možná,“ zasmál se nejapně.

„Správně. Ročník 1940. To byl dobrý rok…“ Dal pokyvoval hlavou, oči přibité, na Russovi. „Přidám padesát – k uctění památky Jean-Jeana a Rhina. Připojíš se?“

„… Padesát tisíc,“ blekotal Russ. „Proboha, Dalrymple, ty si děláš blázny –“

„Samozřejmě jen pokud sdílíš mé přesvědčení, že si to ti dva zaslouží.“

Jejich oči se střetly. V místnosti bylo naprosté ticho. Při pohledu na ně jsem si uvědomil, že jejich rivalita nepatří minulosti. Podíval jsem se na Blenhama: stál jako socha, úmyslně nechal ticho narůstat, aby se zvýšil nátlak.

Russ se ozval staženým hrdlem: „Dobrá, jedu s tebou.“

„Výborně!“ vykřikl Coker. „Jako za mlada!“

„Ale já to nemůžu složit okamžitě, prostě vytáhnout z kapsy – můžu se zavázat…“

„To mi úplně stačí,“ Blenham už zase překypoval nadšením a srdečností. „Tak, pánové, kdo z vás se připojí?“

„Blazere,“ protahoval Dal, podivně deprimovaný tím soubojem. „Ty jsi přece znal Rhina stejně dobře jako my. Až na Mela.“

Blessingham obrátil oči v sloup. „O. K. Napiš si mě na deset. Nemůžu přece tady vedle Virdona vypadat jako držgrešle.“

Licitace pokračovala. Chvíli se ještě handrkovali, pak se Dal unaveně protáhl a řekl: „Sakra, maříme tu čas – o všechno dole přijdem. Nedělej fóry, Walte,“ obrátil se na Fenstermachera, „nepřešlapuj kolem, ukaž nám, že taky umíš pustit chlup z toho, co naděláš na tý zasraný elektronice.“ Ledovým pohledem přejel celý stůl. „Cokere, bereme to na sebe – já s Waltem. Dorovnáme ti zbytek.“

Při odchodu z toho konferenčního salónku jsem si všiml, že Russ, bez sebe vzteky, propaluje pohledem Dalovu širokou opálenou šíji.

6.

„Prosím tě, tihle kluci nechtějí o podobných věcech ani slyšet,“ říkal Russ bez hořkosti Ingrid. „Obětovat se a pro patria mori. A mají pravdu, úplnou pravdu. Všechna ta hesla dávno vyčpěla.“

Povalovali jsme se v různých stadiích a podobách vyčerpání v kolejním apartmá Dalrymplových – shodou okolností v těsné blízkosti okna, z něhož jedné temné noci Dal spouštěl na laně z prostěradel dívku jménem Sue Trumbullová do třiceti centimetrů čerstvě napadaného sněhu. Oslavy našeho výročí v Kaši jsme zapíchli, ale Dal nás pozval ještě před spaním na skleničku. Děti si společně vyrazily zatancovat a pár se jich vrátilo taky sem a my jsme najednou nevěděli, jak se na ně máme tvářit: generační rozdíl nám v té pozdní hodině připadal větší než jindy – asi nám začínala lézt na nervy jejich nevyčerpatelná energie. Někdy si říkám, že polovina malérů vzniká na světě proto, že si lidi nejdou včas lehnout.

„Škoda žes tu nebyl včera na sympoziích,“ obrátil se Dal nečekaně na Russe. „Byl by z tebe na beton hrdina.“

„Podívej, Dalrymple, řeknu ti jednu věc – kdybych byl v jeho věku,“ ukázal na Jeffa, syna Mela Strassera, „šel bych s nima, zaútočil bych na rektorát v první řadě.“

Dal si ho chvíli pozorně měřil. „Máš pravdu. Jak tě znám, ty bys to udělal.“

„Prosím vás,“ zapřísahala je Chris, „nechte už politiku politikou.“

„Proč, prosím tě ?“

„Není pro to vhodné místo ani čas.“

„Proč ne? Teď nebo jindy.“ Russ se rozvaloval v křesle, jedna ruka mu visela přes opěradlo, chvilku si Dala pozorně prohlížel, na rtech sotva znatelný úsměv. „Víš, proč tě ta věc tak žere, Čínskej? Víš proč? Protože ta mládež veřejně vyprala všechno špinavý prádlo a rozvěsila ho sušit po plotech. A ty jsi nechtěl, aby se to dostalo na veřejnost, nemám pravdu?“

„Dej s tím pokoj, Curriere! Ty kluci vtrhli dovnitř jako v nějaký kovbojce, ukradli důvěrný dokumenty a spálili je. Chovali se jako banda kriminálníků a ty z nich chceš dělat Emila Zolu.“

„Takže podle tebe se mají nechat nahnat do války, která se hodí tvýmu byznysu, a tam se dát podřezat jako ovce beze slova protestu? Tak si to představuješ?“

„Proboha tě prosím, Curriere!“

„Dale…“ zasáhla Chris ostře, jenže Dal se cítil napadený a nehodlal si to nechat líbit. Tanec zdaleka nebyl u konce.

„Podívej,“ ozval se ochraptěle, hlasem zastřeným alkoholem a nevyspáním, „naše válka taky nebyla žádná procházka všichni jsme museli dělat věci, na který jsme neměli žaludek. Ale byli jsme natolik vyspělí, že jsme všechno dokázali vidět v širších souvislostech. Věděli jsme, kdo je náš nepřítel…“

„Tohle my teda říct nemůžem, pane Dalrymple,“ ozval se tiše Jeff Strasser. „My to nevíme tak jistě.“ Rozhlédl se po místnosti, zaražený houstnoucím tichem, ale přesto rozhodnutý pokračovat. „Už jsem se snažil vysvětlit to tátovi – vaše generace nebila hlavou o mříže, nikdy jste si nekladli otázky po smyslu věcí. My to ale děláme.“

„Nesmysl – měli jsme plnou hlavu problémů, krizí počínaje, přes opatření k oživení průmyslu až po zákon o dodávkách vojenského materiálu… Do války jsme se taky nehnali – zeptej se George nebo Terryho.“ Dal si postrkoval na nose brýle. „Proč z nás děláte takový nemyslící zrůdy? Třeba tomu nebudete věřit, ale my si kdysi lámali hlavu se světem stejně jako vy dnes. Mysleli jsme, že…“

„To teda ne!“ Otočil jsem se po hlase spolu s ostatními. Ron vyskočil, obličej zsinalý a stažený napětím. „Jak by to šlo dohromady s tím vaším ukázkovým světem? Vy jste nám přece vtloukali do hlavy, že Amerika má pro každého otevřenou dlaň, a zakrývali jste ten druhý svět, ten skutečný – který jste nechtěn vidět! Přitom jste dobře věděli, že existuje – smrdutá černá žumpa…“

„Už toho bylo dost, Rone!“ vyjel na něho Dal. „Necháme toho!“

„Nech ho mluvit,“ přerušil ho Russ. „Tohle není žádná pitomá gremiálka, Dalrymple. O co jde? Máš strach, aby neřek něco, co nechceš slyšet?“

„Moc vyžaduje odpovědnost,“ pokračoval Dal rozhodným, i když trochu křečoivitým tónem, máchal rukou ve vzduchu a snažil se nebrat Russe na vědomí, „svět obchodu vyžaduje dodržování závazků, často velice obtížné rozhodování, zkrátka není to…“

„A co vaše samolibost a vaše předvádění, fandíte především sobě,“ přešel do protiútoku Ron. „Nevzdali byste se toho za nic na světě, to nemůžeš popřít! A za tučné zisky se kupuje napalm.“

„Rone,“ ozvala se Chris očividně v rozpacích, „tohle je trochu moc, víš dobře, že se otec nikdy ničeho takového neúčastnil – že věnuje značné sumy na –“

