Jožo Nižnanský Čachtická paní díl druhý

Část první, Nedobrovolné zasnoubení

1. V Prešpurku

Průvod Alžběty Báthoryové se po události nedaleko Bašovic ubíral dál jaksi zamlkle.

Všichni cítili, že tam na té cestě, obklopené z obou stran hustým lesem, se odehrála jakási tragédie mladých srdcí. O řeč je však neoloupil soucit s mladíkem a dívkou, ale záhada, která tuhle truchlohru opřádala. Co může mít vůdce zbojníků se zemanskou dcerou?

Ticho bylo i v kočáře Alžběty Báthoryové, která k sobě tiskla Eržiku, něžně ji hladila, ale

nepromluvila ani slovo.

Byla šťastná.

Dcera jí nikdy nebyla tak blízká jako teď. Zklamaná a opuštěná se oddaně tulila k matce. Zapomněla na všechno, co mezi nimi bylo. Při svém utrpení v ní viděla jedinou oporu. A v nevraživosti vůči celému světu, zrozené z náhlé nenávisti k Andreji Drozdovi, omlouvala matku a litovala, že na ni tak zanevřela.

„Maminko,“ šeptala se slzami v očích, „jsem tak nešťastná, že bych nejradši hned umřela“ „Blázínku můj malý,“ přitiskla ji matka k sobě. Ani ona se neubránila slzám.

Ty slzy ji Eržice ještě více přiblížily.

„Maminko, řekni, že mě máš ráda!“ tiskla k ní rozpálenou hlavu.

„Mám tě ráda, Eržiko, nejraději na světě!“

Prostoupená mateřskou láskou pocítila mohutnou touhu obětovat se, odříkat si, třeba i dělat zázraky.

„Pověz, Eržiko, co mám udělat, abys byla šťastná. Není na světě nic, co bych ti mohla odepřít.“ „Nic, maminko, nic, jen ať jsme co nejrychleji pryč. Už se nechci vrátit ani do Vrbového, ani do Čachtic. Chci žít v cizím městě, mezi neznámými lidmi.“

„Práskni do koní!“ zavolala paní na kočího.

Její rozkaz hajduci i kočí uvítali, protože s obavou vzhlíželi na zamračenou oblohu, kterou co chvíli přeťal křivolaký blesk.

V piešťanském zámku už bylo všechno na nohou. Brána zůstala na uvítanou otevřena dokořán. Hajduci u ni stáli od samého poledne, aby se celé Piešťany dozvěděly, že přijede paní.

Sotva průvod vjel do dvora, za blýskání a hřmění se spustil prudký liják.

V jídelně zasedla jenom matka s dcerou, která se jídel sotva dotkla. Neříkala nic, jenom matka stále mluvila, aby ji rozptýlila. Ale všechny pokusy ztroskotaly. V Eržičině srdci hlodal už jen tichý hněv, ostří nenávisti se otupilo. Bolest ze zklamání byla tím mučivější.

V matčině ložnici ustlali i pro ni. Matka ji uložila do bílých peřin jako dítě, políbila a přikryla. Eržika si ulevila tichým pláčem. Zavřenými okenicemi doléhalo hřmění jako z nesmírné dálky, Eržika si mimoděk představovala, kde je Andrej Drozd teď, když živly běsní. V jeskyni, nebo ho pod širou oblohou bičuje vichr a déšť?

Vyčerpána posledními událostmi usnula.

Probudily ji matčiny polibky.

Otevřeným oknem padaly do ložnice dovádivé paprsky slunce. Obloha po zuřivé bouřce jásavě zmodrala. Eržika vstávala jako znovuzrozená, odpočatá, se svěžími růžovými tvářemi. Pobíhala po dvoře, brala služkám z rukou ošatky s ječmenem a plnými hrstmi rozhazovala žluťoučké zrní hejnu slepic a kohoutů. A smála se, když se do houfu připletli i drobní vrabci a závistivé slípky je zobáky vyháněly od hostiny.

To už nebylo nadurděné, tajným smutkem a vášněmi zmítané děvče. Bezstarostné mládí v ní

zvítězilo a hlásilo se o právo radovat se ze života.

Další cesta neubíhala už v tak stísněné náladě jako před Piešťanami. Eržika už neseděla v kočáře jako socha, se zájmem si prohlížela kraj, který ještě nikdy neviděla. O všechno se zajímala. Vyptávala se na jméno každé vesnice, kterou projížděli, dovídala se, kdo sídlí v nejrůznějších zámcích, a každou chvíli vystupovala z kočáru, aby přinutila hajduka slézt z koně, sedla si na něj sama a rozjela se daleko dopředu, jako by se už nemohla dočkat příjezdu do Prešpurku. V takových chvílích ji cosi pokoušelo, aby odbočila z cesty a přes hory doly, přeskakujíc i potoky, uháněla pořád dál a dál od průvodu. Do hor a lesů, kde by se mohla setkat s Andrejem Drozdem. Až se zastyděla, když se přistihla při takovém pokušení.

V té chvíli ožívala její nenávist k Andreji Drozdovi a ona prudce popíchla koně ostruhami, aby v šíleném cvalu na všechno zapomněla.

Před večerem se průvod po zastávce v Trnavě přibližoval přes Modru k Prešpurku.

Když už byli k Prešpurku blíž než k Račíšdorfu a docela jasně viděli hrdě se tyčící hrad, jeden hajduk z čela průvodu se vrátil ke kočáru paní a uctivě se ozval:

„Osměluji se připomenout hraběcí Milosti, že nám dosud neráčila vydat rozkaz, kterou bránou máme vjet do města a kam máme zabočit, před kterou budovu.“

„Kolik let jsi v mých službách?“

„Deset, Vaše hraběcí Milosti.“

„Tak už bys měl všechno vědět!“

„Vím, Vaše hraběcí Milosti, jen jsem si myslel, jestli tentokráte snad“

„Žádné snad a zmiz!“ osopila se na hajduka.

Alžběta Báthoryová, i když do Prešpurku cestovala z Čachtic a ne z Vídně, vjížděla do města vždy Vydrickou bránou. Mnozí velmoži si tuhle bránu volívali k slavnostnímu vstupu do města. Vydrická brána byla bránou královskou, tudy triumfálně vjížděli do Prešpurku při rozličných příležitostech všichni panovníci z Vídně.

Průvod obcházel vnitřní město, uzavřené čtyřmi bránami a baštami. Táhl ulicemi, obývanými většinou vinaři. Všude bylo veselo. Ve dvorech a na zápražích seděli vinaři se svými rodinami a dělníky. Jedli a pili, ale když spatřili nebo zaslechli, že před přízemními domky defiluje panský průvod, vybíhali na ulici.

Jenže vinaři, sebevědomí a hrdí prešpurští občané, i hosté těch vinařů, kteří právě měli povoleno víno čepovat, stáli se zdviženými hlavami jenom tak ze zvědavosti a ne jako obyvatelé ghetta. Bradatí, pejzatí židé s dlouhými vlasy a v umaštěných kaftanech se tlačili ke stěnám svých domů, aby na důkaz úcty zachovali co největší vzdálenost od průvodu uherské šlechtičny. Ale i tak je stihlo ponížení, za něž nemohli získat u vrchnosti satisfakci. Nejenom vysoký hodnostář, ale kterýkoli měšťan mohl židům beztrestně ublížit. Byli ve městě ti poslední, odděleni od ostatních, jako by byli prašiví. Jestliže se přece jen odváží za bílého dne do křesťanských ulic za obchodem nejnižšího druhu, vcházejí tam jako lidé nečistého svědomí, ve strachu, že je někdo napadne nenávistí a pohrdáním. A večer, sotva se začne stmívat, městský strážník hned zavírá mříže, jimiž je ghetto odříznuto od města. A stokrát běda židovi, jehož by v noci přistihli ve městě.

K pěti hajdukům vedoucím průvod se přidalo i pět dalších, kteří průvod uzavírali, a hnali se ulicí jako červená vichřice a biči zuřivě šlehali do zástupu židů.

Alžbětu Báthoryovou, která se od odjezdu z Čachtic velmi krotila a byla neobyčejně shovívavá i k služkám, pobouřil pohled na řady židů.

Obyvatelé ghetta se s vřískáním o překot řítili do dveří a zavírali je za sebou. Když už nebylo venku ani živé duše, hajduci šlehali do oken, z nichž vykukovali zvědavci.

Průvod dávno zmizel a tu se teprve židé opatrně kradli do synagógy a tam si naříkavě, s prudkými posunky rabínovi stěžovali a žalovali na novou křivdu.

Rabín s pohledem prorocky upřeným do budoucnosti utěšoval souvěrce výhledy na krásnější a lepší život.

„Pravím vám,“ hovořil třaslavým hlasem, „jednou padnou mříže, které nás hanebně oddělují od města, a když ne my, tak naši potomci vtáhnou do města a získají zadostiučinění za naši pohanu a ponížení!“

Průvod se zatím důstojně ubíral Dlouhou ulicí, která byla doopravdy dlouhá, protože spojovala Vydrickou bránu s Laurinskou. Několik kroků od Laurinské brány, v jejíž věži byla mučírna k vyslýchání zločinců, stál velký hostinec U divocha.

Tam se ubytovávali cizí diplomaté, kteří přijeli do Prešpurku všelicos vyřizovat, i domácí magnáti, když neměli nad Dunajem vlastní palác.

Alžběta Báthoryová si najala celé poschodí. Hajduci s Dorou a děvčaty se ubytovali vedle stájí v zadní části dvora, určené pro služebnictvo. Sotva hajduci vyložili vozy a vynesli truhly s šatstvem, skvosty a dary, přicházeli poslové rozličných vysoce postavených osobností, které v listech narychlo naškrábaných oznamovali Alžbětě Báthoryové, že jí dávají k dispozici své paláce i se služebnictvem a budou poctěni i vyznamenáni, jestliže bude pobývat pod jejich střechou. Ale ona pozvání slovy díků odmítala:

Už se silně stmívalo, když přišel hostinský, aby v pokojích vzácného hosta sám zažehl svíčky v masivních stříbrných svícnech.

Alžběta Báthoryová zvedla hlavu skloněnou nad stolem, na němž stál obrovský kalamář, držadlo s tuctem seříznutých brk, sypátko s jemným pískem na osoušení inkoustu a pečetní vosk. Hostinský postál před ní v uctivé vzdálenosti a beze slova čekal na rozkazy.

„Kteří páni se teď zdržují v Prešpurku?“ zeptala se.

Hostinský na to mohl pohotově odpovědět, protože si najal jistého věčného studenta, který byl pečený vařený ve všech lokálech, zkoumal ruch ve městě a neustále ho informoval, kdo zavítal do Prešpurku a kdo odtud zmizel.

„A palatin?“ zeptala se, když hostinský vyklopil všecky svoje vědomosti.

„Jeho Jasnost dnes ráno odcestovala.“

Nemile ji to překvapilo.

„Kam? A kdy se vrátí?“

„Do Vídně ke králi. Vrátí se nejdříve za dva týdny.“

„A hrabě Štefan Nyáry?“

Když hostinský odpověděl, že je v Prešpurku, propustila ho a řekla s úsměvem:

„Tak tvůj nastávající je tedy, Eržiko!“

Eržiku její slova bodla.

Zapochybovala o svém odhodlání vdát se za každou cenu, které v ní vzbudila bolest zklamané lásky a vzdor. O veselost, radost z přítomnosti, jimž se oddávala na cestě z Piešťan, ji oloupilo nové, cizí prostředí a strach z budoucnosti. Neodpověděla, jen si v duchu představovala muže, kterému podle matčina výběru má dát svou ruku a srdce.

Alžběta Báthoryová v první chvíli zaváhala, jestli se nemá vydat do Vídně za palatinem. Ale pomyšlení na ránu, která ji zase začala pálit, a pohled na smutnou dceru, která potřebuje zapomenout a veselit se, ji utvrdil v rozhodnutí zůstat v Prešpurku a počkat tady na palatinův návrat. Ba měla ztoho dokonce i radost, že jí zbývá tolik času do setkání s palatinem. Zatím vyhledá věhlasného doktora, aby jí ošetřil a vyléčil zraněnou nohu, a postará se i o Eržičinu budoucnost. Po celé dva týdny bude chodit na návštěvy a zábavy, zase se zaskví ve své dávné slávě. Obnoví přerušené styky s předními rody, každému dá najevo, že už není tesknící vdova, zatrpklá samotářka, ale žena lačnící po životě.

A nový život se rozproudí i na zámku!

Bude zvát významné lidi, chystat zábavy a hostiny, o nichž se bude vypravovat po celých Uhrách. A vznešení hosté nebudou mít ani tušení o tom, co si lid vypráví o nocích v podzemí, když budou po zábavě klidně odpočívat pod její střechou. A nevyjdou z údivu, jak den ode dne krásní, stěží budou hledat slova, aby její krásu ocenili vždy novými výrazy a podobenstvími.

Eržika dlouho ležela s otevřenýma očima, a když večerní zvony smutně vyzváněly, srdce se jí svíralo bolem a pocitem osiřelosti. Kdyby byla v té chvíli přistoupila k matce, byla by při světle kahance viděla na její tváři šťastný úsměv.

Alžběta Báthoryová ulehla tak klidná a spokojená, jako už dávno nebyla. Skálopevně věřila, že se jí všechny plány zdaří.

Zdálo se jí, že se v Prešpurku setkala s vytouženým neznámým. A ve snu ucítila na tváři jeho horoucí dech a vášnivé polibky.

2. Motýl ve světle

„Poslechni, Doro,“ řekla Alžběta Báthoryová po týdenním pobytu v Prešpurku, „někdo musí zajet do Čachtic a přesvědčit se, co je nového, kolik přibylo služek a jestli zatímco jsem pryč, moji nepřátelé nevystrkují růžky, abych věděla, s kým si mám co vyřídit, až se vrátím.“

„Sama se vydám do Čachtic, Vaše Milosti,“ odpověděla Dora ochotně.

„Na hajduky se nemůžeme spoléhat.

Každý z nich by měl jedinou starost – co nejdřív se vrátit do Prešpurku. Mají tu zlatý život, nemůžou si ho dost vynachválit.“

„Dobře, Doro, jeď sama.

Hajduci jsou tu tedy opravdu spokojeni?“

„A jak! Vyfintění a popanštělí se jen povalují po krčmách, oplývají penězi, a ať se objeví v kterémkoli hostinci, hned se na ně lepí závistivé oči. A oni pějí chvalozpěvy na svou paní a tím tu závist ještě zvětšují. Půl Prešpurku by se dalo najmout do služeb Vaší Milosti.“

„To se mi líbí, Doro. Tady máš peníze, rozdej je hajdukům. Ať mě velebí. A ta dvě děvčata, co přišla s námi, odvez zpátky do Čachtic.“

Významně na Doru mrkla a ta se dovtípila, že děvčata je potřeba odvézt proto, aby deseti služkám najatým v Prešpurku v nestřežené chvíli neotevřela oči. Neodvážila se vyslovit svou obavu, protože Eržika stála vedle.

Dora se také hned vydala na cestu.

Eržika jí záviděla, že může odjet. Také by nejraději zmizela, ale nevěděla ani proč, ani kam, protože se bála hledat na tyhle otázky odpověď.

„Proč se tak mračíš, Eržiko?“ zeptala se jí Alžběta Báthoryová. „Co ti chybí, co by sis přála?“ „Nevím, mamičko. Jsem moc nešťastná.

Tolik se mi tu stýská, až se mi svírá srdce.“

Matka po ní vrhla zkoumavý pohled:

„Nedivím se tomu, Eržiko. Žiješ tu jiným životem, než jsi žila ve Vrbovém. Až si na něj zvykneš, budeš se v něm cítit znamenitě a uvědomíš si, že jsi vlastně teprve teď začala žít. Přijdeš na to, že život v té jednotvárné vesnici mezi ošuntělými, ubohými chalupami, mezi otrhanými, po krk zablácenými sedláky ani životem nebyl. Tam ti dny plynuly jednotvárně, před sebou jsi měla stále ty stejné, primitivní tváře a nezažila jsi žádné vzrušení. Bylo to tiché živoření, k jakému jsem byla dosud na čachtickém zámku odsouzena i já.“

Eržika mlčela. Marně by vykládala, jak pohrdá prešpurským panským světem, jak touží po tom venkovském životě, který prý neposkytuje žádné vzrušení. Oč raději by kolem sebe viděla ty prý primitivní tváře otrhaných a po krk zablácených lidí! Marně by povídala, jak nenávidí

navoňavkované, vyfintěné panáky, co se jí v směšných pózách klanějí a šeptají slova, kterým ani nerozumí, jenom cítí, že jsou prosáknuta jedem falše.

„Jsi jako motýlek, Eržiko,“ pravila matka po chvilce zamyšlení, „který ze tmy vletěl najednou do světla.

Zrak máš ještě oslepený, hlava se ti trochu točí a ve světle se pohybuješ nejistě. Ale vyjdeš z tohoto omámení a potom se už necháš oslňovat jen vlastní krásou, která se dokonale rozvine až tady, kde

najdeš lidi schopné ji ocenit, chápat a obdivovat.“

Přišel zástup švadlen.

V pokojích hostince U divocha se rozšustilo lehoučké hedvábí, rozprostřel se těžký brokát a samet, zabělely se krajky, rozezpívaly se nůžky, míhaly se jehly a obratné ruce šily z drahocenných látek skvostné šaty. Paní dohlížela na každý střih a steh. Pobízela i Eržiku, aby uplatňovala svůj vkus. „Musíš být krásná, Eržiko, tak krásná, aby na tobě utkvěl každý, každičký zrak!“

Večer se kolem nich točilo deset služek.

„Vybírej si, Eržiko!“ povzbuzovala ji matka, když už byly oblečeny. Položila před dceru klenotnici. Eržika při pohledu na drahocennou nádheru, jíž byla schránka přeplněna, vykřikla a spráskla ruce. „Můžu si vybrat šperk, který se mi zalíbí?“ ptala se nejistě.

„Ne jenom jeden, vyber si jich, kolik chceš, a už je sem nemusíš vracet, uložíš si je do své klenotnice.“

„Ale já přece nemám klenotnici! Dosud se mi ani nezdálo o tom, že bych mohla mít nějaké šperky!“ „Zaskoč si do svého pokoje.

Co jsi neměla, teď máš!“

Odběhla do svého pokoje. Matka odtud zaslechla radostný výkřik. Eržika spatřila na truhle umělecky vyřezávanou klenotnici. Z víka i ze stran se leskly různobarevné, pohádkově krásné drahokamy.

Ve vytržení chytila klenotnici do rukou, blaženě ji tiskla k hrudi, rozběhla se s ní k matce a zahrnula ji slovy díků.

„Jenom tolik neděkuj, Eržiko,“ mírnila ji, šťastná jejím štěstím. „Radši si vyber skvosty, protože bez nich by tvoje schránka byla jako studna bez vody, jako květina bez vůně.“

Eržika se zahleděla na hromadu skvostů. Prohrabávala se v nich bázlivě, jako by byly žhavé, vybírala z klenotnice náhrdelníky, náramky, prsteny, jehlice a sponky a rozkládala je po stole.

„Nevím, co si mám vybrat,“ hleděla na šperky jako omámená.

„Já ti vyberu!“

A Alžběta Báthoryová už na ni věšela náhrdelník, připínala jí brož, navlékala jí náramky a prsteny. Rozradostněná Eržika se viděla v zrcadle taková, jakou si přála být ve svých nejsmělejších snech. Matka se na ní s potěšením pásla očima.

„Jsi krásná, Eržiko,“ uznávala radostně, „tak krásná, že jsem to ani netušila. Ženich, který je ti souzen, vzplane láskou na první pohled!“

„Dnes se s ním setkám?“ zachvěla se.

„Ano, dnes. Na zábavě u Eszterházyů!“

Zmocnila se jí zlá předtucha a strach před vybraným ženichem. Už se ze své krásy netěšila. Zamračila se a zdálo se jí, že lesk skvostů, které jí zdobí, pohasíná. V tu chvíli si začala přát, aby najednou tak zošklivěla, že by před ní ženich utekl.

Matku překvapila a podráždila náhlá Eržičina změna.

„Co je s tebou, Eržiko? Cožpak se netěšíš na skvělý život, který tě čeká, na ženicha z vysokého rodu, pompu a slávu, která tě bude provázet na každém kroku? Nebo už zase myslíš na toho zbojníka?“ Eržiku polil ruměnec.

V myšlenkách byla opravdu u Andreje Drozda, ale tak, že své hrdé srdce nutila nenávidět ho. Ale nenávisti bylo stále méně a hořkostí a smutku naopak přibývalo.

V jejích úvahách se zločin Andreje Drozda zmenšoval a pomalu v něm začínala vidět rytířský čin. Docházela k přesvědčení, že to odmítnutí vlastně nebylo odmítnutí, ale zřeknutí se.

Nechtěl ji vzít s sebou, protože lásku mezi sebou, zbojníkem, a jí, zemanskou dcerou, miláčkem Alžběty Báthoryové, pokládal za absurdní.

Tuto skutečnost mu připomnělo setkání, při němž ji spatřil ve společnosti Alžběty Báthoryové. Choval se jako roztoužený milenec, sotva však uviděl čachtickou paní, zarazil se, zavanul z něho chlad. A Alžbětu Báthoryovou jenom kvůli ní neoloupil, jen kvů1i ní nerozmlátil její kočár a

nerozprášil průvod! Eržika ho udeřila a on ji za tu urážku nerozdrtil dlaněmi jako mlýnskými kameny. Ani brvou nehnul, jen se otočil a beze slova odešel. Jak tak uvažovala, mimoděk viděla jeho počínání ve stále krásnějších barvách a probouzely se vní výčitky, že to byla ona, kdo se zachoval podle. Už litovala, že si předtím z uražené hrdosti přála jeho smrt.

„Proč mlčíš?“ Oči Alžběty Báthoryové zaplály hněvem. „To ti opravdu ten zbojník ještě pořád straší v srdci?“

„Nemluv o tom, maminko,“ prosila Eržika, „nepřipomínej mi Andreje Drozda.“

„Proč ho nemám připomínat?“ dotírala podrážděně. „Copak jsi ho ještě úplně nevymazala ze srdce nebo sis snad vdávání rozmyslela?“

„Ne, nerozmyslela. Vdám se! A nejradši bych se vdávala v Čachticích za hlaholu všech zvonů.“ Říkala to bez nadšení, jako když odsouzenec vyslovuje poslední žádost. Svatbu chtěla mít v Čachticích jen proto, aby se o ní docela jistě dozvěděl Andrej Drozd. Ať trpí taky on, když trpí ona. A v duši jí svitla bázlivá naděje, že jestliže ji miluje, v rozhodné chvíli vystoupí a nedovolí, aby ji k sobě připoutal přísahou věrnosti na celý život někdo jiný.

„Dobře,“ uklidňovala se matka, „stane se ti po vůli. Svatba bude v Čachticích, a jak si přeješ, rozhlaholí se všecky zvony. I umíráček!“

„Ne,“ zvolala Eržika.

„Nechci, aby umíráček plakal v den mé svatby!“

„Tak se mi zdá, že nechceš, aby umíráček provázel zbojníka do pekla!“ obořila se na ni matka. „Nechci! Nechci, aby umřel v den mojí svatby a na tvůj rozkaz, maminko! Prosím tě, slib mi, jestli mě máš opravdu ráda, že kdyby se cokoli stalo, nebudeš chtít jeho smrt, a když ho tvoji lidé přemůžou, že mu daruješ život!“

Alžběta hořela hněvem, ale krotila se, protože Eržika, jak se tak k ní oddaně tulila, byla ztělesněná prosba. Cítila, že kdyby jí ukázala svou pravou tvář a pověděla, co si myslí, zase by se jí odcizila. „Dobře,“ slibovala, „daruji mu život.“

A pohladila dceru po rozpálených tvářích. Její ruka byla chladná jako led a Eržika na ni pohlédla zpytavě.

Cítila, že matčin slib není upřímný…

3. Na zábavě u Esterházyů

Od hostince U divocha se s důstojným rachotem rozjel parádní kočár. Nemířil daleko. Jen asi do poloviny Dlouhé ulice, k paláci Eszterházyů.

V kočáře seděla v očekávání vzrušujících událostí čachtická paní a vedle ní s tlukoucím srdcem Eržika.

I když žila v zemanském domě a vychovávali v ní zemanskou hrdost, svými touhami se ničím nelišila od neurozených družek. Nikdy se jí ani nesnilo o tom, že nádherně vystrojená a šperky ověšená půjde jednou na zábavu uherských velmožů do paláce hraběte Eszterházyho.

Ustrašeně si představovala život v paláci a houf hostí, kterými se dnes bude palác hemžit. Jak obstojí v tom vznešeném světě? Neudělá matce hanbu? Jak dopadne setkání s ženichem, hrabětem Štefanem Nyárym? Proč jí vybrala matka za muže právě tohohle člověka? Proč je tak pevně přesvědčená, že si ji vezme na její příkaz?

„Eržiko,“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když se blížily ke krásnému paláci Eszterházyů, jako by četla v dceřiných myšlenkách, „jen nebuď v rozpacích, že se poprvé v životě ocitneš v tak velké a vybrané společnosti. Chovej se tak, jak ti cit a vkus káže, já ostatně budu stále v tvé blízkosti.“

Matčina slova jí dodala trochu odvahy, ale strach a rozpaky se jí zmocnily znovu, když po matčině boku kráčela nádvořím paláce osvětleným pochodněmi.

Objevení Alžběty Báthoryové ve společnosti způsobilo senzaci. Všeobecně ji pokládali za samotářku, která žije téměř celý rok jen v Čachticích a ve vzpomínkách na mrtvého manžela.

Eszterházyové ji srdečně přivítali.

Eržika při hraběcím latinském uvítání stála vedle matky jako na trní, protože rozuměla jen některým slovům. Hostitel líbal Alžbětě Báthoryové ruku, hostitelka ji objala a jako dávné přítelkyně se políbily.

Pak hostitelův zrak padl na Eržiku.

Tvář se jí zalila ruměncem.

„To je moje nejmilejší mladá přítelkyně, Eržika Príborská, dcera dobrého zemana z Vrbového!“ představovala ji Alžběta Báthoryová, a jako by chtěla ukázat, jak je jí milá, objala Eržiku a přivinula ji k sobě.

Vznešená společnost věděla, že Alžběta Báthoryová přijela do Prešpurku s dcerou prostého zemana, s níž zacházela jako se sobě rovnou, ale nečekala, že se s ní objeví i na zábavě u Eszterházyů. Vzbudila pohoršení. Hostitel byl v rozpacích, jak se k prostému děvčeti zachovat. Alžbětu Báthoryovou znal jako prchlivou ženu, proto se obává1, že kdyby dal nějak najevo, že pokládá takové přátelství za nedůstojné jejího stavu a za beztaktnost uvádět takovou osobu do vysoké společnosti, mohla by uražená Alžběta Báthoryová vybuchnout.

Nerozmýšlel se dlouho. Obrátil se k Eržice a pověděl jí slovensky několik slov na uvítanou. Eržice se chvěla ruka, když mu ji podávala. Ještě více se začervenala, když hrabě podanou ruku políbil. „Vítej, milé dítě!“ řekla blahosklonně hraběnka Eszterházyová, když pochopila manželovo chování a následovala jeho příkladu. Objala a políbila Eržiku.

To bylo znamení pro celou společnost, že je potřeba omluvit počínání čachtické paní i „vetřelkyni“. Zpočátku se urození těžko sbližovali spříslušnicí nižšího stavu, ale později především mladší páni rádi vyhledávali její společnost. Rojili se kolem ní, za hudby vídeňských hudebníků ji brali k tanci. Podmanila si je svou krásou a prostým půvabem svěžího mládí. Už byla rozkošnou mladou dámou, o jejíž přízeň je třeba bojovat. Matka s potěšením a hrdostí pozorovala, jak skvěle se vžila do nového prostředí a jak houf jejích obdivovatelů roste. Také Alžběta měla dost obdivovatelů. Oslňovala je svou zralou krásou a důvtipem. Staří i mladí hojně vyhledávali její společnost, byli samá poklona, samý vybraný výraz, ztělesněný obdiv.

Mezitím se pátravě rozhlížela na všechny strany, jestli se někde přece neobjeví hrabě Štefan Nyáry. Vždyť kvůli němu se vydala na tuhle zábavu s Eržikou. Když se dlouho neukazoval, zeptala se hraběnky Eszterházyové, jestli se mu snad něco nestalo.

„Ó, když slíbil, přijde docela jistě,“ ubezpečovala ji hraběnka, „kdyby byl třeba na druhém konci světa.

Odskočil si do Vídně za nutnou záležitostí, ale slíbil, že se stůj co stůj ještě dnes vrátí a přivede i vzácné hosty.“

A opravdu, zanedlouho se ve dveřích objevil asi padesátiletý štíhlý muž, neduživé postavy a ženských pohybů, hrabě Štefan Nyáry. Jeho vrásčitá tvář s tenkým nosem se sladce usmívala. „Div jsem duši nevypustil,“ zabořil dlouhé tenké prsty do prořídlé zrzavé kštice a uhladil ji jako hřebenem, „jak jsem pospíchal do vaší převzácné společnosti. Na svém bělouši jsem předhonil vůz hostů z Vídně, ten se sem nedokodrcá dřív jak za půlhodinu.“

Pružným krokem přecházel od dámy k dámě jako vtělená uctivost, strategickým pohledem okamžitě odhadl, které z nich se má poklonit dříve. Ale ani v těch, které zůstaly nakonec, nevzbudil nelibost, protože v chvalozpěvech na jejich krásu stupňoval svůj obdiv a dávku poezie. Mužské členy společnosti pozdravil najednou, nejpřátelštějším hlasem, i když věděl, že jím všichni pohrdají. Nenáviděli jeho nemužné způsoby, jeho vybranou řeč, přeslazené, nikdy neustávající chvalozpěvy na dámy, jeho dvojsmyslná slova, za nimiž se vždycky skrývala nějaká narážka. Byl úlisný, vypočítavý, vzdělaností a znalostí řečí vynikal nad průměr. Díky těmto vlastnostem byl pro palatina i pro císařský dvůr ve Vídni v diplomatických službách nenahraditelný.

Byl také diplomatem ženských srdcí. Podmanil si každé, kterého se mu zachtělo. S obdivuhodnou vytrvalostí hledal i ze sta cestiček k němu tu pravou. A byl mlčenlivý jako hrob, nikdo ho nikdy

neslyšel chlubit se milostným dobrodružstvím. Diskrétnost byla jednou z největších záruk jeho úspěchů a příčinou žárlivosti starých i mladých manželů. Nikdo neznal jeho milenky, nikdo o nich neslyšel, proto v srdci manželů, jakmile se dvořil jejich vyvoleným, hlodala žárlivost.

Když přišel, stáhla se čachtická paní s dcerou za sloup, aby ji hned nezpozoroval.

„To je on, Eržiko!“ stiskla jí ruku. „To je tvůj ženich!“

Zbledla. Její ženich. Tedy tenhle vyschlý, obstarožní zrzavý kavalír stváří bledou jako vápno, co hopká kolem dam jako tanečnice a vychvaluje ženskou krásu jako kramář na trhu svoje mizerné zboží, tenhle člověk sršící úlisností a falší, to je její nastávající manžel!

Radši by si vzala hrnčíře z Vrbového, kterému už zbělely vlasy a který je pověstný tím, že se nikdy nemyje, jenom když ho Pán,Bůh zastihne vpolích a opláchne deštěm. Hrabě Nyáry, to jako by před sebou viděla Ficka vjiné podobě. Stejné pocity se v ní probouzejí při pohledu na Ficka, stejný mráz jí projíždí a cosi ji žene pryč.

„Drž se, Eržiko, neudělej mi ostudu!“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když se společnost, která se shlukla kolem Nyáryho, už rozprchla. Vystoupila s Eržikou z úkrytu za sloupem.

Slídivé oči Štefana Nyáryho ji hned spatřily. Pospíchal k ní s nejradostnější tváří a z úst se mu sypala nejsladší slova o milém překvapení. Nazval ji čachtickým sluncem, které v Prešpurku zazáří jen jednou za deset let.

„Dost, dost, drahý příteli.“ zastavila s úsměvem proud jeho chvalozpěvu, „šetřte si zásobu krásných slov a poklon pro svou , snoubenku.“

Všeobecné vzrušení. Pro jakou snoubenku? Nejzatvrzelejší starý mládenec, který ženské jařmo chválí, jen když tlačí cizí krk, se chystá oženit?

Štefan Nyáry na ni vyvalil oči.

Na chvíli ztratil řeč. Bledá tvář mu pobledla ještě více. Vytušil, že se na něj valí pohroma. Od Alžběty Báthoryové musí přijmout všecko, musí splnit každé její přání. Běda mu, jestliže ji rozhněvá a dožene k pomstě. Na celém světě se bojí jenom jí, jenom ona je schopna zesměšnit ho a zničit. Dotkl se zrakem Eržiky Príborské a trochu se vzpamatoval, když mu proletělo hlavou podezření, že právě tohle děvče mu určila čachtická paní za snoubenku.

Krásná je, krásná jako.

Už hledal přirovnání, vžíval se do situace.

„Milý přítel Nyáry,“ oznamovala Alžběta Báthoryová s úsměvem, „chtěl dnes překvapit všecky známé oznámením svého zasnoubení. Aby překvapení bylo ještě větší a aby se na něm podílel i Štefan Nyáry, přivedla jsem jeho snoubenku a on to ani netušil. Cožpak ji nevidíš, milý příteli?“ Eržice se zatočila hlava, před očima se jí zatmělo. Jen pomyšlení na matčinu výstrahu jí dodalo tolik síly, že se neskácela na zem, ba dokonce svelkým úsilím se jí podařilo vynutit na tváři úsměv. Hrabě Štefan Nyáry už byl ve své kůži.

„Ó, můj ubohý zrak!“ zarecitoval káravě. „Jedno slunce ho oslepilo tak, že nepostřehl druhé, které je ještě skvostnější a dražší, protože bude ozařovat jen můj život!“

A hned také přistoupil k Eržice. Podávala mu ruku jako ve snu. Políbil ji, s nejzdvořilejším posunkem nabídl rámě a odváděl si ji do tanečního sálu.

4. Dva, kteří se nechtějí

Společnost se jen pomalu vzpamatovávala z překvapení. Některé ze starších dam hleděly za divnou dvojicí a bledly přitom nenávistí. Hrabě Nyáry byl jejich milencem, jedna o druhé však nevěděla a všem stejně sliboval věčnou věrnou lásku.

„Hrajte, hudebníci!“ zvolal Nyáry a už také tančil s vnucenou snoubenkou.

Sebevědomě se rozhlížel, s úsměvem šťastného ženicha vydržel i nenávistí sršící pohledy zklamaných milenek. Už byl vyzbrojen a schopen bojovat proti všem narážkám štiplavých jazyků. Snoubenka, která se mu zalíbila na první pohled, se mu líbila pořád víc.

Litoval, že přísná pravidla tance a mravy mu nedovolují pevněji ji k sobě přitisknout a pocítit chvění jejího svěžího, omamné kouzlo vydechujícího těla.

Vrtalo mu hlavou, kdo je vlastně ta jeho snoubenka. Ve vzpomínkách se zatoulal do vynikajících šlechtických rodin, jestli tohle rozkošné stvoření už někde neviděl, ale marně. Neuměl uhádnout její jméno, ani odhadnout velikost věna, vliv a moc nového příbuzenstva.

„Jak se jmenuješ, drahá snoubenko?“ zeptal se sladkým hlasem a pro pozorovatele súsměvem, který dal tušit, že jí skládá nejněžnější poklonu.

„Eržika Príborská!“ odpověděla ustrašeně.

Zhrozil se. Z tváře mu zmizel blažený úsměv.

To jméno prozrazuje, že jeho nevěsta je dcerou nějakého pána z Nemanic! Proto celá společnost tak strnula! Představoval si, jaké následky by pro něho mohl mít tento sňatek. Pěnila se v něm krev, probouzel se vztek na Alžbětu Báthoryovou, že na něho nastražila takovou past, a tak ohrozila jeho postavení i kariéru.

„Proč se chceš za mě provdat?“ zeptal se chladně, i když se tvářil jako při vyznání lásky. „Nechci se za vás provdat,“ ulevilo se jí, když svůj odpor mohla dát alespoň trochu najevo. „To mě těší!“ odpověděl.

A napomenul ji: „Ale usmívej se, jak se na šťastnou snoubenku sluší!“

„A vy mě chcete?“ osmělila se zeptat s tichou nadějí v srdci.

„Ne!“ odsekl krátce. Eržičino srdce poskočilo radostí, tvář ožila upřímným úsměvem.

„Ale,“ pokračoval, „nesmíme prozradit, že se nechceme vzít, to musí být na nějaký čas naším společným tajemstvím.“

„Slibuji vám to!“

Málokdy něco slíbila s takovou jistotou. Všecko udělá, jen aby se nestala ženou toho protivného člověka.

Hraběte jenom potěšilo, když mu při novém tanci odvedl snoubenku jeden z mladíků, který se odvolával na svůj dříve získaný nárok. Už měl vymyšleno několik plánů, jak vybruslit z povážlivé situace, třeba i za cenu cti a dobrého jména nechtěné nevěsty.

Pyšně si uvědomoval, že na něj dosud nikdo nevyzrál a že se zachránil už z horších šlamastik! Chtěl jít rovnou k Alžbětě Báthoryové a požádat ji o vysvětlení, aby mu celá věc byla úplně jasná. Ale hned ho obklopili páni, kteří se v duchu upřímně radovali, že pořádně doplatí na nerozumný nerovný sňatek, i dámy, co hořely zvědavostí, jaká romantika se skrývá za osudovým sblížením světáckého hraběte s krasavicí z Nemanic. Ale hrabě Štefan Nyáry byl, jako vždycky v pikantních záležitostech, nesdílný a mlčenlivý jako hrob.

Potom se mu přece jenom naskytla chvíle, kdy se ocitl sám s Alžbětou Báthoryovou. Mezi tancem ji nenápadně vyvedl do tmavého výklenku.

„Vzácná přítelkyně,“ dal najevo své pohoršení, „dovolte, abych se zeptal, co znamená ta komedie, kterou mě nutíte hrát?“

„A vy zas dovolte, milý příteli, abych opravila vaše slova. Nejde o žádnou komedii. Se snoubenkou, kterou jsem vám vybrala, se oženíte a dost.“

„Nemůžete ode mě žádat, abych se zničil. Pro člověka mého stavu a povolání“

„Mlčte!“ přerušila ho.

„Chcete se chlubit, že stálá diplomatická služba vám nedovolí připoutat se k rodinnému krbu? Jste sukničkář! Sukničkářství je vaším povoláním, milý příteli, a s tím byste se těžko loučil.“

Sukničkář! To slovo mu vehnalo krev do tváří, zbavilo ho jistoty a přivedlo ho do rozpaků. Nikdy se nikdo nedozvěděl o žádném jeho milostném dobrodružství. Jenom jednou ho neštěstí tak pronásledovalo, že si ho při milování vyčíhali a přistihli, a to právě v čachtickém zámkuA strach, že by čachtická paní mohla tu příhodu, starou pět let, rozhlásit, udělal z něho povolnou loutku. „No, no,“ pásla se na jeho rozpacích, „nevěšte hlavu, jako byste se chystal na popraviště. Nemyslím to s vámi tak zle, právě naopak, chci jen vaše dobro. Měl byste mi vlastně poděkovat, protože jsem

vás skutečně vyznamenala, když jsem vám vybrala za ženu svou přítelkyni, kterou mám tak ráda, jako by byla mou nejmilejší dcerou.“

„Za vyznamenání jsem vám vděčný,“ usmál se trpce. „Radovat se však z něho nemohu, protože splnit vaše přání by znamenalo spáchat sebevraždu!“

„Jakou sebevraždu?“ smála se uštěpačně. „Pro stárnoucího donchuána, který se už dnes či zítra se všemi svými půvaby a schopnostmi rozloučí, znamená snad možnost připoutat k sobě roztomilé děvče a být jeho jediným majitelem a pánem, sebevraždu?“

Znuděně mávl rukou.