„To vím!“ Zkřivil rty pohrdáním. „Sladký nátěr na hořkou pilulku. Nikdy jste si nic vážně nepřipouštěli – zajímali jste se jen o moc a o peníze, všechno ostatní mohlo jít k čertu! Co je vám po tom, jak se zatočí s pár set tisíci radikálních výrostků hlavně když stará mašinérie jede jako po másle!“

Nevěděl jsem, kam se podívat, co dělat. Kradmo jsem pohlédl na Peg a naše oči se setkaly: z jejích čišelo jasné, neochvějnéa chladné odsouzení. Byl to pro mě šok navzdory všemu, s čím už jsem se vyrovnal a co jsem o tom věděl. Snažil jsem se přes to přenést, ale nedokázal jsem to. Naše děti pro nás byly vším a přitom jsme je zklamali – to bylo nad slunce jasnější. Kupovali jsme jim módní hračky, televizory, posílali je do drahých škol a brali s sebou na prázdniny do Evropy nebo na ostrovy v Pacifiku a přesto se nám všechno nějak zvrtlo. Chtěli jsme být především dobří rodiče – a tady to máme, zklamali jsme právě v tom. Zoufale jsme lpěli na jejich lásce a děti nám lásku odmítly – protože k nám ztratily úctu. Bylo to opravdu tím? Hleděli jsme na ně tupě, chycení v pasti vlastního strachu.

„Rone, to není od tebe fair,“ koktal Dal, „– proboha, já tě přece do Vietnamu neposlal…“

„Ne? Když ne ty, kdo tedy? Prachy – pořád tvrdíš, že prachy znamenají skutečnou moc – kapitál že udává tón, tak co! Proč jste to připustili, proč se svět rozdělil a kam se člověk podívá, všude boj, Bože můj, na kolika místech se bojuje…! Tys přece měl moc, tak proč jsi ve všem ustupoval?“ křičel Ron a na muka zračící se v jeho obličeji byl nesnesitelný pohled. „Zaprodali jste nás, všechny jste nás tam nahnali, protože jste nemohli přestat lhát, nedokázali jste se podívat pravdě do očí, jak na tom jste…“

Opět nastalo ticho. Opatrně jsem se podíval po Dalovi. Za nic na světě jsem nedokázal říct, kdo se tváří bolestněji, jestli on, nebo Ron.

„Rone,“ promluvila Chris tichým, vyrovnaným hlasem, „Rone, nemáš právo takhle mluvit s otcem. Okamžitě se mu omluv, slyšíš mě?“

„Ne, mami,“ najednou měl oči plné slz. „Za cokoli jiného se omluvím, ale za tohle ne. Nikdy.“

Otočil se a odešel. Peg vstala a šla za ním, pak Jeff s Julií a nakonec dcera Blassinghamových.

Nancy volala: „Peg!“

„Nech ji být,“ zarazil jsem ji.

„Je tak pozdě…“

„No a co.“

Místností proběhl nepatrný pohyb. Dal se tvářil strnule, jako by ho někdo praštil do spánku, u nosních dírek mu jako dřív naskočily bílé skvrny, ale nebyl to signál bojovnosti. Ta z něho dočista vyprchala. Na opačném konci pokoje Russ pořád ještě zabořený v obrovském křesle donekonečna otáčel pečetním prstenem – a v obličeji měl ten svůj dychtivý výraz. Chris je pozorovala oba a v očích se jí třpytily slzy. Frank Sinatra zpíval na desce Buď všechno, nebo nic.

Nancy mě zburcovala před pátou druhý den – totiž ještě ten den – ráno. Do postele jsem padl kolem třetí, v ústech jsem měl vyprahlo a hlava mi třeštila. Vztekle jsem na ni vyjel, jestli se náhodou nezbláznila, anebo jestli zas jen chce otravovat.

„Georgi, ještě se nevrátila. Vůbec ještě nepřišla a už je světlo!“

„Využila příležitosti, to je všechno!“

„Nikdy to ještě neudělala – Georgi! Nespi! Slyšíš!“

„Nech toho, Nan. Peg už je dost velká.“

„Georgi, já nemůžu spát! Bůhví, do čeho se ty děti můžou namočit!“

Silou vůle jsem vstal, natáhl si pár svršků a sešel se schodů. Císařovna nestála na svém místě, ale s tím jsem si nedělal hlavu – Ron mě prosil, jestli si ji může půjčit, až se vrátíme, a já mu s radostí předal klíček.

Přešel jsem Memorial Drive, vydal se po nábřeží a pozoroval jsem, jak se chuchvalce ranní mlhy zvedají z cínové hladiny řeky. Bylo jasné, že bude zase krásný den a navíc pěkný pařák. Od Watertownu sem přilétalo drnčení těžkých strojů: traktory! Za chvíli jsem se obrátil a pomalu se vracel domů a s rukama na kolenou jsem se posadil na schůdky před vchodem. Asi za deset minut přihrčela Císařovna plná mládeže. Mluvili jeden přes druhého, smáli se a dělali si ze sebe blázny. Pak postupně vystoupili – vypadalo to, jako když se rozplétá hadí hnízdo – slastně se protahovali a předli blahem. Až na ty kytary, džínsy a záplavu dlouhých vlasů vypadali skoro stejně jako tenkrát my. Sandra Strasserová měla na sobě kraťounké purpurové tričko s nápisem Hledám prostou lásku. Tiše se loučili, padala silná slova a všelijaké nesmysly – byli stejně veselí, jako když my jsme prováděli něco zakázaného. Pak se najednou ke mně natočil hoch, kterého jsem neznal, na jeho tričku jsem uviděl zaťatou pěst revolucionářů a kolem ní nápis: VÁLKA JE PRIMA KŠEFT – INVESTUJTE VLASTNÍHO SYNA a cítil jsem, jak mi tuhne tvář.

Ron zvedal něco z podlahy pod sedadlem, Peg se k němu vrhla a on ji vzal za ruku takovým samozřejmým vřelým gestem. Ona mu něco říkala, pak zvedla tvář k jeho, jako by se dívala do zrcadla, a nakonec se políbili. Něco jí zašeptal, ona kývla a něžně mu rukou přejížděla po hrudi. Vtom si mě všimla, ale místo aby nervózně ucukla, klidně se na mě usmála svým upřímným vyronaným způsobem. Vstal jsem a připadal jsem si starý a k mčemu.

„Tak co,“ ozval jsem se, ale hlas mi skřípal, „jak jste si zařádili?“

„Dobrý den, pane Virdone,“ řekl Ron. „Dík za Císařovnu.“ Pak se obrátil k Peg. „Půjdeš se mnou na oběd?“

„Bezva.“

Odklátil se ke schodišti.

„Tati,“ řekla mi Peg, „to byla nádhera! Jeli jsme k moři, Jeff tam zná takový príma místo, útes a pod ním pláž. Zpívali jsme a pozorovali východ slunce, bylo jako obrovskej pomeranč – v životě mě nenapadlo, že je tak veliký. Myslím, když zrovna vychází.“

„No, to je,“ připustil jsem. „Mamince se nelíbí, žes byla celou noc venku.“

Podívala se mi do očí. „Já už jsem velká, tati.“

„Já to vím,“ ujistil jsem ji, „ale máma ne.“

„Bude si muset zvyknout. Pamatuješ si, co jsi řek tenkrát ve Francii u toho zámku? O tom, co je pravda a co ne, a jak sis o tom lhal do kapsy?“

„Samozřejmě že se pamatuju,“ odpověděl jsem.

„Tak víš co,“ ušklíbla se, „můžeš to mámě zopakovat.“ Šli jsme spolu nahoru po schodech a ona mě nečekaně vzala kolem pasu. „Víš, co je novýho? Já jsem se zamilovala…“

„To se podívejme,“ smál jsem se a spiklenecky na ni mrkl. „A jak jsi to poznala?“

„Nijak – prostě to vím.“

„Tak to má být,“ řekl jsem.

Horlivě přikývla. „Víš do koho – ale na to bys v životě nepřišel! Do Rona! Je to zvláštní, viď? Známe se už tolik let.“

Přitiskl jsem ji k sobě; bylo mi zvláštním způsobem hezky a zároveň smutno, srdce mi prudce poskočilo a hned zas kleslo.

Peg je ještě holčička – ale umí si jít za svým!

„Tak to chodí, ty moje malá,“ řekl jsem.

Závěrečná slavnostní večeře s tancem se konala u Copleho – podnik byl ovšem velkoryse renovován a přejmenován na Sheraton-Plaza, jen my pamětníci jsme tvrdohlavě říkali u Copleho – tam, kde jsme my týden před Pearl Harborem měli poslední univerzitní večírek u příležitosti velkého mače s Yalem a kde tehdy Russ s Kay Maddenovou dělali, že se neznají. Ron s Peg a další naše ratolesti si vyrazili na výlet, ale na nás dosud ulpíval spad z výbuchu, k němuž došlo minulý večer. Všechny nás to vyvedlo z míry.

Nikdo nikdy nevypadal v bílém smokingu líp než Russ a ten večer měl ještě kolem pasu svou kaštanovou šerpu. Už zas jím lomcovala jeho známá nerozvážnost – jako by v něm včerejší střetnutí s Dalem uvolnilo skryté pérko. U večeře nás bavil spoustou historek – poslední o tom, jak kdesi na Sahaře, sledován ostřížím zrakem beduínského náčelníka, musel jíst kozu i s chlupama.

„Neměl jsi strach, že bude po tobě?“ zeptala se Chris. Vypadala fantasticky v modelu od Liz Paynové, matně bílé hedvábné říze, důmyslně překřížené na ňadrech a pak v plynulých záhybech nařasené v klasické řecké linii. Paže měla nahé. Jediný šperk, který měla na sobě, byly malinké zlaté náušnice ve tvaru ústřicové lastury, které Dal objednal speciálně pro ni.

„Nemoh jsem si to dovolit,“ odpověděl Russ. „Ucuknout by znamenalo smrtelnou urážku – byli by nás zřejmě na místě povraždili a upekli, jako tu kozu.“

„A to se pak myslím ještě sluší slastně zakrkat,“ dal se slyšet Dal. Byl ten večer mlčenlivý, skoro zasmušlilý a neustále nervózně potrhával krkem v límečku košile.

„No tak, Dale!“ okřikla ho Nancy.

„Takový je život v poušti. Čím hlasitěji říháš, tím větší kompliment pro kuchaře.“

„Šlo ti to říhání, Russi?“ zeptala se Chris. Připadala mi nepřirozeně rozjařená, skoro agresívní: jednou rukou si pořád sahala na hrdlo.

Zavrtěl hlavou. „Moc ne. Já dával hlavně pozor, abych se nedíval, co jím.“

Smáli jsme se, ale nešlo nám to od srdce. Při takovýchhle setkáních je vždycky potíž v tom, že každá minuta je předem naplánovaná a program bývá přecpaný. Nikdo nemá možnost si sednout a v klidu něco promyslet, nebo uvolnit napjaté nervy. Všichni se oddávají čirým emocím – nostalgii, ctižádosti, zahořklosti, lítosti – a čiré emoce v sobě nemají gyroskop: vznášejí se a hned zas prudce klesají jako špatně vyvážený drak a dříve či později nutně ztroskotají na nějaké větvi. Byli jsme hrozně unavení a pili jsme přes míru, tančili jsme do úpadu s cizími manželkami anebo se potlakovali kolem a zapřádali srdečné hovory s muži, na kterých nám prakticky nezáleželo. Dokonce i na Harrym Jamesovi byla znát únava – pozoroval nás od svého kapelnického pultu a hlavou mu nejspíš táhly vzpomínky na všechny generace studentů, kterým hrál, na zaniklé kapely a noci slávy, na mladé muže, zabité ve válkách, které ve své době vypadaly tak důležité…

Večer ubíhal svým tempem, ale žádná velká pohoda to nebyla. V jistém okamžiku jsem se octl s Dalem u baru a na půl ucha jsme poslouchali vyprávění Chida Bierce, jak se snaží ve svém klubu rozjet šachový turnaj. Uhnul jsem očima a můj pohled padl rovnou na tupou tvář Congera, připomínající zmrzlý pudink. Nereagoval jsem, zato Conger na nás začal horlivě kývat v předstírané bodrosti.

„Stará láska nerezaví,“ utrousil a nepřítomně se rozhlédl. „Ty jsi mi nějak liberální, Dalrymple.“ „Ačkoliv dneska se můžeme nadít lecčehos. Vlastně všeho.“ Ústa připomínající hubu tresky měl korektně stažená, ale záblesk škodolibé radosti v očích se nedal zakrýt. „Myslíš, že se vrátí?“

„Co to žvaníš, Congere?“ obořil jsem se na něj.

„No přece Currier a nezdolná Chris Dalrymplová. Už je to hezky dlouho, co spolu odjeli ve tvojí muzeální kraksně. Vy jste si toho nevšimli?“ Chtěl pokračovat, ale výraz mého obličeje ho zřejmě odradil. Pokrčil rameny a ztratil se v davu.

„To myslel Císařovnu?“ zeptal se Dal. „Že by někam odjeli v Císařovně?“ Chvilku na mě nepřítomně koukal, pak mu ztvrdly rysy. „Co se vlastně děje? Co to má znamenat, Rado?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděl jsem. „Řekl si o klíček – tvrdil, že se chce projet. Naposled. Nevěděl jsem, že…“

Znova si mě dlouze a tvrdě změřil a pak se prudce obrátil k baru, zády ke mně.

Tím definitivně skončila slavnostní nálada, pokud vůbec ještě nějaká ten večer byla. Nějaký čas jsme se bezcílně potulovali po sále, ale ti dva se nevraceli a zřejmě neměli v úmyslu hned tak přijet. Dal mezitím prakticky přirostl k baru. Snažil jsem se ho nenápadně odlákat a nakonec se mi podařilo posadit ho do jednoho z najatých autobusů a společně jsme se vrátili do Cambridge. Ostatním jsem samozřejmě musel vysvětlit, že Císařovnu si ode mě vypůjčil Russ, a jelikož taky Chris zmizela, každý už si sám spočítal, jak to asi je. Nancy začala být protivná a měla kousavé poznámky, musel jsem se držet, abych nevybuchl. Dal nepromluvil slovo. Do apartmá Dalrymplových jsme vešli požárním vchodem. Utěšoval jsem se nepravděpodobnou nadějí, že by tam mohli být, ale samozřejmě po nich nikde ani stopy. Dal chvíli nepřítomně koukal do krbu a pak odešel do haly. Slyšel jsem prásknout dveře a vyběhl jsem za ním.

„Kam jdeš?“ volala Nancy.

„Budu mu chvíli dělat společnost.“

„Georgi, prosím tě…“ Tvářila se přesně napůl: vítězoslavně a otráveně. „S tím už nic nesvedeš, copak to nechápeš? Už je pozdě.“

Vrátil jsem se až k ní. „Nan, Dal mi pomáhal v nejhorší den mého života. Jestli bude chtít, abych zůstal s ním, tak to udělám.“

Doběhl jsem ho venku u vysoké brány z tepaných mříží. Otočil se, když viděl, že jsem to já, netečně počkal, až k němu dojdu, a pak jsme vyrazili spolu. Mlčky jsme šli po nábřeží, řeka se ve světle pouličních lamp leskla jako inkoust. Uprostřed mostu se Dal zastavil, opřel se o zábradlí a hleděl po proudu. Na travnatém břehu byla rozložená skupinka mladých lidí, popíjeli pivo a tranzistor jim k tomu hrál tu krásnou písničku od Beatles Jahodová pole.