„Není růže bez trní!“ usmála se Alžběta Báthoryová ironicky. „No, proberme si pěkně po řadě okolnosti, jichž se lekáte. Že vaše nastávající je prostá zemanka? To by snad mohla být chyba. Ale jste diplomat, snadno jí vymůžete povýšení. Vlastně to ani není potřeba, vždyť sňatkem s vámi beztak získá hraběcí titul. A co znamenají obavy, že vaše dosavadní společnost se vás bude stranit, proti radostné skutečnosti, že jste šťastným manželem? A dám vám k tomu dobrou radu: aby vás netrápilo, že se vás naše společnost straní, ukažte jí záda a cukrujte se se svou překrásnou mladou ženou!“

Pohrávala si s ním s viditelnou rozkoší: .

„Musím vám připomenout ještě jednu okolnost, pro kterou vás neodsoudí ani nejzarytější nepřítel. Ba, nejenže neodsoudí, ještě si dokonce povzdechne, že nezištní rytíři dosud nevymřeli. Vaše snoubenka totiž nemá věno“

„Ještě tohle!“ zaskřípal hrabě Nyáry zuby. „Ale nechme těch řečí, já se neožením!“

„A já vám říkám, že se oženíte!“

„Neožením, to je moje poslední slovo!“

„Oženíte, to je zas moje poslední slovo! Nezapomeňte, že opravdu poslední!“

„Domluvili jsme. Pojďme!“ chladně jí nabídl rámě, aby ji doprovodil do rušných sálů.

„Ještě ne,“ vzdorovala.

„Ještě se vás chci zeptat, co byste řekl tomu, kdybych z hostince U divocha nechala zavolat Ficka?“ Uhádl, kam touto otázkou míří, ale předstíral nechápavost.

„Proč?“

„Aby přišel a nevybíravými slovy vyprávěl pro rozveselení naší vzácné společnosti, čeho byl svědkem jedné letní noci v Čachticích!“

„Aby vyprávěl, jak si na rozkaz své paní,“ podrážděně jí skočil do řeči hrabě Nyáry, „vyčíhal hosta u jedné ze služek, která, mimochodem řečeno, byla rozkošná, a potom zavolal svou paní, aby hosta při intimní zábavě, nedbajíc na dobrý vkus, překvapila a k zbláznění se řehtala nad rozpaky přistižených.“

„Ficko má dobrou paměť,“ strašila ho Alžběta Báthoryová, jako by si nevšimla ostří skrytého v podrážděných slovech. „Uměl by věrně reprodukovat vaše milostné vzdechy a řeči, z nichž by vaše milenky poznaly, jak ohebný a přizpůsobivý je váš jazyk, jak dovedete lichotit vznešené dámě i obyčejné ženské.“

Toho se hrabě Nyáry bál nejvíc.

Alžběta Báthoryová by ho mohla vystavit posměchu. Děsila ho představa, jak by se mu smáli jakožto vychutnávači půvabů služky čachtické paní. A když si pomyslel, jak jím budou pohrdat jeho vznešené milenky, běžel mu mráz po zádech.

Ale co je to všechno proti ženitbě se zemankou bez věna?

„Jak je libo!“ řekl odhodlaně, „pobavte společnost podle své vůle a vkusu!“

Alžběta Báthoryová se rozesmála:

„Máte před ženitbou s krásným děvčetem takovou hrůzu, že mě to až ohromuje! Radši snesete výsměch a pohrdání celé společnosti?“

„Ano,“ odsekl.

„Tak to vám prozradím, že můj sluha vůbec není v Prešpurku, i to, že jsem ani na chvíli nezamýšlela

rozhlásit vaše čachtické dobrodružství.“

Pohlížel na ni nechápavě.

„Ale,“ pokračovala už přísným hlasem a znova mu začala tykat, „s Eržikou se oženíš, a když ne, odvedou tě odtud k úžasu všech hostí rovnou do žaláře!“

Hrabě Nyáry se polekaně rozhlédl, jestli vyhrůžku náhodou nezaslechli milenci ve výklenku nebo špehové.

„Tišeji, tiše!“ napomenul Alžbětu Báthoryovou pobouřeně. „Co vám dává právo hrozit mi žalářem?“ „Mně nic, milý příteli, ale soudci!

Jsou všelijaké, podle mínění některých i celkem nevinné obchody a obchůdky.

Ale zákon je přísně trestá. Ó, vy perlo diplomacie, styďte se! Jak jste mohl být tak nepředvídavý a sám připravit proti sobě důkaz?“

5. Zrádný pergamen

Hrabě Štefan Nyáry stál vedle Alžběty Báthoryové jako omráčený. Ne a ne se dovtípit, kam čachtická paní míří. Nejistota ho tak mořila, že vzrušeně přešlapoval z nohy na nohu a ruce se mu třásly. Nejraději by jimi tu ženu, která si s ním takhle pohrávala, zaškrtil.

„Povězte, konečně, na co narážíte!“ vyhrklo z něho.

„Tišeji, milý příteli! Tiše!

Zase zapomínáte na opatrnost, které není nikdy nazbyt. Hned se dozvíte, oč jde.

Nemohl byste mi povědět, kde a v jaké podobě vzkvétá za našich časů obchod s ženami a děvčaty?“ Zbledl.

„A kolik platí,“ pokračovala ostře, upírajíc na něj zrak, „kolik platí novozámecký turecký paša, který nenávidí jinověrce, ale zbožňuje ženy, za křesťanskou ženu nebo děvče a kolik by zaplatil, kdyby mu někdo najednou nabídl tucet křesťanek?“

Alžbětu Báthoryovou pohled na oběť, pořádně přitisknutou ke zdi, dráždil k smíchu.

„Tak co, ztratil jste řeč, přítelíčku?“

„Zdá se mi, že jste s tím obchodem sama dobře obeznámena a nejste odkázána na mé skromné vědomosti!“ překypoval vztekem hrabě Nyáry. Ještě nevěděl, co vyslídila o jeho obchodech, a dával si pozor, aby něco neopatrně neprozradil, nebo jí nedal možnost vytušit, o čem ještě neví. „Ano, ano, příteli,“ ušklíbla se, „o obchodě se ženami vím leccos. Není divu, když o tom mám skvělou listinu, jejímž autorem jste vy, diplomat, “

A už také rozvinula úzký proužek pergamenu a přidržela ho před ním tak, aby na něj dopadlo bledé světlo, linoucí se oknem do výklenku.

Když ten proužek spatřil a bleskurychle po něm přejel očima, přiskočil k ní, chytil ji za ruku a chtěl jí pergamen vytrhnout. Ale ona ho volnou pěstí tak udeřila do prsou, že odvrávoral o pár kroků dál. „Bestie!“ zachrčet a chytil se za hlavu. Všechno se s ním zatočilo.

„Toho jste mohl být ušetřen, milý příteli,“ hovořila s úsměvem, který už byl. vynucený, protože jeho útok ji podráždil. „Máte štěstí, že se to stalo beze svědků, jinak bych se musela veřejně pohoršit nad vaší dotěrností. A nevím, jestli byste někomu imponoval tím, že jako ženich roztomilé nevěsty bezostyšně nadbíháte vdově.“

Sršícím zrakem na ni bezmocně hleděl, jak klidně svinuje pergamen a strká si ho za ňadra. Je jí vydán úplně napospas.

Ten dokument, který má v moci, znamená pro něj největší nebezpečí.

„Tak povězte, Štefane Nyáry, oženíte se?“

Stála vedle něho vyzývavě.

„Ožením!“ zaskřípal zuby.

„Tak je všechno v pořádku.

A už je nejvyšší čas vrátit se do společnosti. Jste nějak roztržitý, milý příteli.

Stojíte zahleděn před sebe jako sloup a zapomínáte mi nabídnout rámě. Pojďte, pojďte, milý příteli.“

Po chvíli zavedl hrabě Eržiku do stejného výklenku.

„Chci si s tebou nerušeně promluvit o tom, jak uniknout téhle svatbě z donucení.“

„Vždyť je to jednoduché: nevezmete si mě!“

„Nemůžu si tě nevzít. Všecko se zvrtlo tak, že se s tebou musím oženit.“

„Proč?“ děsila se Eržika.

„O důvodech ti nemůžu vyprávět, na nich konečně ani tak nezáleží. Náš osud je v tvých rukou a naše společná záchrana je v tom, když zmizíš! Ano, musíš zmizet. Není jiného východiska.“ „Kam?“ probouzel se v ní strach, cítila, že hrabě by byl všeho schopen, kdyby mu nějak odporovala. „Kam chceš. Hlavní je, aby o místě, kde budeš, nevěděla čachtická paní, ani nikdo takový, kdo by jí to mohl prozradit.“

„Nevím, kam bych mohla zmizet.“

Přistoupil k ní docela blízko a zkoumavě jí hleděl do očí, jako by znich chtěl vyčíst její myšlenky. „Pověz, nechceš se za mě vdát proto, že máš milého?“

„Ano, proto,“ odpověděla.

Horkost se jí rozlila celým tělem a tvář vzplála ruměncem.

„Nemohl by tě tvůj milý unést, kdyby to mělo být třeba s mou pomocí?“

„Ne, on by mě neunesl.“

„Když tě miluje, určitě tě unese. Postarám se, aby se dozvěděl, že tě chtějí provdat proti tvé vůli a že tě před sňatkem může zachránit jenom on, a to jedině únosem.“

„Nevím, jestli mě miluje.“

„Uvidíme!“

„Ale nechci, aby ho někdo přemlouval, aby mě unesl. Zakazuji vám to!“

„Tak se chceš za mě vdát?“

„Ne, ne!“

„Musíš tedy souhlasit se vším, co podnikneme, protože jinak si tě musím vzít i proti své vůli. Stát se tak tvým otcem, na to bych ještě přistoupil, ale manželem, “

Místo otcem chtěl původně říci milencem, ale včas se zarazil.

Vrátili se mezi hosty. Hrabě Nyáry trochu uklidněn nadějí, že se mu podaří přimět milého k činu, Eržika znepokojená, plná obav.

„Usmívat se, usmívat!“ šeptal Eržice a sám jí dával příklad, jak oklamat celou společnost. I Alžběta Báthoryová se usmívala.

„Náš přítel Nyáry má neslýchané štěstí,“ poznamenala tak, aby to zaslechl i on, když tančil blízko ní a třech jejích společníků.

„Nejlépe by se hodil za otce mé milé přítelkyně a on se zatím stává jejím manželem!“

„Jaké věno dostane, jestli se smím ptát?“ ozval se jeden ze zvědavých společníků.

„Žádné!“

Společníci čachtické paní se rozesmáli tak hlasitě, že se pozornost celého sálu obrátila k nim. Hrabě Nyáry slyšel ten rozhovor a vycítil škodolibost z výbuchu smíchu, přesahujícího hranice slušnosti.

I když se usmíval, jako by si ničeho nevšiml, zaťal zuby a Eržičinu ruku mimoděk stiskl při tanci tak, že na něj pohlédla s polekanou výčitkou.

Proč ho Alžběta Báthoryová nutí do tohohle sňatku? To byla otázka, která mu neustále vrtala hlavou. Ale odpověď nenašel.

Z ulice sem dolehl dupot koní a hrčení vozů.

V sálech zavládlo vzrušení.

Přijeli hosté z Vídně. Dámy to potěšilo, protože noví hosté byli samí muži, a tak jim přibylo rytířů, a páni zase byli rádi, že se dozví nejčerstvější klepy kolem císařského dvora a zprávy z Vídně i ze

světa.

Když se hosté hrnuli do síní, Alžběta Báthoryová s lhostejnou tváří stála stranou. Většinu příchozích znala jen podle jména a pro ni přírůstek společnosti a oživení zábavy neznamenaly nic. Nepřišla se sem bavit. A svého cíle už tady dosáhlá. Mezi někdejšími přáteli a známými cítila nudu, dlouhé odloučení je úplně odcizilo. Dobrá nálada byla příhodná jen k tomu, aby snáze křísila stará přátelství a navazovala nová.

Vcházel poslední host.

6. Poslední host

Sotva Alžběta Báthoryová spatřila příchozího, tvář se jí protáhla, oči rozšířily, krev se jí nahrnula do obličeje a najednou vykřikla jako ve strašném vidění.

Všichni ji pozorovali se zatajeným dechem. Obešly ji mrákoty. Zrudlá tvář ji ve chvíli zbledla, oči se zavřely a padala jako podťatá. Překvapený společník jí zachytil a přiběhla k nim vyděšená hostitelka.

Ve dveřích zůstal stát zaražený a zbledlý tajemník palatina Thurza, Juraj Závodský, muž mohutné postavy. Z jeho okrouhlé, plné tváře zářily černé, hluboké oči a nad nimi se bělalo vysoké čelo, které počínající pleš ještě zvyšovala.

Oči hostí jako by hledaly souvislost mezi tajemníkovým příchodem a podivnou mdlobou, obracely se hned na Juraje Závodského, hned na Alžbětu Báthoryovou, kterou její duchapřítomní společníci už odnášeli.

„Do hostinského pokoje,“ vedla je hraběnka Eszterházyová, „nebo tam ne, raději do naší ložnice. Tam je úplně ticho, nedoléhá tam hudba a hluk!“

„Pojď!“ vyzval hrabě Nyáry Eržiku, „tvoje místo je teď u tvé přítelkyně.“

Eržiku matčiny mdloby postrašily.

Byla mu vděčná, že ji vytrhl z nerozhodnosti, a jemu zase přišlo vhod, že s ní může jít k Alžbětě Báthoryové. Rozhodně jí chtěl být nablízku. Bál se, že jí zrádný proužek pergamenu vypadne ze záňadří, nebo se dostane do nepovolaných rukou, až ji budou křísit z mdlob. Přitom se vzrušoval nadějí, že se mu snad podaří zmocnit se vlastního dopisu, který by ho mohl zničit. Jeho strach i naděje byly však marné. Proužek pergamenu nevypadl a živůtek nebylo třeba rozpínat, protože paní přišla k sobě, sotva ji posadili a přitiskli jí k nosu silnou voňavku.

Společnost byla pod dojmem nepříjemné události zamlklá, ale jen do té chvíle, než přišla mezi hosty hraběnka Eszterházyová:

„Chválabohu nic se nestalo.

Chudinka Alžběta si stěžuje na své rozmarné srdce. Bohužel náš milý host se už mezi nás nemůže vrátit, i když se cítí dobře. Prosí váženou společnost o prominutí, že se předčasně vzdálí. Obává se, že by se záchvat mohl opakovat.“

Palatinův tajemník byl zachmuřený a každý, s kým přišel do styku, měl dojem, že ho něco trápí. Neuměl se přetvařovat, nedokázal maskovat svou mrzutost. Ale znali ho, rozladění připisovali úředním trampotám.

Alžběta Báthoryová už seděla v křesle a usmívala se.

Zmocnila se jí taková radost, že výbuch ulehčujícího smíchu mírnila jen s velkým úsilím. Po dlouhá léta netoužila a nečekala nadarmo, její sny se splnily. Byla v pokušení vzchopit se a utíkat do síní paláce k svému vytouženému neznámému. Nemůže se s ním však setkat před svědky, protože by k němu nedokázala být tak lhostejná, jak by být chtěla, když nechce vyzradit svou lásku. Cítila, že kdyby se s ním měla uvítat, nebyla by s to se opanovat a utajit své city. Proto řekla paní domu, že odejde.

„Už mi nic není, opravdu nic,“ usmívala se na ty, kteří si s ní dělali starosti, a rukama, rozechvělýma utajovaným vzrušením, přivinula k sobě Eržiku. Spatřila po chvíli i hraběte Nyáryho. Sáhla za ňadra,

nahmatala tam pergamen a usmála se na hraběte. Vyčetl z jejího ironického úsměvu, že uhádla, proč je u ní a na co číhá.

Zpozorovala i svého společníka, který ji zachytil, když omdlela.

„Milý příteli, odpusťte, že jsem vám byla na obtíž. Jen mi na rozloučenou povězte, kdo byl ten poslední host, kterého jsem já, čachtická poustevnice, viděla poprvé v životě, a pak vás s díky propustím z rytířských služeb.“

„Je to Juraj Závodský, palatinův tajemník.“

„A, podle jména ho znám už dávno. Bohužel ještě jsem neměla to štěstí setkat se s ním osobně. Povězte mu, prosím, že jeho příchod nebyl příčinou mé mdloby, aby si zbytečně nedával vinu. Jeho zjev není příšerný, aby někoho vyděsil k mdlobám, právě naopak, je co nejpříjemnější a nejroztomilejší. Jsem přesvědčena, že kdyby byl přišel dříve a ne tak pozdě , mé vrtošivé srdce by nezačalo tak trucovat.“

Když hraběnka Eszterházyová uklidnila hosty a vrátila se do ložnice, Alžběta Báthoryová vstala a rozloučila se.

Zavěšena do Eržiky pospíchala pryč, jako by dům za ní hořel, a do připraveného kočáru nastoupila bez jediného ohlédnutí. V kočáře seděly beze slova. Eržika mlčela, protože se bála, že prozradí svou úzkost a strach před budoucností i odpor k vdávání. A její matku zcela zaujaly vlastní myšlenky a plány. Radost z vytouženého setkání se jí mísila v srdci s obavou, zdali dávný chvilkový milý už na ni nezapomněl, a když ano, jestli se podaří vzkřísit v něm už mrtvé city. A pochybnosti se střídaly s jistotou, že se jí podaří získat jeho lásku.

Když si představila svůj život prozářený láskou, rozpalovala se nevýslovnou rozkoší a svět se kolem ní halil do růžové mlhy.

Dosud nežila, teprve teď začne žít!

Kočár zastavil před hostincem U divocha a po chvíli zmizel v temné bráně. Alžběta Báthoryová odvedla Eržiku do pokoje, pomohla jí při svlékání, uložila ji do postele, přikryla a políbila. Eržika slyšela z vedlejšího pokoje šustění šatů, když se matka svlékala, vrzání podlahy, jak neklidně přecházela sem tam, i skřípot postele, když si lehala.

Zdálo se jí zvláštní, že v téhle chvíli nedokáže myslet na sebe a na svou budoucnost, ale jen na matku, která jí připadala tak náramně záhadná a nepochopitelná. Bolelo ji to, zpytovala své city. Má ji opravdu ráda? Na tuhle otázku hledala odpověď. Vzpomínala na otřesné události na zámku, na nešťastné švadleny, viděla před sebou matku posedlou podivnou zlobou a krutostí i oplývající mateřskou láskou, odhodlanou k největší oběti. A viděla ji bezohlednou, hotovou pošlapat její srdce, když ji nutila vzít si toho odporného člověka. Nevěděla, co si o ní má myslet, za co ji chválit a obdivovat, za co odsuzovat a zatracovat. Nevěděla, jestli ji má ráda, jen stále určitěji a jasněji cítila, že ji lituje. Lituje jakousi bolestnou, mučivou lítostí.

Pojednou se posadila v posteli pod růžovým baldachýnem a napjatě naslouchala.

Zaslechla pláč.

Uvědomila si, že to ve vedlejším pokoji pláče matka. Přiběhla k ní, sedla si na pelest její postele, objala ji a líbala.

„Maminko, co ti je?“

A hrdlo se jí svíralo, sliny v ústech hořkly, do očí se tlačily slzy.

„Ó, Eržiko, jsem šťastná i hrozně nešťastná!“

A objala dceru, tiskla ji k sobě a líbala.

„Eržiko, dnes jsem našla tvého otce!“

„Mého otce!“

I Eržika se rozplakala.

Matka i dcera plakaly v pevném objetí a tiché paprsky rozesmátého měsíce se kradly pod nebesa postele a pokrývaly plačící ženy měkkým svitem.

Část druhá, Vykradená klenotnice

1. Rozhněvaní služebníci

„Na zámku je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku, jen pandurský kapitán záhadně zmizel.“

„Kolik děvčat najaly?“

„To se ještě neví. Ženské se dosud nevrátily.“

„A zbojníci?“

„Po zbojnících není ani stopy.“

„Ani jednoho nelapili nebo nezabili?“

„Ani jednoho.“

„Ještě nedělali zátah?“

„Ne. Panduři jsou bez kapitána bezradní.“

To Dora Sentešová, která vletěla do zámku nečekaně jako jestřáb, kladla takhle služebnictvu otázku za otázkou.

Dávala mu najevo, že osud všech závisí teď jen na ní. Běda tomu, na koho bude muset žalovat paní. Ilona Jó a Anna Darabulová byly zakřiknuté a dráždilo je, že se tady Dora roztahuje a všem rozkazuje. Ficko se na ni jen uškliboval a nepospíchal s odpověďmi na otázky. Potom, když už se Dora všecko dozvěděla a s velitelskými posunky si prohlížela zámek, jak pokročilo bílení, malování a velký úklid, teprve tehdy se Ficko dal do řeči. A to tak, že Iloně a Anně poskakovalo srdce radostí. „Chudinko Doro,“ ušklíbl se, „hraješ si na velkou paní, ale věř mi, že bych nechtěl být ve tvé kůži.“ „O mě se neboj, já si dám pozor!“

„No, jen aby! Jak jsi velká a silná, tak budeš mít malou dušičku, až na tebe začne paní křičet. Věru, nepřineseš jí nejpříjemnější zprávy, a to si odpykáš, he-he-he! Zmizení kapitána“

„Mám je snad já na svědomí?“

„Kdo ví, jestli ho neschováváš pod sukní“

Dora po těm vrhla zuřivý pohled.

„Nedopaluj mě, Ficko, nebo dostanu chuť po něm slídit a ty ještě pohoříš! Opravdu nevíš, jak zmizel?“

„Ale nechme kapitána na pokoji,“ mávl rukou Ficko. „Snad si jen odběhl ke své rodince do Prešova, he-he-he, a vrátí se, ani se nenadějeme. Máme však taky jiné starosti, Doro. Kdy se chceš vrátit do Prešpurku?“

„Zítra ráno!“

„Tak to už budeš moci paní zvěstovat, jestli ovšem radši neutečeš do světa, že umřel, tichoučce umřel bez jakékoli pomoci, celým světem opuštěný“

„Kdo?“ zděsila se Dora.

„Vihar!“ odpověděl a dusil smích.

Dora zbledla „Proboha! A co se mu stalo?

Není pomoci?“

„Čert ví. Hází sebou jako vzteklý, chřípí má zpěněné, pohrdá i nejlepším ovsem, nežere a jen hubne. A jestli mu není pomoci? Chválabohu, teď už je! Přišla jsi ty a zachráníš ho, he-he-he!“

„Nežertuj, Ficko!“ zakřikla ho Dora už docela krotce.

„Je třeba zavolat zaříkávače, třeba ho někdo uřknul. Možná, že by pomohla Majorová“ Ficko se rozřehtal.

„Ty si snad.myslíš, že se najde člověk, který by se odvážil Vihara léčit? Kdo by se přiblížil k nešťastnému koni beze strachu, že paní na něj svalí vinu za to, že kůň natáhl kopyta? Ne, nechci být špatným prorokem, třeba Vihar ještě nezdechne, vydrží, než se paní vrátí.“

„Radši ne!“ lekala se Ilona.

„To by byl opravdový soudný den,“ trnula Anna. „Zle by nám bylo všem, kdyby Vihar zdechl, až se paní vrátí.“

„Prý zdechl!“ cenil Ficko zuby. „Mluvíš o něm jako o zvířeti a zapomínáš, že Vihar je víc než ty a my ostatní s tebou tady na zámku“

„Ať zdechne, nebo umře, to je mi jedno,“ durdila se Anna. „Je ale jisté, že když Vihar nezajde dřív, než se paní vrátí, bylo by pro nás nejlepší prchnout a už se nikdy v čachtickém zámku neukázat.“ „Neplašte se,“ povídal Ficko, „jsem přesvědčen, že Vihar se nedožije návratu paní, tak můžete počítat, že se vyzuří a vztek ji přejde v Prešpurku. Pro nás už zůstanou jenom mráčky a menší hromy, jak už jsme na ně zvyklí.“

„A já si to mám odnést!“ zhrozila se Dora.

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Ficko. „Jsi přece tak silná, že by i opravdické hromy do tebe mohly třískat.“ Anna a Ilona už zapomněly na vlastní nebezpečí. Rozjařily se ze škodolibosti, že si Dora sama odskáče Viharovu smrt. Scvrklé tváře se jim brázdily kradmými úsměvy, jimiž skrývaly chvilkové spojenectví proti třetí sokyni.

„Ficko,“ prosila Dora, „poraď mi, co mám dělat. Ty máš vždycky nějaký nápad a víš, jak se dostat z kaše.“

„Vidíš, Doro, to už je jiná písnička, tu jsi měla zpívat na začátku a nevytahovat se. Ale odpustím ti tu pýchu.

Tak poslouchej! Když se paní rozčertí, a aby nezuřila na tebe, musíš na někoho svést, že Vihara otrávil.“

„Na koho, proboha?“

„Máš z čeho vybírat.

Kdybys chtěla poslat Ilonu mezi nebožtíky, řekla bys, že Ilona, kdyby ses chtěla zbavit Anny, řekneš, že nádherného koně otrávila ona.“

Ilona a Anna vyskočily.

„No, no, jen se neplašte, přece jen žertuji,“ krotil je Ficko a Dora už zase na ně pohlížela zvysoka. „Poslechni, Doro,“ ulevovala si v hněvu Anna, „mohla bys právě tak vykládat, že travičem je Ficko, a tím by ses asi dostala k pravdě nejblíž!“

Do Ficka jako by střelil. Vyskočil.

„Tu máš!“ zařval, ohnal se a vší silou ji pěstí udeřil do obličeje. „Podruhé si dej pozor na hubu, když nechceš, abych ti ji rozmlátil!“

Anna se zakymácela a dopadla na zem. Hned se však sebrala a probodávala Ficka nenávistí sršícíma očima.

Pohrozila mu zaťatými pěstmi:

„Počkej, Ficko, to ti nezapomenu!“

„Nevyhrožuj, nebo ti tlamu zalepím pěstí!“ zavrčel na ni.

„Nehádejte se!“ obořila se na ně Dora. „Ficko, tak už konečně pověz, na koho mám tedy svalit vinu?“

„Na pandurského kapitána!“

„Jenom jestli mi paní uvěří?“ strachovala se.

„To už je tvoje starost. Pověz jí, že se takhle pěkně odvděčil za důvěru, kterou v něj skládala. Jemu dala Vihara do opatrování a on ho taky pěkně opatroval. Proto zmizel jako duch. Když ti paní nebude věřit, můžeš jí ještě povědět, že já jsem na vlastní oči viděl, jak dával Viharovi jed. Přiskočil jsem, vrhl se na něj, ale už bylo pozdě.

Kůň otrávené žrádlo zhltnut. I kdybych tomu byl zabránil, kůň se už stejně nedal zachránit, protože to nebyla první dávka.“

Dořina tvář se rozjasňovala.

„Jenom to kapitánovi pořádně zavař,“ nabádal ji Ficko. „A dej si velký pozor, protože je to všemi mastmi mazaný chlap. Viděla jsi, jak mě paní kvůli němu nechala zmlátit. Něco takového by se

mohlo stát taky tobě. Proto se hned odvolej na mě a bylo by dobré, kdyby to dosvědčila taky Ilona a Anna.“

„Já svědčit nebudu!“ zakřičela Anna Darabulová. „Nebudu hasit, co mě nepálí!“

Ilona už změnila smýšlení, uznala, že je výhodnější držet s Dorou a Fickem než s Annou. „Já dosvědčím, že jsem s Fickem koukala na to, jak kapitán dával Viharovi jed!“

„A já,“ volala Anna, „dosvědčím, že jste lháři! A přísahám, že vypátrám, kdo má Vihara na svědomí. A povím to paní.“

„Nic nevypátráš!“ zaťal Ficko pěsti. „Jen se opovaž, rozmlátím ti čumák.“

Anna se zlostně rozesmála:

„Prozrazuješ se, Ficko, jako úplný začátečník. Už vidím, že toho traviče nějak moc dobře znáš“ Ficko se zarazil, uvědomil si svou neopatrnost.

„Nic neprozrazuji,“ krotil se, „radím ti, Anno, abys držela jazyk za zuby, a když ne, můžu začít mluvit taky já a ty se nedožiješ rána.“

„Vím, zakroutil bys mi krkem, kdybych si to dala líbit,“ odsekla mu.

„Naposled ti říkám: umoudři se!“ napomínal ji Ficko. „Nebudu si špinit ruce takovou čarodějnicí, když vím, že stačí, aby se mi zachtělo, a ještě tuhle noc dostanou zástupy Čachtičanů hroznou chuť stáhnout ti kůži, zpřerážet hnáty a rozšlapat tě jako zmiji!“

Ilona a Dora hleděly na Ficka s hrůzou. Co má za lubem? Mluvil mírným hlasem, utajoval hněv, jenž v něm kypěl.

Dokonce se při své hrozbě usmíval, ale ženy cítily, že prahne po pomstě a že už ho ani není třeba příliš dráždit, aby se jeho slova stala skutkem.

Také Anny se zmocnila hrůza, ale držela se:

„Chvástáš se! Žvaníš do větru! Chtěla bych vidět, jak bys na mě mohl poštvat celé Čachtice!“ „Nedělám s tím tajnosti,“ ušklíbl se Ficko. „Řekni, pekla jsi dnes ráno ořechové koláče?“ „Pekla.“

„Tak vidíš! Stačí, aby se v Čachticích dozvěděli, že jsi dneska ráno pekla ořechové koláče, “ Anna zbledla.

„Ďáble!“ zakřičela na Ficka.

„Jaké koláče?“ ptala se Dora.

„Tak se na to podívejme,“ zasmál se Ficko, „rveme se tu, hašteříme a ještě jsme ti ani neřekli, že budeš mít pro paní taky zprávu, která ji jistě potěší.“

„Jen mluv, mluv!“ dychtila Dora.

„Budeš moci paní zvěstovat, že farář Jan Ponicenus už není mezi živými. No, teď ještě asi je, nevím to jistě, ale do rána, a když ne do rána, tak do zítřejšího večera vymře celá fara, protože dříve, nebo později dostanou chuť na ořechové koláče, jaké umí upéci jedině Anna.“

Dora se dovtípila.

„A neměli na faře podezření, že koláče jsou otrávené? A je ten jed účinný?“

„Že je účinný,“ řehtal se Ficko, „na to dám krk. Majorová se ve svém řemesle vyzná a vždycky uhádne, jakou medicínu potřebujeme. K prášku, který jsem od ní dostal, jsem dal kočce jen přivonět a už natáhla brka.“

„A pověz, Ficko, jak jste to udělali?“

„Docela jednoduše, Anna zadělala na těsto, rozlouskala ořechy a nasypala tam zázračný prášek. Neměj žádné strachy. Udělala to, byl jsem u toho. Koláče vyndala z pece, červeňoučké, baculaté, vonící jedna radost. Jen se do nich zakousnout. Pak Anna poslala jistou poddanou: ,Tu máš, odnes to ctihodnému pánovi, ať si pochutná. Napekla jsem toho tolik, že nevím, co s tím. Jenom neříkej, že je to ze zámku, aby si nemyslel, že se mu snad chceme vlichotit. Pověz radši, že se mu chceš sama zavděčit.“

Poddaná ořechové koláčky odnesla, a jak ji znám, ani jí nebylo třeba přikazovat, aby vykládala, že ten dar je od ní.“

Všichni se rozesmáli, jen Anna zamračeně hleděla před sebe.

„Koukněte na Annu,“ ukázal na ni Ficko prstem, „zdá se, že je jí faráře líto!“

„Faráře ne,“ odsekla mu, „ale koláčů, že jsem z nich nedala stranou taky pro tebe. Přesvědčila jsem se, že by sis je opravdu zasloužil!“

2. Útok na zámek

Hádka začala znovu, ale když do čeledníku vstoupil Pavel Lederer, hned zase ustala. Zachmuřeně, beze slova se posadil na lavici a ozval se teprve tehdy, když zvědavost žen a Ficka vybičoval do krajnosti a když už na něj ostře doráželi otázkami, aby pověděl, co se stalo na faře.

Poslali ho totiž na faru, aby se dozvěděl, jak to dopadlo s koláči. Jeho varování došlo faráři včas, takže na darované ořechové dobroty nikdo chuť nedostal.

„Nic, nic se nestalo, bohužel,“ vyprávěl a znamenitě přitom předstíral lítost a hněv nad zmařeným plánem.

„Na faře jsou neslýchaně opatrní. Koláče jim byly podezřelé, ani se jich nedotkli. Zrovna když jsem přišel na faru, přivedl farářův pacholek obecního pastýře s tím psiskem Bundášem, co ho prašivina důkladně zřídila.

„Slyšel, jsem,“ řekl farář pastýři, „že nevíš, co bys udělal s Bundášem, je ti líto ho zabít. Tak já mu pomůžu. Dostane medicínu, že mu už nebudou chrastit kosti, a nebudeš s ním mít starosti.“ A hodil psovi rozkrájený ořechový koláč. Pastýři v první chvíli zazářily oči radostí, že se jeho nešťastný pes dožil takové dobroty, ale pak k němu přiskočil a odháněl ho:

„Jedeš, na tom si můžu pochutnat i já!“

„Nech ho!“ zadržel ho farář.

„Nezáviď Bundášovi.“

Pes ještě ani nesežral všecko, co mu hodili, a už padl na zem a házel sebou, jako by mu vlci rvali vnitřnosti.

Hned bylo po něm. Pastýři vyhrkly slzy a vzdychl si, jak mohl Bundáš po takové dobrotě zahynout. A teď,“ vyprávěl Pavel Lederer, „se už po Čachticích rozneslo, že ze zámku chtěli faráře otrávit. Nastává velké pobouření. Ještě když jsem byl na faře, sbíhali se tam lidé, prohlíželi si Bundáše i zbylé kousky koláče, nadávali a kleli. Vtom na mě někdo ukázal prstem: ,Tenhle je taky ze zámku!“ Pokládal jsem za dobré zmizet, protože se ozvalo zlověstné mručení a začali se proti mně zdvíhat pěsti. Pár chlapů se za mnou rozběhlo, ale farář je zadržel. Dnešní noci bude nejlepší nezamhouřit ani oka. Rozhořčení Čachtičané docela jistě napadnou zámek.“

„Hned udělám pořádek!“ ožil Ficko. „Dám zavřít brány a pandurům a hajdukům přikážu, aby se měli na pozoru. Nic se nám nemůže stát. A řekni, Pavle, koho podezřívají, že chtěl faráře otrávit?“ „Alžbětu Báthoryovou a tebe, Ficko.“

Anna se rozesmála.

„Tak vidíš, Ficko, nebudu to já, komu stáhnou kůži a komu polámou hnáty!“

Ficko po ní jen šlehl vzteklým pohledem a odběhl připravit hajduky a pandury na útok. Sotva přirazili bránu, už se před ní hemžil rozhořčený dav: Zaťaté pěsti se zvedaly a ozývaly se výkřiky:

„Traviči, vrahové!“

„Podpálit zámek a poslat lotry do pekla!“

Rozhořčení rostlo jako oheň ve větru a odvážlivci se už dokonce opírali o bránu, aby ji povalili. Když se před bránou objevily červené uniformy pandurů a hajduků, nakomandovaných, aby uchránili zámek a jeho obyvatele, rozhořčení se ještě stupňovalo. Řev zesílil, když k bráně dokulhal Ficko. Pohoršení nad pokusem otrávit faráře bylo tak silné, že Fickův odstrašující zjev zůstal bez obvyklého účinku.

„Otevřete, otevřete!“ volal dav.

„Vydejte nám toho kulhavého čerta!“

A na Ficka padal déšť kamenů.

Stál tam, jako by byl nezranitelný. „Jen házejte, alespoň si budu mít s čím hrát. To bude hra, he-he- he! Jeden kámen, jedna rozbitá hlava!“

Hned zvedl kámen a namířil na toho, co před chvíli volal, aby toho kulhavého čerta vydali davu. Chlap zaječel bolestí a zlostí, kámen ho trefil přímo do hlavy. Pak zvedal Ficko kameny, za děsivého řehotu jimi mrskal a vždycky trefil.

„Už vás to snad omrzelo?“ řval. „Házejte, jen házejte, abych měl pro každou vaši kotrbu jeden.“ Dav strnul. V očích pověrčivých lidí Ficko zase přestávat být člověkem, opět v něm viděli netvora obdařeného nadpřirozenou mocí. Ficko cítil, že se stal pánem situace, proto si počínal stále troufaleji.

„Panduři a hajduci, ztraťte se, není vás tu potřeba!“ volal. „Nebo zůstaňte, ale jen proto, abyste viděli, jak si se všemi poradím sám!“

Ficko přiskočil k bráně, otevřel ji dokořán a zavřeštěl:

„Ať si se mnou změří síly, kdo chce, abych ho zmaloval tak, že ho vlastní matka nepozná. Pojďte, hrdinové!

Neodvážíte se? Tak já vám ukážu, s kým máte co dělat! Pomoz mi, ďáble, patrone můj!“ Strach pověrčivých lidí přeskočil i na ty rozumnější. Ficko přece veřejně přiznává, že se zaprodal ďáblovi.

Ficko postřehl účinek svých slov, viděl, že bojový zápal úplně vyhasl. A hned se vrhl po nejbližším muži.

Ovinul kolem něho ruce a nohy jako čtvero hadů, povalil ho na zem a rychle se dal do dalšího. Zanedlouho stál před otevřenou bránou do zámku Ficko sám. Otřásal se šíleným řehotem, který se za utíkajícím davem lil jako kalný, špinavý proud.

„Pověz, Ficko,“ vemlouval se Pavel Lederer, „nezaprodal ses doopravdy ďáblovi, že máš takovou čertovskou sílu a štěstí?“

„Ďábel mě, myslím, nechce. Mockrát jsem ho vzýval, ale ne a ne se mi zjevit. A zapsal bych se mu, na mou duši! Pověz mu to, až se s ním někdy setkáš, he-he-he!“

3. „Jeden znás musí zmizet!“

Když na zámku všechno ztichlo, Ficko s lucernou v ruce zamířil ke stáji. Rozhlédl se, jestli ho nešpehují, a pak tiše otevřel dveře.

Ve stáji, která čistotou a útulností předstihovala všechny příbytky panských poddaných, na zlatavé slámě ležel natažený Vihar. Ficko se zlostným úšklebkem k němu přistoupil a vší silou do něho kopl: „Tady máš kopanec, který bych dal nejradši tvé paní za to, že mě nechala zbít.“

Vihar sebou trhl, ale nedokázal se postavit na nohy a uhýbat kopancům nebo se bránit. Jen sebou ze zbytku sil házel na slámě a vyvaloval na Ficka strnulé, jakoby skleněné oči.

„Dost už, Vihare, už mě bolí noha. Rád bych měl tolik zlatek, kolikrát jsem tě kopl. Ale, chudáku, nekoukej tak smutně, zamračeně. Vždyť ty kopance jsou pro tebe taky medicína. Medicína proti životu, he-he-he.“

Potom mu nadzvedl hlavu a do tlamy nasypal prášek černý jako mák. Vihar ho zhltl a hlava mu klesla. Ficko se posadil na okraj žlabu:

„A to jsi dostal, Vihare, nejlepší medicínu. Opravdu ti pomůže! Je to poslední, nejvydatnější dávka!“ Vihar ležel bez hnutí, pak sebou trhl, začal se svíjet, několikrát rozhodil nohy, chrčel, třeštil oči, na chřípí mu vystupovala pěna. A Ficko pozoroval Viharův zoufalý zápas se smrtí rozzářenýma očima a s výrazem nelidské radosti. Zápas koně, obětovaného jeho pomstě, netrval dlouho.

„Tady máš poslední pozdrav! kopl ho Ficko do hlavy, až nadskočila a udeřila o hranu žlabu. Ještě jednou ho přejel pohledem, aby se přesvědčil, že už opravdu dokonal, potom sundal ze zdi lucernu

a chystal se odejít.

Když se však obrátil ke dveřím, překvapením strnul.

Ode dveří se ozval ostrý, řezavý smích.

Stála tam Anna Darabulová jako ztělesněná nenávist a pomsta. Z úst se jí nezadržitelným proudem valil chechtot nad tím, jak se jí podařilo Ficka přistihnout. Ten se hned vzpamatoval a už se taky napínal ke skoku. Anna však napjatě číhala na každé jeho hnutí a včas ho zkrotila:

„Ani se nehni, Ficko, protože za chvíli se sem seběhne celý zámek a všichni mi dosvědčí, že jsem tě opravdu nachytala při travičství. Jak se hneš, přirazím dveře!“

Ficko zaskřípal zuby. Viděl, že v téhle chvíli má nad ním Anna převahu.

„Nezuř, Ficko, jinak se rozzuřím taky. Radši mi řekni, jestli se přece jenom nechceš se mnou smířit.“ „Ať se s tebou smíří satanáš!“

„A s tebou všichni čerti z pekla!“ zasyčela Anna. „Ale teď ti nepomůžou!“

„Pomůžou, nepomůžou, zmiz mi z očí!“

„To vím, to bys chtěl, ty nepodařená zrůdo!“

„Čarodějnice!“ zakřičel Ficko.

„Poslední slovo, Ficko,“ křičela Anna a tváře jí plály. „Nechceš se mnou žít ve shodě, tak je tu jenom jedna pomoc: jeden z nás musí zmizet!“

„Ty zmizíš!“ zařval Ficko a bleskurychle uhnul lucerně, namířené na jeho hlavu. V tu chvíli se vymrštil ke skoku také on.

Anna však včas uskočila ze dveří, prudce je přibouchla a zastrčila závoru.

„Už jsi zmizel, Ficko, už je s tebou amen,“ zasyčelo za dveřmi.

Fickovi prolétlo hlavou, že je ztracen. Zmocňovalo se ho zoufalství a třásl se, když zaslechl, jak Anna utíká a přitom ječí, že je to slyšet daleko široko:

„Pomoc, pomoc, přistihla jsem traviče!“

Vyskočil, opřel se o dveře a pokoušel se je vyvrátit. Ve chvíli se skrz naskrz zpotil marnou námahou. A s úžasem pozoroval, že od kahance, který vypadl z lucerny, začíná hořet sláma a vyvalené oči Vihara že se blyští v žáru plamenů jako obrovské zřítelnice obludy, která ho chce pohltit. Fickovo zoufalství se stupňovalo.

Jazyky plamenů klouzaly po slámě a olizovaly stéblo za stéblem. Jestli hned oheň neuhasí, vzplane celá stáj a on se tu udusí a uškvaří na uhel.

Uvažoval, zda by nebylo lepší nečinně přihlížet, jak plameny zachvacují celou stáj i s ním. Co ho ještě čeká?

K neustávajícímu Anninu vřeštění přibývaly a přidávaly se i výkřiky hajduků, pandurů a

služebnictva. Otevřou-li stáj a najdou ho hned vedle otráveného Vihara, je s ním konec. A když ne hned, tak potom, až se vrátí čachtická paní.

Ale jak mu plameny začaly olizovat boty a nohavice a přiškvařovaly mu i bezradně svěšené chlupaté ruce, pud sebezáchovy ho donutil k činu.

Vrhl se na plameny, dupal po nich, jako by zašlapával hlavy stohlavého draka, sundat ze zdi Viharovu ohlávku a s ní se dal do boje spustošivým živlem.

Jedno nebezpečí zdolal a usilovně přemýšlel, jak se zachránit před druhým, ještě strašnějším. V zámku už bylo všechno na nohou. Všechny poháněl hněv. Kdyby nezjistili pachatele, paní by mohla každého z nich volat k odpovědnosti za to, že byl Vihar otráven, a všichni by pykali za smrt jejího nejmilejšího oře. Musí traviče chytit!

Udýchaná Anna vyprávěla skřehotavým, ochraptělým hlasem, jak skonal Vihar, jak přistihla traviče a zavřela ho ve stáji.

Jenom jeho jméno zamlčela, aby pomstychtivce nezastrašila.

Rozezlený zástup se valil ke stáji.

„Obklíčit dveře,“ volala Anna, „aby nám travič neproklouzl, i kdyby se třeba v hada proměnil!“ Zástup zůstal přede dveřmi stát v těsném půlkruhu.

Anna po povzbudivých výkřicích přistoupila ke dveřím stáje a otevřela je.

Do dvora, zaplaveného měsíčním svitem, se rozevřel temný otvor a vyvalilo se husté mračno dýmu. Anna se zarazila, když uviděla a ucítila dým, protože si nedovedla vysvětlit jeho původ.

Křečovitě tiskla v rukou motyku, ohnala se, jako by číhala na sysla, vyháněného z díry, a zakřičela: „Vylez, Ficko!“

Tak tedy Ficko je travičem! Zástup překvapeně vyjekl.

Ale z otevřených dveří stáje se valila jen tma a kouř, nezaslechli ani nejmenší šramot.

„Vylez, Ficko!“ zakřičela Anna znovu. K její zuřivosti a pomstychtivosti přibyl i hrozitánský strach. Zdálo se jí, že v dýmu valícím se ze stáje ucítila zápach smoly. Hlavou jí blesklo podezření, jestli snad Ficka nezachránil sám ďábel. Ne, musí přece být ve stáji!

Jako šílená vběhla dovnitř a potmě šmátrala motykou kolem sebe. Zakopla o mrtvého Vihara a sotva se bleskurychle znovu postavila na nohy, očima, už navyklýma tmě, jezdila po všech koutech. Jasně rozeznávala všechny předměty. Žlab, ohlávku, zavěšenou na stěně i se sedlem a s pytlíkem na obrok, v rohu koš na seno a měřici na oves i Vihara, jehož srst se v dopadajících paprscích měsíce matně leskla. Kam se však poděl Ficko?

Vyběhla ze stáje jako z pekla, třásla se a zoufale si rvala prořídlé vlasy.

„Není tam!“ křičela v hrůze, která přeskočila i na zástup, jehož rozhořčení přemáhal strach. Vtom se za zády houfu obyvatel zámku ozval pronikavý výkřik:

„Co se to tu děje?“

Za výkřikem následoval výbuch zlostného, nelidského smíchu. Zástup, shluklý do půlkruhu, se ohlédl a přeběhl po něm mráz. Anna zbledla a pokoušely se o ni mrákoty. Jak se Ficko dostal ze zamčené stáje? Odkud přichází?

„Vy hlupáci hloupí!“ křičel.

„Sedli jste jenom na lep hloupé čarodějnici, co sama Vihara otrávila a na mě chtěla svalit vinu, protože jsem se jí znelíbil a chtěla se mě zbavit.

Ustupte!“

Těsný půlkruh, sevřený před dveřmi stáje, se otevřel. Muži i ženy ustrašeně uskakovali Fickovi z cesty. Měl na sobě jen kalhoty, jako by se ve spěchu už nestačil obléci. Do půl těla byl úplně nahý a pohled na něj vzbuzoval vmužích i ženách stejný úžas jako odpor. Hruď měl vpadlou, že by do ní dýni mohli zastrčit, a hrb, silně vystupující, byl tak chlupatý, že by se na něm daly plést copy. Pomalu kráčel k Anně, která stála jako zkamenělá socha a vzpamatovala se teprve, když byl na skok od ní.

Uvědomila si, že uhodila její poslední hodina. Ano, jeden z nich musel zmizet. Ať zmizí Ficko! S vypětím všech sil si sevřela topůrko motyky a rozehnala se, aby mu rozsekla hlavu.

Motyka zasvištěla v povětří a zástup vykřikl.

Ficko zachytil motyku těsně nad hlavou, zmocnil se jí a už se s ní rozehnal po Anně.

„Dřív než se ti motyka zasekne do kotrby, přiznej se, kdo otrávil Vihara?“

„Ty, ty!“ zavřískala a zoufale se rozhlížela, kam utéci. Do stáje! Jen tam! Zůstane těsně u dveří, vyklouzne a přibouchne dveře, zastrčí závoru a Ficko bude zase v pasti.

Sotva vklouzla do stáje, motyka se přesně ve výšce její hlavy zasekla do veřejí a do hrobového ticha pronikavě zazvonila.

Ficko, jako by postřehl její záměr, postavil se do dveří stáje a zavolal na nejbližšího hajduka. „Zastrč za mnou dveře!“

Potom teprve vešel a nataženýma rukama hmatal ve tmě. Anna se zatajeným dechem se tiskla ke stěně. Slyšela bouřlivý tlukot vlastního srdce.

Napjatě sledovala směr Fickových kroků, a když cítila, že se k ní přibližuje, couvla před ním jako lasička.

Venku napínali sluch. Nejdříve neslyšeli nic, jako by ve stáji nebylo živé duše. Po chvíli zazněl Fickův vítězoslavný výkřik:

„Už tě mám, potvoro!“

Potom slyšeli hlomoz zápasu, pád dvou těl, nesrozumitelné výkřiky, při nichž se z Ficka chrlila zlost a z Anny smrtelná úzkost.

Po chvíli zase nastalo ticho.

To Ficko už jednou rukou pevně svíral Anniny nohy a druhou její krk. Byla už úplně v jeho moci. Věděla, že tady pomůže snad jen prosba.

„Slituj se, Ficko,“ žebronila skomíravým hlasem, „udělám vždycky všecko, co budeš chtít, slepě poslechnu každý tvůj rozkaz.“

„Nevěřím ti, úlisná čarodějko!“ zasípal na ni Ficko.

Jejich rozhovor nezaslechly ani nejbystřejší uši.

„Proboha tě prosím, slituj se!“

„Nevěřím ti,“ procedil Ficko přes řídké, černé zuby, „ale udělám stebou ještě jednu zkoušku. Když se veřejně přiznáš, že jsi chtěla otrávit faráře a Vihara že jsi otrávila, daruji ti život.“ Dveře se otevřely a zvědavci od nich couvali co nejdál z Fickova dosahu.

„A teď poslouchejte, lidé, kdo je travičem!“ volal pyšným hlasem. Opět stiskl Anně hrdlo a zasykl mezi zuby:

„A ty mluv, Anno Darabulová!“

„Přiznávám se, že jsem chtěla faráře otrávit a Vihara jsem otrávila. Vinu jsem chtěla svalit na Ficka“

Anna Darabulová to vřeštěla z plna hrdla. Uvědomila si, jaké následky bude mít tohle přiznání, které ji zachraňuje jen před okamžitou smrtí zFickových rukou. Zoufale se rozkřičela, až jí Ficko znovu stiskl krk.

„Slyšeli jste?“ zvolal.

„Slyšeli!“ zahučela odpověď.

„Tak zhebni, čarodějnice, než nás všechny otrávíš,“ zvolal Ficko, vzrušením ochraptělý.

Chytil Annu i druhou rukou za krk a oběma jí sevřel hrdlo jako železem.

Proniknuta smrtelnou hrůzou, na prahu smrti ještě chtěla vykřiknout, ale Ficko ji už škrtil. Se zaťatými zuby jí tiskl krk, se zlostnou grimasou pozoroval, jak jí modrá tvář, drobné oči vylézají z jamek a jak přes scvrklé, krví naběhlé rty z bezzubých úst vylézá jazyk.

„Takhle zmizí jeden z nás, ty čarodějnice!“ zachrčel jí Ficko na cestu na onen svět.

Lidé kolem hleděli němě a bez pohnutí, jak před nimi vraždí člověk člověka. V nikom nebylo ani špetky lítosti.

Jen děti se rozkřičely a rozplakaly. Snad podvědomě vycítily, že v zámku se právě v této chvíli páše zločin.

V pozadí stál Pavel Lederer v mučivých pochybnostech. Má zarazit Ficka výstražným výkřikem před spácháním vraždy, nebo má nečinně přihlížet, jak se o jednoho zmenší počet zloduchů čachtického zámku? Jen ať zhyne!

Dnes ona, zítra ostatní i s paní!

„Už je po ní!“ zvolal nakonec Ficko a zvedl Annu do výšky jako kus hadru.

„A vám všem radím, abyste drželi jazyk za zuby. Nežvaňte o téhle události. Buďte mi vděční, že jsem vás zbavil šílené baby, která nás všechny najednou mohla poslat na onen svět. A teď zmizte, protože se blíží půlnoc, hodina duchů, a Anna, když už je nebožka, by vás mohla přijít strašit, he-he- he!“

Před stájemi nebylo v okamžiku živé duše, jen Pavel.Lederer se zamyšleně opíral o zeď.

Ficko odnesl Annu jako kus dřeva do stáje, hodil ji na Vihara a zařehtal se na rozloučenou. „Odpočívej v pokoji!“

Potom si otřel ruce, jako by z nich chtěl setřít špínu. Když vyběhl ze stáje, spatřil Pavla Lederera. Rozběhl se k němu.

„Děkuji ti, kamaráde!“ zvolal u vytržení. „Dnes jsi dokázal, že jsi opravdovým přítelem. Zachránil jsi

mě před jistou smrtí!“

„To nestojí za řeč.“

„Ale pověz, jak jsi dokázal přijít přesně v pravou chvíli, abys mě zachránil?“

„Víš, nemohl jsem usnout,“ nutil se Pavel do srdečného tónu, i když cítil hnus, protože mu Ficko v návalu vděčnosti tiskli ruku, „vyšel jsem se tedy projít. Viděl jsem tě, jak se opatrně kradeš ke stájím. Věděl jsem, že jdeš k Viharovi dovršit započaté dílo.

Vtom jsem spatřil, jak se z čeledníku. Vytratila tmavá postava, a sotva jsi zmizel ve stáji, připlazila se tam a číhala na tebe. I já jsem se přikradl ke stáji, stál jsem tam také na číhané. Když Anna vyběhlá ztropit poplach, vypustil jsem tě a dveře jsem znovu zastrčil. Tak jsem včas zakročil.“

„V nejvyšší čas, he-he-he!“

A nadskočil, obejmul Pavla Lederera a přivinul ho ke svým chlupatým, propadlým prsům, až Pavlem ze samého hnusu projel mráz.

Zašli za roh stáje, tam na sebe Ficko natáhl košili a kabát, které tu v rychlosti ze sebe shodil. Mezitím se rozplýval vděčností:

„Kamaráde, abych se ti odvděčil, vrátím ti peníze, o které ses se mnou podělil, a v budoucnu ti každou odměnu nechám celou. A slibuji ti, že těch odměn bude hodně, protože vždycky budu hnát vodu na tvůj mlýn.“

Pavel Lederer nevycházel z údivu.

„A potom,“ pokračoval Ficko, „pozoruji, že se ani na tvého otce už nemůžu hněvat.“

„Co říkáš?“ skočil mu do řeči s předstíraným překvapením. „Ty znáš mého otce, měl jsi s ním co dělat?“

Ficko mu vyprávěl svou příhodu s jeho stařičkým otcem a dodal:

„Kvůli tobě odpouštím tvému otci. Nikdy jsem nepoznal, co je to otec, ale myslím si, že kdybych nenáviděl tvého otce a chystal pomstu, nebylo by moje přátelství upřímné. A abys věděl, tentokrát odpouštím poprvé v životě.“

„A kde je můj otec?“

„Nevím. Opravdu nevím, kde je. Ale dozvím se to. Musím to vypátrat ne kvůli němu, ale hlavně kvůli děvčeti, které je pod jeho ochranou. Kdo je to děvče? No přece spanilá Magda Kalinová, sestra zbojníka, kterou mám tak rád, jako jejího bratra nenávidím.“

„A co s ní chceš udělat?“

„Vzít si ji za ženu,“ zamračila se Fickova tvář a smích se mu zarazil v hrdle, „jinak“

Pavel Lederer jen těžko dovedl zatajit úžas při pohledu na Fickovy ruce, jak hmátly do vzduchu, a prsty se zkřivily, jako by tiskly neviditelný krkCítil hrozný odpor k němu i k sobě, že se snažil získat přátelství toho zlosyna. Zdálo se mu, že se tímto přátelstvím poskvrňuje, i když bylo navázáno jen naoko, za ušlechtilým cílem.

4. Přistižen

Pavel Lederer se vracel do své komůrky rozladěn. Cítil strach před budoucností. Jak dlouho se mu bude dařit zastírat Fickovým přátelstvím, že je spojencem zbojníků, kteří se od něho dozvědí všecko, co se na zámku děje a chystá! A jak by se mu Ficko pomstil za to, že ho zrazoval, zatímco on ho pokládal za přítele?

Ficko našel v čeledníku Doru, Ilonu a několik jiných služebných. Vykládaly si o prožité události. Všecky byly přesvědčeny, že Vihara otrávil Ficko, ale nedaly to najevo. Annin případ byl pro ně dostatečnou výstrahou.

Když Ficko vstoupil, oněměly.

„Doro, tak už víš, co máš oznámit paní?“

„Oznámím jí, co budeš chtít.“

„Oznámíš jí, že Vihar byl otráven a že já, pobouřen tím neslýchaným zločinem, jsem travičku hned

na místě zaškrtil.“

„A o kapitánovi?“

„O něm oznam jen to, že zmizel, a pověz, že jeho zmizení je největší záhadou, protože o důvodech, které ho k tomu vedly, nemá nikdo ani potuchy.“

„A kdyby se zeptala, co se o tom povídá?“

„Pověz, že se nepovídá nic. A Doro, v Piešťanech se nezapomeň zastavit u hostinského z hospody U třech zelených lip. Ať dává pozor na starého kastelána a ať zase vzkáže, co dělá, k čemu se chystá, proč se léčí zázračnou koupelí, k čemu potřebuje zdraví, mládí a sílu.“

Potom Ficko zamířil k zámečníkovi a zabubnoval na jeho okno:

„Pavle, spíš?“

„Nespím.“

„Potřeboval bych tvou pomoc.

Umíš psát?“

„Umím.“

„Máš po ruce papír, inkoust a pero?“

Pavel Lederer položil na stůl kalamář, rozvinul vedle papír a seřízl brko.

„Komu potřebuješ napsat dopis?“ podivil se.

„Milé ne, he-he-he. Neměl jsem ještě milou, která by uměla číst. Na nic se neptej, dozvíš se to brzo a alespoň zažiješ překvapení. Na celém světě o tom kromě mě budeš vědět jen ty. Tak piš: Po mnoha zkušenostech a dlouhém střízlivém uvažování jsem přišel na to, že krást je lepším řemeslem než být strážcem cizího jmění a pronásledovatelem zlodějů. Proto na tomhle místě najdete jen dopis s mou životní zkušeností, za níž jsem se odměnil obsahem této vkusné skříňky. Tak, to stačí. A teď ještě podpis.“

Pavel Lederer se musel přemáhat, aby se mu při psaní netřásla ruka. Nevěděl, do jaké skříňky má být vložen tenhle list, ale tušil, že se stává nástrojem zločinu. Co má dělat? Roztrhat, co napsal, a odmítnout účast na Fickově záhadném a dozajista zločinném plánu?

Ale kdyby to udělal, ztratil by Fickovu důvěru a jako poctivý člověk, který chce mít čisté ruce, sklidil by jen Fickovo pohrdání a nenávist. To by na zámku už neměl co pohledávat. Dostal strach, jestli by Ficko, až by se ho chtěl jednou mazaně zbavit, nesvalil tenhle zločin na něho. Vždyť by ho mohl snadno usvědčit jeho vlastním rukopisem.

„Tak koho mám podepsat?“ zeptal se klidně. Předstíral co největší lhostejnost.

„Sebe jistě ne,“ smál se Ficko. „A koho, to jsi už jistě uhádl. Když ne, tak to zkus!“

„Pandurského kapitána Imricha Kenderessyho,“ odpověděl po chvíli rozmýšlení, i když hned věděl, komu chce Ficko hodit na krk svůj zločin.

„Máš dobrou hlavu, kamaráde, he-he-he, tak jen to podepiš. Tak, to bychom měli. A aby sis nemyslel, že jsem nevděčník, odměním se ti za námahu. Nech v noci dveře otevřené, abych tě nevyrušoval ze spánku. Ráno najdeš odměnu na stole. A to odměnu, jakou dosud žádný písař, ba ani notář na celém světě nedostal za takovou krátkou škrábanici.“

Pavel Lederer se ani nenadál a Ficko byl pryč. Uklidňoval se, že nemohl nic jiného dělat, nedokázal však své svědomí uchlácholit. Ale pojednou se mu tvář vyjasnila. Rozhodl se, že si počíhá na Ficka a uvidí, co vyvede. Co Ficko pokazí, to on při vhodné příležitosti může napravit a Ficka znemožnit. Sfoukl svíčku a stoupl si k oknu, odkud měl výhled na dvůr, na zámecké křídlo se síněmi obývanými Alžbětou Báthoryovou i na čeledník a vchod do sklepa. Viděl, jak Ficko zmizel ve svém kutlochu a jak hned zhasil kahanec. Věděl, že si Ficko nelehl, a cítil, že také jeho oči slídí po všech koutech dvora i po oknech, jestli snad světlo v některém neprozrazuje, že se tam ještě bdí. Po chvíli viděl, jak se vytratil z čeledníku a těsně podél zdi se krade k zámku. U vchodu se přitiskl ke sloupu a chvíli tak stál, potom přistoupil ke dveřím a zmizel v nich. Než vyšel, uplynula půlhodina, nebo možná celá. Opatrně, stále se rozhlížeje, plížil se ke sklepu. Znovu přelétl očima zámek, dvůr i čeledník a zmizel za dveřmi.

Pavel Lederer byl přesvědčen, že Ficko spáchal v zámku loupež a kořist si odnáší do úkrytu. A pro něho teď nastává těžká úloha: vypátrat, kam schovává ovoce svého zločinu.

Nepozorovaně přiběhl ke vchodu do sklepa a tam napjatě poslouchal. Ficko přešlapoval ještě u dveří a slabé zvuky, které doléhaly ven, prozrazovaly, že křeše oheň. Pavla Lederera zamrazilo, když si pomyslel, co by se stalo, kdyby se Fickovi nepodařilo vykřesat oheň nebo kdyby zpozoroval, že kahanec visící u vchodu je vyschlý, bez oleje, a musel by se proto vrátit. Pavel se rozhlédl po řadě nedalekých stromů, za nimiž by se mohl schovat, kdyby bylo třeba.

Ale když se sklonil ke klíčové dírce, přestal se strachovat, že se Ficko náhle vrátí.

Viděl, že se mu podařilo rozkřesat oheň, a zasmál se, když pozoroval, jak vytahuje z černého soukenného pytle vyhaslou lampu. Měl tedy smůlu, zlodějská lampička, zabalená do silného sukna, mu cestou zhasla.

Za chvíli zaslechl šramot, jak se Fickovy kroky sunou po schodech, a klíčovou dírkou viděl, jak se Ficko v mihotavém kruhu světla plouží mezi dvěma řadami sudů a jak mezi nimi zmizel.

Neváhal, jemně stiskl kliku a plížil se dolů, tiše a bez nejmenšího šelestu jako stín. Ficko se mu už ztratil z očí, jen jasná kaluž světla, roztékající se ve tmě a lepící se na sudy, ukazovala směr, kterým se ubírá.

Se zatajeným dechem sešel Pavel po několika schodech dolů a tam, schován za rohem, ověšeným džbery a džbány, viděl zprava i zleva řady sudů a mezi nimi Ficka, jak se už přibližuje k velikému sudu na konci chodby, vytvořené menšími i většími bečkami.

Tam postavil lampu, sáhl za jeden z blízkých sudů a vytáhl odtud rýč. Potom sundal pytel, který mu visel na hrudi. Něžně ho pohladil a opatrně položil na zem.

Začal kopat pod obrovským sudem. Z jámy vyzvedl bednu, otevřel ji a zatřásl s ní ve vzduchu, až se uvnitř zlato rozcinkalo.

Pak položil bednu na zem, rozvázal pytel a ponořil dovnitř ruku. Ponořil ji podruhé, potřetí i počtvrté a vždy vytáhl hromadu skvostů, rozmanitých drahokamů zapracovaných do drahých kovů. Byly to cenné rodinné památky dvou rodů, Báthoryů a Nádasdyů. Těmito skvosty se vznešené dámy obou rodů zdobily ještě před staletími a Alžběta Báthoryová je při slavnostních příležitostech se zbožnou úctou ukazovala hostům. Každá z rodinných relikvií měla svou historii a představovala hotové bohatství. Ficko se v nich přehraboval se zřejmou rozkoší a Pavel Lederer hádal, co září víc, jestli drahokamy, nebo Fickovy oči.

Ficko se dlouho kochal svou drahocennou kořistí, potom ji naskládal do bedny a zase se chopil ryče. Pavel Lederer viděl, že chce poklad zakopat ještě hlouběji. Nečekal, až dokončí své dílo. Odešel zase jako duch, sotva se odvažoval dýchat.

Když se přesvědčil, že kolem není nikdo, kdo by ho mohl zpozorovat, vkradl se do svého obydlí, lehl si do postele a čekal na slíbenou Fickovu návštěvu.

5. Jazyk rozvázaný vínem

Čas ubíhal a Pavel Lederer si nedovedl vysvětlit, proč se Ficko ještě nevrací. Neusmyslel si zakopat poklad na jiné místo? Byl v pokušení vrátit se do sklepa a znovu ho špehovat.

Tak uplynula hodina.

Konečně zaslechl jeho šouravé kroky. Zavřel oči a začal chrápat. Slyšel, že Ficko vstoupil do místnosti.

Kradmo pootevřel oči. Viděl, že Ficko postavil na stůl džbán vína s dvěma číšemi, vymotal ze sukna lampu a postavil ji na stůl.

„Nevoz hrnce, kamaráde,“ přistoupil k němu Ficko a zatřásl jím. „Chrápeš, až se celý zámek třese. Nespi, pojď si radši loknout. Připijeme si na kamarádství!“

Trhl sebou, jako by ho vyrušili z nejtvrdšího spánku, a protíral si oči.

„Ach, to jsi ty, Ficko?“ divil se.

„Ano já, nemusíš se kvůli tomu tvářit, jako bys viděl ducha Anny Darabulové nebo nějaké strašidlo. Já jsem sice strašidlo taky, he-he-he, ale tobě neublížím.“

Už věděl, proč se Ficko tak dlouho zdržel ve sklepě. Zahleděl se tam do džbánu, a to pořádně hluboko. Potácel se tu mezi stolem a postelí, a když si konečně sedl na lavici, rozplácl se na ní, jako by se roztékal.

„Pij, kamaráde,“ povzbuzoval Pavla Lederera, když nejistou rukou naplnil číše. „Napijeme se po pansku, z číší, a ne rovnou ze džbánu. Takové jsi ještě nepil, jistě ne! Je alespoň tak staré jako my oba dohromady, voní, až to šimrá v nose, a podívej, je zlaťoučké a čisťoučké jako olej. Tak, ťukneme si na věrné přátelství!“

Pavel Lederer zvedl číši a vyprázdnil ji.

„Znamenité,“ chválil upřímně.

„To se rozumí, že znamenité!“ rozohnil se Ficko. „Je to nejlepší zdejší víno, které paní šetří pro nejvzácnější hosty. A když tu nejsou, zůstane alespoň pro mě!“

„A co když se paní dozví, že chodíš na její nejvzácnější víno?“

„He-he-he, ty jsi samá starost, Pavle. Kdybych měl otce nebo matku, myslím, že by se o mě tak nestrachovali. Ale počkej, abych pro samé řeči nezapomněl!“

Vytáhl ze záňadří sáček s penězi. Hlučně ho položil na stůl, potom vysypal cinkavý obsah. „Držím slovo, vracím ti část svých odměn. Spočítej si to! Tak se ti odměňuji za kamarádství a pomoc. Jsi první, kdo přišel na to, že přátelství se mnou přináší užitek. Ve mně se nezklameš. Ale běda ti, Pavle, kdybych se v tobě zklamal já!“

Ficko se tak zaškaredil, že Pavla Lederera přejel mráz a honem vyprázdnil pohár, aby zakryl rozpaky. Nevycházel z údivu, jakou podivnou láskou a příchylností k němu Ficko zahořel. A čím víc pil, tím víc ji dával najevo.

„Víš co, kamaráde,“ přiznával se k svým plánům. „Pomoz mi najít Magdu Kalinovou, to čertovské děvče, co na ně myslím ve dne v noci, a určitě zešílím, jestliže jednou nebude moje. Pomoz mi ji najít, protože, abys věděl, já tu už dlouho nezůstanu, odejdu do cizího kraje a budu pánem. Opeřil jsem se tady a opeřím se ještě líp!“

Fickovi se vínem rozvázal jazyk. Už se přiznal i k tomu, že vyloupil klenotnici čachtické paní. „A kam jsi ten poklad schoval?“ zeptal se Pavel Lederer jen tak na zkoušku.

„To se mě neptej!“ vyskočil Ficko. „Úkryt neprozradím nikomu. A kdo se o něm dozví, je synem smrti!“

Čím méně vína zbývalo ve džbánech, tím více se Pavel dovídal o Fickových plánech. Ficko chce nashromáždit co nejvíc pro sebe i pro něho, aby se také on, jako jeho kamarád, opeřil zlatým peřím.

Chce se pomstít všem, kdo ho pokořili, a potom s Magdou Kalinovou zmizet. Přinutí ji, aby s ním šla.

„Pavle, Pavle,“ blábolil opilý Ficko, „věrně jsem sloužil paní, miloval jsem ji a zbožňoval. Štědře mě odměňovala za služby, to je pravda, platila mi za to, že jsem si zahrával se svým krkem a den za dnem ho připravoval katovi, ale pohrdala a pohrdá mnou, nechala mě zbít. Zbít! Eh, to si odpyká! Z Vihara je už mršina, klenotnici mám ve své moci a další ještě přijde! Ukážu, co dovedu. Taky té fifleně z Vrbového, Kalinovi, Drozdovi, Kenderessymu a každému, kdo má u mě nějaký vroubek. Ať se třesou před mou pomstou!“

S úžasem poslouchal Fickovy výbuchy zlosti a pomstychtivosti. Necítil se příjemně v blízkostí člověka, který planul zlobou a běsnil žízní po krvi lidí, o nichž byl přesvědčen, že mu ublížili. Aby se ho co nejdřív zbavil, stále mu doléval do číše a Ficko do sebe lil víno hlučnými, nenasytnými hlty. Pavel byl přesvědčen, že se každou chvíli musí svalit z lavice a zpitý pod obraz boží se natáhne pod stolem.

Ale toho se nedočkal. Ficko dopil džbán, vstal a rozloučil se s ním. Odkulhal rovně, nepotácel se. Pavel Lederer za ním hleděl s údivem. Vypil tolik, že by to položilo tři statné chlapy. Ficko byl opilý,

přísahal by na to. Vždyť se mu jazyk pletl, nesouvisle vyprávěl, ale když odcházel, byl střízlivý. I na to by mohl přísahat. Jak je to možné? Buď opilost jenom předstíral, nebo se umí tolik ovládat a silou ducha rozkazovat i tělu?

Pavel uléhal sžírán neklidem a mučen výčitkami. Uvědomoval si, že jako každé přátelství, tak ani Fickovo nebude bez nároků. Vždyť už dnes, aby přátelství utužil a aniž pomyslel na následky, pomohl Fickovi v konfliktu s Annou Darabulovou. Nemá alespoň trochu na svědomí její smrt? To nic, uklidňoval se: když ne ona, byl by zahynul Ficko: Tady opravdu musel zmizet on, nebo ona, koho to potkalo, to je nakonec jedno. Jestli měl nějakou účast na téhle události, jenom urychlil to, co bylo neodvratné a čemu zamezit nebylo v jeho moci. Ale je tu krádež spáchaná Fickem a s pomocí jeho rukopisu svalená na kapitána Imricha Kenderessyho. Má na svědomí, že poctivého člověka označí za zločince. Podaří se mu očistit jméno, které pomáhal poskvrnit?

A znovu byl v pokušení nežertovat s ohněm a zmizet ze zámku. Ale zase si uvědomil, že započatou hru musí dohrát, i kdyby ho měla stát život.

Protože utéci by bylo zbabělostí, a on zbabělcem být nechce!

Část třetí, Odhalený neznámý

1. Ucho na klíčové dírce

Hrabě Štefan Nyáry za chvíli po odchodu čachtické paní a své snoubenky z paláce v Dlouhé ulici také odešel.

Chtěl uniknout záplavě zvědavých otázek a výčitkám uražených milenek.

Po prešpurských ulicích se ještě rozprostírala noční tma. Ale nešel domů ani k některé milence. Hnán neklidem toulal se nazdařbůh ulicemi.

Když procházel kolem hostince U divocha, litoval, že je už moc starý na to, aby Alžbětě Báthoryové jako nezbedný uličník vytloukl okna.

Čím beznadějněji hledal rozluštění tajemství, proč ho tak bezohledně nutí vzít si Eržiku Príborskou, tím víc ji nenáviděl. Kdyby jen věděl, co má s tou svatbou za lubem, vymotal by se z jejích osidel. Když se vrátil do svého paláce vedle Michalské brány, už se rozednívalo.

Ulehl vzrušen a nijak se nemohl uklidnit. Čas utíkal, hodiny na Michalské věži už odbíjely desátou, ale spánek ještě nepřicházel. Vyskočil zpostele a rychle se oblékl.

„Zapřahat!“ zakřičel na sluhy, kteří už čekali na jeho probuzení a na další rozkazy.

V houževnatém hledání odpovědi na trýznivé otázky se rozhodl, že se projede kolem Dunaje, sebere myšlenky a potom navštíví čachtickou paní i snoubenku, kterou mu vnucují. Byl přesvědčen, že rafinovanými otázkami, i když na ně nedostane odpověď nebo třeba odpověď vyhýbavou, podaří se mu vyslídit pohnutky počínání Alžběty Báthoryové.

Majitel hostince U divocha se ho s hlubokou úklonou zeptal, koho ráčí navštívit.

„Je čachtická paní doma?“ pohlédl na něj úkosem.

„Je, Vaše hraběcí Milosti, a do jídelny jí právě přinesli snídani. Jestli dovolíte, doprovodím vás tam.“ Rozhodným posunkem odmítl ochotu hostinského. Když slyšel, že paní snídá, bleskl mu hlavou plán, který ho radostně vzrušil.

Sotva se usadil v salóně vedle jídelny, osopil se tlumeným hlasem na služku, která ho tam vpustila: „A to ti povídám, ať se paní nedozví, že jsem tady. Nepřeje si, aby ji při snídani někdo rušil. Nechci to dělat ani já. Trpělivě počkám. Zmiz!“

Zůstal v salóně sám a tvář se mu radostí rozzářila. To se mu podařilo! Takhle snadno vyslechne rozhovor Alžběty Báthoryové a její přítelkyně.

O čem si můžou vyprávět dámy po noci strávené na zábavě, pomyslel si. Jen o svých dojmech! Vzrušoval se jistou nadějí, že tu najde odpověď na otázky, které mu nedaly spát.

Sklonil se ke klíčové dírce.

U menšího, okrouhlého stolku, určeného pro intimní dvojice, seděla Alžběta Báthoryová. Proč je tu sama?

Ne, už není sama, už vchází Eržika. Přejí si dobré jitro, tvář Báthoryové se vyjasňuje, vstává, objímá Eržiku, vykládají si o bezvýznamných maličkostech, o tom, jak se vyspaly a o podobných hloupostech. Usedají. Co to? Rty Alžběty Báthoryové se pohybují, ale on neslyší ani slovo. Šeptá něco, nebo mu sluch vypovídá službu? Jsou na nich patrny jakési rozpaky. Jako by se mezi nimi vynořilo cosi nepříjemného, čeho se nechtějí dotknout.

„O čem se ti zdálo, Eržiko?

Snad ne o tvém ženichovi?“ opět slyší hrabě Nyáry.

„Ne, chválabohu ne. Odpusť, prořekla jsem se. Ale ať, musím se ti přiznat, že i když splním tvoje přání, nemůžu se pro ženicha, kterého jsi mi vybrala, nadchnout.“

„Není ti ani trochu sympatický?“

„Ne, právě naopak. Řeknu ti upřímně, že je mi protivný a že se ho děsím. Je škaredý, starý, ruce má jako led, rty tenké jako nůž, tvář bílou jako stěna. Je to zákeřný, falešný člověk!“

„Máš pravdu, Eržiko. Je to odporná stará liška, která pro své bůhvíproč opěvované diplomatické schopnosti a mužské vnady, které vidí jenom jeho povadlé milenky, si tě věru nezaslouží. Divím se, že se najdou ženy, které dostanou chuť na takovou kreaturu, co si troufá pokládat se za chlapa!“ Eržika na matku vyvalila oči.

Hrabě Nyáry, do krve uražený, zaťal pěsti.

„To mě překvapuje,“ divila se Eržika. „Když je to tak, proč jsi mi ho tedy vybrala za muže?“ „Jednou tomu porozumíš!

Jenom udělej, co ti přikazuji. Přísahám, že budeš šťastná. Na tvém štěstí mi tolik záleží, že v cestách k němu nejsem a nebudu vybíravá.“

„Vím jistě, že s hrabětem Nyárym nebudu nikdy šťastná!“

„Když ne s ním, tak bez něho, ha-ha-ha!“

Rozesmála se smíchem tak zlověstně ostrým, nabitým tolikerým pohrdáním, výsměchem a uštěpačností, že se Eržika zachvěla a naslouchajícím to otřáslo.

Vzteky se necítil.

S uchem u klíčové dírky doufal najít rozřešení nakupených záhad. A tady místo rozřešení záhad ještě přibývají záhady další a přitom bez odvety musí vyslechnout neslýchané urážky.

„Jak to?“

„To je tajemství. Budeš jeho ženou a přece nebudeš!“

Tohle tajemství ohromilo i hraběte Nyáryho.

„Ubezpečuji tě,“ pokračovala s tajemným úsměvem, „to diplomatické strašidlo tě nikdy neobejme a jeho suché rty se nedotknou tvých svěžích úst. Já sama bych padla do mdlob, kdyby se měl ten bídný, nepodařený chlap k tobě někdy chovat jako manžel.“

V naslouchajícím všechno vřelo a jen stěží se už ovládal, aby nestiskl kliku a nevtrhl do jídelny. Najednou odskočil ode dveří, protože paní vstala. Zdálo se mu, že zamířila k salónu. Ale když se dveře neotvíraly, ulehčeně si oddychl. Seděl vkřesle a vnucoval své tváři klidný a lhostejný výraz. Slyšel, že paní svolává služky.