„Může se srdce starýho plešatýho absolventa Harvardu zaradovat na setkání po pětadvaceti letech?“ zeptal se falešně vemlouvavým hlasem, jaký mívají rozhlasoví hlasatelé. „Zajeďte si do břečťanem zarostlé Cambridge a přesvědčte se sami. Jestli k tomu máte odvahu… Podívej se na mě,“ ozval se zčistajasna. Hlas měl rozměklý, ale opilý nebyl. „No, dělej. Jen se dobře podívej. Tobě se zdá, že máš před sebou starýho potrhlýho kolejáka nebo podnikatele, co se vrh na sdělovací prostředky a umělý hmoty, ale to jsi vedle jak ta jedle. Máš před sebou lumpa. No, je to tak, lumpa, Rado. Je to přece krásný, požírat mladou bezradnou generaci z tácu z válcovaný oceli. A s napalmovou omáčkou.“

„S tím si nelam hlavu,“ uklidňoval jsem ho. Oddychl jsem si, že chce mluvit a že mu leží v žaludku Ron. „Za to nemůžeš, to je vina systému. Ron ví, že jsi ze všech nejlepší. Potřebujou si nějak ulevit – a Ron to dělá mimořádně hlučně. Copak jsi zapomněl, jak jsme remcali a na všechno nadávali, když jsme se v šestačtyřicátým vrátili? Teď jsme se sami stali symbolem, to je všechno.“

„Máš pravdu, všechno je symbol.“ Chvíli mlčel, poslouchal, jak se mládež baví a do toho řve malé rádio. „Ale takhle si na mě vyjet, obvinit mě… a ta nenávist, co měl přitom v očích! Všiml sis, Rado? Řekni! Ta nenávist…“ Popadl mě za ruku a pevně sevřel. „Je to opravdu moje vina, Georgi? Myslíš, že má pravdu?“

„Ale co blbneš… trochu jsme vinni všichni, to ano…“ Chtěl jsem říct, co Dal potřeboval slyšet, ale bylo mi jasné, že to nedokážu. „My tu hnusnou svinskou válku přece nezačali – jen jsme se měli víc snažit, aby skončila.“

„Já vím.“ Dal znova vykročil. „Ale stejně, pustil se do mě přede všemi…“

„To z něj prostě vyletělo,“ uklidňoval jsem ho a v duchu jsem si říkal, proč já radši nejsem doma v posteli, proč jsme se museli po pětadvaceti létech scházet, proč vůbec existuje nějaký Harvard a Boston. „Vřelo to v něm a včera to prostě nezvládl, to je to celé.“

„Kdyby se viděl, jak mlátil kolem sebe hlava nehlava, Rado!“

„Máš pravdu – mluví bez rozmyslu, to dělal odjakživa. To je ta italská…“

Slova mi zmrzla na rtech. Začal jsem mrkat zděšením, co jsem to řekl, a nevěřil svým uším, že jsem ta slova vůbec dokázal vypustit z úst. Ale stalo se. Určitě se stalo. Kriste Ježíši! Hrůzou jsem byl bez sebe. Opatrně jsem se podíval po Dalovi. Tvářil se naprosto neproniknutelně. Obvyklé bílé skvrny u nosních dírek se neobjevily. Všiml jsem si jen, že mu cuká lícní sval.

„Já vím,“ řekl tiše.

„Bože, já už sám nevím, co mluvím. Nasával jsem tak důkladně, že jsem z toho zpitomělej.“

„Snažil jsem se s ním zacházet jako vlastní otec,“ pokračoval, jako by vůbec nevnímal, co jsem řekl. „Na mou duši. Jako by byl můj. Snažil jsem se ho leccos naučit, vyslechnout jeho problémy, probíral jsem s ním všechny potíže, však víš. Jestli jsem něco zanedbal, tak jsem to prostě neuměl, ne že bych si to ulehčoval.“

„…Tak ty to víš,“ na víc jsem se nezmohl.

„Dávno. Chris mi to řekla. Jenže já už to věděl dávno před tím. Přece sakra nejsem slepej.“ Znova se ošil v tuhém límečku. „Mně to nevadilo. Chtěl jsem Chris – nic jiného, nic jiného jsem nikdy tolik nechtěl. Nelžu ti, Rado. Kromě ní mi nikdy na ničem nezáleželo…“ Oči se mu leskly odrazem automobilových reflektorů. „Byla pro mě jediná, jenom ona, byla pro mě vším –“

Najednou prudce odbočil ze silnice na jezdeckou stezku ve doucí kolem loděnice. Šel jsem mlčky vedle něho, proklínal jsem se za to uřeknutí, a přitom jsem byl vlastně rád: zbořil jsem bariéru, která mezi námi nikdy neměla být. Aspoň doufám.

„Celá ta léta,“ pokračoval tichým vyrovnaným hlasem, „jsem se jí, Rado, snažil dát všechno. Klukovi taky. Všechno, co jsem moh. Já blázen se s ní dokonce jel jednou potápět na Jamajku, protože potřebovala nějakou pitomou škebli do tý svý sbírky. Dovedeš si mě představit, jak se potápím? Celou dobu jsem byl podělanej strachy.“ Pokusil se zasmát, ale pokus nevyšel. „Jenže jí to nikdy nedošlo. Rozumíš. Nezachvělo to jejím srdcem. Měl jsem ji vždycky rád, i když jsem dobře věděl, že si ji nezasloužím.“ Ryl botami v měkké půdě na cestičce. „Ten mizera tady běhával přespoláky, viď? Bere všechno sprintem… Teď mě pustila k vodě. Tušil jsem to od začátku, že k tomu jednou dojde, co jinýho jsem moh čekat?“

„Proč by tě pouštěla k vodě,“ řekl jsem nepřesvědčivým tónem, „to by ti neudělala.“

„Já to věděl,“ vedl svou. „Vždycky mi bylo jasný, že jede po něm. Že s tím nehnu, kdybych se na hlavu stavěl. Ale aspoň jsem se snažil, panebože, ty víš jak!… Krucifix… no, co se dá dělat.“

„Moc si tě váží,“ breptal jsem. „Vím to jistě.“

„Jasně… Nejdřív kluk a teď Chris. Už je to tak dávno, a přece na něj nezapomněla… Krucifix,“ zařval nečekaně, „copak nemůže člověku nechat aspoň něco? Musí mít úplně všechno?“

Rozplakal se a ramena se mu otřásala škubavým vzlykotem. „Byla to ode mě blbost, Georgi. Naprostá blbost – myslel jsem si, když ji mám rád, když ji pořád budu mít rád a z celého srdce, že to bude stačit, že to všechno ostatní vynahradí a nějak se to srovná. Ale jak vidíš, není to pravda. Nikdy!“

Obličej měl zbrázděný utrpením a já jen stál a bezmocně na něj koukal. Tak on to celá ta léta věděl! Žil s tím tolik let. Snažil se být otcem, a dobrým otcem, cizímu dítěti a miloval svou ženu. Spolehlivý ve všem všudy. To proboha taky něco znamená. Anebo ne?

Bez cíle vykročil dál. Řeka byla temná a nehybná, odraz světel plynul v její hloubce jako řada drobných prchavých měsíců. Položil jsem mu ruku na rameno.

„Podívej, Dale, nedělej předčasné závěry. Třeba to nakonec…“

Nedokončil jsem. Najednou, zčistajasna, před námi stálo auto na místě, kde auta nemají co dělat, pod stromy na kraji jezdecké stezky. Několik vteřin jsem překvapením odmítal věřit vlastním očím. Ale nedalo se nic dělat, nebylo pochyb, že to je Císařovna a v ní Russ a Chris – poznal jsem bílou večerní róbu i bílý smoking. Nevěděl jsem, co mám dělat. Snažil jsem se Dala odvléct pryč, k řece, ale pozdě – všiml si auta a zastavil se. Z hrdla se mu vydral tichý neartikulovaný zvuk. Pak se obrátil na podpatku a kráčel zpátky k mostu.