Zase neodolal pokušení klíčové dírky.

Alžběta Báthoryová stála u samých dveří, obrácená k nim zády. A mezi ní a stolem, za nímž seděla Eržika, se stavěla do řady děvčata. Bylo vidět, že Eržice je divné, proč svolala všechny služky. Divil se i hrabě Nyáry. Zpředešlého rozhovoru nevytušil, proč paní právě teď svolává služebnictvo, když ještě nedokončila snídani.

„Děvčata, jste tu všechna?

Jedna, dvě, pět, deset, ano, dvanáct vás je. Sloužíte u mě teprve pár dní a ještě jsem vás nestačila poučit, jak se máte chovat v mých službách a čeho se máte hlavně vystříhat.“

Hrabě Nyáry byl zklamán: To jsou ale divné vrtochy, vstát od snídaně a poučovat služebnictvo!

Ta lekce ho vůbec nezajímala.

Přece však zůstal skloněný u klíčové dírky. Eržičin zjev mu učaroval. To by byla rozkošná milenka! „Zavolala jsem vás,“ přísně hovořila paní k služkám, „abych vás varovala před hnusným zvykem, jehož jsou schopni jen nízcí a podlí lidé. Nepřeji si, abyste tomuto zvyku propadaly pod mou střechou. Rozumíte?“

„Nerozumíme!“ odpověděla ta nejsmělejší z nich.

„To jsem si mohla myslet,“ rozesmála se Alžběta Báthoryová. „Povím vám to tedy srozumitelněji. Pozor!“

Vtom se rychle otočila a v mžiku otevřela dveře vedoucí do salónu. Služky vytřeštily oči. Údiv se zračil i na Eržičině tváři. Hrabě Nyáry, sehnutý u dveří, byl jako hromem omráčený a chvíli trvalo, než se vzpamatoval natolik, že se narovnal a uvědomil si, co se vlastně stalo. Nejraději by se byl propadl.

Když byl přistižen při hanebném naslouchání, tvářil se tak směšně, že vyvolával bouřlivý smích. „Tak, děvčata,“ dusila se smíchy Alžběta Báthoryová, „tohle je zlozvyk, který nestrpím. A teď už běžte za svou prací!“

Hrábě Nyáry stál ve dveřích jídelny, jako by byl oněměl a zdřevěněl. Snad nikdy v celém životě nebyl v tak ohavné situaci, dokonce horší než tehdy v Čachticích, když ho přistihli na záletech. A co bylo nejhroznější, smála se i Eržika. Hle, už se ho neděsí, je jí k smíchu jako paňáca.

Služky se stále ještě smály, i když se už rozběhly po vedlejších místnostech za prací. To bylo pro něj nejstrašnější. Služebnictvo si z něj dělá blázny a on si to musí nechat líbit!

Na prahu jídelny přešlapoval z nohy na nohu, ani s rukama si nevěděl rady. Přece jen však konečně do jídelny vstoupil, pohroužil se do křesla a odevzdal se do vůle osudu.

„Jak jste na to přišla, vzácná přítelkyně,“ ozval se po chvíli, aby alespoň na něco našel vysvětlení, „že jsem v salóně?“

„Přesněji řečeno, že tam posloucháte?“ vrhla na něho opovržlivý pohled. „Za to můžete děkovat jen tomu, že zbožňuji ranní vzduch. Když jsem v Čachticích, není téměř dne, abych si na milém Viharovi nevyletěla nadýchat se vzduchu do sytosti. Tady za ním nemůžu letět, proto ho alespoň oknem k sobě vábím. Také dnes jsem otevřela okno a mile mě překvapilo, když jsem dole spatřila kočár s vaším erbem a od brány zaslechla váš rozhovor s hostinským. Nemusím vám připomínat, že se to stalo mimovolně. Po chvíli jsem se přesvědčila, že jste se rozhodl vyčkat v salóně, až budu po snídani. Poučila jsem o tom i vaši milou snoubenku, sotva přišla do jídelny.

Spojenými silami jsme útočily na vaši hrdost a mužnostZasluhujete si obdiv, že jste za urážky nevyrazil dveře, jak by to udělal každý jiný tuctový muž, ha-ha-ha. No, je to od vás pěkné, že sotva si odpočinuly vaše tancem a zábavou znavené údy, už jste pospíchal ke mně, abyste si se mnou pohovořil o podrobnostech vaší brzké svatby.“

Hraběti Nyárymu se pomalu začal vracet život: Pokoušel se tvářit, jako by se nic nestalo. „Ano, vzácná přítelkyně,“ hovořil svým obvyklým sladkým tónem, „to je cílem mé návštěvy.“ „Chcete se oženit v co nejkratší době?“

„V nejkratší době,“ odpověděl a vrhl na svou snoubenku zamilovaný pohled. Báthoryovou pohled podráždil a v Eržice vzbudil strach před ženichem, který střídá dvě tváře. Jednu laskavou před matkou a druhou odmítavou před ní. Ta druhá jí byla rozhodně milejší.

„To mě opravdu těší, milý příteli!“

„Ale dříve, než se budeme rozhodovat o svatbě a věcech, které s ní souvisí, rád bych si s vámi pohovořil mezi čtyřma očima.“

„Tak malou prosbu vám opravdu nemohu odepřít,“ odpověděla a mrkla na Eržiku.

2. Dva se čtyřmi tvářemi

„No, copak máte na srdci, milý příteli?“ zeptala se Alžběta Báthoryová blahosklonně, když Eržika

odešla.

„Maličkost, vzácná přítelkyně.

Jsem odhodlán splnit vaše přání, ale prosil bych vás jen o vysvětlení. Proč za mě chcete provdat svou nejmilejší přítelkyni, když o mně máte tak špatné mínění?“

„Mýlíte se, příteli! Mám o vás mnohem lepší mínění než o mnoha jiných pánech, kteří by přicházeli v úvahu jako manželé pro Eržiku. Vtom je také vysvětlení, proč vás pokládám za příhodného manžela. No a potom máte ještě vlastnost, které si nejvíc vážím.

Jste jedním z největších boháčů vzemi.“

Hrabě prudkým posunkem zaprotestoval.

„Nebuďte skromný, vím to.

Nejchvályhodnější však je, že získané bohatství dovedete udržet i rozmnožit.“

„Smím se zeptat,“ přerušil ji, „kdy budete tak laskává a vrátíte mi ten dopis?“

„Á, to myslíte potvrzení, které jste z nepochopitelné neopatrnosti dal novozámeckému pašovi?“ „Nedal jsem je dobrovolně,“ ohrazoval se proti podezření, že by mohl být tak neopatrný, „paša je ode mě podle, vyděračsky vynutil. Když mu moji důvěrníci přivedli dvanáct děvčat, nevyplatil jim obvyklou sumu, Vzkázal mi, abych si pro peníze co nejdřív přišel sám. Když jsem přišel, předložil mi potvrzení s hrozbou, že když je nepodepíši, vyzradí palatinovi moje obchody. Nezbývalo mi než podepsat. To však nebylo všechno.

Sumu, na níž potvrzení znělo, nejenže mi nevyplatil, ale žádal mě, abych mu poslal ještě dvanáct děvčat jako odměnu za to, že můj vzácný rukopis uloží mezi své nejmilejší památky.“

„To vás paša pořádně doběhl,“ smála se Alžběta Báthoryová. „Ale přece jenom máte štěstí. Potvrzení se dostalo do mých rukou, tedy na dobré místo. Já vám je vrátím, abyste je zničil.“ Hrabě Nyáry se viditelně zaradoval.

„Vaše radost je trochu předčasná,“ zchladila ho. „Potvrzenku vám vrátím až po svatbě. Dostanete ji ode mě jako svatební dar. A bude to cenný dar. I když se nesluší přepočítávat cenu darů, já to udělám, abyste věděl, kolik mě stála záchrana vaší cti. Stála mě čtyři tisíce zlatých. Pravda, ne v hotových penězích. Mému sluhovi Fickovi nedal turecký paša za děvčata peníze, ale váš rukopis se vzkazem, abych si ho u vás zhodnotila. Teď to dělám.“

Smála se a do smíchu se nutil i hrabě Nyáry:

„Tak jsme se zabývali stejným obchodem a paša na nás oba stejně vyzrál.“

„To zase ne. Vyzrál jen na vás, protože mně zaplatíte vy, a to svou svobodou.“

„Nebude to špatný obchod, protože za svou svobodu získám vaši rozkošnou mladou přítelkyni,“ nutil na tvář úsměv, ale cítila, že by ji nejradši utopil na lžící vody.

„Ale nechme zbytečných řečí,“ řekla už zase vážně a panovačně. „Musíme se domluvit o důležitých věcech.

Chci, aby svatba byla v máji, to je nejkrásnější měsíc.“

„Já bych měl svatbu nejraději na podzim!“ chtěl získat co nejvíc času.

„Aby vaše svoboda umírala s krásami podzimu? Ne, příteli. Oženíte se v máji. Souhlasíte?“ „Souhlasím.“

„A nemusíte si už s ničím dělat starosti, jen se vydejte do Čachtic, až pro vás přijde můj posel.“ „Jste opravdu velmi laskavá a ani nevím, jak se vám mám za tolik ochoty, kterou si ani nezasloužím, odvděčit.“

Chtěl předstírat dojetí a vděčnost, překypující zlost však prorážela i jeho maskou tak, že se mu na tváři místo vděčnosti zračila hrozba.

„Nemusíte se namáhat, příteli,“ odpověděla chladně, „nikdy nečekám na odplatu. Tam, kde jsem si ji zasloužila, vezmu si ji vždycky sama. Tak i teď.“

Viděl, že z této ženy nevytáhne nic, co by do mračna záhad vrhlo alespoň trochu světla. „Dovolte mi, vzácná přítelkyně,“ svitla mu nová naděje, „promluvit si se snoubenkou.“

„Ó, velmi ráda,“ usmála se.

„Mezi čtyřma očima“

„Jak si přejete. Vím, že milenci neradi mívají svědky při svém cukrování.“

Hrabě Nyáry našel Eržiku v malém pokoji. Stála u okna. Zamyšleně pohlížela na ulici, a když se ohlásil, trhla sebou, jako by se lekla, že nahlédl do jejích myšlenek.

„Eržiko, přišel jsem ti oznámit“

Eržika, která po té ostudě před služkami se ho už přestala bát, se na něj přísně podívala: „Pane, naše dosavadní styky vás neopravňují k tak důvěrnému tónu. Možná, že máte ve zvyku tykat dámám, s nimiž jste se seznámil předešlého dne. Ale u mě, prosím, udělejte výjimku.“

Pohlédl na ni překvapeně.

Zkoumavým pohledem zjistil, že už před ním nestojí děvče ustrašené jako včera, ale sebevědomá dívka, beze strachu, pociťující jenom odpor. Tohle poznání ho podráždilo, nutilo, aby si s ní pohrál, zničil její hrdost a viděl ji zase vystrašenou.

„Odpusťte, urozená slečno,“ usmál se lišácky, „že jsem se pokusil alespoň slovy vykouzlit poměr, jaký by už měl být mezi snoubenci, kteří za pár týdnů budou mít svatbu.“

„Už za pár týdnů?“ ptala se s předstíranou lhostejností.

„Ano, v máji. Jenom den ještě není určen.“

Hrabě Nyáry natáhl ruce, jako by ji chtěl obejmout, a s výsledkem svých slov a gesta byl úplně spokojen. Ustrašený pohled velkých dívčiných očí prozrazoval, že se marně vzpírá, že nemá dost sil, aby se nestala jeho hračkou.

„No jen se nelekej, Eržiko,“ ozval se zase důvěrným tónem, přesvědčen, že tentokrát ho už nezakřikne, „co by mělo, nemusí se stát, zvláště když o mně, jak jsem za dveřmi vyslechl, nemáš právě nejlichotivější mínění. Znaší svatby tedy nebude nic. Řekni mi jenom jméno svého milého!“ Bouřila se v ní krev nad povýšeností, kterou jí dával pocítit každým svým slovem. To ji nutilo k tomu, aby ho ohromila jménem, které včera nechtěla před ním vyslovit.

„Tak kdo je ten tvůj milý?“

„Zbojník Andrej Drozd!“

Na chvíli mu zmizel úsměv z tváře a zkoumavě na ni pohlédl, jestli si z něho nedělá žerty. Usmívala se. Cítila, že získala převahu.

„Už víte, kdo je můj milý?

Jsem přesvědčena, že pro mou radost a ve svém vlastním zájmu se budete snažit vysvobodit z role, do níž jste se dostal. Nechtěla bych být ve vaší kůži, kdyby se to Andrej Drozd dozvěděl!“ Její smích ho šlehal jako bič, ale brzy se jí zadrhl. Hrabě Nyáry na ni pohlédl mrazivě:

„Aby tahle komedie, urozená slečno, také jednou skončila, musím vám povědět, že již včera jsem se pevně rozhodl vzít si vás za ženu. A od toho mě nezastrašíš ani povídačkami o svém zbojnickém snoubenci, Eržiko!“

Roztouženě a sladce se usmíval a jí se zmocňovala úzkost, jako by se najednou před bouřkou ocitla v širém poli. Úzkost se stupňovala v úžas, když se přibližoval a natahoval po ní ruce:

„Doufám, že mi tentokrát neodepřeš polibek, na který jako tvůj ženich mám právo. Když mi ho nedáš, vezmu si sám, co mi patří.“

„Nedám vám polibek, ani si ho nevezmete!“ zvolala zrudlá zlostí. „Nikdy vás nebudu milovat!“ „Uvidíme!“

Nataženýma rukama po ní sahal, ale uhnula mu, objal jen vzduch. Dopálen nepodařeným pokusem řítil se za ní.

Unikala mu, kličkovala mezi stolem a židlemi, lapal po ní, ale stále marně.

Hluk v Eržičině pokoji zaslechla Alžběta Báthoryová. Ve chvíli se objevila v neslyšně otevřených dveřích.

Jediným pohledem se přesvědčila, oč jde.

Hraběti se podařilo chytit Eržiku za ruku. Přestože se všemožně bránila, přitahoval ji k sobě. Suchými rty se už dotkl jejího čela. Chtěl ji však alespoň letmo políbit na ústa. Ale to mu překazila.

Volnou rukou se ohnala a plácla ho po tváři. Mlasklo to a hrabě nasadil tak směšnou a udivenou grimasu, že hněv Alžběty Báthoryové rázem vyprchal a rozesmála se jako při nejveselejším divadle. „Jak je vidět,“ ozval se vztekle hrabě Nyáry, „vznešená paní sama pěstuje zvyky, které svým služkám zakazuje.“

„Za to byste si, pane, zasloužil, abych následovala Eržičina příkladu a už pro symetrii vás plácla po druhé tváři.

Snad už teď vidíte, že nenaslouchám, ale stojím v otevřených dveřích. Vy jste však před chvílí v zajetí vášně oslepl a ohluchl, na všechno zapomněl, neuvědomil jste si, že jsem svědkem vašeho sprostého chování.“

Hrabě Nyáry tu opět stál v náramných rozpacích, nejraději by byl hned zmizel.

„Stále více mě překvapujete, příteli,“ pravila paní a s utajovanou rozkoší se pásla na jeho rozpacích. „A tak se mi zdá, že dobré mínění o vašich pověstných uhlazených a vybraných způsobech musím změnit. Za hodinu jste dnes tolikrát urazil dobrý vkus a ukázal se v tolika odsouzeníhodných situacích, že pro to nenacházím slov.“

Vyvalil oči, když ustoupila ze dveří a výrazným posunkem mu ukázala cestu:

„Vaše dnešní způsoby mi neposkytují žádnou záruku, že byste se v budoucnu choval pod mou střechou tak, jak se sluší na člověka dobrých mravů. Proto vás vyzývám, abyste hned zmizel a nepřicházel mina oči, dokud vás nezavolám. Jděte!“

Sotva se zavřely dveře, Eržika se rozplakala.

„Neplač,“ utěšovala ji matka, „ten člověk tě nikdy nepolíbí, ani k tomu nebude mít příležitost.“ Nemohla ji uklidnit. Objevovalo se před ní tolik tváří hraběte Nyáryho, že nevěděla, která z nich je ta pravá. A nevyznala se ani v matce. Pozorovala neustále, jak pohrdá hrabětem, jak ho ponižuje a ukazuje mu dveře, ale přece ji nutí, aby se za něho provdala.

„Eržiko, opakuji ti stále: přísahám, že myslím jen na tvoje štěstí. Budeš ženou toho šeredy, a přece nebudeš.

Neptej se, jak to myslím. To není tajemství, které bych ti mohla prozradit“

3. Otec

Eržiky Príborské Sotva hrabě Štefan Nyáry odešel, zavítal k Alžbětě Báthoryové lékař, o jehož zázračném umění Majorová, jak alespoň říkala, nepochybovala. Lékař už počtvrté přišel ošetřit její ránu. Při první návštěvě ji ubezpečil, že ránu, která se tak znamenitě hojí, vyléčí, že po ní nezůstane ani stopa. Při druhé návštěvě zapochyboval. Při třetí ještě více. A teď, při čtvrté, poslední návštěvě, řekl už bez okolků, že není na světě lékaře, který by takovou popáleninu a tržnou ránu vyléčil beze stopy. Alžběta Báthoryová se usmála:

„Slyšela jsem o vás, pane doktore, že jste zázračný lékař, a přesvědčila jsem se, že svými vědomostmi a schopnostmi nepřekonáte ani myjavskou mastičkářku. No, to nic, odměnu jste si zasloužil, tady ji máteA můžu vám prozradit, že to, co se nepodařilo vám, podaří se mě. Najdu lék, který odstraní skvrnu po ráně.“

Po odchodu uraženého lékaře usedla Alžběta Báthoryová za stůl a napsala dopis. Zavolala hajduka: „Hned vezmi tento list a odevzdej ho do vlastních rukou tajemníka palatina, pana Juraje Závodského.“

Pak šla k Eržice a řekla jí:

„Dnes odpoledne mě navštíví tvůj otec.“

„Mohu ho spatřit, setkat se s ním?“ zeptala se Eržika s tlukoucím srdcem.

„Ne, ještě ne. Odpoledne odejdeš k panu Megyerymu, poručníkovi a učiteli mého nejmladšího syna. Nechci, abyste se setkali, protože mu nemíním předčasně prozradit, že se mu před osmnácti lety narodila dceraTo si nechám na vhodnější dobu.“

Eržika poslechla. Hned po obědě nasedla do kočáru a opustila hostinec U divocha. Těsně před

bránou ji zastihl hajduk hraběte Nyáryho. Přinesl jí dopis. Co od ní chce ten strašný člověk? Když list přebírala, pálil ji v ruce a zdálo se jí, že je těžký, jako by byl ze železa.

„Jeď k Dunaji!“ řekla kočímu, přesvědčena, že si tam nejnenápadněji přečte ženichovo psaní. Na ulicích bylo málo lidí a jen sem tam přejel kolem kočár. Tu a tam se na ni z kočáru usmívala přívětivá tvář a ona zmateně poděkovala za uctivé pozdravy. Byli to známí páni, s nimiž včera tančila na zábavě u Eszterházyů, a viděla, že by se rádi dali do řeči.

Ale tvářila se tak lhostejně a nevšímavě, že se neodvážili přiblížit.

Na nábřeží bylo pusto. Jen někde seděl na lavičce nebo se kolem procházel stařec. Vyhříval se na jarním slunku a zádumčivě hleděl do vln Dunaje, jako by myslil na svůj odplývající život. Eržika s rozpálenou tváří otevřela list.

„Moje jediná,“ četla pobouřená a rozhořčená, „když mi nepřející náhoda dnes dopoledne znemožnila vyjevit vám své city ústně, dělám to písemně. Miluji vás, má drahá, a lituji, že jsem byl schopen třeba jen na chvíli vzbudit ve vás zdání, že se nechci stát vaším manželem. Chci si vás vzít co nejdříve, a čím rychleji určí vaše vzácná přítelkyně den naší svatby, tím budu šťastnější a tím větší bude moje radost. Ať naše dny rychle plynou! Každý zaniklý den mě přiblíží splnění mého nejkrásnějšího snu. Líbám vaše krásné čelo, Vaše růžové líce, Vaše rty, objímám Vaše rozkošné tělo alespoň v duchu a jsem šťastný tak nesmírně šťastný, jak nesmírně Vás miluji! Vám oddaný, Vás zbožňující Štefan.“

Dopis ji tak pohoršil, že ho roztrhala na malé kousky tak prudce a rozzlobeně, až se hajduk ohlédl. Jaká je to drzost, jaká podlost! A ten ohavný list ani nepsal vlastní rukou. Pěkně tvarovaná, okrouhlá písmena a rovné, disciplinované řádky svědčí o peru člověka, pro něhož je psaní denním chlebem. Diktoval ho písaři jako všechny svoje milostné dopisy, aby ho jimi jednou nemohly opuštěné milenky z pomsty kompromitovat.

Útržky dopisu vyletěly z kočáru a vítr je roznesl po nábřeží. Ale s nimi se nerozprchly Eržičiny pochybnosti a obavy, co hrabě zamýšlí. Chce si ji opravdu vzít? Co z jeho řádků je pravdivé? Zahleděla se do mraků, které se hnaly nad Prešpurkem.

Snad jen mrakům si může postěžovat.

Nemá nikoho, komu by se svěřila a u koho by hledala pomoc.

A mraky táhnou právě směrem na Vrbové a Čachtice. Pomyslí na ni Príborští, vzpomene si na ni Andrej Drozd? A pomůže jí někdo z nich, až bude odkázána na jejich pomoc?,

Alžběta Báthoryová se zatím chystala.na uvítání vytouženého neznámého.

Dvanáct děvčat běhalo z pokoje do pokoje a plnilo rozkaz za rozkazem. Všechno se lesklo čistotou, pořádkem a množství květů ve vázách naplňovalo hostinské pokoje vůní útulného domova. Děvčata oblékla paní do růžového hedvábí. Úplně připravená přecházela vzrušeně z pokoje do pokoje a vyhlížela, jestli před hostincem ještě nezastavuje očekávaný kočár.

Dlouho očekávaná chvíle přišla.

Z kočáru s erbem palatina Juraje Thurza vystoupil s vážným výrazem Juraj Závodský a po chvíli už stál před čachtickou paní. Hleděla na něj splanoucí tváří a jen stěží se ovládla, aby ho nepolíbila. Tvář Juraje Závodského byla chladná, pouze chvílemi ji rozehřál výraz přívětivosti, předepsaný bontónem.

„Zavolala jste mě, Vaše Milosti,“ uklonil se. „Pokládal jsem za svou povinnost vyhovět pozvání.“ „Jen z povinnosti jste přišel?“ usmála se s jemnou výčitkou.

„Z milé povinnosti,“ opravil se s úsměvem, „nevím však, co má být cílem mé návštěvy.“

Vrhla na něho zkoumavý pohled.

„Cíl vaší návštěvy jsem v dopise naznačila zaobaleně, ale doufala jsem, že pochopíte, “ „Nepochopil jsem, Vaše Milosti.“ Pohlédl na ni rozpačitě.

„Opravdu ne?“ zachvěl se jí hlas obavou, že ji zklamal zrak i cit a že Juraj Závodský nemá opravdu nic společného s jejím tajemným neznámým, že se mu jen podobá.

„Napsala jste, Vaše Milosti,“ pravil mírným tónem, prozrazujícím nepříliš nápadný údiv, „že se těšíte

na vytoužené setkání s člověkem, který před lety vstoupil do vašeho života, potom zmizel, marně jste ho hledala a nakonec vám ho přivedla do cesty náhoda.

A abych. prý vás vyhledal a pomohl oživit vzpomínky na událost, která snad už jen ve vaší paměti žije tak svěží, jako by se stala teprve včera“

„Ano, to jsem napsala,“ řekla, vpíjejíc se očima do Juraje Závodského, aby postřehla každé hnutí jeho mysli a zachytila jeho nejtajnější myšlenky.

„Velmi mě překvapilo,“ vzdoroval pohledu čachtické paní, „že mě, člověka, kterého jste včera poprvé v životě uviděla, obdarováváte tak velkou důvěrou, že mě chcete zasvětit do svých nejsoukromějších zážitků a vzpomínek.“

„Nemýlíte se, pane?“ přiskočila k němu, chytla ho za obě ramena, přiblížila tvář k jeho tváři a upřeně mu hleděla do očí. „Nesetkali jsme se včera potřetí v životě?“

Juraj Závodský jen hleděl do očí, které pálily, jako by z nich šlehaly plameny. Nebyl schopen myslet, uvažovat, co říci a jak se zachovat.

„Ty jsi to, ano, ty, můj dávno vytoužený milý!“ volala u vytržení, objala ho a líbala.

Výbuch její lásky snášel jako v mrákotách.

„Řekni, že jsi ten rytíř, co jednoho dávného májového dne na břehu Váhu uchvátil do svého objetí vílu!“ hovořila s rozzářenou, téměř dívčí, něžnou tváří.

„Jsem ten, kdo uchvátil vílu do objetí, ale rytířem jsem nebyl,“ řekl s trpkým úsměvem, když se už vzpamatoval. „Zachoval jsem se nejen nerytířsky, ale přímo trestuhodně. Trestu jsem sice unikl, ale výčitkám svědomí dodnes ne! Bál jsem se chvíle, až se jednou s vámi, Vaše Milosti, setkám. Ta chvíle přišla, když jsem se toho nejméně nadál. Když jsem k vám před chvílí přišel, nebylo to ze zbabělosti, že jsem se tvářil, jako bych se s vámi setkal poprvé. Nechtěl jsem sám nešetrně připomínat událost, kterou jsem už dávno oželel, a potom, měl jsem slabou naději, že ve mně, léty změněném téměř k nepoznání, nepoznáte zákeřníka, který se sobeckou, kořistnickou touhou vtrhl do vašich dívčích snů. Ale jsem tady, nezapírám, čeho jsem se dopustil, ať mě stihne váš trest!“ „Potrestám tě svou láskou!“ objala ho znovu.

Nevycházel z údivu.

Jak je možné, že hrdá čachtická paní tak bez okolků nabízí svou lásku právě jemu?

„Abys věděl,“ hovořila, jako by mu četla v myšlenkách, „tobě děkuji za nejkrásnější chvíle svého života. Milovala jsem tě od první chvíle, kdy jsem tě spatřila na břehu Váhu, a nikdy jsem po tobě nepřestala toužit. Můj život byl bez tebe prázdný. Ohavně prázdný. Pověz mi, proč jsi rozžehl v mém těle lásku, a pak zmizel?“

„Milosti“

„Tak ne, říkej mi jako tehdy, nazývej mě svou vílou, tykej mi, šeptej mi horoucí slova lásky. A líbej mě, aby se mi dech zatajil, srdce přestalo bít, abych zapomněla na celý svět a umírala láskou, kterou jsem po celý život neokusila. Umírala láskou jako tehdy, když ses vynořil z tichého lesního šera jako sen a vtrhl do mého života jako rytíř z pohádky. Vrať mi všechno, nahraď mi všechno, oč mě léta odloučenosti od tebe oloupila!“

Byl na nejvyšší míru zmaten.

Rozvířila se před ním největší záhada jeho života.

„Zdá se mi, že nejsem při smyslech, že jsem se dostal do zajetí snu,“ hovořil, když ho Alžběta Báthoryová posadila vedle sebe na divan. „Minulost se vrací, city ožívajíPřišel jsem k vám, Vaše Milosti, odhodlán přijmout trest za to, že mě oslepil a ohlušil hlas krve, kterou jste rozbouřila. A tu mě nečeká trest, ale největší překvapení života. Jaké divné vrtochy osudu! Já jsem zabíjel v sobě lásku a hledal zapomenutí a ty jsi mě milovala! Umírali jsme láskou a cesty našich životů se přece rozešlyHledím na tebe jako v horečce, jako na mámivý přelud. Vidím tě před sebou rozechvělou láskou, roztouženou, oddanou. Jsi právě taková, jakou jsem si tě přál vidět před osmnácti lety. Dá se vůbec uvěřit, že láska v tobě dodnes nevyhasla?“

„Šíleně tě miluji. Moje láska rostla z roku na rok, protože jsi byl nedosažitelný. Každého, kdo se

ucházel o mou přízeň, zastínil tvůj pohádkový zjev. A když mě hlad a touha po štěstí a lásce přece vrhly do cizího objetí, byla to moje pomsta tobě, mému neznámému milenci. Ale pomstila jsem se tím jen sobě, hnus a odpor mi zmrazily svatokrádežnou láskou rozpálené tělo a tvé soky, o nichž jsi neměl ani tušení, jsem opovržlivě a s nenávistí odkopla jako kusy hadru.“

Poslouchal její vyznání jako omámený. A minulost v něm znovu ožívala, touhy a city pochované na dně srdce se probouzely.

„Vyprávěj, můj rytíři, vyprávěj hlasem, který jsem tam na břehu Váhu poprvé uslyšela, a přesto jeho ozvěna dodnes v mé duši nedozněla.“ Objímala ho a hleděla mu do očí, jako by se v nich chtěla navždy utopit.

„Má nejdražší,“ i on ji objal, „tak jsem tě kdysi chtěl oslovovat, vroucně a s vášnivou touhou. Já, který se téměř při každé zábavě v čachtickém zámku točil v tvé blízkosti a ty ses mě ani pohledem nedotkla. Celé noci jsem se potloukal jako zloděj pod tvými okny. Hleděl jsem do nich roztouženým zrakem a hádal, za kterým z nich asi zpíváš své dívčí sny. Mohl jsem se jenom utěšovat představou, jak by to bylo krásné, kdybych směl jednou vstoupit do tvého bílého pokoje, kleknout ti k nohám, vyznat ti lásku a spatřit na tvé rozkošné tváři třeba jen záblesk naděje.“

„Proč jsi mi nepověděl o svých citech? Pro jsi nevtrhl do mého pokoje jako neodvratný osud?“ „Oddělovala nás nepřeklenutelná propast. Jak se potomek zchudlých zemanů, živící se svým písařským uměním u hraběte Juraje Thurza, mohl přiblížit k dceři velmože? Ne zbabělost, hrdost mě odstrašovala. Nechtěl jsem, abys mě odmítla nebo se mi vysmálaBál jsem se požádat tě o tanec, protože už pomyšlení, že bych mohl utržit odmítavé gesto, přivádělo mě k šílenství. V mukách nešťastné lásky jsem nakonec našel východisko bez rizika odmítnutí. Dlouho jsem se připravoval, jak tě překvapím, přemůžu tvůj vzdor silou a ukořistěné polibky budou pro mě vzpomínkou na celý život. Štěstí mi přálo. Po dlouhém čekání jsem tě zastihl. Byl jsem tehdy šílený, úplně šílený! Vzpomínka na to šílenství lásky ležela na mé minulosti jako temný stín. Pokládal jsem se za nečestného člověka, nehodného úspěchu v životě, za podvodníka, když jsem přijímal vyznamenání a pocty patřící poctivým lidem. A nejvíc jsem se bál setkání s tebou. Výčitky a odsouzení v tvých očích bych nepřežil. Teď ta tíha ze mě padá, stín mizí z mého života. Ale necítím ulehčení, protože mě zase trápí lítost, že štěstí bylo tak blízko a já před ním utekl.“

„Utekl jsi, ale setkáváme se znovu!“

„Setkáváme seA zdá se mi, že teprve včera jsem na koni od tebe odjel. Jsi taková, jaká jsi byla tehdy, jako by osmnáct let bylo jenom dnem, tvá svěží tvář na mě hledí jako tehdy, tvůj pas je právě tak štíhlý a tvoje ruce se v šeru právě tak čarovně bělají. A mě jako by se zmocňovalo dávné šílenství“

4. Jen jednou se ještě setkat

Ve vzpomínkách a polibcích plynuly hodiny.

Na Prešpurk se už snášel soumrak a vkrádal se i do pokojů hostince. Hajduk v kočáře, který na radu předvídavého hostinského zajel až do dvora, aby na ulici nevzbuzoval pozornost a nezavdával příležitost ke klepům, byl už unaven od dlouhého sezení na kozlíku a netrpělivě se ohlížel, zdali se jeho pán ještě nevrací z návštěvy.

V místnosti naplněné vůní květin a voňavek rozžala Alžběta Báthoryová svíce a tu se rozplývalo kouzlo, které drželo Juraje Závodského vomamném zajetí.

V zrcadle spatřil vlastní obraz. Unavené oči, pobledlou tvář a pleš, ničící jeho kdysi bujnou kštici. A pohledu na Alžbětu Báthoryovou se přímo zhrozil.

To není to děvče, které objímal kdysi na břehu Váhu, to není ta víla, o níž zpíval. Léta zanechala na její tváři i postavě své stopy. Do vlasů, černých jako noc, vpletla stříbrné nitky a růžovou tvář přeorala jemnými brázdami. To už není ten štíhlý pas, křehký jako stonek růže, to už není postava lehká jako paprsek. Stojí před ním někdo úplně cizí, cizí žena. Vstal.

„Neodcházej!“ zvolala, jako by vycítila jeho rozčarování. „Už nesmíš ode mě odejít! Chci tvoji lásku, chci tě milovat!“

Svraštil čelo, chladně strnul:

„Musím odejít. Navždy.“

Přiskočila k němu, zajala ho do objetí.

„Nesmíš odejít!“

Vysvobozoval se z jejího objetí:

„Srdce mi krvácí a duše se naplňuje dávným smutkem. Stejným jako tehdy, když jsem od tebe odešel poprvé.

Naše cesty se tehdy rozešly a už nikdy se nesejdou.“

Ruce jí bezvládně visely a pohled na Juraje Závodského ji zmrazil.

To už nebyl muž, který se před chvílí zmítal v osidlech nálady, kterou vyvolala.

Cítila, že s ní už není spojen ani jediným citovým poutem.

„Vaše Milosti,“ zněl ji strašně cize a chladně jeho hlas, „zapomeňte, jako budu zapomínat i já, a dovolte, abych vám při rozloučení políbil ruku za odprošení i na znamení nejupřímnější úcty.“ Zarazilo ho, jak na ni zapůsobila jeho slova. Černé oči ještě víc zčernaly, bledé tváře zalila červeň, ruce se zachvěly a místností se rozlehl její smích, nabitý trpkostí zhrzené, milenky, opovržením, bojechtivostí i výzvou k boji.

„Setkali jsme se pozdě,“ pokusil se o vysvětlení, ale přerušila ho uštěpačnými slovy, která šlehala jako bič.

„Chceš snad povědět, že tě doma čeká roztoužená žena, hromada dětí a že čest ti nedovoluje být věrolomným manželem, zapomínat, při cizích polibcích a objetích na matku tvých dětí?“ „Ano, to jsem chtěl říci,“ odpověděl rozpačitě a s překvapením pozoroval, jak se Alžběta Báthoryová každou chvíli mění.

„A hnedle mě začneš z pózy ochránce mravů kárat, že ti překážím. Velmi ses změnil, můj milý!“ Tolik povýšení a pohrdání bylo v jejím smíchu, že se v něm vzbouřila krev, ale ovládl se.

Její tvář se zase změnila. Přísný chlad zteplal úsměvem a povýšenost a pohrdání vystřídala přívětivost:

„Tady je moje ruka, milý panePropouštím vás bez hněvu, i přestože jsem zklamaná a přestože se neloučíme s nadějí na setkání v blízké budoucnosti. Chci pochopit vaše city a respektovat vaši manželskou a otcovskou povinnost, i když podobnou povinnost, ba ještě staršího data, mohl byste cítit i ke mně. Nebyl byste překvapen, kdybyste se jednou,dozvěděl, že jsem matkou vašeho syna nebo dcery? Ale jděte si svou cestou, jen mi slibte, že mého posla, až ho k vám jednou vypravím s žádostí, abyste mě navštívil v mé čachtické samotě, nevrátíte se zamítavou odpovědí. Přijedete, ano?“

„Přijedu,“ slíbil pevně a přesvědčivě. Žádosti, vyslovené za takových okolností a takovým tónem, nemohl nevyhovět.

„Ale, milý pane,“ hovořila, když jí líbal ruku, „ještě nemůžete odejít. Rozloučila jsem se s vámi jen jako s drahým přítelem, teď vás ještě chvíli zdržím jako úřední osobu. Mám k vám prosbu. Potřebuji pomoc!“

„Není pomoci, kterou bychom vám odepřeli!“

„V Čachticích otravuje mysl lidu několik buřičů,“ rozhovořila se Alžběta Báthoryová, „rozsívá myšlenky vzpoury. Necítím se v bezpečí. Nedávno se mi naskytl důkaz, že čachtičtí měšťané nadržují zbojníkům, kteří se v mém kraji nebezpečně vzmáhají. Rychtářem a farářem počínaje, všichni jsou zjevnými nebo tajnými spojenci zbojníků. Ti jsou tím nebezpečnější, že se jejich vůdcem stal odchovanec vysoké školy ve Wittenbergu, Jan Kalina, který se nám takhle odplácí za to, že můj nebožtík manžel a já jsme nelitovali obětí a nechali ho vystudovat.“

„A jakou pomoc byste si přála, Vaše Milosti?“

„Vojsko!Aby měl kdo chránit ohrožené právo a bezpečnost panstva, zkrotit buřiče a vzít jim chuť

na spolky se zbojníky. Do Prešpurku jsem se vydala jen proto, abych si mohla postěžovat a ucházet se u palatina o pomoc. Bohužel, přišla jsem v nevhodnou dobu, zrovna když palatina odvolaly zemské povinnosti do Vídně. Chtěla jsem vyčkat jeho návratu, ale je mi tu dlouhá chvíle a služebnictvo zůstalo doma bez dozoru.“

„Kolik vojáků byste asi potřebovala?“

„Dvě stě, tři sta, raději tři sta! Na náklady města a jeho obyvatel!“

„Hned zítra ráno se vrátím do Vídně. Vaši žádost přednesu palatinovi bez meškání a s

nejsrdečnějším doporučením.“

„Jak rychle může mé žádosti vyhovět?“

„Rychleji, než se nadějete, Vaše Milosti. Nejpozději za týden se vojsko objeví v Čachticích.“ „Přijměte můj dík!“

Alžběta Báthoryová vyprovodila hosta ke dveřím, vedoucím do dvora. Tam se zastavila a hleděla za odcházejícím.

Už se stmívalo.

Z kočáru u brány vystoupilo děvče.

To Eržika Príborská se vracela z návštěvy u Megyeryho. Zaraženě pohlédla na pána, stojícího vedle kočáru.

Chystal se právě nastoupit. Upřel na ni udivený pohled. Srdce jí divoce tlouklo.

To je tedy její otec?

Zrychlila kroky a v největších rozpacích vletěla do matčina objetí.

„To je tvůj otec, Eržiko!“ šeptala jí matka ve dveřích.

Juraj Závodský nasedl do kočáru.

Byl ohromen překvapením. Zdálo se mu, že spatřil Alžbětu Báthoryovou před osmnácti lety. Vzpomněl na její narážku o dceři nebo synovi, jíž před chvílí nepřipisoval hlubší význam. Tvář měl klidnou, ale v duši bouři.

Že by to byla jeho dcera?.