Ale to už si nás všimla Chris – otevřela dveře a rychle vystoupila.

„Dale,“ zavolala měkce. Viděl jsem, jak za ní vystupuje Russ na straně řidiče. „Dale? Georgi? Jste to vy?“ volala na nás.

Dal se zastavil. Setřásl mou ruku a čekal se skloněnou hlavou. Připomínal starého medvěda, poraženého a zahnaného do úzkých, který čeká na poslední výstřel.

„To je ale zvláštní náhoda!“ Její smích prořízl noční vzduch pištivým lehce nucenýn tónem. „Co tady vy dva pohledáváte? Vyjeli jsme si do Norumbegy a zrovna jsme…“

„Nic mi neříkej, nechci to slyšet,“ zarazil ji Dal skřípavě, ve tváři by se mu krve nedořezal. „Obraťme list, ano?“

Zmlkla, očima přejížděla z Dala na mě a celá se třásla náhlým rozčilením. Russ mezitím beze slova došel až k ní.

„Russ mě pozval na projížďku, zavzpomínat si chvilku na staré časy, a pak jsme…“.

„Říkal jsem, že to nechci slyšet,“ opakoval Dal, „všechno je mi jasný. Proboha, copak si myslíte, že nic nevím…“

„Dale,“ vykřikla. „Co si o nás myslíš? Copak jsi opravdu… Dale, ty ses zbláznil… Dočista zbláznil… Podívej se na mě!“

Zvedl oči a já taky. Hlavu měla zakloněnou, ňadra pod jemným bílým hedvábím se jí dmula, oči se jí blýskaly. Byla upřímně navztekaná a nesmírně krásná. „Po všech těch letech a ty nevěříš…“

„Chris…“

„Nech mě domluvit… Musím ti to říct!… Tak dobře,“ trhla sebou k Russovi, vlasy jí šlehly kolem hlavy. „Řekni mu to sám! Řekni mu, co se mezi námi dnes večer stalo! Ale všechno!“

„Chris nech…“

„Nenechám! Ty nevíš, co si máš myslet, viď? Tak se to dovíš. Řekni mu to, Russi!“

Stáli proti sobě a tvářili se nepřátelsky. Russ nakonec uhnul očima a zahleděl se na své boty.

„Ona… Chci, aby se mnou odjela do Paříže,“ vyrazil ze sebe. „Začneme nový život. Vyznal jsem jí lásku – uvědomil jsem si, že ji mám rád odjakživa a že ji potřebuju.“ Zarazil se a pro hrábl si krásné černé vlasy. „Bez váhání mě odmítla. Právě před chvílí. Nemůžu tomu uvěřit – když si vzpomenu, co všechno jsme spolu prožili, co jsme pro sebe znamenali…“

„Pokračuj,“ pobízela ho Chris nemilosrdně. „Řekla mi… že má ráda tebe.“

„To stačí,“ zarazila ho Chris. „Tak vidíš… o co sis řek, to máš… Co je s tebou, prosím tě?“ vykřikla naštvaně a tentokrát sjela pohledem i mě. „Copak jste za ty léta nic nepochopili? To bylo pořád Chris sem, Chris tam, žádný večírek nemůže začít bez naší Chris. Všichni jste si ze mě dělali maskota – zamkli jste mě do své minulosti. Dali jste si mě do vitríny s nápisem 1940. Ale s tím je konec! Nejsem ani maskot, ani vestálka, která udržuje věčný oheň, nebo dokonce socha z Luxemburských zahrad… copak vám nestačím já, já sama, místo těch vašich pitomejch romantickejch představ! Jsem ženská z masa a krve, která udělala spoustu chyb a taky si je odpykala – prostě jsem vám utekla z té vaší vitríny… a dělala jsem i jiné věci než jen sepisovala škeble a vychovávala děti. Já se taky měním, dospěla jsem – a vy máte nejvyšší čas, abyste to udělali taky!

Russe mám samozřejmě ráda,“ obrátila se na Dala, „toho starého Russe budu mít vždycky ráda, něco ve mně určitě. Měla jsem taky slabost pro tu holku, kterou jsem tehdy byla, tu, co pobíhala po pláži a pouštěla draky. Jenže z toho už jsem dávno vyrostla, tak to na světě chodí…“

Zavrtěla hlavou. Přivřela víčka stejně jako tenkrát před léty, když jí Mel ošetřoval ránu na čele. Zasmála se svým zvonivým smíchem a vykřikla: „Oba jste cvoci – vy pošuci z Péčka občas tu loajálnost přeháníte!

Od té doby, co jsme začínali v Quonsetu, jsme už spolu něco prožili, Dale,“ pokračovala úplně jiným tónem. „Oba jsme měli spoustu času na to, abychom dospěli – a pro oba to bylo někdy těžké. Ale přítomnost už umíme žít spolu. Ano, přítomnost! Na to nesmíš zapomínat. Starala jsem se o tebe a snažila jsem se ti pomáhat, vím, že ses div neuštval k smrti, jen aby se nám vedlo dobře a mohli jsme žít podle svých představ – a ty mi pořád nevěříš, že tě mám ráda. Jak může někdo bejt tak pitomej! Jsi přece otcem mého syna, skutečným otcem mého syna…“

Vášnivě se obrátila na Russe a mou vyděšenou hlavou blesklo, ne, to nemůže udělat, nemůže mu to teď říct, to by Dal nepřežil…

„Rona,“ vyrážela divoce, „říkal jsi mu mrňous, když jsi ještě studoval, a možná že by tě zajímalo…“

Z posledních sil se ovládla a dokončila větu: „že Dal je skvělý otec, vždycky se o něj staral, měl ho rád, rozuměl si s ním a pomáhal mu. Ten včerejší výstup nic neznamená. Na to nesmíš dát! Ron už je dospělý muž, Dale,“ pokračovala už klidně, „už se ti dokonce dokáže postavit a má vlastní názor. Ale to je i tvoje zásluha, protože ty jsi z našeho syna udělal muže. Umožnil jsi mu to. Už je taky dospělý – a tohle k tomu patří.“ Blýskla očima po Russovi. „A ty, ty jsi vyrostl z lásky i z možnosti ubližovat – zbývají ti jen tvoje hry, filmy a romantická minulost, která ve skutečnosti nikdy neexistovala.“

„Proč mě trestáš,“ vybuchl Russ, „proč se mi mstíš za to, co už je dávno pryč a za námi! Náš vztah byl tak mimořádný, Chris – takový má málokdo…“

„Ano,“ připustila rozvážně. „Bylo to tak.“ Oči jí ztmavly a měla v nich smrtelně vážný výraz. „Milovala jsem tě celou bytostí a neuměla jsem si představit, že bys mě mohl milovat jinak, vůbec mi to nepřišlo na mysl…“ Zarazila se a za chvilku pokračovala. „S láskou je to zvláštní, Russi. Připomíná mi toho mořského boha, který měnil svoji podobu pokaždé, když ho někdo uchopil…“

„Nesmysl,“ vykřikl Russ vzrušeně, „tak to není, existuje jen jediná láska a ta trvá navěky – tehdy jsem to nechápal! Ale teď…“

„Ach, Russi, proč trápíš sebe i mě.“ Naklonila svou nádhernou hlavu k rameni a chvilku si ho prohlížela s upřímným obdivem. „Ty jsi pořád ten nedospělý kluk, víš o tom? A to je chyba. Hezký, vtipný, nadaný, bohatý, z dobré rodiny… všechny sudičky ti přály. Všechny až na jednu. Nemáš v sobě schopnost myslet na druhé – třeba i za cenu vlastního utrpení. Tobě nikdy na nikom opravdu nezáleželo, viď, Russi?“