Část třetí, Z čachtické farské kroniky

1. Návrat Alžběty Báthoryové

Znovu vyndávám z tajné přihrádky kroniku čachtické fary, do které já, Jan Ponicenus, podle svého nejlepšího vědomí a svědomí potají ve večerní nebo noční samotě zaznamenávám události týkající se města a církve, aby jejich památka byla zachována i pro budoucnost.

Dnes, 30. dubna léta Páně 1610, navečer se do Čachtic neočekávaně vrátila Alžběta Báthoryová a po jejím návratu se jako blesk roznesla zpráva, že už zítra, nebo pozítří za ní přijdou i vojáci. Nechť se milostivý Bůh smiluje nad mými věřícími.

Paní se vrátila z Prešpurku s dvanácti děvčaty, s prázdnými vozy, protože spoustu nejrůznějších darů nechala v Prešpurku pro Jeho Výsost palatina a jiné vysoce postavené osobnosti, aby si naklonila jejich přízeň, a bez Eržiky Príborské, kterou zanechala v opatrování přísné a vzdělané matróny, jež ji má přiučovat jazyku latinskému a maďarskému.

Můj milý mladý přítel Pavel Lederer, kterému nechť je za jeho neohroženost v boji proti křivdám a zločinům vzdána čest a sláva, mi dnes přinesl tyto zvěsti.

První, co Alžběta Báthoryová učinila, když vystoupila z kočáru, bylo, že se zeptala:

„Kde je Vihar?“

„V zahradě. Položili jsme ho na jemnou, čerstvou trávu a přikryli jsme ho bílou plachtou,“ odpověděl Ficko, dojat prý až k slzám, „aby ho Vaše hraběcí Milost mohla ještě jednou vidět a aby se s ním mohla posledním pohledem rozloučit.“

„Dobrá,“ odpověděla klidně, „a co jste udělali s Annou Darabulovou?“

„Leží ve stáji, v té, ve které otrávila Vihara, a zítra ráno bude pochována.“

„Ne, jen Vihar bude pochován!“ vykřikla. „Tu ženskou hned chyťte a zakopejte ji, tak jak je, jako toho nejposlednějšího prašivého psa, bez rubáše a bez rakve, někam do příkopu až na konci zahrady! A truhláři přikazuji, aby se svými tovaryši za noc zhotovil pro Vihara rakev!“

Potom vešla paní hraběnka hned do zahrady.

Tam se smutnou tváří odkryla koně, vrhla se na něj, s prominutím, jako by to byl její manžel nebo milý, a pustila se nad ním do pláče a nářku. Ficko stál vedle ní a dlaní si vytíral slzy z očí, přestože, jak si později stěžoval Ledererovi, se dusil smíchem a jen taktak se přemohl, aby nevybuchl v řehot. „Hraběcí Milosti,“ řekl, když paní odcházela od Vihara. „Jak vám Dora zvěstovala, dopustil jsem se těžkého zločinu. Byl jsem na nejvyšší míru rozhořčen Anniným špatným skutkem, a tak jsem ji vlastníma rukama zbavil života. Nelituji toho ani v nejmenším, ale když to uznáte za správné, odevzdejte mě spravedlnosti.“

„Zasloužil bys ne trest, ale odměnu,“ vděčně se na něj podívala paní, „udělal jsi to, co bych byla udělala i já!“

„A ty, Ilono,“ zeptala se pak té bezbožné ženy, „mi řekni, kolik děvčat najaly ženské?“

„Doposud jenom dvanáct, hraběcí Milosti. Ale všechny se ještě nevrátily z cest.“

„Kde jsou ta děvčata?“

„Podle vašeho příkazu v bezpečí, v podzemním žaláři.“

„Honem je přiveď, chci je vidět!“

„Není ještě docela tma, hraběcí Milosti,“ strachovala se Ilona, „z ulice nakukují do zámku zvědavci a zavdali bychom příčinu k dalším klepům.“

„Ať si říká, kdo chce, co chce,“ okřikla ji paní. „Ale jestli chceš zvědavce poplést, křič na děvčata, aby na kolenou děkovala, že jsem jim již odpustila a že už je dál nevězním za napáchané krádeže.“ Potom přikázala, aby z vozu, který na dvoře hlídali hajduci, jednu po druhé vynesli truhlice se šatstvem a Doře Sentešové podala skříňku se šperky:

„Pojď, odnes ji do mé klenotnice.“

Za chvilku se z klenotnice ozval obrovský křik. Alžběta Báthoryová vyběhla na dvůr celá bez sebe a za ní Dora Sentešová, bílá jako vosk.

„Ficko, kde jsi? Ficko!

Okradli mě, okradli mě!“

Ficko, jako by na to zavolání čekal, objevil se před paní, jako by se ze země vynořil.

„Pandurský kapitán mi vykradl klenotnici,“ křičela, „a je tak drzý, že se tím ani netají, na lístku, který nechal v pokladnici, se k tomu bezostyšně přiznává.“

„Varoval jsem vás před ním, hraběcí Milosti,“ Ficko se jí tvrdě podíval do očí. „Ale vy jste mě dala natáhnout na lavici, abyste se mu zavděčila!“

„Vyhledej ho, Ficko, najdi ho a já se ti štědře odměním!“ Nezpozorovala, jak mu oči zasršely nenávistí.

„Je to podvodník a zloděj, o jakém svět neslyšel,“ vzpěnila se ve Fickovi krev, „ale já ho najdu! Co mi však za to dáte?“

„Cože? Jak se to opovažuješ se mnou jednat?“

„Prosím za odpuštění, hraběcí Milosti,“ poškleboval se Ficko. „Ale obávám se, až vám toho lišáckého kapitána hodím k nohám, že vám ten lotr dokáže, že ne on, ale já jsem lupič a že mě místo odměny potrestáte.“

„Kolik chceš?“ zeptala se chladně.

Mlčel a vyzývavě se na ni díval.

„Dám ti dvě stě zlatých!“

Ficko se drze rozesmál.

„Ty lumpe!“ rozkřikla se pohoršeně.

Rozehnala se pěstí, ale jediný pohled na něj zkrotil její hněv.

Až teď si uvědomila, jaký je to nesnesitelně ošklivý skrček. Celá jeho postava, přimhouřené pichlavé oči, vzteklá, zamračená tvář a zaťaté pěsti byly tak hrozné, že jí po celém těle přeběhl mráz. „Zadržte tu pěst, hraběcí Milosti,“ řekl a na Doru se utrhl, „a ty zmiz, protože mám pro hraběcí Milost důležitou zprávu, která nesnese žádné svědky.“

Rozčertěná Dora odešla. O kousek dál zůstala stát a čekala, až ukončí svoji rozmluvu.

„Mírněte svůj hněv, hraběcí Milosti, i hlas,“ šklebil se Ficko, „nebo vám to, co chci povědět, řeknu tady tak hlasitě a nebude vám to příjemné.“

„To si odskáčeš, lotře!“ vykřikla.

„Tak to zase ne, hraběcí Milosti,“ zvolal Ficko. „Už mám dost toho pykání a ponižování, s tím už přestaňte, nebo mě také uženete do řad svých nepřátel!“

„Já toho mám taky dost, ty jeden pse!“ křičela paní. „Doro, zavolej hajduky, ať toho lotra spoutají a uvrhnou do žaláře!“

Ficko se divoce rozchechtal:

„Než se vaši zbabělí hajduci přiškobrtají, hraběcí Milosti, mohl bych dávno utéci!“

Zmocnil se jí takový hněv, strach a úžas, že nebyla schopna vyřknout slovo. Vycítila, že Ficko je jejím nepřítelem.

„Mohl bych utéci, ale neuteču!“ pokračoval Ficko. „Tady jsem, dejte mě uvrhnout do žaláře, můžete mě i zabít, hraběcí Milosti, ale tím zpečetíte svůj osud. Zabezpečil jsem svůj život a svou svobodu cenou vaší svobody a vašeho života!“

Nechápala, jak mohl Ficko učinit její život závislý na svém životě, ale celá vystrašená tomu uvěřila. Okřikla hajduky, kteří přicházeli s Dorou:

„Nepotřebuji vás, vraťte se!“

A potom, přemáhajíc se, mírně se zeptala:

„Jakou odměnu chceš?“

„Vím, že mezi námi přece jenom může panovat shoda, hraběcí Milosti, a proto se spokojím s tisícovkou.“

„Máš ji mít.“

„Ale nevím, jestli se ho zmocním živého!“

„To je mi jedno: buď živého, nebo mrtvého!“

Vtom vyběhla z podzemního sklepení Ilona se strašlivým pokřikem:

„Nenašla jsem v žaláři živou duši, přestože jsem tam děvčata důkladně zamkla!“

Paní i Ficko se podivili ještě víc, když Ilona s jektáním vyprávěla:

„A když jsem se bez děvčat vracela, vrhla se na mě z tmavé chodby vysoká postava s maskou na tváři a černá od hlavy až k patám. Byl to muž, jak jsem vycítila podle hlasu, srazil mě na zem, tloukl mě a kopal:

„Běda ti, jestli tě tu ještě jednou přistihnu“!“

Alžběta Báthoryová nevycházela z ohromení. Ficko napjatě hleděl před sebe, jako by očima pronikal do podzemí a strhával roušku z nové záhady.

Už se blíží půlnoc, hodina duchů. Rozestlaná postel mě čeká a já do bílých peřin uložím své unavené tělo s černými výčitkami svědomí.

Pacholek mi pozdě večer sděloval, že ze zámku se rozléhá pláč a nářek. Kdo ví, co se tam odehrává právě v této chvíli, kdy já zaznamenávám pro budoucnost události, které se odehrály, místo abych se vzchopil a šel třeba za cenu vlastního života zabránit porušování a deptání božských a lidských zákonů, páchání do nebe volajících zločinů.

Trpím stejně, jako trpěl můj předchůdce Andrej Berthoni, budiž čest jeho památce. Mé utrpení však není tak bezútěšné, jako bylo jeho, protože zatímco já tady stařecky nečinně zahálím, zbojníci jsou připraveni, Jan Kalina i Andrej Drozd a Pavel Lederer, kteří jsou mladí a mají více odvahy a síly, bdí.

Nechť jim pomáhá dobrotivý Pán Bůh, jehož nepřestanu prosit, aby neopouštěl zbojníky, kteří jsou

zastánci pravdy a mstiteli křivd. Od spravedlivé vrchnosti si zaslouží ne trest, ale uznání.

2. Nevěsta v blátě a pochovaný kůň

Zapisuji 1. máje léta Páně 1610.

Byla to v zámku strašlivá noc.

Pavel Lederer mi to sděloval s vpadlýma očima. Celou noc probděl v zoufalé bezmoci. Až do svého obydlí slyšel výkřiky nešťastných děvčat, která přivezli z Prešpurku. Už jich zůstalo jenom devět. A ani tase nesmějí ukázat venku, protože jsou poškrábaná a samá rána. Tři jejich družky zahrabala Ilona s Katou do příkopu na konci zahrady vedle Anny. Utrýznily je minulé noci k smrtiDík tobě, Jane Kalino, že děvčata ze žaláře jsi na poslední chvíli před návratem čachtické paní zachránil.

Dnes v noci ty bezbožné ženy přivedly dalších devět děvčat. Ó, tolik se raduji, že je dnes v noci zachrání!

Pobouřením se mi třese ruka a srdce mi bije.

Ó, jaké to rouhání, jaká pohana!

Už v poledne jsem vypravil k superintendentu Eliášovi Lánimu do Velké Bytče posla s dopisem, ve kterém jsem si stěžoval, jaké hrozné věci se dějí v Čachticích a jak hanebně potupili naši víru a její obřady vydali na posměch. Ale můj dopis se do Velké Bytče nedostal, jenom do zámku, protože Ficko posla vyčíhal, ztloukl ho k smrti a mého dopisu se zmocnil. Paní prý ho se smíchem předčítala a potom řekla:

„Vzkazuji tomu starému černokněžníkovi, že nejen Anna uměla péci ořechové koláče, ale že jsou ještě jiné koláče, které ochutná.“

A ještě jinak mi hrozila:

„Jestli proti mně bude takhle zbrojit, já mu také ukáži. Přidělím mu pět vojáků a posledního máje zavolám na Eržičinu svatbu faráře odjinud!“

Cože se stalo?

Ráno vystrojili v zahradě parádní pohřeb. Vihara položili do ohromné rakve a všechno služebnictvo a poddaní zpívali na panin rozkaz okolo jámy nábožné písně. Ficko vykonával obřady jako farář. Chlapi spustili do jámy obrovskou rakev. Alžběta Báthoryová si i poplakala, a když jámu zasypávali a všichni se už rozcházeli, ještě tam dlouho stála ve smutečních šatech a plakala.

Ó, jaká zvrácenost, jaká hanba!

Za touto událostí následovala hned další.

Sotva se paní vrátila ze zahrady do zámku, rozkázala, aby vyvedli všechny koně, přelétla po nich zrakem a vybírala si. Na koně, který se jí nejvíc líbil, se vyšvihla jen tak, bez sedla, a vyletěla ze dvora jako vítr. Ke kostelu se právě ubíral svatební průvod.

„Drak jede, drak!“ vykřikl svatebčan, který ji první zpozoroval. Průvod se rozprchl k domům a bránám jako vyplašené hejno.

Alžběta Báthoryová měla cestu volnou, ale když uviděla sličnou nevěstu, bílou jako lilie, až prý zezelenala závistivým vztekem, zamířila k ní a srazila ji koněm do bláta, které zůstalo u cesty po nočním dešti.

Ženich vykřikl a rozběhl se k ní se zaťatými pěstmi, ale ona mezitím odcválala se zběsilým chechtotem.

Bože, odpusť mi! Přemohla mne hříšná lítost nad tím, že se jí nešťastný ženich nestačil pomstít, aby už nadále nemohla páchat další nepravosti a zločiny!

Moji věřící nevycházejí z pohoršení.

A všichni trnou, co nás ještě čeká.

Jana Kalinu, který mě dnes navštívil a stěžoval si, že zbojníkům se na hradě nelíbí, protože se tam cítí jako v žaláři, a touží jenom po horách a dolinách, potocích a svých lesních úkrytech, toho jsem

poprosil, aby bez meškání vyhledal kastelána Mikuláše Lošonského.

Musí už bez odkladu jít k palatinovi a otevřít mu oči, aby zakročil.

Jan Kalina lituje, že se jeho druhům na hradě dost nezalíbilo. Já však budu rád, když všichni opustí ten hrdý úkryt, protože jeskyní v horách pokládám za bezpečnější. V tom s ním nesouhlasím. Ficko má tisíc očí a vyslídí je. Dnes mi neuniklo, jak se za Kalinou, přestrojeným za žebráka, slídivě plazily jeho oči. Cosi mi našeptává, že už poznal a vyslídil i nový úkryt zbojníků. Bojím se, že už ví, kdo teď obývá hrad, a že čeká jenom na vojsko. Nechce se unáhlit. Udeří na zbojníky až po příchodu vojska, když si bude jist, že zvítězí.

Pane Bože, co s námi bude, co bude s Čachtičany, ohrožovanými a pronásledovanými, jestli padne jejich poslední záštita? Můžeme skládat nějaké naděje do cesty Mikuláše Lošonského?

Nezabijí ho zuřiví protivníci dříve, než do Prešpurku dojde? A když dojde, nechá se palatin přesvědčit?

Má duše je zmučena tisícerými obavami a pochybnostmi a mohu se jen modlit za všechny, kteří hájí dobro proti zlu a trpí.

Chraň, Bože, zbojníky, chraň Mikuláše Lošonského! Vztáhni ochranné paže nad ubohými děvčaty ze zámku a nedopusť, Bože, nedopusť, aby hřích zvítězil a aby ctnost a nevinnost byly deptány!

3. Ficko na výzvědech

Psáno 4. května léta Páně 1610.

Mé obavy se splnily. Ficko Jana Kalinu poznal. Před třemi dny, když ode mne večer Jan Kalina odcházel, netušil, že by na sebe a na své druhy mohl přivolat nebezpečí, a tak šel rovnou na hrad a nezpozoroval, že se za ním vdálce na Fickův rozkaz plíží Ilona.

Jak mi Pavel Lederer zvěstoval, vydal se Ficko hned té noci do hradu na výzvědy.

S rozzářeným obličejem se pak Ledererovi chlubil, jak se podzemní chodbou dostal na hrad. Zůstat u padacích dveří vedoucích z podzemí. Zaslechl rozhovor Jana Kaliny s Andrejem Drozdem. „A víš, o čem vykládali?“ zeptal se ho.

Pavel Lederer, jaksi mi postěžoval, prý zbledl a přemohl ho strach, jestli nehovořili o něm. „Jak bych to mohl vědět?“ odpověděl Fickovi v mučivé nejistotě, jestli se Ficko nedozvěděl, jakou úlohu v zámku vlastně hraje.

„Vykládali o svém strachu, he-he-he,“ smál se Ficko.

„Bojí se, kamaráde! Cítí mrtvolný zápach, jako by už cítili vlastní mrtvoly. Trnou, co bude, až přijde vojsko.“

„A jsou na hradě všichni zbojníci, Ficko, víš to určitě? Viděl jsi i ostatní?“ chtěl vyvolat ve Fickovi pochybnosti a zároveň se dozvědět, co tam vyslídil.

„Nezatoulal se tam jenom Drozd s Kalinou na výzvědy stejně jako ty?“

„Ba ne! Jsou tam všichni a jsou v kaši,“ řehtal se Ficko. „A víš, na co jsem přišel?“

Pavel Lederer trnul, jestli se o něm Ficko nedozvěděl, že je spojencem zbojníků.

Jak se mu ulehčilo, když mu Ficko prozradil, že je mezi zbojníky i Imrich Kenderessy.

„Nevím,“ skřípal Ficko zuby, „kdo z nás měl větší štěstí, že jsem ho nezahlédl. Kdybych ho byl zaslechl, byl bych se na něj vrhl a jeden z nás by tam byl na hradním nádvoří zůstal.“

„Co není, může být,“ povzbuzoval ho Lederer. „Doufám, že je ještě dnes překvapíme!“

„Ne,“ zavrhl Ficko jeho návrh.

„Neunáhlíme se. Musíme být opatrní. Počkáme na vojáky. Potom postavíme ke všem východům z podzemí hlídky, protože ti lotři se tam už vyznají jako doma, alespoň se tím Kalina a Drozd holedbali, a udeříme na hrad překvapivě v noci.

Neuniknou nám. Vzdají se přesile, anebo budou bojovat krátký boj. Mají i třetí možnost. Mohou se skrýt v podzemí. Tam bych je viděl nejraději. Už by světlo světa neuviděli.“

Pavel Lederer přemlouval Ficka, aby udeřili na hrad co nejdřív, protože prý kdo ví, jestli zbojníci

neupláchnou dřív, než vojsko přijde. Chtěl dosáhnout toho, aby pro zbojníky byla obrana nebo útěk co nejlehčí.

„Dokud vojsko nepřijde, není radno něco podnikat,“ nedal se strhnout Ficko. „Pak zbojníky vyřídíme.“

Přátelům tedy hrozí velké nebezpečí.

Po obědě jsem neměl klidnou chvilku. Stále jsem hlídal, jestli Jan Kalina přijde, abych ho mohl varovat. Ale nepřišel. Jistě spěchal do Piešťan poprosit kastelána, aby se konečně vypravil do Prešpurku. Jak vím, i Pavel Lederer spoléhal, že Jan Kalina jistě přijde, protože ani on ještě nedal zbojníkům vědět, co se na ně chystá, až přitáhne vojsko. Nejlepší by bylo, kdyby co nejdřív zmizeli do hor, protože nad vojskem nemohou zvítězit.

Pane Bože!

Zatímco píši tyto řádky, venku duní množství kopyt, jakoby hřmělo, a zem se otřásá.

Vojsko tedy už přichází.

Otevřel jsem okno a s hrůzou jsem pozoroval, jak se nepřehledné řady vojáků valí do zámku. Zkáza Čachtic a zbojníků se už přivalila.

Bože, smiluj se nad námi!

Čachtice pokojně spí pod hvězdnatým pláštěm noci. Je to asi jejich poslední poklidná noc. A zbojníci netuší, jaké nebezpečí jim hrozí. Jsem v pokušení, že bych měl farní kroniku zavřít do jejího tajného úkrytu a letět na hrad varovat zbojníky, aby okamžitě zmizeli, ještě dnes v noci. Mám jít, nebo nemám?

Zase mne stíhá kletba mé nerozhodnosti!

Jen co se vojsko vhrnulo do zámku, už se zase valí ven. V jeho čele jsem v měsíčním světle uviděl Ficka.

Jdou na hrad! Mí ubozí přátelé jsou ztraceni. A já je budu mít na svědomí. Měl jsem na hrad letět hned, jak jsem příchod vojska zpozoroval. To by snad ještě nebylo pozdě.

Co mám dělat, Pane Bože, co mám dělat?

Už vím„ Zachráním zbojníky!

A vím jak!

Tak, stalo se!

Vzpomněl jsem si, jak Kalina jednou řekl Ledererovi: „Až nám bude hrozit nějaké nebezpečí, podpal stoh slámy nebo sena, to pro nás bude nejlepší výstraha!“ Udělal jsem to. Podpálil jsem vlastní stoh slámy. Jako žhář jsem se k němu přikradl, a když vzplanul, utíkal jsem pryč jako zločinec. Ještě teď se mi ruka klepe a srdce mi vzrušeně bije.

Z ulice se ozývá křik.

Lidé se sbíhají před farou.

Otevřel jsem okno. Snad půl města se tlačí na ulici. A vidím, že nehoří jenom můj stoh, ale i stoh Alžběty Báthoryové za zámkem. I Pavel Lederer si tedy vzpomněl na Kalinova slova.

Dva obrovské jazyky plamenů šlehají k nebi, dvě plamenné výstrahy zjasňují oblohu. Zbojníci je jistě zpozorují a včas se zachrání. Na věži vyzvánějí na poplach. Z ulice se ozývá zmatený křik a hluk.

4. Ubohé Čachtice

10. května léta Páně 1610 pozdě po půlnoci přeci sebe kladu kalamář a beru do ruky brk, abych do kroniky zaznamenal události posledních dnů.

Píši, jako bych páchal nějaký zločin, a zmocňuje se mne strach, jestli se na mne škvírou v okenici nebo klíčovou dírkou neupírá něčí slídivý zrak. Připadá mi, že hlídají každý můj pohyb, poslouchají každý můj dech i vzdech. Vzámku se vždy dozvědí o každém mém slově i o věcech, o kterých hovořím jenom před ženou a nejspolehlivějším služebnictvem.

A já se chvěji, kdy a jak mě stihne pomsta.

Se strachem zvedám pokrm k ústům a proniká mnou podezření, jestli není jídlo otráveno, a když se ubírám do chrámu nebo k věřícímu na smrtelné posteli se slovy útěchy, úzkost mě nutí, abych se ohlížel, jestli mi nějaký zákeřný vrah není v patách.

Strach mě skličuje i teď, přestože jsem sám, okenice jsou zavřené a každá škvíra je pečlivě ucpána. Alžběta Báthoryová splnila svou hrozbu. Vnutila mi pět německých žoldnéřů, kteří se natlačili do vedlejší světnice sposměšnou poznámkou, že mě chtějí spolehlivě ochránit. Právě teď chrápou jako o závod, až mi to rve sluch. Ale jejích chrápání poslouchám raději než jejich bohaprázdné řeči a kletby. Jak jsou šťastni ti, co neumějí německy. Jenže vojáci se i tehdy snaží ukázat, co se v nich skrývá.

Tři sta jich rozdělili po domech, po jednom, po dvou, po třech, jen u mě a u rychtáře jich usadili pět. Čachtická paní si jich nechala v zámku dvacet, ale my je musíme vydržovat. Hajduci chodí od domu k domu a vybírají příspěvky na jejich stravu v penězích, drůbež anebo nějaké plodiny. Běda tomu, kdo něčím nepřispěje.

Tam, kde se tohle ďábelské plemeno uhnízdilo, tam se nedá hovořit o klidném životě.

Vzdávám Pánu Bohu dík, že mě neobdařil dcerou, a modlím se za věřící, protože nevinnost jejich dcer je v nejvyšší míře ohrožena.

Dnes za bílého dne napadli vojáci za stodolami děvče, které se vracelo z pole, ohyzdnými slovy je sváděli k hříchu, a když od nich uteklo jako od horoucích pekel, rozběhli se za ním a svalili je do slámyJen odvaha kosami ozbrojených mládenců děvče zachránila před poskvrněním. Zavřeli je za to na pět dnů, pro výstrahu každému, že není radno stavět se proti vůli vojáků. Žijeme v takových časech, že se děvčata na noc zamykají a zatarasí dveře.

Nikdo si není jist životem ani majetkem. Němečtí žoldnéři jsou schopni každé ohavnosti, každého zločinu. Už několik občanů oloupili o všechny úspory. Ve strachu o vlastní život a církevní pokladnici spím i já s nabitou pistolí pod polštářem a s nabroušeným nožem na stoličce u postele.

Ubohé Čachtice!

Mračí se na nás budoucnost, černější než je můj inkoust, černější než noc, co se nad námi rozprostírá…

Nehrozí nám jen mravní zkáza, ale i hmotná.

Den ze dne řídnou hejna slepic a husí, stáda ovcí, vepřů i hovězího dobytka a ve sklepech ubývají sudy vína.

Žoldáci jsou nároční, jídla, která jim nechutnají, vylévají prasatům, dobré obědy a večeře zapíjejí jenom vínem.

Nepotrvá to dlouho a ta havěť nás vyžere, všechny nás ožebračí.

Jedinou mou radostí je, že se zbojnicí zachránili: Zpozorovali výstražné plameny a včas zmizeli. Když se tam Ficko s Pavlem Ledererem po boku a s vojskem za zády přihnal, byl už hrad prázdný, jen uhasínající vatra na nádvoří, vyprázdněný sud vína a okousané kosti prozrazovaly, že ještě před chvílí tam měla zbojnická družina hostinu.

Ještě onu noc mě po návratu z výpravy na hrad navštívil Pavel Lederer.

Byl bledý a hlas se mu chvěl.

„Ficko mě podle všeho podezřívá, že jsem zrádce,“ řekl.

Když se totiž Ficko přesvědčil, že zbojníci z hradu opravdu utekli, rozzuřil se.

„V zámku tropí neplechy zakuklený zrádce,“ zařval, že Pavla Lederera roztřásla hrůza.

Ficko k němu přiskočil a popadl ho za paži jako železnými kleštěmi.

„Podívej, tohle je nejnovější kousek toho zrádce!“ ukazoval na hořící stohy, které ozařovaly oblohu a část města. „To není náhoda ani práce pomstychtivého žháře, ale domluvená výstraha, kterou zrádce upozornil zbojníky na hrozící nebezpečí.“

„Nepokládáš za zrádce mě, že mi tak čertovsky svíráš ruku?“ Za těmi slovy a vynuceným úsměvem skrýval Pavel Lederer svůj strach z Fickova podezření.

Byla to nešťastná slova.

Ficko v té chvíli podezříval každého. Pavel Lederer tak mimoděk stáhl jeho pozornost k sobě. „Tebe?“ vyvalil na něj oči a ještě pevněji mu sevřel ruku. Pavel Lederer cítil, že ho v té chvíli Ficko opravdu pokládá za zrádce. „Tebe bych taky mohl podezřívat,“ pokračoval Ficko už váhavě, „kdybych tě nepokládal za svého nejlepšího přítele“

„Třeba jsme ještě nepřišli tak pozdě,“ ulevilo se Pavlu Ledererovi, a aby zkrotil Fickův hněv, pokračoval tím, čemu sám nevěřil. „Zbojníci jsou třeba ještě někde na hradě, ve věži nebo v podzemí. Jestli byly hořící stohy opravdu výstrahou, sotva stačili ufouknout, vždyť jsme letěli jako na křídlech!“

„Když se na někoho řítí zkáza, letí rychleji než vítr,“ mávl Ficko rukou.

Po návratu z hradu sehnal všechny hajduky a služebnictvo kromě děvčat, přísně hlídaných už ne v podzemí, ale přímo v zámku, a křičel jako zběsilý:

„Kdo podpálil ten stoh slámy?“

V hrobovém tichu, které následovalo, tlouklo Pavlu Ledererovi srdce obavou, jestli ho někdo neviděl.

Podpálil stoh hned, jak vojsko přicházelo, protože byl přesvědčen, že Fickem plánované přepadení hradu se okamžitě uskuteční.

„Jestli mi do zítřejšího večera žháře neprozradíte, dostanete se všichni na lavici!“ řval Ficko. Alžběta Báthoryová s uspokojením sledovala jeho počínání. Strach, který ucítila, poprvé v den svého návratu, a podezření, že v něm má zarytého a nenávistí sršícího nepřítele, ji sice neopustily, ale viděla, že je Ficko pro ni nepostradatelný, jenom na něj musí dávat pozor, dobrý pozor!

„Ficko,“ řekl Lederer, když se zešeřilo, „ty hledáš zrádce v zámku, já se po něm poohlédnu na faře!“ „Výborně!“ tiskl mu Ficko nadšeně ruku. „Možná, že zrádce ani není v zámku, ale že je na faře.“ A když Lederer odcházel, rozběhl se Ficko za ním:

„Nehněvej se, kamaráde, vím, že jsi vycítil moje podezření. Ale kdybych měl otce, pochyboval bych i o něm.

Ale už brzo mi dáš důkaz svého přátelství. Za Imricha Kenderessyho živého nebo mrtvého dostanu tisícovku. Jistě tušíš, že mi záleží na tom, aby se do rukou čachtické paní dostal mrtvý. A umře tvou rukou. Za důkaz tvého přátelství bude polovina mé odměny tvoje. Ficko umí být vděčný, he-he-he!“ Tak se ke mně Pavel Lederer dostal ještě v noci jako špeh. Bohužel jeho časté návštěvy teď ustanou, protože se musí mít na pozoru. Ani Jan Kalina mě nebude moci navštěvovat. Dnes k polednímu přišel na faru pro almužnu žebrák. Sotva vešel do brány, přiletěli odkudsi hajduci a odvlekli ho do zámku. Přestože mé srdce překypuje trpkostí, je mi do smíchu, když si představím, jak se Ficko rozzuřil. Myslel si, že dostal do pazourů Kalinu, a zatím to byl skutečný žebrák. Celý rozčertěný zbil chudáka tak, že ho na ulici vyhodili napůl mrtvého. Leží u mě ve stáji. Probral se nešťastník až k večeru.

Namáhám mozek, hledám východisko, pomoc v naší strašné situaci. Napíši dopis superintendentu Eliáši Lánimu a pošlu ho po tajném poslu do Velké Bytče. Postěžuji si mu, jaká hrůza nás stíhá, a poprosím, aby se za nás přimluvil u palatina. A sám se zítra vypravím do Piešťan za kastelánem Mikulášem Lošonským, abychom si pohovořili. Do jeho návštěvy u palatina skládám největší naděje. Když nic jiného, vyprosí alespoň odvolání vojska, té pohromy, která na nás nejtížeji doléhá. Pane Bože, jaké to jenom prožíváme časy.

Já, stařec, slova božího bělovlasý kazatel, budu cestovat vyzbrojen jako ve válce, připraven vsebeobraně vraždit. A můj pacholek bude mít po ruce sekyru a v holínce nůž.

5. Dva zmizelí

Psáno 5. července léta Páně 1610.

Den za dnem uplývá do moře věčnosti, týden za týdnem míjí, jen naše utrpení neodchází. Jak dlouho to ještě potrvá, jak dlouho to vydržíme?

Za pět dnů tomu bude měsíc, co jsem se s nejlepší nadějí v srdci vypravil do Piešťan. Mé pozornosti neušlo, že nás v dálce sleduje nějaký vůz. Pacholek bystrým zrakem rozeznal, že je to vůz ze zámku a že v něm sedí Dora sdvěma hajduky. Věřil jsem, že překonám kastelánovu váhavost a že se bez meškání vypraví do Prešpurku, aby obměkčil palatinovo srdce a zbavil nás vojska. Vyhledal jsem dům, ve kterém kastelán bydlel. Stará žena, jeho majitelka, mě uvítala přívětivě.

„To hledáte toho pána, co u mě bydlel a koupal se v horkém bahně, aby se mu vrátilo mládí a síla?“ spráskla ruce.

„Ano, právě toho hledám, kastelána Mikuláše Lošonského,“ odpověděl jsem a při pohledu na její posmutnělou tvář ve mně vyvstala zlá předtucha.

„Přišel jste pozdě, důstojný pane, pozdě,“ odpověděla. dutým hlasem, ale na slovo byla skoupá, žádné podrobnější vysvětlení mi nedala.

„Kam odešel? Odjel? Stalo se mu něco?“ útočil jsem na ni otázkami.

Moje otázky ji uváděly do rozpaků. Neklidně žmoulala cíp zástěry a na očích jí byl vidět strach. „Odpusťte, důstojný pane, musím mlčet.“

„Cože, ty chceš mlčet, místo abys křičela do světa, že ve tvém domě byl spáchán zločin?“ vybuchl jsem rozhořčeně.

„Musím mlčet,“ zoufale lomila rukama.

„Tak mlč, dokud ti nerozváže jazyk vrchnost! K odpovědnosti za to, že člověk, který bydlel pod tvou střechou, zmizel, budu volat tebe.“

Odcházel jsem naplněn nevýslovným hněvem, ale ta žena vyběhla za mnou „Všechno vám povím, důstojný pane, jen mě nikomu neprozraďte!“

Tak jsem se dozvěděl, co mého přítele postihlo. Navštívil ho Jan Kalina a přemluvil ho k cestě do Prešpurku.

Kastelán se nechal přemluvit tím snáz, že horké piešťanské bahno zapůsobilo na jeho údy, zdřevěnělé revmatismem, úplně zázračně. Nohy i ruce se staly lehkými, chůze zpružněla, brázdy na tváři, vyryté stářím a utrpením, se vyhladily a tváře mu zčervenaly. Byly tak svěží, že ten, kdo ho viděl, nevěřil jeho sněhobílým vlasům. Jenže kastelánův rozhovor vyslechl sluha, kterého si kastelán najal, když přijel na léčení. A ten hned zmizel.

„Toho večera,“ vyprávěla ta žena, „udělal kastelán všechny přípravy na cestu. Měli vyjet druhého dne ráno. Ale k ránu se vrátil sluha i s Dorou a Fickem.

„Mlč, babo, jestli je ti život milý!“ křičel na mě Ficko.

A já jsem opravdu mlčela, protože strachem jsem nedokázala pohnout ani jazykem. Vešli do světnice. Na spícího kastelána hodili plachtu a zamotali ho do ní. Chudák, marně sebou házel a křičel.

Nemilosrdně ho spoutali, zacpali mu ústa a vyvlekli ho na vůz.

„A ty, babo, ať nikomu neprozradíš ani slůvko z toho, co jsi viděla, nebo ti rozbiji hubu!“ vrátil se ještě Ficko a vyhrožoval.“

„Chudák,“ vypukla žena v pláč, „byl to takový hodný a milý člověk. Kdo ví, co se s ním stalo!“ Vtom, ani jsem se nenadál, do světnice vtrhla Dora. Vztekle se vrhla na majitelku domu a začala jí rvát vlasy.

„Já tě naučím držet jazyk za zuby!“

Přiskočil jsem té nešťastné ženě na pomoc a odtrhl jsem od ní rozzuřenou Doru.

„Prozradila ses, že máš v kastelánově zmizení prsty!“ obořil jsem se na ni.

„Vím teď, koho musím volat k odpovědnosti!“

„Mě ne,“ odpověděla výsměšně, „já za nic nemohu. Jen ať se někdo opováží proti mně svědčit!“ vrhla na vyděšenou ženu zuřivý pohled. „A kdyby i proti mně svědčil, copak se mohu odvážit nesplnit rozkaz své paní?“

Dora odešla a já také. Když jsem vyšel, nebylo po ní už ani památky.

„Kam pojedeme, důstojný pane?“ zeptal se pacholek, když jsem hluboce zamyšlen už chvíli seděl v

kočáře.

„Do Prešpurku!“ rozhodl jsem se pojednou.

Všechno mě hnalo do Prešpurku, abych si tam vymohl přijetí u palatina a odhalil před ním zločiny Alžběty Báthoryové.

Byl bych nejraději letěl v přesvědčení, že přinesu Čachticím spásu. Když jsme se rozjeli, zpozoroval jsem za rohem Doru, jak se na mne šklebí. Probudilo to ve mně obavu, jestli mne nebude špehovat i dál.

Mé vzrušení se uklidnilo až potom, když náš vůz vyjel z Piešťan. To už jsem chladnokrevně uvažoval a hledal ten nejlepší způsob, jak se dostat před palatina a přednést mu stížnosti trpícího města. Vzpomněl jsem si i na pronásledovatele. Ale marně jsem se rozhlížel i pacholek nadarmo pátral svým bystrým zrakem. Nikde jsme žádné pronásledovatele nespatřili.

Stmívalo se, tma houstla. Bučany jsme už dávno měli za sebou a pacholek mi říkal, že už vidí několik věží trnavských kostelů.

Vtom jsme zaslechli hrozivý dupot. Srdce se mi sevřelo úzkostí a pacholek zděšeně vykřikl: „To jsou naši pronásledovatelé!“

Dupot koňských kopyt k nám doléhal stále zlověstněji a pacholek zuřivě poháněl koně. K trnavskému mýtu jsme už měli docela blízko, ještě chvíli a už se na nás nikdo neodváží zaútočit, a když, tak se dočkáme pomoci.

Ale pronásledovatelé za námi letěli jako čerti.

Všechno se pak odehrálo ve chvilce. Přestože jsme byli připraveni k obraně, Ficko se vrhl na pacholka tak prudce, že ho strhl.z kozlíku a skutálel se s ním do příkopu. Po mně skočil hajduk, pak druhý a třetí. Pevně nás oba svázali, a když jsme křičeli o pomoc, zacpali nám ústa. Naše výkřiky zůstaly bez ozvěny. Na mýtě tvrdě spali.

„Naložte je na vůz,“ přikázal Ficko hajdukům. „Faráře by sice bylo nejlíp zabít na místě, ale nemůžeme Čachtičany zarmoutit, nechceme, aby ovečky plakaly pro svého pastýře!“

Ten ďábel prý nechce zarmoutit mé věřící. Zbabělec! Jeho zbabělost a strach před hněvem věřících mě zachránily. Od té chvíle jsem byl přesvědčen, že mi v zámku nedopřejí dlouhého života. Na silnici mě zavraždit nechtěli, protože to by pak nadarmo sváděli vinu na zbojníky nebo na někoho nevinného. Lidé by se dovtípili, komu záleželo na tom, abych zmizel z tohoto světa.

Když jsme minuli Piešťany, Ficko, který se dvěma hajduky jel před námi, přikázal hajdukovi, sedícímu na místě mého pacholka, aby zastavil a rozvázal nás.

„Ale to ti povídám, faráři,“ křičel na mne Ficko, „ne, aby ses mi za to, že nechci, aby ses vrátil domů s takovou ostudou, odvděčil útokem nebo pokusem o útěk. To bych se pak už opravdu nerozmýšlel, jestli by nebylo lepši poslat tě i s pacholkem na onen svět hned.“

Krev ve mně vřela, ale mlčel jsem.