„To není pravda…“

„Ale ano, je to pravda… Vždycky jsi prosazoval své vášně,“ vyčetla mu bez škodolibosti, „a teď je to totéž.“

„To není pravda, na mou duši! Copak si myslíš, že se v sobě nevyznám? Proč mě pořád trestáš, když…“

„Kdepak,“ usmála se na něho smutně. „Občas jsem mívala chuť, ale nedokázala jsem to. A dnes už vůbec ne. Existuje určitý přírodní zákon, Russi, a ty jsi ho porušil. Zradil jsi život… Pamatuješ,“ pokračovala klidným tónem a upřeně se mu dívala do očí, jak jsi kdysi mluvil o stylu? „Myslím, že bychom se měli rozejít s trochou důstojnosti… a pokud možno ve velkém stylu.“ Odmlčela se. „To jsme si navzájem dlužní, aspoň to.“

Russ chtěl něco namítnout, ale zmohl se jen na jakýsi neartikulovaný protest. Pak se úsečně zasmál. „Máš pravdu – tahle scéna už začíná být neúnosně dlouhá, co myslíš?“ Nastavil ruce, palce kolmo k dlaním, jako by chtěl udělat rám kolem obrazu, „Závěrečný záběr číslo čtyři, středně dlouhý nájezd na Císařovnu se stadiónem v pozadí, pomalu nechat rozplynout. Co když ale v kameře celou tu dobu nebyl žádný film?“

Tentokrát se nikdo nezasmál. Naposledy se na nás podíval, pokrčil rameny a rázně vykročil k mostu Larze Andersona, smoking se mu bělal ve tmě, Stáli jsme v hloučku a dívali jsme se za ním. Dal pak vzal Chris za ruku.

„Promiň mi to, prosím tě,“ zahučel, „málem jsem tě prodal pod cenou, ale já to tak nemyslel.“

„Neměl bys nás dva podceňovat, Dale.“ Pátravě mu pohlédla do obličeje. „Ani to, co jsme spolu dokázali. Naučili jsme se spolu čelit přítomnosti. Ale nezapomínej, že to stálo dost námahy.“

Přikývl. „Víš, já měl strach. V tom je ta potíž, já se pořád bál.“

„Každý se bojí,“ řekla bezstarostně. Jen Russ odešel, měla úplně jinou náladu. „Že je to tak, Georgi?“

„Amen,“ prohlásil jsem.

„George se určitě bojí těch svých expertů. Býval to stejný romantik jako ty a Russ. Vlastně – skoro stejný, Tak nějak po svém. Ale dostal se z toho,“ Mrkla na mě a bylo jasné, že už je zase plná energie a dobré nálady. „Je z vás ze všech nejvíc dospělý,“ obrátila se na Dala. „Víš to? Jeho jste si taky strčili do vitríny – udělali jste si z něho věrného strážce minulosti, jenže on se vám vymkl.“ Volnou rukou se do mě zavěsila a přátelsky mě stiskla. „Tak a teď se vrátíme, ale musí to mít styl,“ prohlásila rozhodně.

A bylo to za námi. Tam, kde všechno začalo. Druhý den jsme se rozpačitě loučili. Už jsme si neměli co říct a všichni jsme si toho byli vědomi. Russ letěl sám do Paříže, Dalrymplovi na opačnou stranu do Chicaga, my jsme nasedli do Císařovny. Objel jsem Memorial Han a Harvardské náměstí, hodně pomalu, protože jsem věděl, že je to naposled, Pak teprve jsem vyrazil k domovu. Amanda byla unavená a protivná, Peg v sobě tajila své čerstvé city, trošku vyjukaná, ale velice pyšná. Jedině Nancy byla veselá.

„To jsme se měli!“ Žuchla sebou na sedadlo, ruce si založila za hlavu jako vždycky, když byla na vrcholu blaha. „Byla to vítaná změna pro nás pro všechny.“

„Vidíš, a ty jsi nechtěla jet,“ připomněl jsem jí.

„Já vím – nechápu, co to do mě vjelo.“

Usmála se na mě, nakrčila nos jako zajíček a pak se vážně zahleděla na opeřený baldachýn Chestnut Hillu. Byla spokojená – všechno se nakonec vyřešilo k všeobecné spokojenosti: Russ se vrátil do Evropy bez Chris, která zůstává s nemilovaným mužem, a Dal se bude muset dál užírat tím, že všechno ví. Všichni prohráli a každý se svým způsobem zničil.

Potíž byla v tom, že Nancy neznala skutečný výsledek, reálné skóre, a já jí rozhodně nehodlal vysvětlovat, jak žalostně se mýlí…

Jak se ukázalo, ještě jsme to ale za sebou neměli. Ne úplně. Ten večer, když jsme se chystali jít spát a Nancy uklouzlo: „Všiml sis Rona a Peg? Myslím, že by bylo líp, kdyby se spolu nějakou dobu nevídali. Co ty na to?“, jsem se rozhodl jí čelit.

„Myslím, že se mýlíš, Nan,“ řekl jsem klidně.

„Jak to – co tím chceš říct?“

„Nechci tím nic říkat – prostě konstatuju. Nech je být, myslím to vážně. Ať si dělají, co umějí.“

Obrátila se ke mně, „Georgi, z toho nekouká nic dobrého,“ prohlásila tónem soudce Nejvyššího soudu. „Ron je velice rozháraný.“

„To jsme všichni.“

„Nedělej, že mi nerozumíš, Od té doby, co se vrátil z Vietnamu…“

„Opravdu ti nerozumím,“ řekl jsem. „Osobně si myslím, že on se hodí k ní a ona k němu. Není to moje věc, a tak to taky zůstane: nikdo jim do jejich života nebude mluvit.“

„Georgi, sám jsi říkal…“

„Řek jsem, že jim nikdo nepoleze do soukromí,“ nenechal jsem ji domluvit. „Rozumíš? Nepřeháněj to, Nan, nezahrávej si s osudem…“

Mrkala na mě – nechápavě i vzteky, růžovou pusinku zapomněla zavřít.

„Myslím to smrtelně vážně, Nan. Ruce pryč. Jestli zjistím, že se jim do toho pokoušíš zasahovat, tak si mě nepřej.“

„Vidím,“ prohlásila po krátkém zamyšlení s křečovitým úsměvem, „že jsi v dobrém rozmaru.“

„A víš, že jo,“ ujistil jsem ji. „Docela mě to těší.“

Obrátila se k trojdílnému zrcadlu a v něm se objevil obraz její hladké pěstěné tváře. „Ještě štěstí, že se nescházíme každý rok.“

„To s tebou souhlasím,“ odpověděl jsem.

7.

Přestalo pršet a od severozápadu se začalo vyjasňovat. Na knihovně se usadil oranžový odlesk posledních paprsků slunce probleskujících mezi stromy. Pak zmizel i on a světlo rychle pohltilo nastávající šero. Z okapu u okna pracovny pravidelně odkapávala voda. Přítomnost, minulost. Ron seděl bez hnutí, dlouhé nohy natažené před sebou, prsty propletené pod bradou.

„A to je všechno,“ řekl jsem. „Víc si nepamatuju. Od téhle chvíle už je všechno na tobě.“

„V životě jsem neviděl tátu brečet,“ mumlal si pro sebe. „Ani jednou.“ Zničehonic se předklonil, vzal do ruky knihu Pláč nad vzpomínkou a nevraživě zabodl pohled do Russovy fotografie na obálce. Protáhlá hezká hlava, živé tmavé oči – klasická fotografie z ateliéru.

„Můj otec,“ ozval se bezbarvě. „Jak se to říká? Můj vlastní otec – hmmm… vlastní…“ Odhodil knížku a znova si propletl prsty. Viděl jsem na něm, jak si všechno znova obrací a rovná v hlavě a snaží se dopracovat ke konečnému názoru. „Už to mám,“ prohlásil za chvíli. „On je z těch, co se pořád něčeho bojí, že jo?“

„Jako většina lidí,“ řekl jsem.