„A pro příště si pamatuj,“ volal na mne Ficko, „že čachtická paní nebude trpět, aby sis vyjížděl na výlety a nevěrně opouštěl své ovečky. Dáme si pozor, abys byl řádným pastýřem svěřených oveček a abys nelítal křížem krážem po světě!“

A hned přikázal pacholkovi, aby jel tak rychle, jak koně stačí. Nedokázal jsem potlačit úsměv. Vycítil jsem, že se Ficko bojí zbojníků, že se nadarmo naparuje.

Když jsme dojeli do Čachtic, bylo už po půlnoci, všichni už dávno spali.

„Dobrou noc, pane faráři,“ posměšně řekl Ficko. A aby před udivenými domácími lidmi, kteří už o mne měli strach, vysvětlil svou přítomnost, dodal: „A nemusíte mi ani děkovat, že jsem se k vám cestou připojil, abyste měl po rucepomoc proti té zbojnické bandě!“

Zbytek noci jsem strávil v pekelných mukách. Byl jsem na smrt unaven, v mé duši zuřila bouře. Co se stalo s Mikulášem Lošonským, co se děje v zámku, co bude s ubohými Čachticemi? A co se mnou? Mučila mě taková beznaděj, že jsem jen chodil po světnici nahoru dolů, až se vojáci vedle probouzeli.

V té chvíli jsem přišel na nejzoufalejší východisko, na myšlenku vzpoury. Kdybych tehdy byl

vystoupil na kazatelnu, byl bych do duší věřících plamennými slovy rozséval jiskry vzpoury. „Lidé, pomozte si sami, když nám ani Pán Bůh nepomáhá!“

Odpusť mi, Bože, mou slabost.

Bojím se, že neodolám pokušení, že jednou neovládnu svůj jazyk a místo lásky, pokory a poslušnosti budu hlásat nenávist a pomstu!

Přestože se pohybuji svobodně, jsem tím největším otrokem. Sledují každý můj krok, zachytí každý můj dopis, poslouchají mé rozhovory s hosty.

Z událostí, které se staly naposledy, si vzpomínám na dvě návštěvy u mne na faře. Předevčírem mne navštívil hrabě Nyáry, který se měl ještě v květnu oženit s dcerou Benjamína Príborského. Svatbu odložili na srpen. Hrabě si ten odklad vyžádal, aby si prý stačil dát do pořádku své majetkové záležitosti.

Přišel velmi hlučně a zdá se mi, že se moc dobře vyzná v našich poměrech, protože sotva vkročil do světnice vojáků, kde byl jako vždy i jeden hajduk, aby měl kdo poslouchat mé slovenské rozhovory, rozkřikl se:

„Kliďte se mi z cesty, darmožrouti, a neukazujte se, dokud budu pod touhle střechou!“

Navíc německy zaklel, a když vstoupil do mé světnice, omlouval se:

„Nezazlívejte mi, pane faráři, že jsem tak bezohledně vyhnal vaše hosty“

„Ó, jen kdybyste je tak zahnal navždy!“ přerušil jsem jeho omluvy.

„Rád bych vás jich zbavil, pane faráři, a osvobodil Čachtice od neslýchaného zločince. Vojáky a hajduky jsem vyhnal, abych si s vámi mohl o těchto věcech nerušeně pohovořit.“

Pohlédl jsem na hraběte Nyáryho s největším údivem a úzkostí.

Zarazilo mne, že vlivný hrabě, pověstný diplomat, nadějný ženich chráněnky Alžběty Báthoryové takhle otevřeně hovoří a projevuje nepřátelství vůči čachtické paní. Nevěděl jsem co říci, protože poslední doba mě přiučila, abych se měl před každým na pozoru. A kromě toho jsem na jeho bledém obličeji s podlízavým úsměvem viděl, že má něco za lubem. Měl jsem podezření, že ho ke mně poslala paní, aby mi nakoukl do karet.

Z opatrnosti jsem mlčel a jen němým posunkem jsem mu nabídl místo.

„Budu otevřený, pane faráři, a povím vám všechno bez okolků. Přišel jsem k vám, abych vás pověřil obstaráním všech dokumentů, které jsou zapotřebí k mému sňatku. Svatba bude v srpnu, pětadvacátého“

„Pokud vím, na žádost Alžběty Báthoryové nebudu tomuto sňatku žehnat já,“ upozornil jsem ho. „Vidím, pane faráři, že máte ze zámku spolehlivé informace,“ usmál se na mne. „Jenže situace se změnila.

Trvám na tom, abyste svatební obřady vykonával vy.“

Po tvářích se mu rozprostřel ten nejlaskavější úsměv, který mi připadal velice falešný a vybízel mne k co největší opatrnosti.

„No,“ pokračoval, „řeknu vám upřímně, že to je jenom záminka na zmýlení čachtické paní. O ty dokumenty se starat nemusíte, můžete na ně i zapomenout.“

„Copak svatba nebude ani v srpnu?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Na tom nezáleží,“ mávl rukou, „jestli bude, nebo nebude, to je jedno. Hlavní je, pane faráři, abyste nezapomínal na další své povinnosti.“

Řekl to_ káravým hlasem, jako by mi vyčítal nedbalost v plnění mého povolání.

„Nezapomínejte,“ podíval se na mne přísně, „že vaší povinností je bdít nad duševním i tělesným blahem věřících, svěřených vaší péči. Se stejným zápalem máte brojit proti nebezpečí, které ohrožuje jak jejich duše, tak i životy a majetek.“

„Jsem přesvědčen,“ rostlo ve mně pobouření, „že své povinnosti plním podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“

„O tom nepochybuji,“ zmírnil hrabě Nyáry přísný výraz svého obličeje, „jen vám musím vyčíst, že své věřící nebráníte ještě lépe, rázněji, sodvahou a obětavostí, jaké nynější mimořádné okolnosti

vyžadují. Přiznejte si, že při nejlepší vůli jste pro ně dosud ničeho, vůbec ničeho závažného nedosáhl. Řekněte, jaké nebezpečí jste dosud od Čachtic odvrátil?“

Tahle přímá otázka mě vehnala do největších rozpaků. Kladl jsem si ji i sám, a to stále častěji, a odpověď na ni mohla být jen jediná. Nic, nicMám za sebou několik marných pokusů, zmařené plány, a na Čachtice se valí pohroma za pohromou.

„Co vás opravňuje k této otázce, Vaše Milosti?“ zeptal jsem se na nejvyšší míru překvapen, že se hrabě tak stará o Čachtice a klade na váhy mé skutky.

„Nic,“ odpověděl, „jenom srdce, které cítí s trpícími a pronásledovanými.“

„Potom myslím,“ odvážil jsem se pronést svou myšlenku nahlas, „jestli chcete upřímně pomocí trpícím a pronásledovaným, že byste mohl vykonat mnohem více než já. Já mohu bojovat za nápravu jenom zdola, pomalu a s obrovskými těžkostmi, zatímco vy, díky svým vzácným schopnostem a vlivným spojením, byste jí mohl dosáhnout shora, a to okamžitě.“

„Lichotí mi vaše důvěra, pane faráři, ale lituji, všechny mé schopnosti a spojení nedokáží dosáhnout té nápravy naráz. Kdybych se střemhlav hnal za svým cílem, mohl bych ztroskotat a Alžběta Báthoryová by tropila své kousky dál. Ujišťuji vás, že kdybych ji dokázal znemožnit sám, nehledal bych spojence a nebyl bych navštívil ani vás.“

„Opravdu chcete bojovat proti Alžbětě Báthoryové a doufáte, že ve mně najdete spojence?“ „Ano, a to spojence nejschopnějšího vedle Mikuláše Lošonského, který mi neobyčejně zaimponoval svou odvahou a promyšleností, s jakou se pustil do boje, jak si šel léčit revmatismem a stářím zesláblé tělo.“

„Odkud o něm a o jeho záměrech víte?“

„Vím víc, než si myslíte, pane faráři, a dovím se i to, co byste se vy nikdy nedověděl. Ujišťuji vás, že se už vbrzku o svém příteli, Mikuláši Lošonském, doslechnete.“

„Je živ?“ zaradoval jsem se.

„Ano, je.“

„A kde ho vězní?“

„Nevím, ale počítám, že už dnes se to dozvím.“

Prosil jsem Boha, aby mi osvítil hlavu, vnukl jistotu, jak hledět na hraběte Nyáryho. Zkoumal jsem každé jeho slovo, každý pohyb, ale neobjevil jsem, jestli jsou jeho řeči upřímné, anebo jestli je nadháněčem Alžběty Báthoryové, který se ujal úkolu vehnat mě do pasti.

„Chápu vaši nedůvěru, pane faráři, proto vám ji nezazlívám. Můžeme za společný cíl bojovat tak, že ani o sobě nebudeme vědět. Ale bude lépe, když se naše kroky budou úspěšně doplňovat. Řeknu vám několika slovy, co od vás jako od svého spojence čekám. Neučte své věřící trpět, ale učte je vzdorovat. Ať už Čachtičané nesklánějí hlavy v pokoře a odevzdání krutému osudu, ale ať zatínají pěsti a chystají se pomoci si vlastní silou, když není nikdo, kdo by jim pomohl.“

„Jak si to představujete, Vaše Milosti?“

„Tak, že je k tomu vzdoru budete vychovávat při každé příležitosti. A takových příležitostí se vám naskytne habaděj. Jste znamenitý kazatel. Vlévejte svými kázáními do Čachtičanů sílu, aby neklesali, aby chodili se vztyčenými hlavami a aby si chystali provazy.“

„K čemu provazy?“ nechápal jsem, k čemu by byla má zápalná kázání, k čemu ten vzdor a jak by si Čachtičané mohli sami pomoci.

„Provazy,“ řekl hrabě Nyáry s úsměvem, „kterými, až se dovrší míra jejich utrpení, za noci svážou vojáky a ozbrojeni jejich zbraněmi vtrhnou do zámku, aby dosáhli zadostiučinění!“

Hlava se mi zatočila při té myšlence. Že v mých úvahách dosud nezableskla myšlenka na takové východisko!

Ulevilo se mi, ze srdce mi spadlo těžké břemeno.

„Myslím, že jsem toho už řekl dost,“ vstával hrabě Nyáry. „Očekávám tedy od vás, pane faráři, že budete v Čachticích připravovat vzbouření. A já také vykonám své.“

Potřásl mi rukou a odcházel.

Ve dveřích se ještě zastavil:

„Máte ještě další spojence, se kterými bych rád získal spojení, pane faráři. Nevíte, kde bych mohl najít Jana Kalinu a Andreje Drozda?“

Zbledl jsem. Teď se vyklubalo šídlo z pytle. Tohle bylo cílem návštěvy hraběte Nyáryho. Na zámku jsou zoufalí, že se nemohou dopátrat, kde teď mají zbojníci svůj úkryt. Trnou, kdy a odkud je překvapí nečekaným útokem.

„Váháte, pane faráři?“ hleděl na mne pohledem, který jako by se do mne zařezával.

„Mohl bych vám prozradit jenom to, co vím, Vaše Milosti,“ zmohl jsem se s velkým přemáháním na odpověď.

„Tak ani vy nevíte, kde se zbojníci schovávají? Nevadí. Najdu je, protože i oni mají důležité poslání.“ Odešel a já zůstal sám, zmatený a v zoufalé nejistotě, co si mám o tom člověku myslet a jak se k němu mám chovat. Ale brzy jsem se uklidnil. Karty jsem před ním neodkryl a nemusím to udělat ani v budoucnu. Hraběti jsem byl koneckonců vděčný, cítil jsem, jak se ve mně probudila nová síla a odvaha, a viděl jsem to nejlepší východisko. On mi ho ukázal.

Když nám nepomohou, budeme připraveni pomoci si sami. Budu od člověka k člověku šířit myšlenku vzpoury, jiskru za jiskrou budu házet do utrápených duší, aby jednou z jisker na dané znamení vzplanul požár!

Sotva hrabě Nyáry odešel, navštívil mne celý utrápený Benjamín Príborský. Ne kvůli dceři Eržice, ale kvůli synu Michalovi. Eržičiny vdavky by ho udělaly šťastným. Věno dceři dávat nemusí a jeho jméno poznají v celé krajině, jeho sláva stoupne. Ale má z toho všeho jenom malou radost. „Ztratil se mi syn!“ stěžoval si. „Úplně beze stopy, není po něm ani slechu. Srdce mi svírá bolest, z ničeho nedokážu mít radost a jeho matka chřadne a slábne, že už o ni mám vážné starosti.“ „Zmizel o své vůli?“

„Podle všech příznaků nemůže být o zločinu ani řeči,“ odpověděl. „Nechal na rozloučenou dopis. Odchází prý hledat své štěstí, a abychom na něj nevzpomínali ve zlém a neznepokojovali se kvůli němu.“

„A nevíte, proč se mu život ve Vrbovém zošklivil?“

„Jenom to tušíme, dohadujeme se. Od chvíle, co Eržika odešla z domova, se velice změnil. Byl ještě zádumčivější, vyhledával samotu a chodil do všelijakých náboženských kroužků. A to mu otrávilo duši. Vždycky chtěl mluvit jenom o různých vyznáních víry, uvažoval, která víra je ta pravá, a když jsem se na něj nejednou utrhl, aby se raději staral o jiné věci, jestli nechce být náhodou knězem, trpce mi odpovídal:

„Myslím, že bych se hodil jenom na kněze.“

„A čím bys chtěl být?“ zeptal jsem se ho.

„Vojákem!“ odpověděl. „Ale nemám ani jedinou vlastnost, kterou voják musí mít. Nejraději bych šel bojovat, abych mohl umřít hrdinskou smrtí!“

A ani jsme se nenadáli a zmizel. Před týdnem ráno jsme našli jeho postel prázdnou.“

Dojala mne otcova bolest. Slíbil jsem mu, že ohlásím v kostele jestli se někdo o ztraceném chlapci něco doví, aby to šel oznámit do Vrbového.

Je už hluboká noc.

Odkládám brk. Zmocňuje se mne ospalost a touha po odpočinku.

Část čtvrtá, Všechno je připraveno ke svatbě

1. Poslední dny svobody

Dny Eržiky Príborské v Prešpurku rychle ubíhaly. Matka ji svěřila do péče ovdovělé hraběnky, své dávné přítelkyně, a zjednaní učitelé ji vyučovali řečem, uhlazeným společenským způsobům a všemu, co dáma z vysokých kruhů potřebuje, aby všechny oslnila vystupováním a krásou.

Na útěku sama před sebou se naučila všemu, co jí uložili. V Prešpurku se cítila jako vězeň. Toužila po Vrbovém, po polích, po horách a po lesích a děsila se setkání s hrabětem Nyárym, který jí často psal listy v čím dál důvěrnějším tónu. Navštěvoval ji, s obdivem sledoval její pokroky v cizích řečech a pokaždé se celý rozněžnil. Ubezpečoval ji i hraběnku, která ji za jeho návštěv ani na chvilku neopustila, jak se těší, že se blíží den svatby, nejšťastnější den jeho života.

Jak Eržice srdce plesalo, když míjel květen a o svatbě nebylo ani slechu a hrabě Nyáry jí se zarmoucenou tváří oznámil, že nepřekonatelné překážky ho nutí svatbu odložit! Minul červen, uplynul i červenec. Srpen však už byl měsícem utrpení, protože to už z matčina dopisu a ze zprávy hraběte věděla, že určili svatbu na pětadvacátého září.

Jak se svatba blížila, byla Eržika stále smutnější a hraběnku zneklidňovalo, že její chráněnka je jak vadnoucí růže. V očích se jí natrvalo usadil smutek, smích jí na tváři nezazářil.

Nejednou ji přistihla, jak sedí na balkóně, hledí na mračna valící se oblohou a oči se jí plní slzami. Počátkem září přijela matka.

Nakoupila množství látek a deset švadlen ve dne v noci šilo pro Eržiku výbavu. Obstarávala vzácné koření a ovoce na svatební hostinu, a jako by ani nezpozorovala, že Eržika je den ze dne smutnější. Ta měla pocit, že prožívá poslední dny svého života.

A stále častěji vzpomínala na Andreje Drozda. Ve spánku vídala jeho mohutnou postavu, dobráckou tvář a silné ruce, jak ji vytrhují z objetí hraběte Nyáryho. Nejednou, když se po takovém snu probudila, chtěla k Andreji Drozdovi uprchnout. Ale srdce se jí sevřelo bolem. Kdo ví, jak by ji přijal, kdo ví, jestli ji miluje?

„Eržiko,“ napomínala ji občas matka, když si stačila povšimnout její skleslosti, „hlavu vzhůru, spoléhej na mě! Uvidíš, že tě udělám šťastnou.“

„Bez hraběte Nyáryho bych byla nejšťastnější. Nenávidím ho a je mi den ze dne odpornější,“ neskrývala své city.

„Můžeš ho nenávidět ještě víc a může ti být ještě odpornější,“ hladila ji matka po tvářích. „Já se za něj neprovdám!“ zvolala Eržika. Ale nebyl to, výkřik nepřekonatelného vzdoru, jenom zoufalá prosba.

„Ale provdáš, Eržiko, musíš!“

Rozplakala se a matka ji marně utěšovala.

Večer před odjezdem do Čachtic, když se zahleděla na trpící dceru, podlehla pokušení zasvětit ji do svého plánu, aby na její tváři vykouzlila úsměv.

„Neříkala jsem ti, Eržiko, aby ses nermoutila, netrápila smutkem, když se naopak máš radovat, že ve tvém životě nastane po svatbě velká, velice příznivá změna?“

„Já si takovou změnu nepřeji!“

„Budou ti závidět, že jsi ženou pověstného záletníka. Staneš se nositelkou slavného jména, které ti zajistí všeobecnou úctu a obdiv, a budeš tak bohatá, že předstihneš i mě. V celé zemi nemá nikdo tolik zlata, šperků a drahokamů jako tvůj nastávající manžel.“

„Netoužím ani po slávě, ani po bohatství, maminko,“ řekla se slzami v očích. „Netoužila bych po nich ani tehdy, kdybych za ně nemusela zaplatit svým velkým životním štěstím.“

„Ještě nevíš nic o životě, ani o lidech, Eržiko. Buď mi vděčná, že tě udělám známou a bohatou.“ „A manželkou hraběte Nyáryho!“ vyrazilo z nešťastného děvčete.

„Ano, také manželkou hraběte Nyáryho. Staneš se jí, ale on nebude tvým manželem! Nechápeš? Tak poslechni, otevřu ti oči, uklidním tvé srdíčko, utrápené zbytečným strachem.“

Ale tento úvod Eržiku ještě více znepokojil. Podezření, které v ní už dříve vzniklo, ale které stále potlačovala, se znovu probudilo.

„Věř mi, Eržiko, že bys klesla v mých očích, kdybys k tomu sukničkáři vzplála upřímnou láskou. I já jím pohrdám a nenávidím ho. Právě proto jsem si ho vybrala, aby ti dal všechno, co pro tebe pokládám za potřebné. Vybrala jsem si jeho, protože ho nejsnadněji odstraním, až učiní, co jsem od něho očekávala.“

Eržika s úžasem vykulila na matku oči.

„Jak ho chceš odstranit?“

„Odvede si tě k oltáři, před Bohem a před světem se staneš jeho manželkou. A v mých rukou už bude v tu chvíli testament, nikdy a za žádných okolností nezrušitelný, kterým tě učiní dědičkou všeho svého movitého i nemovitého majetku. Od oltáře si tě přivede domů, do mého zámku, k bohatě prostřeným stolům, mezi veselé svatebčany, hosty z celé země.“

Poslouchala matku se zatajeným dechem.

„A od toho stolu už nevstane.“

„Chceš ho otrávit?!“ zbledla Eřžika.

Rozesmála se suchým smíchem, který v Eržice vzbuzoval hrůzu.

„Otrávit, zavraždit?“ odvětila se smíchem. „To ne, Eržiko. Člověka, který má tolik přátel a známých, na jehož životě záleží palatinovi i králi, a tak nepostradatelný je tvůj budoucí manžel, toho nelze beztrestně odstranit jen tak, jako kteréhokoli smrtelníka.“

„Tak co se s ním stane?“ zeptala se Eržika už docela zmatená.

„Hrabe Nyáry se na svatební hostině otrávíMůžeš se na to zcela spolehnout. V den své svatby se nedožije večera!“

„A jak můžeme dnes vědět, co udělá hrabě Nyáry pětadvacátého září?“ zeptala se Eržika a srdce se jí při pohledu na matku plnilo strachem.

Z jejích zářivých očí jako by vyšlehl zelenavý plamínek. Svraštila čelo, jako by vyřkla ortel smrti, a tenké rty se jí ještě víc zúžily do pohrdavého úšklebku.

„Víc se mě neptej, Eržiko,“ odvětila chmurně. „Musí ti stačit mé ujištění, že už o svatební noci budeš vdovou jako já, ale bohatší, než jsem já.“

Opustila svou dceru zmatena.

Vadil jí strach, který jí viděla na očích, a .z vyděšené tváře vyčetla jasnou výčitku a odsouzení. Krátce po tomto rozhovoru přišel hrabě Nyáry, všechen zářící a usmívající se, a odevzdal Alžbětě Báthoryové i své nevěstě květiny. Choval se jako šťastný ženich. Alžběta Báthoryová se s ním předháněla v laskavostech. Ani v nejmenším nedala najevo své pohrdání, výsměch.

„Ach, jak lituji, Vaše Milosti, že odjíždíte,“ pravil lítostivým hlasem.

„Ne vy, drahý příteli, to my máme co litovat. Bude nám chybět vaše milá společnost a přiznám se upřímně, že já budu váš příjezd do Čachtic očekávat snad ještě toužebněji než vaše zamilovaná snoubenka.“

„Nedám na sebe dlouho čekat, Vaše Milosti. Dovolí-li záležitosti, které jednu po druhé odbavuji, přijedu již dvacátého září, protože můj život vPrešpurku či ve Vídni bez snoubenky a bez vás je prázdný, nudný a nesnesitelný.“

Takovým tónem se nesl jejich rozhovor a Eržika žasla, jak se přetvařují, projevují si tu největší náklonnost a přátelství, zatímco v jejich srdcích zuří nepřátelství, schopné i zločinu.

„Pane, prosím vás,“ ozvala se Eržika, když je Alžběta Báthoryová nechala o samotě, „nehrajte komedii, alespoň ne se mnou. Vím, že mě nemilujete zrovna tak, jako já nemiluji vás.“

„Já vás miluji,“ odpověděl s úsměvem, který považoval za svůdný, ale Eržika v něm viděla falešný a odporný úšklebek. „A ubezpečuji vás, že má láska není prchavý cit, ale plamen, který zachvátil mé srdce pro celý život. A mou lítost, že se mi ve vás, drahá snoubenko, nepodařilo probudit tytéž pocity, mírní jen sladká naděje, že jednou hlas mého srdce nalezne ozvěnu.“

Eržika se trpce usmála:

„A mou lítost, že s vámi nemohu hovořit tak upřímně jako tehdy u Eszterházyů, nemírní nic. A jen upřímnost by mohla pomoci vám i mně.“

Podíval se na ni pátravým pohledem.

„A vám víc než mně,“ dodala.

„Myslím,“ odvětil váhavě se zachmuřenou tváří, jako by vypadl z role, „že upřímnost je to, co by mi mohlo pomoci nejméně. Ale proč vy byste nemohla být ke mně upřímná? Snesu i nejkrutější

pravdu a budu vašeho příkladu v upřímnosti následovat.“

Ohlédla se, jsou-li dveře zavřeny, pak přistoupila těsně k němu. Tváře jí hořely vzrušením, oči jí plály.

„Pane,“ šeptala, „pokládám za svou povinnost, abych vás varovala. Zachraňte se! Prchněte před svatbou. Jde o váš život. Ubezpečuji vás, že stejně jako se nechci stát vaší manželkou, netoužím být vdovou, dědičkou vašeho jmění.“

„Co to má znamenat?“ zhrozil se.

„Řeknu vám to bez okolků.

Vezmete-li si mě za ženu, nedožijete se vden naší svatby večera! Varuji vás, protože chci zabránit zločinu.“

Hrabě Nyáry zbledl:

„Odkud mi hrozí nebezpečí, před kterým mě varujete?“

„Řekla jsem dost, abyste věděl, jak se máte zachovat. Doufám, že vám to stačí, abyste neváhal zrušit naše zasnoubení.“

Hleděl na ni jako na zázrak.

Výraz úžasu vystřídal na jeho tváři obdiv a nadšení. Viděla, že má před sebou zase herce, nepřekonatelného v přetvářce.

„Zrušit naše zasnoubení?

Ne! Právě teď bych se vás měl zříci, drahá snoubenko, když jste projevila, že chováte v srdci alespoň jiskérku náklonnosti ke mně?“

„Nic jsem neprojevila!“ ohrazovala se.

„Ukázala jste, že se bojíte o můj život!“

„Bojím se i o jiné a také o sebe.“

Hrabě Nyáry se rozmarně rozesmál, ale pak se nutil do vážného tónu:

„Obdivuji se vám a nedovedu se dost vynadivit, jak jste se změnila od té chvíle, co jsem vás naposledy viděl.

Tenkrát jste ještě nebyla schopna takové lsti.“

„Nechápu, o jaké lsti hovoříte.“

„O lsti, o docela maličké lsti, kterou chcete zaslepeného milovníka odradit od svatby.“

„Ubezpečuji vás,“ urazila se Eržika, „že pokud jde o lstivost, nikdy bych se neodvážila s vámi soupeřit.

Výstraha, kterou jsem vám dala, je opodstatněná.“

Nasadil vážný výraz.

„Mou povinností je věřit vašim slovům, drahá snoubenko, a já jim také věřím.“

Zaradovala se, že se s ní teď hrabě Nyáry navždy rozloučí.

Proto mu podávala ruku neobvykle přívětivě:

„Doufám, že se po mé výstraze zachováte tak, jak vám to bude rozum a opatrnost přikazovat.“ Políbil jí ruku s uctivou poklonou:

„Zasloužil bych si jen vaše pohrdání, kdybych poslechl hlas rozumu. Loučím se s vámi, drahá snoubenko, ale ne navždy, jak jste očekávala. Dvacátého září rozhodně přijedu. Pravá láska se nezalekne žádného nebezpečí ani překážek. Ať se uskuteční mé nejvroucnější přání, byr bych měl za jeho splnění zaplatit třeba životem!“

Odcházel hrdě vzpřímen, jako by se nechtěl rozloučit s pózou, kterou zaujal při svém hrdinském výstupu. A Eržika se zničeně sesula do křesla, jako by se na ni řítil celý svět.

Nic nepomůže, vůbec nic, stane se i vdovou.

Alžběta Báthoryová zatím za zavřenými dveřmi rozmlouvala s Dorou a s jinou starší ženou, o které její oděv i její tělnatost prozrazovaly, že je to kuchařka.

„Jak se jmenuješ?“ ptala se Alžběta Báthoryová.

„Anna Ráčková,“ odpověděla kuchařka.

„Jak dlouho sloužíš u svých pánů?“

„Asi patnáct let.“

„Jak spolu žijí tvoji páni?“

„V největší shodě a lásce.

Tolik lásky jsem dosud nikde, kde jsem sloužila, neviděla.“

Kuchařka nepostřehla, jak se paní zachmuřila. Ale Doře to neuniklo.

„Nedochází mezi nimi k žádnému nedorozumění?“

„Ne. Ale ano,“ kuchařka se rychle opravila. „V poslední době ano. Pán bývá zamlklý, zamračený. Jednou, asi tak před měsícem, si spolu dlouho vyprávěli a od té doby paní často pláče.

Ne před pánem. Jen když je sama doma. Něco se mezi nimi muselo přihodit.“

„Dobrá, můžeš jít!“ řekla paní kuchařce a Dora viděla, jak se její tvář znovu rozjasnila.

„Doro,“ řekla paní, když se za kuchařkou zavřely dveře, „postarej se, aby kuchařka stále sledovala všechno, co se děje v domácnosti palatinova tajemníka, a aby ti všechno prozradila. Tady máš k tomu účelu peníze a nelituj jich. Na zprávách o Juraji Závodském a jeho ženě mi velice záleží. A tady máš list pro pana tajemníka. Je teď ve Vídni, ale list odnes do jeho domu, promluv sjeho ženou. Prozraď, že je to list ode mě, a váhavě jí ho odevzdej, aby ho doručila muži, až se vrátí.“

2. Mračna nad snoubenkou

Eržika Príborská po návratu do Čachtic neměla už naději na záchranu. Ztratila už i víru v lásku Andreje Drozda i v možnost, že by jednou přišel a vysvobodil ji.

Na útěk pomýšlet nemohla. Na oknech byly silné mříže, a když se vypravila třeba jen pár kroků ze zámku, pokaždé za sebou zahlédla nějaké úlisné, slídivé oči. Dovtípila se, že matka přikázala služkám, aby špehovaly každý její krok.

V čachtickém zámku se cítila jako ve vězení.

Obyvatelé zámku změnili své chování. Neoslovovali ji již tak vlídně jako kdysi, jako by to měli přísně zakázáno. Obklopovaly ji mlčenlivé tváře, znichž jen Fickova hovořila jasnou řečí. Když se potkali, zasršela z ní nenávist a Eržice se zdálo, že slyší, jak skřípe zuby. Změnila se i matka. Z jejích slov a skutků zmizela někdejší něžnost. Když spolu rozmlouvaly, jako by ani nebyla vedle ní, ale kdesi velmi daleko. A stále cítila, že se jí matka vyhýbá a setkává se s ní, jen když je to nutné.

Z tohoto dusného prostředí se vysvobodila jen na dva dny. Na její velké prosby ji matka pustila do Vrbového. Ale ne samotnou. Svěřila ji Doře. Ale ani ve Vrbovém nebylo příjemněji. Od té doby, co opustila vrbovský dům, úplně se mu odcizila. Ale smutek, který tam panoval, dolehl i na její duši. Mimoděk se v ní probouzely výčitky, že Michal zmizel kvůli ní. Věděl, že není jeho sestrou, skutečně se do ní zamiloval, jak se jí nejednou zdálo?

„Když už Michala bůhvíco potkalo,“ ulevoval si Príborský, „alespoň ty budeš šťastná, Eržiko.“ „Šťastná“ zašeptala.

Viděla, že ani tady si nemůže postěžovat, protože by ještě víc přitížila tam, kde i tak je dost smutku. Taky by to ani nepomohlo. Jejího ženicha, hraběte Nyáryho, by jen vychvalovali, zaslepeni jeho tituly a bohatstvím.

Zatímco byla ve Vrbovém, Ficko kul plány na pomstu.

Nevdáš se, nevdáš! říkával si za nocí, když si ve svém kutlochu prohlížel na paži stopy rány, kterou utržil od Eržiky.

Když si vzpomněl na porážku a potupu, zkřivila se mu ústa výbuchy vzteku a jeho podrážděný mozek zoufale hledal způsob, jak sňatek Eržiky Príborské znemožnit.

S Pavlem Ledererem se potkal už vesele.

„Ach, to pro nás budou časy, Pavle!“ pleskl ho po rameni.

„Co se děje?“

„Ještě nic, ale bude se dít!“ radoval se Ficko. „Už mě mohli čerti vzít. Týdny a měsíce plynuly skoro

v úplné nečinnosti. A všechno jsem dělal jen jako sluha a ne jako pán svých činů. Ale můj den přichází. Vypátral jsem úkryt Magdy Kalinové, její matky a tvého otce. I ošklivý Cerber je s nimi a taky Maryša Šútovská. Vlastně je vyčenichala Ilona, abych jí nepřipravil o zásluhu. Jen my dva víme, kde se skrývají.“

„Kde, kde?“ překvapeně se vyptával Lederer.

Ficko se rozchechtal.

„To ti, kamaráde, nepovím, protože se bojím, že bys šel zachraňovat svého otce a všechno bys mi pokazil.

Ale o svého otce se neboj. Jeho kůži jsi mu už vykoupil, nic se mu nestane.“

„Proč tedy hned nejednáš?“

„Práce kvapná, málo platná,“ sebevědomě se ušklíbl Ficko. „Nechci se unáhlit, proto taky před paní mlčím o objeveném úkrytu. Bojím se, že by mě nutila zakročit předčasně.“

„Sestra a matka Jana Kaliny,“ dráždil Ficka Lederer, „budou tušit nebezpečí a utečou, ani se nenaděješ.“

„He-he-he, neutečou! Ve dne v noci na ně číhá ženská lstivější než liška.“

Pavel Lederer by se byl rád dozvěděl víc, také důvod proč Ficko polapení uprchlíků odkládá na příhodnější čas.

Ficko odhaloval své plány, unesen sám sebou, jak všechno velkolepě vymyslel.

„Nebyl bych s to odkládat Magdino polapení, kdybych tím neurychlil uskutečnění svých plánů. Dopřeju-li jí i matce, tvému otci a Maryše Šútovské ještě trochu svobody, zkrátím tak život svým nepřátelům, se kterými musím zúčtovat. Dřív nemohu s Magdou zmizet.“

„Nechápu, Ficko!“

„Nechápeš, he-he=he! A je to tak jednoduché. Ty ženské jsou tím nejlepším vnadidlem pro zbojníky, kteří zmizeli, jako by se do země propadli, čert aby je vzal. Kdyby těchhle žen nebylo, kdoví, jak bychom jim padli na stopu.“

Lederer dobře rozuměl, co má Ficko za lubem, ale stavěl se, jako by neuměl do pěti počítat. „Ještě ti to není, Pavle, jasné? Kam se poděl tvůj důvtip? Tak ti to řeknu srozumitelněji. Víš, že Maryša je Kalinovou snoubenkou a do jeho sestry se zas zamiloval pandurský kapitán. Umíš si představit, jak dlouho vydrží milenci bez setkání?“

„To si opravdu nedovedu představit.“

„Já taky ne, kamaráde, a tak trpělivě čekám, kdy se objeví. A pak je mám v hrsti! Přísahám, že mi ani jeden z nich neunikne. A pak budeš mít možnost zpečetit naše přátelství. Kapitána

Kenderessyho vydám do tvých rukou.“

„To si začnu brousit nůž,“ nutil se Pavel Lederer do smíchu.

„Jen ho nabrus dobře, he-he-he!

Ale příležitost, abys osvědčil své přátelství, ti dám ještě dřív!“

„Jak?!“ polekal se, ale nedal to najevo.

„Řekl jsem ti, že chci zúčtovat s Eržikou Príborskou. Neodplatím-li jí ten výstřel ve stráni teď, až bude ženou hraběte Nyáryho, nenaskytne se mi už nikdy příležitost. Chci její svatbu znemožnit, ale to nestačí. To by pro ni nebyl dost velký trest, protože pozoruji, že si tu svatbu přeje paní víc než ona.“

„Jak s ní tedy zúčtuješ a co očekáváš ode mě?“

„V předvečer svatby,“ odpověděl Ficko, „když už budou v zámku všichni spát, vkradu se do její světnice jako duch, zacpu jí ústa, svážu ji, zabalím do prostěradla a vynesu ze zámku.

Ty budeš číhat před zámkem. Vrhneš se na mě. Padnu na zem jako mrtvý. Pak ji rozvážeš, jen ústa jí necháš zacpaná. Ukážeš na mě, jak jsi mě zřídil, a řekneš jí, aby ti důvěřovala a následovala tě na bezpečné místoPak už jí můžeš ústa uvolnit, nebude křičet, půjde oddaně za tebou. Ve Višňovém na vás bude čekat připravený vůz. Pojedete rovnou do Nových Zámků.“

„Proč do Nových Zámků?“

„Ach, ty jsi, kamaráde, strašně nechápavý. Pojedete do Nových Zámků k tureckému pašovi, kterému ji prodáš, jako kdyby tě paní poslala! Bude mít z té vrbovské fifleny radost, protože takové se tomu starému Turkovi líbí.“

„To jsi tedy nachystal báječně, Ficko!“ rozplýval se Pavel Lederer, a to upřímně, protože při tomto plánu tušil sto a jednu možnost, jak děvče zachránit. „Pomstíš se a ještě za to dostaneš zaplaceno!“ „Ty také, Pavle!“ spokojeně se šklebil Ficko. „Polovina peněz od tureckého paši bude tvá.“ „Kolik mám žádat?“

„Nežádej nic. On už ví, co ti dát.

Dostaneš asi tolik jako za deset koní, protože taková děvčata jsou pašovou slabostí. Uvidíš, jak bude slintat, až uvidí Eržiku Príborskou.“

3. Testament hraběte Nyáryho

Hrabě Nyáry dodržel slovo.

Dvacátého září za soumraku zavítal do čachtického zámku s velkým doprovodem. Zářil radostí zrovna jako paní, které v největší úctě líbal ruku a vybranými slovy skládal.poklony. Eržice Príborské se chvěla, ruka, když ho vítala s povinným úsměvem, který měl zakrýt chaos pocitů.

„Tak jste přece přijel,“ vyčítala mu šeptem.

„Přijel jsem, jak jsem slíbil,“ usmíval se jako šťastný ženich, „a věřte mi, drahá snoubenko, celou dobu jsem se snažil popohnat čas, aby plynul rychleji. A nyní bych nejraději dny, které zbývají do naší svatby, byť by se i proměnily na celá léta, vypustil ze svého života.“

„Jen se mějte na pozoru, aby tyto dny nebyly vaše poslední,“ varovala ho znovu.

„Ani tehdy bych nelitoval. Pětadvacátého září bude můj nejšťastnější den. Ať za něj třeba zaplatím životem!“

Kdo je pozoroval, ale neslyšel ten jejich tichý rozhovor, mohl se domnívat, že si tu šťastní snoubenci blaženě šeptají důvěrné něžnůstky.

Po příjezdu hraběte Nyáryho došlo mezi ním a Alžbětou Báthoryovou k malému nedorozumění. „Pojďte, příteli,“ zvala ho, když se osvěžil krátkým odpočinkem po dlouhé cestě, „ukážu vám kapli, kde se rozloučíte se svou mládeneckou svobodou, abyste dobrovolně přijal pouta nejsladšího otroctví.“

Kaple byla nedávno vymalována a všechno se v ní lesklo čistotou. Pochválil její vkus, s jakým kapli obnovili, ale rozhodně prohlásil:

„Odpusťte, vzácná přítelkyně, nicméně trvám na svatbě v kostele!“

„A proč?“ zeptala se udiveně.

„Kdyby se můj první odpor k ženitbě nebyl změnil v pravou náklonnost a lásku k Eržice, přál bych si svatbu v takovém milém, tichém koutku, vněmž zvědavé oči nezpozorují tvář smutného ženicha. Ale já budu zářit radostí a štěstím, které chci vystavit na obdiv celému světu.“

Nevycházela z údivu. Zkoumala jeho pohled, může-li mu věřit.

„Nemohu vám nevyhovět,“ pravila s úsměvem. „Ale i v kostele odbaví svatební obřad zelenický farář Fabricius, kterého pojilo s nebožtíkem mým mužem přátelství.“

„Nezáleží mi na tom,“ odvětil, „čí ruce mě na celý život spoutají.“

Ale později se ukázalo, že mu na tom záleží. Když navštívil čachtického faráře, energicky ho vyzval, aby bránil svá práva a nedopustil, aby jiný kazatel slova božího žehnal sňatkům v jeho farnosti. Jan Ponicenus to také učinil a paní se musela smířit s nemilou skutečností, že pozvaný bude jen hostem.