„Jistě – jenže on se bál takovým divným způsobem. Chápete? On… to pořád něčím přehlušoval. Pořád se tvářil, jako že zažívá bůhvíjak mimořádná dobrodružství. Prostě si věci dramatizoval, místo aby je žil.“

„Nesmíš, hochu, zapomínat, že stačilo málo a všichni jsme mohli skončit úplně jinak. I Russ. Možná že o něm to platí nejvíc. Nebyl špatný, já ho znám, ale zkazil se, na Kay Maddenovou prostě nestačil. Byla pro něho příliš velké sousto.“

Ron neviděl a neslyšel – překypoval vlastními objevy: „Tak proto mu máma tenkrát ten večer o mně neřekla… Muselo to být pro ni hrozně těžké a nesla to tak dlouho! Nezasloužil si vědět, co měla všechno za sebou. A co zkusil táta. Přijít si jakoby nic a zjistit, že jsem jeho syn, to by mu dodalo… něco jako… důležitost. A to si nezasloužil.“

„Tak nějak to bylo.“

„V životě se za všechno musí platit,“ prohlásil rezolutně, jako by byl první v dějinách lidstva, kdo přišel na tuhle tvrdou, nesmlouvavou pravdu. „Maminka na to přišla – poměrně brzy. Táta taky. Ale on to zřejmě pořád ještě nechápe. Currier! Člověk se o všechno musí zasloužit. To je docela jednoduché.“

„Ale taky složité.“

„Jistě,“ ušklíbl se. „To patří k pravidlům hry. Je mi líto, že jsem na tátu tenkrát vyjel. Choval jsem se jak malej kluk!“

„Mně to připadá normální. A svým způsobem jsi měl pravdu.“

„To jo – myslel jsem to úplně vážně a nic nehodlám odvolat. Ale tak jednoduché to zas není. Víte přece, že mě táta přemlouval, abych šel ještě studovat a věnoval se oceánografii.“ „Musíš to zachránit, Rone,“ hučel do mě tím svým hurá stylem, však ho znáte, „musíš zachránit moře – je to to nejzáslužnější, co můžeš v životě udělat.“ Já mu na to odpověděl: „Krucifix, vždyť ho zaneřádili krámama z tvýho plastiku, tvoje nafta vytéká na pláže a ničí je!“ A on mi na to: „Já vím, uznávám, že jsem udělal chybu – ale teď potřebuju, abys mě z tý kaše vytáhli Co ty na to?“ Umíte si to představit – R. G. Dalrymple uznal, že udělal chybu! Sám začal o devastaci. Řekl jsem mu: „Myslíš si, že jsem Jacques Cousteau?“ Rozeřval se na mě: „To vím, že nejsi, ale moh bys to aspoň zkusit!“ Nemohl jsem si pomoct, dal jsem se do smíchu a za chvíli se začal řehtat se mnou. Něco vám povím: z táty by člověk někdy lez po stěnách, ale smysl pro humor má, to musím uznat. Založil tehdy tu společnost, co se zabývá obhospodařováním oceánů – je to pěkný kolos, bůhví kolik prachů nacpal do tý srandičky.

„Každá legrace něco stojí,“ neodolal jsem, Ron se zasmál a pak znovu zvážněl a těkal pohledem po dopisech a fotografiích rozházených všude kolem.

„Zajímalo by mě, proč jste víc neriskovali. Proč jste hráli tak opatrně a při zemi?“

Chabě a smutně jsem se usmál. „Například proto, že nás tak zkrouhl život. Z doby krize jsme se báli chudoby, děsili jsme se jí jako smrti. Viděli jsme, jak naši rodiče zahořkli, protože nevěděli kudy kam. Pak jsme se octli ve válce – v té naší – a zase jsme se báli, strašně jsme se báli, děsili jsme se smrti jako chudoby.“

„A naopak,“ zavtipkoval Ron.

„Ano – a naopak. Jestli jsme se něco naučili, tak to bylo vědomí, že člověk se většinou musí spoléhat sám na sebe. Dělalo se ve fabrice, krčili jsme se v zákopech – při takové výchově se člověk nenaučí riskovat… Snažili jsme se pak všechno dohnat, ale moc překotně a naivně. Vsadili jsme na jistotu a na rodinu.“ Povzdechl jsem si. V pokoji se mezitím setmělo. „Proto námi tolik otřáslo, když jste se na nás vrhli. Myslím vy mladí. Prožívali jsme to jako dvojnásobnou zradu – vždyť jsme všechno vsadili na vás.“

„To ale byla vaše chyba,“ prohlásil a stará zpupnost v něm opět na okamžik vzplála. „Dělali jste si na nás nároky, na které nemáte právo. Jako bychom byli úroky z vašich investic.“

„Máš pravdu.“

„Riskovat se musí… jinak to nemá cenu…“

„Samozřejmě. Pokud riskuješ na správném místě. My jsme možná podstoupili rizika až moc, jenže v něčem jiném.“ Neklidně jsem se ošil, cítil jsem, jak mi tuhnou klouby, seděli jsme už moc dlouho. „Jistěže perfektní pistolníci neskončili nejlíp, to mi nemusíš vykládat. Ale neměl bys nás, hochu, jen tak bezevšeho odepsat. Byli jsme naivní, špatně vedení, to ano – ale o něco nám šlo. Opravdu, Rone. Měli jsme v sobě žár a nadšení upřímně jsme věřili v hrdinství, ztracené pře a dokonalost – ve všechny tyhle cenné, křehké a ohrožené věci. Občas jsme za ně položili život. A za jiné, které jsme ani neuměli pojmenovat, taky…“

Předklonil jsem se a sáhl po vypínači stolní lampy. Chtěl jsem mu vidět do očí – najednou mi připadalo strašně důležité, aby prohlédl. „Když si to spočítáš, naše bilance není tak špatná: milióny nás bojovaly proti McCarthymu a co nás na to doplatilo! Zúčastnili jsme se pochodu v Selmě, spousta lidí z naší generace demonstrovala v devětašedesátém s vámi u Washingtonova pomníku… Po válce jsme pomáhali dát svět znova dohromady a postavit ho na nohy. Po naší válce, na to bys neměl zapomínat. Bohužel jsme šli na všechno moc hrrr, a proto jsme to zvorali – snažili jsme se dohnat ztracený čas. A stará generace se nám pletla pod nohy a měli jsme ji na krku jako kámen. Proto jsme takoví a proto se s námi někdy dá těžko vyjít: nás teď obviňujete za to, jaký je svět, a my jsme nikdy nebyli skutečně u moci. Snad jen těch tisíc dní vlády Jacka Kennedyho. Ale nemysli si, taky jsme se o leccos snažili. Nešlo nám jen o tancování nebo o kabriolety…“

Odmlčel jsem se. Ron měl v očích ten nepřítomný ztrápený výraz, který jsem tak dobře znal. Když na to nepřišel sám, jak mu mám takové věci vysvětlit? Zvedl jsem ze stolu úlomek staré mramorové kružby a zeptal se:

„Dokážeš se s tím vypořádat, Rone?“

Zvedl hlavu, oči na stopkách: „S čím?“

„Se ztrátou vlastní nevinnosti. Každá generace to musí prodělat, některá dřív, některá později. Každá generace to vzdá, tak či onak. Vždycky je těžké nalít si čistého vína – však to sám po znáš. Mnohem snazší je odpadnout než věcem čelit, i když třeba neúspěšně. Den za dnem. Ano, slyšíš dobře. Třeba právě přišla řada na tebe.“

„Jestli je to, jak říkáte,“ přešel do protiútoku, „tak se toho na mě právě nahrnulo víc než dost, s čím se musím vypořádat. Ale stejně je to lepší, než dělat kompromisy, nemyslíte?“

„Možná. Dokud to vydržíš… Zkrátka, musíš nám, Rone, odpustit. Všechny naše vady. Nakonec beztak přijdeš na to, že jsi stejný jako my. Pořád jste přece naše děti. Naučili jsme vás myslet, vážit a měřit – předali jsme vám všechny hodnoty, a na tom nic nezmění ani fakt, že se proti některým bouříte. To je vaše výsada, ale přesto přese všechno jste pořád naše děti. Možná že jsme vás naučili také zodpovědnosti, kdoví – někteří z nás se o to určitě snažili…

Nechtěli jsme, abyste přišli na jednu věc – vy ovšem jste na ni stejně museli jednou narazit – a to je poznání, že každý prohrává: tím se člověk stává členem lidské společnosti.“ Usmál jsem se na něho. „A ještě něco ti povím: Vy nám odpustíte náš konformismus a my vám odpustíme vaši negaci, O. K.?“

„To beru.“ Zatřepal hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit, a pak zhluboka vydechl všechen vzduch z plic. „Ani nevíte, jak se mi ulevilo, když jsem se dověděl, jak to všechno bylo. Nezlobte se, prosím vás, za to, co jsem vám řek v garáži.“

„To pusť z hlavy.“

„Člověk si připadá hrozně divně, když neví, kdo je jeho otec – jako by pořád plul a nikde neměl kotvu v pevné zemi… Ačkoli proč by na tom mělo bůhvíjak záležet… myslím, jestli se to člověk doví. Nejde přece o geny. Důležitý je, kdo vás postavil na nohy a do života.“ Ohrnul dolní ret a chvíli hleděl do tmy. „Pana Curriera je mi líto. Ale nechci s ním mít nic společného. Já považuju za otce vás,“ vyhrkl prudce a zároveň s ostychem. „Nevadí vám to? Kromě táty, samozřejmě. Snad to není tak blbej nápad?“

„Ani ne,“ připustil jsem.

„Pro vás to určitě taky nebylo snadný, těch pár posledních let.“ Narovnal se a nejistě mi pohlédl do očí. „Asi si myslíte, že jsem Peg zbytečně dlouho – no, že jsem kolem ní jen kroužil.“

„Vůbec ne,“ uklidnil jsem ho. „My jsme se ženili ukvapeně – všichni do jednoho. Možná že to byl náš kardinální omyl. Jestli ano, tak jsme za něj taky zaplatilí. Svatý Pavel tvrdí, že je lepší se oženit než se zmítat žárem, ale nikde se nezmiňuje, co má dělat ženatý muž, který plane dál.“ Odložil jsem kámen, který jsem si přivezl z Itálie. „Doufám, že vám to spolu jde i po sexuální stránce.“

Šlehl po mně pohledem a začervenal se – v životě by ho nenapadlo, že bych se mohl na něco podobného zeptat. Pak mu tvář ožila úsměvem, který zdědil po matce: „Docela jo.“

„To jsem opravdu rád,“ řekl jsem.

„Už jsme taky mluvili o tom, že se vezmeme,“ pokračoval.

„V dubnu. Napadlo nás, že bychom mohli jet na Cape a bydlet u dědečka. Měl bych místo v laboratoři ve Woods Hole, moc se mi tam líbí.“

„To ale budeš potřebovat čtyři kola,“ prohlásil jsem. Otevřel jsem pravou horní zásuvku, vyndal klíčky od Císařovny a hodil mu je. Šikovně po nich chňapl a zůstal na mě koukat.

„To ani ne, já tím nemyslel…“

„Budu rád, když ji budeš mít ty, Rone. Můžeš si ji nechat. Já si jí užil dost, ta doba už je za námi. Je tvoje.“

Usmál se na mě, zavrtěl hlavou a tvářil se rozpačitě. „Děkuju – je to senzační auťák. Bezvadnej. Ale já – doufám, že se neurazíte. Byla to vaše archa. Patří do jinejch dob a do jinýho snění. My potřebujem vlastní čtyři kola.“

„Dobrá.“ Hrozně mě to zklamalo – tak hrozně, až jsem se sám nad sebou musel pousmát. „Tak si ji aspoň občas přijď vypůjčit.“

„To určitě – moc rád.“

Vtom jsme zaslechli, jak k domu zahýbá pontiac.

„Už jsou tady,“ prohlásil Ron a ve tváři jsem mu zahlédl známé vzrušení. V tom autě přijela Peg. Cítil se volný. Jak jsme vstávali, popadl mě za ruku – rychlým, jistým stiskem. „Díky,“ řekl, „děkuju, že jste mi všechno řekl.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl jsem. „A teď mazej za Peg. Máte před sebou krásné léto.“

Slyšel jsem je z kuchyně – Amanda řičela smíchy, Nancy vydávala pokyny. Vykradl jsem se verandou ke garáži. Vzduch byl čistý a chladný, mezi potrhanými mraky vycházely hvězdy. Rozsvítil jsem si pracovní lampu. Císařovna se leskla a zářila čistotou jako spící princezna.

„Tak vidíš, holka,“ oslovil jsem ji, „vypadá to, že zůstaneš u mě. Nemají o tebe zájem, holubičko. Představ si to! Ale to nevadí. Stejně jsem si tě vždycky všímal jenom já.“ Přejel jsem rukou chromovaný rám chladiče a vzdutou křivku blatníku. „Chris měla pravdu – záleží jedině na přítomnosti. Děti jsou asi v právu, když chtějí jen to nejlepší, cos jim ze svých dob přivezla. Ale až odejdou – a to už nebude dlouho trvat –, tak si spolu občas vyjedeme, sami dva, vyrazíme do Nausetu, zavzpomínat na staré zlaté časy… A nesmíš zapomínat, že parta starých kamarádů má vždycky svoji cenu. Nakonec třeba k něčemu budou i ty naše hádky. Kdo ví? Nešlo nám jen o taneční orchestry a kabriolety, kdepak. Ale o tebe šlo, vždycky. Ty jsi byla důležitá – to si pamatuj… Vždycky ses pohybovala – jak říká Chris – s trochou důstojnosti a ve velkém stylu.“

Přetáhl jsem přes ni plachtu a vyšel jsem ven. Vítr mezitím rozehnal poslední zbytky mraků. Všechny hvězdy už vyšly, třpytily se a jiskřily v triádách jako drahokamy, v nedbalých trsech, v nekonečně proměnlivé prašné mlhovině. Hvězdy umírají bez přestání – takhle jsem to někde četl – rozzáří se a pak vyhoří na prach. Jenže tomu já asi nikdy doopravdy neuvěřím.

Ale prosím: Hvězdy. Hvězdný prach…

Obsah

I. ZÁVOD S MĚSÍCEM... 5

II. BEZ TEBE ANI KROK. 85

III. RADŠI TEĎ NIKAM NECHODÍM... 190

IV. KDE KONEC JE TĚM DNŮM... 301

V. SERENÁDA V MODRÉM... 420

Galérie

Moderních

Autorů

ANTON

MYRER

POSLEDNÍ

KABRIOLET

Z amerického originálu The Last Convertible,

 vydaného nakladatelstvím

G. P. Putnam’s Sons, New York 1978,

 přeložila Jarmila Emmerová.

Obálku, vazbu a grafickou úpravu

 navrhl Jiří Rathouský.

Vydal Odeon, nakladatelství

krásné literatury a umění, n. p,

jako svou 4505. Publikaci

v redakci krásné literatury. Praha 1987.

Odpovědná redaktorka Eva Řečinská.

Z fotosazby Impressum-Digiset

n. p. Svoboda, Praha

vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p, Brno

závod 3, Český Těšín. 35,21 AA, 35,77 VA.

605-22-846. Vydání druhé.

Náklad 100 250 výtisků.

13/34.01-005-87.

Cena váz. 36 Kčs