Následující dny plynuly mezi hrabětem Nyárym a Alžbětou Báthoryovou v nejlepší shodě. Chodili spolu na vycházky, se zářícími úsměvy navštěvovali okolní pány a zvali je na svatbu. Čachtická paní vychvalovala hraběte Nyáryho všude s takovým obdivem, že se hostitelé až potutelně usmívali.

Zrodilo se v nich podezření, že ona a onRaději by šli na svatbu jí.

Hrabě Nyáry se jí snažil ve všem vyhovět. Nejvíce starostlivostí o zbojníky.

„Mé štěstí bude úplné až tehdy,“ řekl hned druhý den po příjezdu, „až vás, vzácná přítelkyně, zbavím všech nepřátel.“

Svolal služebnictvo, radil se s Fickem i s hajduky, ale pak jim vynadal a klel, když se dozvěděl, že nemají ani potuchy, kde se zbojníci skrývají.

„Ukážu vám, jak se musí zbojníci hledat a chytat!“ Pak vychválil jednoho ze svých hajduků. „Když tenhle člověk najde jedním hmatem jehlu ve stohu slámy, vyslídí i zbojníky rozlezlé po horách, i kdyby se všichni proměnili v mravence.“

A zázračný hajduk, převlečený za pekařského tovaryše, se hned vydal na cestu.

„Neodvažuj se vrátit, dokud neobjevíš úkryt zbojníků!“ křičel za ním hrabě Nyáry.

Den před svatbou se už scházeli první hosté. Alžběta Báthoryová si nedopřála chvíli odpočinku. Popoháněla služebnictvo, každý se jí zdál líný. O všechno se starala, jen o švadleny ne.

Na ty dohlížela Eržika. Ne ze strachu, že jí něco pokazí. Bylo jí lhostejné, co z jejich rukou vyjde, Vítala je jako útočiště před hrabětem Nyárym, který ji neustávajícími roztouženými poklonami doháněl k zoufalství.

Večer, když hrabě Nyáry přecházel přes dvůr, na kterém se to hemžilo služebnictvem a kde vojáci s hajduky výskali ve větších či menších skupinkách kolem kotlů, přistoupila k němu Dora se vzkazem, že ho volá její paní.

„Musím s vámi ještě krátce pohovořit, příteli,“ přijala ho s vážným výrazem, „o jedné důležité věci.“ „Nač teď hovořit?“ usmíval se hrabě Štefan Nyáry. „Na to bude dost času i po svatbě.“

„Můžeme být za okamžik hotoví, budete-li souhlasit.“

„Dnešního večera vám nejsem schopen nic odepřít, vzácná přítelkyně,“ nezmizel mu úsměv z tváře. „Předem prohlašuji, že splním vše, ať si budete přát cokoli.“

„Co chci,“ usmívala se už i ona, „se netýká mě, ale vaší snoubenky. Chci, aby vaše budoucí choť byla zabezpečena před pokušeními, která by vás, vzácný příteli, mohla od ní odlákat, připoutat k jiné ženě a připravit ji tak o manžela. Chci, abyste u ní vytrval až do hrobu, i kdybyste ji jednou přestal milovat“

„Pochybuji, že by se mé city jednou změnily. Jste-li však přesvědčena, že bych své ženě mohl nějak poskytnout jistotu, udělám vše.“

Rozmlouvali v knihovně, v oblíbené komnatě hraběte Nádasdyho. Od jeho smrti se tu z piety nic nezměnilo, jen při velkých úklidech se tu odstraňovaly vrstvy prachu.

„Těší mě vaše ochota, drahý příteli,“ pravila Alžběta Báthoryová obřadně. „Posaďte se tedy za psací stůl a napište svůj testament. Nadiktuji vám ho.“

„Testament?“ zbledl a po jeho úsměvu už nebylo ani stopy.

„Snad jste se nepolekal, příteli?“ rozesmála se čachtická paní.

„Nepolekal,“ úsměv mu už zas pokřivil rty. „Testament však připomíná smrt, a to mě zarazilo, zejména teď, když začínám poznávat cenu života a chystám se ho pořádně vychutnat.“

„Nepokládejte testament za přípravu na smrt. Je to jen malá formalita pro mé uspokojení, že se o Eržiku Príborskou v budoucnu nemusím strachovat. Sedněte si tedy za stůl a pište!“

„Napíši a podepíši třeba i svůj ortel smrti,“ řekl hrabě Nyáry navenek lhostejně a Alžběta Báthoryová žasla, jak může láska zaslepit i takového protřelého chlípníka. Uvěřila, že hrabě na stará kolena přišel o rozum.

Sedl si za stůl, namočil brko do kalamáře a čekal na diktát.

Psal závěť, nikdy a za žádných okolností nezrušitelnou. V ní všechny své movitosti i nemovitosti odkazuje své manželce, rozené Eržice Príborské, bez ohledu na to, jaký bude poměr jeho k ní ve chvílí smrti.

Dopsal, podepsal. Alžběta Báthoryová přivolala Benjamína Príborského, který teprve před chvílí dorazil, a dala mu testament přečíst. Podepsal ho jako prvý svědek a ona jako druhý.

Benjamín Príborský hned odešel a paní prohlásila se zjevným uspokojením:

„Tak jsme hotovi, příteli. Vše je v pořádku! Přeji vám příjemný spánek a hezké sny!“

A se stočeným testamentem v ruce se loučila.

„Ještě nejsme hotovi,“ zadržel ji nedbale Nyáry, „za svou ústupnost a ochotu bych si vyžádal alespoň malou odměnu.“

„Co byste si přál?“ zeptala se udiveně.

„Zažeňte obláček, který se vznáší nad mým štěstím.“

„Řekněte bez okolků, co byste chtěl.“

„Vraťte mi potvrzenku danou pašovi.“

„Dostanete ji ale až zítra, po svatbě, jako tajný svatební dar,“ řekla s úsměvem, ale přece jen se vzdorem, se kterým nepočítal. „Tak jsme se domluvili.“

„Prosím, ať se stane podle úmluvy, třebaže od našeho setkání u Eszterházyů v Prešpurku došlo k velké změně. Tehdy byla potvrzenka zbraní ve vašich rukou. A dnes mě už nemusíte nutit do ženění, vzácná přítelkyně, neboť mám Eržiku tak rád, že bych si ji vzal i proti vaší vůli. A do smrti vám budu vděčen, že jste pro mě vybrala nejskvostnější stvoření a učinila mě nejšťastnějším člověkem na světě!“

Alžběta Báthoryová po chvilce váhání přistoupila k těžké truhle s rozličnými dokumenty, zvedla víko, zalovila v hromadě zažloutlých listin a vylovila z nich svitek pergamenů.

„Vrátím vám potvrzenku,“ blížila se se svitkem, ale tu ji zasáhlo podezření a náhle se zastavila. Zřejmě si to rozmyslela. Zpozorovala, s jakou dychtivostí chce hrabě dostat svitek do svých rukou, že zapochybovala, jestli s ní nehraje falešnou komedii, jen aby se zmocnil zrádného dokumentu. A spěchala se svitkem zpět k truhle:

„Zítra vám ho vrátím, přece jen zítra!“

4. Zničený dokument

Ani se však nenadála, hrabě Nyáry k ní neslyšně přiskočil a vyrval jí svitek z ruky.

Úplně ji to omráčilo.

Tvář hraběte Nyáryho byla navlas stejná jako před měsíci u Eszterházyů, když se chtěl

pergamenového svitku poprvé zmocnit. Jen z ní sršela ještě větší nenávist a zoufalejší odvaha. Než se vzpamatovala, rozvinul svitek nad plamenem svíčky na psacím stole.

Když se plamen. zahryzl do listiny, skočila kněmu beze strachu, že se spálí, hmátla do ohně, aby mu vytrhla z ruky poničenou kořist. Ale on ji volnou rukou chytil za paži a zasyčel na ni:

„Hněte sebou a támhle ten nůž“

Na stole se leskl nůž na ořezávání brk, dlouhý a špičatý a ostrý jako břitva. Nepochybovala, že jakmile se pohne, splní hrabě Nyáry svou hrozbu, proto nečinně sledovala, jak neúprosný plamen ničí její silnou zbraň.

Zrádná listina dopadala na stůl v černých zuhelnatělých žmolcích. Hrabě Nyáry je bral do rukou a rozmělňoval v dlaních na popel. Jeho výraz přitom krotl, a když už popel sfoukl z dlaně, usmíval se jako dřív. Byl opět ztělesněná uctivost a laskavost.

„Dovolte mi, vzácná přítelkyně,“ ozval se co nejzkroušeněji, „abych vám políbil ruku, kterou jsem stiskl tak, až vás zabolela, dovolte mi, abych vás. Směl poprosit za odpuštění, že jsem vás tak postrašil hrozbou, jíž bych nikdy nebyl schopen. Jen tak jsem mohl odstranit listinu, kterou už nepotřebujete, protože splnila svůj účel a vzpomínka na ni mi jen ztrpčovala chvíle nejvyššího blaha.“

Čachtická paní byla na rozpacích.

Bouřil v ní hněv, nejraději by se na něj vrhla a vyškrábala mu oči, tak vyzývavě se usmívající v přelaskavém obličeji. Opatrnost jí však radila, aby ho nedráždila, proto přemáhala svůj hněv, vnutila své tváři výraz odpuštění a snažila se být co nejpřívětivější.

„Opravdu jste mě postrašil, příteli,“ řekla rozpačitě. „Jste znamenitý herec.“

„Ó, mám ještě mnoho jiných vlastností, o kterých nemáte tušení, vzácná přítelkyně. Doufám, že se vám ještě naskytne příležitost, abyste je poznala.“

Hleděl na ni s usměvavou tváří, ale z jeho malých, blýskajících očí na ni šlehaly zlověstné plameny. Zmocňovaly se jí úzkost a strach. Od chvíle, kdy zničil onen osudný dokument, cítila, že je před ním bezmocná. Uvědomila si, že si vyměnili role. Teď je ona jeho hračkou.

„Na rozloučenou bych si dovolil vyslovit ještě jednu malou prosbu, vzácná přítelkyně,“ řekl pokorně.

„Ráda vám vyhovím, když to bude v mé moci,“ odpověděla s předstíranou ochotou a laskavostí. „Dojímá mě tolik ochoty, ale nezneužiji jí. Prosím jenom o maličkost. Zasloužil jsem si váš hněv, milá přítelkyně, i váš trest. Obávám se, že byste se mi za drsné vystoupení mohla pomstít způsobem, který by mě nejhlouběji zranil. Nechci se v den svatby probudit a slyšet, že na svatbu je připraveno všechno, ale nevěsta že chybí“

„Děláte si zbytečné starosti, příteli“

„Nejsem láskou docela zaslepen. Vidím tu smutnou pravdu, že mě Eržika nemiluje a že si její lásku budu muset teprve získat. A nechci se vystavit nebezpečí, že by se pod vaším vlivem anebo z vlastní vůle rozhodla před svatbou utéci.“

„A jak byste se chtěl před takovým nebezpečím pojistit?“

„Docela jednoduše. S vaším dovolením bych postavil přede dveře své snoubenky stráž. Pět spolehlivých hajduků.“

„Dám vám je k dispozici.“

„Děkuji, drahá přítelkyně, spoléhám však jenom na své hajduky.“

Souhlasila i s tím. Loučili se přátelskými slovy, ale oba cítili, že už není ani slov, ani masky, zpoza nichž by nevystrčila růžky nenávist.

A předvídali chvíli osudné srážky a konečného vyúčtování.

Dora asi číhala na odchod hraběte, protože jen co odešel, přihnala se k čachtické paní.

„Máš to, Doro, připraveno?“ zeptala se paní, která očekávala její večerní hlášení.

„Mám, hraběcí Milosti.

Majorová mi řekla, že to je nejsilnější jed, jaký zná. Rozpuštěný v tekutině má okamžitý účinek. Člověk, který ho vypije, se zhroutí, jako by ho ranila mrtvice.“

„Jsem spokojená s tebou i s Majorovou, Doro. Ale úplně spokojená budu až zítra, až se nám to všechno podaří.“

V té chvíli se v ní zrodilo podezření, jestli nemá hrabě Nyáry v úmyslu udělat to, čeho se obával u Eržiky.

„Doro,“ řekla vzrušeně, „ať celou noc nezamhouříš oka, nesmíš si ani zdřímnout. Sežeň deset hajduků.

Pět jich postav na chodbu před pokoj hraběte Nyáryho a s pěti buď na stráží pod jeho okny.“ „Snad se nechystá zmizet?“

„Nevím, ale musíme být připravené.“

Stalo se.

Hlídali nevěstu i ženicha.

Sotva na zámku všechno ztichlo a v oknech zhasla světla, opustil Ficko svůj kumbál a kradl se dvorem k zámečníkovu obydlí, vzrušen a zmámen představami, jak se konečně pomstí Eržice Príborské.

Jak ji vytrhne ze spánku, zacpe jí ústa, zabalí do prostěradla a pošle po kamarádovi tureckému pašovi. Byl jako slepý. Nevšiml si ani hajduků, kteří spolu s Dorou seděli schováni pod okny hraběte Nyáryho. Otřásl se, když ho Dora zpozorovala a z plna hrdla se rozchechtala.

„Odkdy jsi náměsíčný, Ficko?“ dusila se smíchem.

„A odkdy ty spáváš s hajduky na dvoře?“ obořil se na ni.

„Od tenkrát, co je třeba hlídat ženichův spánek, aby nevystřízlivěl zlásky a nevzal nohy na ramena.“ Ficko se smál, ale jenom dokud se nedozvěděl, že hlídají i Eržiku Príborskou, a to hajduci hraběte Nyáryho.

Na to zaskřípal zuby, beze slova se obrátil a šel zaklepat na temné okno Pavla Lederera. „Jen klidně spi, spi klidně, Pavle,“ řekl příteli, připravenému na cestu, „můj plán se zhatil. Hajduci nevěstu hlídají.

Ale co se nedá udělat dnes, můžeme udělat zítra. Má pomsta se jenom o den oddálí“

5. Smutná mezi veselými

Druhého dne jen co se začalo rozednívat, čachtický zámek ožil.

Odevšad se ozýval křik a dupot. Vojsko se s hulákáním scházelo na dvoře. Dým se valil z komínů i zpod kotlíků na trojnožkách, ve kterých vařili pro vojáky guláš. Paní se rozhodla, že je pohostí za věrné služby. Jen ať se najedí a napijí do sytosti.

Pít už taky začali. Hajduci vyvalovali ze sklepů sudy, víno se nalévalo do číší, všechny rozjařovala dobrá nálada.

Hosté se scházeli. Okolní páni nechtěli přijít o příležitost být svědky neobyčejného sňatku, dcery nepatrného zemana s magnátem, který by mohl být spíše jejím otcem než manželem.

Čachtická paní vítala hosty snejpřívětivější tváří. Zanedlouho se vedle ní objevil hrabě Nyáry. Nastrojen a vystrojen, svěží, jako by byl za noc o léta omládl. Pro každého měl milé slovo, pro každou dámu vybranou poklonu. Zářil štěstím. Každý ho mohl pokládat za nejšťastnějšího ženicha. „Jsem zvědavá, příteli, jak se mi odvděčíte, že jsem se tak zasloužila o vaše štěstí,“ žertovala paní. „Nikdy jsem nikomu nezůstal dlužen za laskavost. Odvděčím se vám a dřív než se nadějete!“ Slib zněl jako hrozba a právě takový byl i tón odpovědi:

„Jen si pospěšte, abyste to stačil!“

A když na ni upřel pátravý pohled, neudržela se, aby mu neodpověděla se smíchem „Nezapomeňte, že jste napsal závěť. A smrt obzvlášť ráda navštěvuje lidi, kteří už rozhodli o svých pozemských věcech a upřeli pohled na druhý svět.“

„Doufám, že u mě udělá smrt výjimku. A i kdyby ne, stále se vám ještě stačím odměnit za vaši mateřskou péči. Mám pocit, jako bych byl vaším synem, a mé srdce se naplňuje synovskou vděčností.“

Alžběta Báthoryová se jen s velkým úsilím přemohla a neudeřila ho po ústech. Ten drzoun se staví do synovské pózy, aby upozornil na její léta.

Pásl se na ní očima s uspokojením, že jeho dobře mířená střela trefila do černého.

„Především zneškodním všechny zbojníky,“ řekl. „Můj hajduk se ještě nevrátil, ale vím, že úkryt zbojníků najde. Opravdu toužím.se s nimi setkat, především s Andrejem Drozdem.“

Po těchto slovech Eržika zbledla a zkoumavě upřela své vyděšené oči na hraběte, jako by chtěla z jeho potměšilého obličeje vyčíst, co chystá proti Andreji Drozdovi!

„Ach, drahá snoubenko!“ vykřikl, jako by ji byl teprve teď postřehl. „Udělalo se vám špatně? Jste tak bledá!“

Neodpověděla.

Přistoupil k ní tak blízko, že cítila na tváři jeho dech. Zeptal se jí tichounce, s usměvavou tváří, jako by jí šeptal důvěrné něžnosti:

„Přiznejte se, že ho ještě stále milujete!“

„Za několik hodin se stanu vaší ženou a vím, čím jsem vám povinna,“ odpověděla vyhýbavě. „Na otevřenou otázku,“ chytil ji za rozechvělé ruce, „očekávám otevřenou odpověď. Milujete ho?“ Podívala se na něj vyděšená, zmučená.

„Miluji!“ odpověděla tak hlasitě, že to zaslechla i Alžběta Báthoryová, která stála opodál. „Jsou tak strašně zamilovaní.

Neustále si vyznávají lásku!“ poznamenala rozpačitě, protože Eržiku nechápala.

„Když ho tak milujete, proč jste nenásledovala hlasu svého srdce a neutekla alespoň na poslední chvíli v noci před svatbou?“ vyptával se hrabě Nyáry.

„Sám víte, že jsem to udělat nemohla. Do včerejška mě hlídali hajduci čachtické paní a dnes v noci vaši.“

„Och, odpusťte, drahá snoubenko, vyčítal jsem vám něco, co jsem vlastně sám zavinil.“

„Když jste mi znemožnil útěk, zabránil jste mi, pane, abych vám zachránila život.“

„Vím,“ řekl dojatě a Eržika marně uvažovala, jestli to je dojetí upřímné nebo falešné, „a děkuji vám za to. Doufám, že dřív než mě dá vaše milá přítelkyně otrávit, budu mít ještě čas vám to oplatit.“ „Odplata u nás znamená pomstu!“

„Ne vždycky,“ usmíval se hrabě Nyáry už s obvyklou maskou.

„Naposledy vás varuju, pane.

Neztrácejte čas ani pomstou, ani odplatou. Svatba, to je vaše smrt!“

„To jste mě tedy neměla varovat, ale naopak spěchat se svatbou, abyste co nejdříve získala svobodu.“

„Mně je milejší otroctví, než svoboda vykoupená smrtí jiného člověka.“

„Opravdu máte o mně, drahá snoubenko, takové nelichotivé mínění? Myslíte si, že by mě mohli otrávit, když o tom vím?“

„Když se vám podaří překazit jeden pokus, nemusí se vám to podařit podruhé. A i když selže sto nástrojů zákeřné smrti, ten stoprvní jistě neselže!“

„Nejsem naštěstí zbabělec.

Přestože mě strašíte velice přesvědčivě, já neuteču! A nedělejte to, prosím vás, ani vy, kdyby se vám naskytla příležitost, v což stejně nevěřím. Mám vás rád a slibuji, že vás udělám šťastnou!“ Podívala se na něj překvapeně.

Jak zvláštní je to člověk!

Hrozí mu jistá smrt, vždyť i on tomu musí věřit a přesto si ji chce vzít a usmívá se jako nejšťastnější člověk. Ten rozhovor byl i Alžbětě Báthoryové podezřelý, proto se k nim s několika hosty přiblížila. Ženich se rozpustile smál a nevěsta byla zamračená a smutná.

„Trochu jsme se nepohodli,“ vysvětloval hrabě Nyáry. „Trochu jsme si pospíšili s tím, co je předzvěstí vydařeného manželství, že?“

Hosté se rozesmáli a s nimi i Alžběta Báthoryová, která se hned také zeptala:

„A pročpak jste se nepohodli?“

„Kvůli maličkostí, jako jsou děti.“

Eržika na něj vykulila oči.

„Kvůli jakým dětem?“ zněla netrpělivá otázka.

„Kvůli našim,“ rozesmál se hrabě Nyáry. „Eržika chce mít dcerušku a já syna.“

Eržičina tvář zahořela ruměncem.

Nejraději by se byla propadla, aby na sobě necítila ty rozesmáté pohledy, které se pásly na její stydlivosti.

„Ale dohodneme se!“ objevitelsky zvolal hrabě Nyáry. „Ať jsou to dvojčata, chlapec i děvče!“ Hosté propukli v bujný smích.

Eržika schovala v mučivých rozpacích rozpálenou tvář do dlaní a odběhla, jako by na ni z toho rozpustilého smíchu šplíchaly špinavé vlny a poskvrňovaly ji.

Zamkla se v pokoji, vrhla se na postel a plakala, jako by ze sebe chtěla vyplakat všechnu bolest a utrpení.

Hodiny plynuly. Už probíhaly bohoslužby, po nichž následovala svatba.

Na zámku panoval horečný ruch.

Houf švadlen oblékal nevěstu.

Byla jako bez duše, jako by se nechystala ke svatbě, ale na pohřeb. Hrabě Nyáry překypoval dobrou

náladou, ve které přátelsky poklepával na ramena svým hajdukům a žertoval i s Fickem. „Kdyby tě byl Bůh stvořil v takové náladě, jako mám já, Ficko, byl bys o něco hezčí!“ zavolal na něj a celý dvůr se rozchechtal.

Ficko se na hraběte posupně podíval a zmizel v zámku.

Na dvoře se objevil parádní kočár čachtické paní. Vojáci ho přivítali nadšeným řevem.

Původně měli jít do kostela pěšky, ale Eržika nechtěla jít pěšky ani za nic na světě. Vyděsil ji pohled na cestu ze zámku do kostela, dlouhou asi tři sta kroků. Lemovaly ji zástupy Čachtičanů, kteří se hrnuli z kostela a byli zvědaví na svatební průvod. Eržice se zatočila hlava, když si představila, jaké množství zkoumavých očí by se do ní zabodlo, aby odhalilo její nejtajnější myšlenky a city. Za nic na světě se těm očím nevydá napospas, musí se schovat vkoutku kočáru.

Děvčata sypala na cestu od zámku ke kostelu květy. Bylo jich tolik, jako by o ně oloupila všechny zahrady a blížícím se podzimem již pustnoucí lesy, louky a pole. Na dvoře horlivé ruce zdobily a věnčily kočár a hrabě Nyáry sám vplétal do kol čerstvé chvojí.

„Utíkej k faráři,“ přikázal hajdukovi. „Proč ještě nedal vyzvánět? Ať se rozhlaholí všechny zvony a ohlásí světu, že se hrabě Nyáry žení!“

Za chvíli hlaholily nad Čachticemi zvony a jejich hlas zvyšoval sváteční náladu.

Vojáci na dvoře couvali do pozadí a kolem kočáru se začali hemžit svatební hosté. Nastrojený hajduk, v ruce bič, který jako by kvetl, stoupal na kozlík.

Dvorem zašuměl povzdech.

Blížila se Alžběta Báthoryová s Eržikou Príborskou, kterou vedla za ruku. Všechny pohledy na nich ulpěly jako omámené.

Byly tak krásné, že bylo těžké se rozhodnout, které přisoudit prvenství. Čachtická paní, vědoma si dojmu, jaký vyvolala svou zralou krásou i vhodně zvoleným šatem, se vítězoslavně rozhlížela. Nevěsta, celá ruměná vzrušením, byla jako růže, která neví o svém půvabu, její bělostné, štíhlé mládí se výrazně odráželo od plné zralosti její průvodkyně.

Při pohledu na nevěstu se všechny obličeje rozzářily, jen Fickova tvář v pozadí se zamračila. „Takhle by ji měl vidět turecký paša,“ šťouchl do Pavla Lederera, který stál vedle něho. „To by platil jedna radost! Uneseme ji i se svatebními šaty a v těch ji předvedeš pašovi!“

Hrabě Nyáry byl u vytržení.

Hltal očima rozkošný zjev své snoubenky, s básnickým nadšením vyslovoval svůj obdiv a zbožně jí líbal ruku.

Alžbětu Báthoryovou jako by ani neviděl. Nevěsta naslouchala záplavě ženichových výlevů beze slova a jen chvílemi se jí mihl obličejem vynucený úsměv.

Každý hned viděl ten rozdíl mezi nimi.

Ženich zářil štěstím, rozplýval se veselím a nevěsta byla smutná, velice smutná.

6. Štvanice na zbojníky a záhadný polibek

Právě, když si hrabě Nyáry přisedl do kočáru ke snoubence, vletěl bránou jako beze smyslů hajduk, kterého hrabě po svém příjezdu vyslal vyslídit zbojníky. Vojáci i svatební hosté mu vyděšeně uskakovali z cesty. Dojel až ke kočáru a tam se zřítil z koně a rozplácl se na zemi.

Hrabě Nyáry hned vyskočil z kočáru, přikázal, aby přinesli vodu, a potom, usmívaje se na Alžbětu Báthoryovou, sebevědomě řekl:

„Jsem přesvědčen, že můj hajduk našel úkryt zbojníků!“

Vylili na hajduka vědro vody.

Vyskočil, rozhlédl se po tvářích, které prozrazovaly největší napětí, a radostně vykřikl:

„Zbojníky jsem vyčíhal, hraběcí Milosti!“

„Kde jsou, kde jsou?“ přiskočil k němu Ficko. Všecek se třásl vzrušením.

V takovém stavu si ani nevšiml, že hajduk spadl z koně až podezřele šťastně a na vodu že reagoval

tak rychle a živě, jako by jí vůbec nebylo potřeba.

„Kde jsou zrovna v tuto chvíli, to nevím,“ udýchaně řekl hajduk, „protože jsem pospíchal do Čachtic, co mi síly stačily, abych zvěstoval, že jsem zbojníky vypátral. Byli v lesíku mezi Novým Městem a Váhem. Teď už tam nejsou, když jsem uháněl do Čachtic, začali se převážet přes Váh.“

„Měl ses pustit za nimi! Za Váhem se nám ztratí!“ vyhrkl Ficko.

„Neztratí,“ odpověděl hajduk, „postará se o to pandur, se kterým jsem je špehoval.“

„Dobře jsi udělal, že jsi s takovou zprávou přijel hned,“ řekl hrabě Nyáry.

„Pověz, kolik zbojníků jste s pandurem v tom lesíku viděli?“

„Jen jednoho, takového malého, kulhavého“

„Vavra,“ vykřikla paní nenávistně a sáhla si na stehno, jako by se jí na něm zacelená rána otevřela. „Ano, Vavra, Vaše Milosti. Vyčíhali jsme si ho v Novém Městě, a když odtamtud odcházel s těžkým pytlem, pustili jsme se za ním. V lesíku zmizel v jakési jeskyni. Stoupli jsme si s pandurem k jejímu vchodu se zatajeným dechem. A slyšeli jsme Vavrův hlas: ,Tak jsem tu, chlapci, chystejte se! Něco si zakousneme a pak hajdy za Váh.“ Dál už jsem nečekal. Nařídil jsem pandurovi, aby dával na zbojníky pozor i za mě, a uháněl jsem až sem.“

„Výborně!“ rozohnila se Alžběta Báthoryová. Zavolala velitele vojska:

„Okamžitě se pusťte do pronásledování zbojníků!“

Trubač zatroubil, vojáci se sbíhali, sháněli koně a zbraně. Ficko alarmoval hajduky, ale paní nesouhlasila:

„Ty se připoj k pronásledovatelům, ale hajduky s sebou neber. Zámek nemůže přece zůstat beze stráže a bez ochrany.“

„Ale jen ať je s sebou vezme!“ ozval se hrabě Nyáry. „Já tu mám dvacet hajduků. Deset jích stačí zámek ohlídat a ochránit. Ostatní se také mohou připojit k pronásledovatelům.

Čím víc jich bude, tím lépe. Nový úkryt zbojníků je třeba pořádně obklíčit, aby se žádnému nepodařilo uniknout. Kdyby jen jeden zůstal na svobodě, stal by se semenem, z něhož vyroste nová banda.“

Alžběta Báthoryová souhlasila.

Pronásledovatelé za chvíli nasedli na koně a byli hotovi na povel vyrazit ze zámku. Svatební průvod, shromážděný kolem kočáru na smrt bledé Eržiky Príborské, čekal na odjezd pronásledovatelů. Konečně se s nesmírným lomozem vyhrnuli ze dvora.

Hrabě Nyáry si opět přisedl k Eržice Príborské:

„Velice lituji, drahá snoubenko, ale hned po svatbě vás zarmoutím svým odjezdem.“

Neuměla utajit svou radost, která se jí zmocnila.

„Vidím,“ potutelně se usmíval hrabě, „že mě nebudete zdržovat. Za to se vám odvděčím, tím, že se rychle vrátím a už večer budu u vás.“

Jakoby prudký závan vichřice rázem odvál její radost.

„Trápí mě,“ usmál se trpce, „že vás můj odjezd potěší. A ještě více mě trápí vědomí, že byste mě prosila, abych zůstal, kdybyste věděla, proč a kam hned po svatbě odejdu.“

„Napínáte mou zvědavost, pane.“

„Vaši zvědavost hned ukojím.

Pokládám za svou povinnost zúčastnit se honičky na zbojníky hlavně proto, abych zneškodnil svého úhlavního soka.“

„Myslíte Andreje Drozda?“

„Uhodla jste. Ale co to? Vám je do pláče, drahá snoubenko? Jen se vyplačte, jen oplačte svého milého ještě před svatbou.“

Nebylo třeba ji pobízet. Už by se nedovedla ovládnout ani bez hrozby, že zničí Andreje Drozda. Vždyť chvíle její svobody jsou sečteny. Ještě hodinu, půl a stane se ženou muže, kterého nemiluje. Raději zahynout než přežít tuto svatbu!

Slzy jí kanuly po bledých tvářích v hojných proudech, ještě když vystupovala z kočáru a vcházela do

kostela.

Kdo ji viděl, každý ji politoval, i když nevěděl proč a i když ještě před chvílí její svatbu s velmožem považoval za velké štěstí. Ženich však byl neuvěřitelně veselý, jako by chtěl vynahradit i nedostatek radosti své nevěsty.

Svatební průvod se nahrnul za ženichem a nevěstou do kostela a dveře kostela se zavřely. Eržika už seděla v patronátní lavici Nádasdyů po levé straně oltáře. Když zaslechla bouchnutí dveří, trhla sebou.

Připadalo jí, jako by za ní přirazili dveře krypty.

Věřící začali zpívat radostnou píseň, která Eržičinu utrápenou duši zasáhla jako pohřební žalm. Konec, všemu je konecAž dozní zpěv, kněz ji jednou provždy připoutá k muži, kterého nemiluje a nikdy nebude schopna milovat.

Rozplakala se. Alžběta Báthoryová se k ní hrozivě obrátila.

„Eržiko,“ podrážděně jí stiskla ruku, „vzpamatuj se, ovládni se! Spolehni se na můj slib. Staneš se vdovou dřív, než se naděješ!“

Z druhé strany se k ní naklonil hrabě Nyáry s neobyčejně vážnou tváří.

„Budiž konec přetvářce, Eržiko,“ šeptal jí hlasem, jaký u něho ještě neslyšela, hlasem prohřátým něhou a upřímností.

„Pomstil jsem se ti za to, že jsi tam, v Prešpurku, tak neúprosně urážela mou hrdost. Teď jsem získal zadostiučinění. Má pomsta je naplněna. Ale naplní se i má odměna za tvou statečnost. Třebaže mě nenávidíš, upozornila jsi mě na to, co mi hrozí. Nestaneš se mou ženou.“

Za jeho slov očividně ožívala.

Alžběta Báthoryová napínala sluch, aby zaslechla slova, která vysoušejí Eržičiny slzy a rozpalují jí tváře, ale marně. Zaslechla jen velice podezřelý šepot.

„Nevezmete si mě?“ chytila ho vzrušeně za ruku a prudce ji stiskla v návalu radosti.

„Nevezmu! Dám tě tvému milému!“

Eržika cítila, že mu může věřit.

Ani se nenadál, chytila jeho hlavu do obou rukou, přitáhla ji k sobě a tam, před celým kostelem, ho políbila.

Alžběta Báthoryová zčervenala hněvem a prudce ji strhla k sobě. A když nenávistně jiskřícíma očima pohlédla na hraběte, s údivem zaznamenala, že ten starý záletník se zapýřil po dívčím polibku jako mladík.

Eržika hleděla před sebe se vzpřímenou hlavou. Srdce, zaplavené přívalem štěstí, jí prudce tlouklo. A zpívala radostnou píseň zvonivým hlasem, který se vplétal do zpěvu, prýštícího ze srdce teď již jásavým proudem jako sluneční paprsky z oken do kostelního šera.

„Jen se na mě spolehni, Eržiko,“ po chvíli jí zašeptal hrabě Nyáry, nedbaje zlostného pohledu Alžběty Báthoryové, zaražené podivným chováním ženicha a nevěsty.

„Přepočítal bych se jen v tom případě, kdyby se Andrej Drozd opozdil. Ale rozhodně nepřijde příliš pozdě. Kdyby se zdržel, padni do mdlob. Až ti dám znamení, omdli. Padni na kamennou podlahu jako mrtvá.

Nelituj svatebních šatů!“

Část pátá, Samá překvapení

1.Pravý ženich

Pavel Lederer se nepřipojil ke svatebnímu průvodu. Skrýval se za dveřmi své komůrky, aby mu nepřikázali jít pronásledovat zbojníky, nebo mu nedali nějakou úlohu ve svatebním průvodu. Zmítal se v hrozných pochybnostech. Svědomí mu přikazovalo zakročit v několika případech, a on nevěděl, co dřív. První byl případ Nyáryho. Věděl, že ho mají otrávit.

Chtěl ho varovat, ale marně hledal příležitost. Má tu zůstat a za každou cenu ho upozornit na nebezpečí, které mu hrozí? Potom měl strach o zbojníky. Neměl by se hned vydat, uhánět přímo přes pole, přeplavat Váh a upozornit zbojníky, že pronásledovatelé jsou jim na stopě? Když se vojáci zmocní zbojníků, co čeká Magdu, její matku a Maryšu? Barboře nehrozí nic. Té se asi znechutilo skrývat se před slídily, i když ani neměla proč se skrývat, a vrátila se k matce do Nového Města. A strpkostí v srdci si uvědomoval, že ze své lásky už asi vystřízlivěla.

Ani o otce teď neměl strach, věřil, že Ficko mu opravdu odpustil. Strachoval se jen o přítelovu matku a o ta dvě děvčata. Ficko se jich dosud nezmocnil jen proto, že je potřeboval mít na svobodě jako návnadu, na níž by mohl přivábit zbojníky. Až zbojníky pochytají, Ficko už neodolá touze po Magdě Kalinové a nebude krotit svou pomstychtivost, už ho nic nezadrží, aby se nezmocnil matky a sestry i snoubenky Jana Kaliny.

Když svatební průvod vyšel ze dvora, Pavel Lederer opustil úkryt, vyvedl koně ze stáje a zavolal na služky a hajduky:

„Kdyby mě hledali, řekněte, že jsem se taky vypravil na zbojníky!“

A letěl z Čachtic jako střela, aby se co nejdřív dostal pod Ostrý vrch u Vrbovců. Na úpatí vršku se utečenci skrývali v domečku, obklopeném stromy jako stráží. Domek koupili za peníze, které dal Pavel Lederer otci. Teď letěl, aby ohrožené co nejdřív odvedl na jiné místo.

Zatím v kostele dozněl zpěv a přibližovala se osudná chvíle. Alžběta Báthoryová vstala z lavice, vycházela, za ní Eržika a hrabě Nyáry i Benjamín Príborský se ženou. Ve chvilce stáli pod věčnou lampou, kterou evangelíci z pověry pečlivě opatrovali po katolících.

Vyprávělo se o ní, že se kostel zřítí, až jednou vyhasne. Věřil tomu i hrabě Ferenc Nádasdy, který vzal kostel katolíkům, a ve strachu o něj dával faráři každoročně soudek oleje s důraznou žádostí, aby opatroval věčné světlo.

Jan Ponicenus se důstojně přibližoval.

Nevěsta zbledla.

Zachvátilo ji hrozné podezření.

Jak jen mohla uvěřit slovům hraběte Nyáryho? Jak by sem mohl přijít Andrej Drozd, když už je někde za Váhem a když po něm pase víc než tři sta pronásledovatelů?

A kdyby i přišel, takový zázrak se už stát nemůže, že by se postavil na místo hraběte Nyáryho a odvezl si ji z kostela jako svou ženu. Andrej Drozd ji přece nemiluje! A vzal by si ji, i kdyby ji miloval? Svatební obřad začal. Vtom se přihodilo něco nevídaného, neslýchaného.

Věčná lampa pojednou zaprskala a zhasla.

Vyvolalo to úžas i děs, jako by se kostel už sesouval.

Když se tak nestalo, ustrašeným věřícím se ulevilo a v tom, že zhaslo věčné světlo, viděli spíše špatné znamení pro nadcházející svatbu.

Příhoda vzrušila i Jana Ponicena. Zavolal na kostelníka, až ho bylo slyšet na celý kostel:

„Rozsviť lampu!“

V lampě hned zablikalo červené světlo. Rušivá událost nezapůsobila jedině na nevěstu, tak se zamyslela. Když slyšela farářův důstojný hlas, zachvěla se strachem. Už je to pravda, hrabě Nyáry si s jejím utrápeným srdcem přece jen nemilosrdně zahrál.

Blížila se nejvíce vzrušující a nejvýznamnější chvíle obřadu, kdy si snoubenci mají před Bohem i před lidmi přísahat věčnou věrnost.

Omdlela.

Ne na pokyn hraběte Nyáryho, ten, jako by ani nebyl v kostele, bloudil duchem stále někde v dáli. Přece však zpozoroval, že smrtelně bledá nevěsta padá. Zachytil ji, ale Alžběta Báthoryová mu ji prudce vytrhla a přiložila své dceři k tváři šátek, napuštěný silnou pronikavou voňavkou. Eržika se v matčině objetí probrala z mdloby. Hrabě Nyáry se neklidně rozhlížel po kostele a čekal. Stále častěji upíral zrak na kostelní dveře. Svatebčané bedlivě pozorovali všechno, co se děje kolem faráře, a tak jim neušlo ani ženichovo podezřelé chování.

Pojednou se však všichni svatebčané obrátili ke kostelním dveřím. Ozval se za nimi dupot a křik. Hrabě Nyáry se už zase se zřejmým ulehčením usmíval. Eržika Príborská se vzrušeně vytrhla z matčina objetí a její tvář se zalévala ruměncem.

Dveře chrámu se rozlétly dokořán.

Na tváři svatebčanů, kteří jako první spatřili vstupující, se zračilo ohromení. Blesk z čistého nebe by je nemohl tak překvapit jako příchod zbojníků. Vždyť sotva před hodinou se vydalo víc než tři sta pronásledovatelů pochytat je pro šibenici, meč a kolo a teď jsou tady! Přišli s rozesmátými tvářemi a svátečně vystrojení. Výraz ohromení vystřídal výraz radosti. Kdyby Čachtičané nebyli v kostele a nebáli se paniny pomsty, byli by zaplesali, nadšeně křičeli a objímali zbojníky.

Zástup se rozestoupil, aby udělal příchozím cestu. Jen v předních lavicích nebylo radosti. Tam seděli panští hosté Alžběty Báthoryové. Po prvním úžasu se jich zmocnil strach. Polekaně si ohmatávali kapsy a šperky přesvědčeni, že se s nimi budou muset každou chvíli rozloučit.

Jan Ponicenus hleděl před sebe nechápavě. Jen pomalu mu v hlavě svítalo. Usmívající se ženich svým klidným a chladnokrevným chováním odpověděl na jeho otázky.

Alžběta Báthoryová tu stála jako zkamenělá a třeštila oči na zbojníky. V jejich čele kráčí Andrej Drozd, usměvavý obr, mnohem silnější a o dvě hlavy vyšší než jeho druzi. A vedle něho, panebože, bylo by to možné? Pandurský kapitán Imrich Kenderessy v parádní uniformě, rudé jako jeho opálená, usměvavá tvář. A kolik jich vlastně je?

Jeden, dva, pět, deset, dvacet! Dvacet zbojníků! Kde a kdy se Drozdova družina tak rozrostla? A to ještě nejsou všichni. Nejedno oko marně hledalo Jana Kalinu, který šel ze škol rovnou do hor, jako by odmalička studoval na zbojníka. Eržika hleděla na Andreje Drozda ustrnule, ale s očima rozzářenýma a se srdcem tlukoucím.

Zdálo se jí, že v tu chvíli umře. A může vůbec věřit svým očím? Hle, s jakou oddaností se na ni upírají oči Andreje Drozda! Pálí ji, cítí je na celém těle. Už se neovládla. Letěla mu v ústrety. Vrhla se mu kolem krku. Sevřel ji do náručí, zasypal ji polibky a pak ji rozmarně zvedl do výše jako pírko a šeptal jí slova největšího štěstí:

„Už jenom chvilku, Eržiko, a budeme svoji.“

„Svoji“ špitla jako ozvěna a rozplakala se tak, že se Čachtičanům hrnuly slzy do očí.

Ale i to byly slzy radosti a štěstí.

2. Bouřka v kostele

Čachtická paní zoufale přemýšlela jak vybřednout z nepříjemné situace, zvítězit nad zbojníky a zachránit dceru před potupnou svatbou. Jedinou naději skládala v hraběte Nyáryho, ale jakmile postřehla v jeho lhostejné tváři ironický úšklebek, svitlo jí v hlavě, že to všechno vlastně nastrojil on. Kvůli tomuhle sní hrál komedii a tím se dá vysvětlit i jeho tajemné šeptání s Eržikou. „Lotře!“ vykřikla na něj, ale on si té urážky ani nepovšiml, jen se vítězoslavně usmíval na šťastnou dvojici.

Paní se mezi ně vrhla jako jestřáb.

„Přikazuji ti, Eržiko, odstup od toho člověka!“ chytila ji za ruku. Tvář měla výbuchem hněvu a zlosti a nenávisti takovou, že se Eržika otřásla, jako by ji popálil mráz. Cítila, jak se matčiny nehty zarývají do bělounké pokožky jejího ramene. Přece však odpověděla s největší rozhodností:

„Ne, nikdy od něho neustoupím!“

Matčiny nehty se jí zaryly do ramene jako dravčí pařáty, až sykla bolestí a sněhobílý rukáv se zbarvil krví.

„Ty poběhlice!“ zasípala na ni, pustila její rameno a rozmáchla se, aby ji udeřila.

Vtom k ní jako blesk skočil Vavro, chytil ji za ruce, nadzdvihl ji do výšky jako pytel, který si chce hodit na záda, a mrštil ji do prázdné panské lavice. Krev v ní vřela, její vztek rostl, ale při pohledu na Vavrovy mohutné zaťaté pěsti, schopné zmlátit ji jako cepy, se jí zmocnil úžas a zdálo se jí, že se

jeho vyceněné zuby do ní užuž zaseknou jako vlčí tesáky.

„Tady seď tiše jako myška, jestli je ti život milý!“ pohrozil jí. Viděla, že by bylo zle, kdyby

neposlechla.

Čachtičané zírali na Vavra s obdivem. Podívejte na Její hraběcí Milost, před kterou se každý třásl a pokořoval, ba málem se ani neodvažoval dýchat. Jaká je to radost, když ji mohou vidět tak ubohou, bezmocnou!

Andrej Drozd a Eržika Príborská předstoupili před faráře. Jan Ponicenus se na ně podíval s takovou něhou, že cítili, jako by jim svým pohledem žehnal.

„Prosím vás, pane faráři, oddejte nás,“ řekl Andrej Drozd.

Alžběta Báthoryová napjatě střežila každý farářův pohyb. Do faráře skládala poslední naději. Už jen on může zachránit situaci. Nikdo ho nemůže přinutit, aby Eržiku oddal se zbojníkem.

Ale při pohledu na jeho mírnou, spokojeností zářící tvář i její poslední naděje zhasla.

Jan Ponicenus zahájil svatební obřady procítěně a mimořádně důstojně. Nikdo nepochyboval, že to dělá z celého srdce.

„Ještě mám tady slovo také já!“ zvolal Benjamín Príborský, který se konečně odhodlal k činu. „Nedovolím, aby se moje dcera provdala. za zbojníka!“

Asi pět zbojníků ho hrozivě obklíčilo. Tu padl jeho pohled na hraběte. Pobouřila ho jeho usměvavá tvář.

„To nemáte v žilách krev, pane?“ obořil se na něj celý rudý. „Jste bačkora, zbabělec, když se necháte připravit o nevěstu!“

Hrabě Nyáry viděl, že Benjamín Príborský nepochopil, komu a čemu je možno vděčit za to, že se věci takhle zvrtly. Přišlo mu to směšné, že se rozesmál.

„Nejsem ani bačkora, ani zbabělec,“ odpověděl, „jen rozumný člověk. Nepouštím se do

beznadějného boje.“

„A když nebudeš mít rozum i ty,“ probodl ho pohledem Vavro, „přidáme ti ho pěstmi.“

Alžběta Báthoryová zatím zoufale hledala východisko a přišla na spásnou myšlenku. Důstojně se vztyčila v lavici a zvolala:

„Čachtičané!“

Vavro na ni vrhl rozzlobený pohled, ale zvědavost zmírnila jeho pobouření. Ať řekne, co chce. „Čachtičané,“ volala.

„Kdo je mi povinen robotou, toho na tři roky osvobodím! Kdo je mým poplatníkem, tři roky mi nemusí dát ani denár! Zbudoucí úrody vám dovolím prodávat víno ve všech mých obcích! A vojsko ještě dnes odejde z Čachtic, když mi pomůžete proti zbojníkům. Obkličte kostel a zmocněte se jich!“

Teď už Vavro zakročil.

„Můžeš toho Čachtičanům naslibovat ještě víc,“ zakřičel na ni. „Ale já ti slíbím jen jedno. Jestli někdo naletí na sliby, které tak štědře rozdáváš, pokud jsi v kaši, a hned na ně zapomeneš, až budeš zase na koni, přísahám, že tě tak zmydlím pěstí, že na to do smrti nezapomeneš!“

V kostele se nikdo nepohnul. Alžběta Báthoryová si s hrůzou uvědomila, že tady už nepomůže nic, a zděšeně hleděla na.Vavrovu mohutnou pěst, která jí trčela před nosem.

Všechno je ztraceno!

Omdlela a složila se v lavici.

Služky k ní přiběhly, aby ji vzkřísily, ale Vavro je zahnal drtivým pohledem.

Svatební obřad se blížil ke konci.

Andrej a Eržika se stali manželi.

Zbojníci se hnuli. Dali svatebčanům znamení, aby udělali cestu. Střed kostela se uvolňoval. Andrej Drozd vzal Eržiku pod paží, přistoupil s ní k hraběti Nyárymu a podal mu ruku.

Nikdo nechtěl věřit svým očím.

Pán zbojníkovi rukou srdečně potřásl.

„Děkujeme vám, pane, děkujeme vám z celého srdce,“ pravil Andrej Drozd a vděčnost mu projevila i Eržika.

Svatebčanům už bylo všechno jasné.

Hrabě Nyáry se tedy přetvařoval až do svatby a nevěsta s ním. Teď je nesmírně šťastná ze záměny ženicha.

Takovou svatbu ještě svět neviděl. Při pomyšlení na vojáky a hajduky, kteří s Fickem pronásledují zbojníky daleko za Váhem, a ti si zatím řádí v Čachticích, se i mnozí z panstva neubránili úsměvu. Hrabě Nyáry pošeptal Andrejí Drozdovi:

„Pospěšte si, chlapci, čert nikdy nespí. Vašim pronásledovatelům se možná otevřou oči a vrátí se dřív, než bychom čekali. Mějte se dobře na připraveném místě. Přijdu mezi vás!“

Štěstím zářící manželský pár doprovázelo množství přejících očí. Jen Alžběta Báthoryová ho neviděla, ještě se neprobrala. Před kostelem zbojníci vyskakovali na koně. Andrej Drozd vyzdvihl Eržiku k sobě jako pírko a zbojníkům dal rozkaz, aby uháněli za ním.

Svatebčané i Čachtičané se valili z kostela.

Všude zavládlo vzrušení a vřava.

Svatební hosté pokládali za nejrozumnější co nejdřív zmizet. Loučili se jen s hrabětem Nyárym, kterého marně zahrnovali otázkami, proč se se zbojníky spojil, místo aby je dal pochytat. Na otázky odpovídal se záhadným úsměvem:

„Divíte se tomu, co jsem udělal?

Ubezpečuji vás, že v budoucnu se budete divit ještě víc.“

Alžbětu Báthoryovou služky konečně přivedly k vědomí. Rozhlédla se po kostele. Viděla, že už je po všem.

Zbojníci jsou pryč, její dcera se stala ženou zbojníka. Pohledem se střetla s hrabětem Nyárym. Kdo si těch dvou všiml, vidět, že tu proti sobě stojí nesmiřitelní nepřátelé.

Kráčela důstojně, nikoho si ani nevšimla. Hleděla jen před sebe, strnule a nepřítomně. Nesmí opustit Čachtice živý!

Když se hrabě vrátil do zámku, aby sbalil své věci a ještě udělal, co měl v úmyslu, zavolal na své hajduky:

„Hajduci, mějte zbraně připravené, zbystřete zrak i sluch! Hrozí mi nebezpečí! Jak ze zámku zaslechnete můj hvizd nebo výkřik, okamžitě vnikněte dovnitř, třeba přes mrtvoly a zachraňte mě!“ Vešel do zámku. Na chodbě zastavil služebnou:

„Co dělá tvá paní?“

„Leží v ložnici,“ odvětila zmateně.

Když děvče zmizelo a nemohlo ho pozorovat, neslyšně se přikradl k ložnici čachtické paní. Sklonil se ke klíčové dírce a naslouchal.

Čachtická paní ležela v posteli a Majorová jí natírala spánky jakousi mastí. U postele stála Dora, Ilona a ještě několik žen.

„Poslyšte,“ zamračeně hovořila paní, „hrabě Nyáry nesmí opustit náš zámek. Kdyby k tomu došlo, potrestám vás a jedna z vás zemře, jako měl zemřít hrabě Nyáry.“

Služebné zabědovaly, že v zámku není skoro žádný muž, že všichni šli chytat zbojníky. A co bez mužských!

„To je vaše starost.

Rozkazuji vám, abyste mi sem přivedly hraběte Nyáryho, živého nebo mrtvého!“

Nyárymu to stačilo. Vzpřímil se, zaťal zuby a pevnými kroky šel do svého pokoje.

3.Nejnebezpečnější nepřítel

Pavel Lederer nelitoval svého koně. Když spatřil Ostrý vrch, kůň už byl uštvaný, zpocený. Trochu zpomalil a rozhlédl se kolem, jestli není pozorován. Nikde nebylo ani živé duše. Jen před ním šla

mladá žena v měšťanském oděvu. Nemohla to tedy být služebná nebo poddaná čachtické paní, nemohla vyslepičit, že blízko Vrbovců potkala panského zámečníka.

Chtěl ji nevšímavě předjet.

Ale sotva se na ni letmo podíval, ustavil koně a vyvalil oči.

Byla to Barbora Repášová. I ji ohromilo neočekávané setkání po dlouhých měsících.

Pavel Lederer na ni často myslíval a čím dál tím víc před ním její nevěra v jeho očích bledla. Stále vzpomínal na svůj návrat z ciziny, s jakou lítostí a láskou ho přivítala. Srdce se mu rozehřívalo, krev začala proudit bouřlivěji. Vyčítal si, že k ní byl neúprosný.

Toužil po setkání s ni, ale něco mu bránilo. Třebaže věděl, že už je v Novém Městě u své matky. Nešel za ní.

„Barboro,“ zvolal rozradostněně.

Seskočil z koně a přiběhl k ní.

Na její tváři však radost nezpozoroval. A ruka, kterou mu podala, byla chladná.

„Netěší tě naše setkání, Barboro?“ ptal se vyčítavě a bodlo ho u srdce, když pohlédl na její pobledlou tvář a smutné oči.

„Moc by mě, Pavle, těšilo, kdybychom se nesetkali jen náhodou, kdybych se ještě vůbec uměla těšit.“

„Je docela možné, že nikoli náhodě, ale osudu můžeme vděčit za své setkání, abych ti mohl říci, že už se na tebe vůbec nezlobím.“

„Že už se nezlobíš“ usmála se trpce. „Zlobil ses na mě pro mou lásku, pro mou ubohost, že jsem nebyla schopna žít bez tebe. Ale to už patří minulosti. Naše cesty se navždycky rozešly tak, jak jsi chtěl.“

Pavel Lederer se na ni jen díval.

Vpíjel do sebe její zjev. Nikdy mu nepřipadala tak krásná jako nyní, nikdy tak netoužil přivinout ji k sobě a naplnit její srdce štěstím. Zchladilo ho dávné podezření, že už ho nemiluje. Odvrátil se od ní a zamířil ke svému koni:

„Kam jedeš, Pavle?“ zeptala se ho najednou podezřívavě.

Její otázka i hlas ho překvapily.

„Vím, kam jedeš, Pavle,“ řekla vzrušeně, když jí hned neodpovídal. „Do chalupy pod Ostrým vrchem. Tam tě srdce táhne.“

„Ano,“ odpověděl, „je tam můj otec.“

„A Magda ne?“

Její otázky ho zaskočily. Vycítil z nich nesmírnou trpkost, marně se snažil najít příčinu.

„Jen si jdi ke svým nejmilejším, šla jsem tam také. Vyřiď můj pozdrav a vzkaz. Udělám to, k čemu mě jednomyslně přemlouvali. Řekni jim, že moje svatba se už chystá.“

„Ty se vdáváš?“ zeptal se zaraženě.

„Vdávám.“

Obrátil se, skočil na koně a hnal se pryč.

Barbora se vdává a zase si nebere jeho!

Rozbouřil ho hněv, ani chvíli neuvažoval o jeho oprávněnosti. Zapřísahal se, že už se na ni ani nepodívá, a kdyby se s ní měl setkat, na míli se jí vyhne.

Dívala se za ním nechápavě, dokud nezmizel mezi stromy. Oči se jí zalily slzami. Pomalými kroky se vracela do Nového Města. Jen tu a tam se ohlédla, jestli za ní nedrkotá nějaký povoz, aby poprosila formana o svezení, alespoň kousek.

Pavel Lederer si šťastně oddychl, když mu z chalupy pod Ostrým vrchem v ústrety vyběhl Cerber s radostným štěkotem a hned po něm se ukázal i jeho otec. Padli si do náručí. Otec už dávno želel toho, že syna proklel. Teď jako by omládl, když ho spatřil.

„A kde jsou ostatní?“ ptal se Pavel otce.

„Brzy ráno odjeli na svatbu.“

Pavel Lederer se nemálo podivil:

„Na jakou svatbu?“

„Copak nevíš?“ smál se otec, jako by slyšel dobrý vtip.

Po chvíli se smál i syn, když se dozvěděl, jaké události v Čachticích propásl. Představoval si, jak paní zuří a jak bude Ficko klít, až se dozví, že ho hrabě Nyáry tahal za nos.

„A kde má být svatba?“ vyzvídal. Chystal se překvapit svatebčany neočekávanou návštěvou. „V loveckém zámku hraběte Nyáryho na Hrášném vrchu. Zbojníci mu důvěřují, jako kdyby patřil mezi ně.“

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ řekl Pavel Lederer.

„Ochota a láska hraběte Nyáryho jsou až příliš podezřelé. Kdo ví, co má za lubem.“

Když otci vyložil, jak potkal Barboru, otec se na něho ustaraně podíval:

„Měj se před ní na pozoru, Pavle. Vím, co mezi vámi bylo, všechno mi pověděla. Šíleně tě milovala. Když si ji odmítl a vyhýbal ses jí, vzplála v ní strašná nenávist. Často jsme se báli, že se vydá do zámku a zradí tě. Velice žárlí na Magdu. Měli jsme radost, když poslechla matku a šla domů. Že se vdává? Přemlouvali jsme jí. Je to nejlepší řešení.“

Takové řešení si Pavel Lederer nepřál, ale otci to nepověděl, třebaže věřil, že odmítnutá žena je největším nepřítelem.

Vzápětí uháněl do loveckého zámečku na Hrášném vrchu.

Přivítali ho s vítězoslavným křikem. V přepychově zařízených síních se to hemžilo vyparáděnými zbojníky a lokajové je obsluhovali jako pány. Hrabě Nyáry ještě nepřijel. Ani Maryša Šútovská, ani sestra a matka Jana Kaliny. Pavla Lederera to zarazilo. Už tam rozhodně měli být.

Začal tušit nebezpečí, ale mlčel. Nechtěl pokazit radost těch, co se veselili.

Za chvíli se loučil. Marně ho zdržovali. Andrej Drozd, který se cítil v sedmém nebi, ho objal. „A dávej si pozor na ženu,“ napomenul ho žertovně Pavel Lederer, „abych ti ji s Fickem neunesl a neprodal Turkům.“

Eržika zbledla, když se dozvěděla, jaké nebezpečí jí hrozilo.

O Janu Kalinovi mu pověděli, že šel za Mikulášem Lošonským a že ho čekají každou chvíli. „Kastelán žije?“ zaradoval se Lederer.

„Žije,“ odpověděl Vavro.

„A ještě dnes se tu má s námi veselit!“

Barbořino očekávání se splnilo. Záhy za ní zarachotil vůz. Když na něm uviděla ženu, s níž už měla co dělat, byla by radši utekla, ale nemohla. Ta žena, byla to Erža Kardošová, ji sama pozvala na vůz. Škoda prý takové pěkné nožky ničit chůzí. Erža byla opilá a Barboře se zdálo, že ji nepoznává. Erža práskla do koní, vůbec si jí nevšímala. Byla k ní obrácená zády, občas si lokla z láhve a prozpěvovala si necudné písničky. Barbora zpozorovala, že Erža nejede známou cestou, že pořád odbočuje. Zmocnily se jí obavy. Když bryčka konečně vyjela z hustého lesa, vypínal se nedaleko, málem na dosah ruky čachtický hrad. Barbora se ani nenadála, Erža se prudce otočila, hodila na ni plachtu, spoutala ji, zacpala jí ústa a naházela na ni slámu.

Pavel Lederer, který právě v té chvíli přicválal pod hrad, pozoroval s ustrnutím její počínání. Se zaťatými pěstmi se přemáhal, aby se nerozběhl k ženské, která se spokojeně chechtala a mnula si ruce. Jenomže tak by se prozradil a s osvobozenou Barborou by musel utéci.

Prozradit se však nesmí. Svou roli ještě nedohrál. Erža své oběti, dokonale svázané a přikryté slámou, právě říkala:

„Jednou jsi mi utekla, tentokrát se ti to nepodaří. Ale žádný strach, tam, kam tě odvezu, ti nebude smutno. Najdeš tam své kamarádky, Magdu a Maryšu Šútóvskou, dokonce i tu bábu, zbojníkovu matku! Anebo tě tam najdou ony. Jestli tam nejsou, co nevidět je přivlečou.“

Nerozhodně se díval za rachotícím vozem. Co dělat? Bez dlouhého rozmýšlení uháněl cestou necestou k tajnému vchodu za hradem. Když už byl docela blízko, seskočil z koně, přivázal ho ke stromu, přikrčený se nepozorovaně kradl mezi keříky nad tajným vchodem. Odtud skrytě pozoroval

tajný vchod do podzemí i jeho okolí.

Záhy na cestě zpozoroval vůz s Eržou. Nedaleko od vchodu zastavil a Erža se rozhlížela. Byl sám se sebou spokojený. Předvídal správně, že Erža svou oběť odevzdá nenasytnému podzemí tímto vchodem.

Když se přesvědčila, že kolem není živá duše, stáhla Barboru z vozu a vlekla ji k tajnému vchodu. Tam třikrát zatleskala. Padací dveře se hned otevřely a vynořila se z nich Ilonina rozšklebená tvář. „Tak jsme tady!“ vítězoslavně zvolala Erža.

„Kdo?“

„Já a pečený holub, který mi vletěl do vozu.“

Chvástala se, jaké měla štěstí.

Nikde se jí nepodařilo získat děvče do služby. A když už se zklamaná vracela a trnula, jak jí paní vynadá a potrestá ji, znovu jí přišla do cesty Barbora.

„Rychle sem s ní,“ poháněla ji Ilona, která jí záviděla štěstí. „Aby nás nezpozorovali.

„S radosti ti ji předám. Jen mi před paní dosvědčíš, že jsem ti jednu přivedla.“

Tu u vchodu zpozorovala hajduka:

„I ty mně pak dosvědčíš, když bude potřeba!“

Hajduk pomohl Iloně Barboru odvléci.

„A tamty už jsou tu?!“ vyzvídala Eržika.

„Zaplať pánbůh,“ odpověděla Ilona Jó. „Jak jsem tu čekala, než je přivlečou, celá jsem promrzla.“ „A hajduk tě nezahřál?“ smála se Erža.

Za chvíli už Erža seděla na kozlíku, švihla do koní a Pavel Lederer se po krátké úvaze kradl zpátky ke svému koni a uháněl zas cestou necestou do Čachtic. Měl po naději, že půjde za Barborou a vysvobodí ji, hned jak ji podzemí zhltne. Zapomněl, že u všech vchodů ve dne v noci stojí stráž. Poháněl koně a lámal si hlavu, jak vysvobodit Barboru, Maryšu, Magdu a její matku.

Musí je vysvobodit, musí. Jenže jak!

4. Střela do srdce

Když si hrabě Nyáry po návratu z kostela sbalil své věci a připravil se na cestu, šel rovnou do síně, v níž byla ukryta jeho závěť. Síň byla otevřená, ale truhla s listinami nikoli. Klíč však našel na psacím stole. Otevřel truhlu a vyňal z ní závěť. Byla na stejném místě, kam ji Alžběta Báthoryová uložila. Přečetl si ji ještě jednou s opovržlivou grimasou, potom rozžal ve svícnu svíčku a závěť spálil. Popel z ní právě padal na stůl, když se dveře nečekaně rozletěly a vběhla hraběnka Báthoryová se ztrhaným obličejem.

„Lupiči!“ křičela.

„Vloupal jste se do truhly s listinami Nádasdyů a Báthoryů“

„O žádné vloupání nejde,“ povýšeně se usmál hrabě Nyáry, „Vaše služebná mi řekla, že po ráně, která vlastně nepostihla vás, ale mě, protože mě zbojník připravil o nevěstu a rozkošnou ženu, jste onemocněla a ulehla. Proto jsem se rozhodl, že si listinu, teď už bezpředmětnou, vezmu sám, abych vás neunavoval a abych po tom rozrušení šetřil váš klid, vzácná přítelkyně.“

„Shodil jste masku, ničemo, spojenče zbojníků! Chcete snad ještě tajit, že jste s nimi táhl za jeden provaz?“

„Nikoli,“ smál se smíchem, který ji přiváděl k zuřivosti, „nebudu to tajit. Byl bych blázen, kdybych se nespojil s vašimi nepřáteli. Sama jste se přesvědčila, že se to spojení osvědčilo.

A v budoucnu se osvědčí ještě líp. I o tom se přesvědčíte.“

Přiskočila k němu, chytila ho za ruku. Oči jí zlověstně svítily.

„Řekněte, co zamýšlíte?“

„Prohlásila jste, že jsem shodil masku. Ano, shodil, nepokládám za potřebné skrývat své city, ani bojovat proti vám zákeřně. Chci, abyste viděla, komu máte být vděčná za opakované porážky, a že

právě já vás dostanu tam, kam patříte.“

„Kam?“ vykřikla.

„Před soud,“ odpověděl povzneseně.

„Tak takhle, vy mě chcete postavit před světský soud,“ zasyčela. „Ale já vás předstihnu. Hned vás postavím před soud boží.“

Hrabě Nyáry se ani nenadál, čachtická paní vytáhla ze stolu nabitou pistoli a namířila na něj. Neváhal. Chtěl se na ni vrhnout a pistoli jí vykroutit z ruky.

Ale sotva se pohnul, síň se otřásla výstřelem.

Naplnil jí hustý dým a paní zaslechla tupé zadunění.

To se hrabě zhroutil jako podťatý.

Z chodby se ozýval dupot.

Přibíhalo služebnictvo, poplašené výstřelem.

Když se vzduch vyčistil, paní jasně viděla bledou tvář hraběte a jeho kožich na hrudi prostřelený, jako by do něj zabořil tesáky krvelačný vlk.

Křečovitě se rozesmála:

„Trefila jsem tě do srdce, milý příteli, do podlého a zrádného srdce! Přeji ti šťastnou cestu do pekel.“

Dveře se rozletěly, do síně se vhrnulo služebnictvo v čele s Dorou.

Zděšeně vytřeštili oči na hraběte, roztaženého na podlaze.

„Je po něm?“ osmělila se zeptat Dora.

„Doufám, že ano,“ suše odpověděla paní. „A kdyby ne, dej mu líznout z nápoje, který měl ochutnat na svatbě, doufám, že jsi ho nevypila sama.“

„To tedy ne,“ rozchechtala se Dora. „Nedostala jsem na něj chuť.“

„Chop se toho chlapa,“ rozkázala paní. „Odvleč ho do čeledníku. Zaživa se rád po takových koutech toulal za ženskými, bude se tam dobře cítit i jako mrtvý.“

Dora hraběte popadla a hodila si ho na záda.

„A pak,“ přikazovala paní, „až se setmí, zahrab ho v zahradě, nebo ho odnes do sklepa a tam ho hoď do propadliště. Radši ho odvleč tam, aby se chudák Vihar neobracel v hrobě v blízkostí takového odporného souseda.“

Dora s průvodem mlčenlivého služebnictva odcházela.

Hrabě se jí na rameni kymácel jako zdřevěnělý. Alžběta Báthoryová se jeho smrtí cítila odškodněna za hanbu a pokoření, které jí připravil. Spadlo zní břímě, které ji zrovna dusilo. Hraběte Nyáryho vždycky pokládala za nejlstivějšího a nejmazanějšího z lidí, které poznala. Dnes se přesvědčila, že je pro ni právě on nejnebezpečnějším nepřítelem.

Ale už je po něm, může volně dýchat.

Otevřela okno, aby zmizel zápach střelného prachu. Dora zrovna vycházela s kořistí na dvůr. Najednou se tam strhl hrozitánský křik. Alžběta Báthoryová vzrušeně pozorovala, co se tam děje. Deset věrných hajduků, podle rozkazu vyzbrojených a připravených zakročit, dlouho a marně čekalo na dvoře na hvizd nebo výkřik svého pána. Právě, když se radili, zda by některý z nich neměl zaskočit do zámku a zjistit, co se tam děje, zpozorovali Doru. Vynášela jejich pána jako mrtvého. Nejdřív nechtěli věřit svým očím. Ale za chvílí se rozhořčeně a svelkým křikem shlukli kolem Dory. Ta se ulekla a zbledla, ostatní služebnictvo zrovna tak.

„Zabili jste našeho pána,“ zazněl pronikavý výkřik. Několik hajduků na Doru vytasilo šavle, jako by ji chtěli rozsekat.

Alžběta Báthoryová rozrušeně vyběhla na dvůr.

„Pochytejme je a zavřeme!“ ukázal na hlouček služebníků nejprchlivější hajduk. „Musíme zjistit, kdo je vrahem našeho pána, aby neušel zaslouženému trestu.“

Dora se náramně vyděsila.

Pustila hraběte. Spadl na zem naznak a hajduci viděli jeho prostřelený kožich.

Dora nevěděla co počít. Vykřičet pravdu, že hraběte zastřelila paní, nebo mlčet?

Nebude ji to stát hlavu, když bude mlčet? A co když paní svalí vraždu na ni, až jí bude hořet půda pod nohama, namísto, aby ji vysvobodila? A kdyby nemlčela, jak ji za to paní potrestá? „Kliďte se odtud, hajduci,“ zvolala paní. Přiběhla právě ve chvíli, když se začali sápat na její služebné.

„Nám nemáte právo rozkazovat, Vaše Milosti,“ odsekl jí nejbojovnější hajduk. „Naším pánem byl hrabě Nyáry, a když ho připravili o život, musíme odevzdat spravedlnosti alespoň jeho vrahy.“ „Holoto jedna!“ zařvala na hajduky. „Mně, čachtické paní, se opovážíte odporovat?“

A vrhla se na vzpurného hajduka. Bušila do něho pěstmi, kam se jen dalo, nakonec mu vyrvala šavli, a tak se po něm rozehnala, že vyplašeně uskočil.

„Všecky vás dám pověsit, jestli mi ihned nezmizíte z očí,“ křičela, až se třásla po celém těle. Po jejím výstupu couvali hajduci jako opaření.

Oháněla se šavlí, která se jí v ruce jenjen blýskala, a rozbíhala se za nimi. Hajduci byli odjakživa naučeni pány jen poslouchat a bránit. Ani nepomysleli na odpor. Dora hned ožila. Když se dívala na hajduky, jak poskakují po dvoře, rozchechtala se.

Paní do smíchu nebylo. Kypěl v ní hněv.

„Viníka chcete postavit před soud? Holoto!“ křičela na hajduky. „Prosím, udělejte to. Slyšte, hajduci, já jsem zastřelila hraběte Nyáryho. Kdo z vás má chuť dostat se se mnou do křížku?“ Hajduci při jejím přiznání zbledli.

„Kdo z vás se ještě odváží připomínat soud?“

Nikomu se nechtělo dokazovat svou odvahu.

„Slyšeli jste. Já jsem zabila hraběte Nyáryho. Kdo z vás to nechce navždycky zapomenout?“ Po zlověstné otázce ztichl celý dvůr.

V tom tichu tím strašlivěji zazněl výkřik Dory Sentešové. Vykřikla, jako by se před ní otevřelo peklo.

5. Ocelová košile

Hned nato všichni strnuli překvapením.

Hrabě Nyáry se zavrtěl na zemi, otevřel oči a rozesmál se nad tím, jak všechny poděsil.

Tvář Alžběty Báthoryové, rozčilením úplně brunátná, zbledla, jako by zní vymizela poslední kápka krve.

Hrabě Nyáry si nejprve sedl, potom tvář se sarkastickým úšklebkem otočil k čachtické paní a vyskočil rovnýma nohama.

„Slož ho, Doro,“ rozkázala paní. Když si pomyslela na pomstu hraběte Nyáryho za ten výstřel, rychle se vzpamatovala a odhodlaná jednat se kněmu hned rozběhla.

Služebných, které ještě před chvílí byly přesvědčeny o tom, že je hrabě mrtev, a které ho teď viděly živého, se při pohledu na prostřelený kožich zmocnil pověrčivý strach.

Teprve teď si všimly, že na kožichu není ani památky po krvavé skvrně.

„Slož ho,“ rozkázala paní podruhé, protože Dora stála s vykulenýma očima.

Ani nový rozkaz ji nevytrhl z ustrnutí.

Alžběta Báthoryová právě přiběhla k opovržlivě se usmívajícímu hraběti Nyárymu. Vší silou se rozehnala zaťatou pěstí. Ale udeřila do prázdna, ztratila rovnováhu a roztáhla se na zemi. Hrabě Nyáry jejímu úderu totiž uhnul a s mladistvou svěžestí odskočil. Nad paní, roztaženou na zemi, se rozesmál, až se celý dvůr třásl. Hajduci se smáli s ním.

Ještě před chvílí se chvěli strachem, a hle, čachtická dračice už leží pokořena v prachu.

Alžběta Báthoryová vstávala pomalu, jako by se nechtěla rozloučit se zemí. Raději by se propadla, než by prožívala to, co ji čeká. Nikdy se tolik nikoho nebála jako hraběte Nyáryho. Sáhla mu na život, chtěla ho zavraždit. Jak se pomstí?

„Hajduci i vy, služebné,“ ozval se hrabě Nyáry s vážnou tváří. „Slyšeli jste, že čachtická paní mě

chtěla zabít? Dokonce se o to pokusila, její střela mě trefila.“

Ukázal svůj kožich, na němž se černala díra právě nad srdcem.

„Poslyš, čachtická paní,“ hovořil mrazivě. „Množství těchhle svědků musí při každé příležitosti dosvědčit tvůj vražedný útok. A musí dosvědčit i to, že nemám za svůj život co děkovat tvé nejistě mířící ruce, ale jen sám sobě.“

Za napjaté pozornosti svlékl kožich.

„Ocelová košile,“ ozval se výkřik.

„Ano, jen ocelová košile mi zachránila život. Měl jsem ji na sobě od chvíle, kdy jsem vstoupil do zámku. V ní jsem šel i k oltáři, protože jsem věděl, že ve zdech zámku musí být člověk připraven na všechno.“

Ocelová košile zazářila v slunečních paprscích.

„Hajduci!“ zvolal hrabě Nyáry.

„Zavřete služebnictvo do čeledníku. A kdo se bude vzpírat, toho nešetřete.“

Alžběta Báthoryová se cítila bezmocnou hračkou v jeho rukou.

„A vy,“ ukázal na dva zdatné hajduky. „Odveďte, tyhle dvě ženské do zámku.“

V paní vzkypěla žluč, že ji hází do jednoho pytle s Dorou, ale strach byl větší než uražená hrdost. „Co zamýšlíte?“ vzmohla se na otázku.

„Dvořit se vám, vznešená paní,“ zahrál si na galantního rytíře. „Dvořit se vám nerušeně v některé z útulných síní vašeho zámku.“

Hajduci ji s Dorou odváděli do zámku.

„Do ložnice,“ rozkázal jim na chodbě. A když se před nimi otevřely dveře, řekl: „Jděte s Dorou do podzemí a osvoboďte vězně ze všech žalářů! Vyveďte je na dvůr a tam s nimi čekejte na další rozkazy.“

„Jakým právem se pletete do mých věcí?“ odvážila se otázat čachtická paní. Ztuhla při pomyšlení, že očima svých hajduků, svědků, nahlédne do jejích nejtajnějších záležitostí.

„Stejným právem, jakým jste mě chtěla připravit o život a kterým jste nevinné lidi zaživa pohřbila v podzemí svého zámku.“

Hajduci museli strčit do Dory, protože zaváhala uposlechnout jejich výzvu, aby je následovala. Napjatě pohlížela na paní, jestli jí alespoň očima poví, co má dělat. Postřehla její pohled. Vyčetla, že má hajduky svrhnout do propadliště, což by bez toho udělala sama. Nikoho nevysvobodí a ještě sami shnijí v podzemí. Hrabě Nyáry, aniž by zpozoroval tajné dorozumívání paní se služebnou, řekl Doře:

„Jakmile se z podzemí vrátíš sama, anebo i jen bez jednoho hajduka, zahynete v propadlišti ty i tvoje paní.“

O vážnosti hrozby nezapochybovala ani paní, ani její služebná.

„A v mučírně,“ přikazoval hrabě Nyáry hajdukům, „rozbijte železnou pannu na kusy.“

Hajduci s Dorou odešli. Hrabě Nyáry se za nimi díval a v duchu počítal, kolik děvčat asi může být v podzemí a kolik by za ně mohl dostat od tureckého paši.

Zavřel dveře a byl s paní o samotě. Stál před ní mlčky s bezvýraznou tváří.

„Co chcete?“ ptala se zděšeně.

Mlčel. Jeho mlčení bylo strašnější, než kdyby ji zahrnul výřečnými urážkami a hrozbami.

6. Navždycky svoji

V loveckém zámečku hraběte Nyáryho panovala opravdová svatební nálada. Číše cinkaly, z džbánků se nalévalo víno, kouřilo se z mís plných jídel, síně naplňoval radostný zpěv.

„Eržiko,“ objal ji Andrej Drozd ve výklenku vyzdobeném keříky zdaleka dovezenými, „konečně jsme sami.“

„A já se konečně dozvím,“ usmívala se Eržika, „jak jsem se vlastně stala tvou ženou.“

„Copak to nevíš?“

„Ne. Vím jenom to, že za všechno můžeme děkovat hraběti Nyárymu.“

„Nejen jemu, ale i tobě, Eržiko.

Tak poslouchej. Poslové hraběte Nyáryho nás všemi možnými způsoby vyčenichali v našich úkrytech. Tak jsem se v květnu dozvěděl, že se budeš vdávat za hraběte Nyáryho. Zaťal jsem pěsti, stiskl zuby a potloukal jsem se celý nešťastný po horách jako ztracený.“

„A to jsi nepřišel na myšlenku, že bys mě mohl unést?“

„Ne. Ani ve snu. I kdybych věřil, že mě miluješ, jak jsem se mohl odvážit vytrhnout tě z pohodlí, přepychu a bohatství. Tak jsem jenom trpěl, a když poslově přišli s tím, že nejsi šťastná, trápil jsem se dvojnásobně. Jedinou mou útěchou byly tvé dopisy.“

„Jaké dopisy?“ divila se.

„Tyhle,“ rozjařeně vytáhl z kapsy na srdci svazek dopisů.

„Překvapím tě, Andreji.

Nenapsala jsem z těch dopisů ani jediný.“

„A kdo je tedy psal?“

„Hrabě Nyáry nebo jeho písař.

Spíš písař. Dopisy psané touto rukou jsem dostávala od hraběte Nyáryho i já.

Jenomže v nich jsem četla o jeho lásce, o jeho touhách.“

Dopisy mu zpočátku čítával Jan Kalina. Čtení a psaní bylo jen pro pány. A dokonce ani mnozí páni neuměli číst a psát. Najímali si na to písaře nebo potulné studenty. Aby mohl Andrej Drozd řádky od Eržiky číst sám, byl po celé dny horlivým žákem Jana Kaliny.

Naučil se číst a olůvkem psát okrouhlé litery.

„Hrabě si s námi divně zahrál, Eržiko,“ povzdechl si a chtěl dopisy roztrhat.

„Netrhej je, Andreji,“ chytila ho Eržika za ruku. „Kdybych se byla odvážila psát sama, napsala bych je navlas stejně. Obdivuhodně uhodl mé city.“

„Uhodl i moje,“ usmíval se Andrej Drozd. „Nikdy bych se byl neodvážil k tobě ani přiblížit, natož tě ještě odvést k oltáři a unést. Pak, když jsem byl zamilovaný až po uši a na hlas rozumu jsem nic nedal, přišel posel hraběte Nyáryho s posledním pozdravem: ,Můj pán ti vzkazuje, že zítra odvede Eržiku Príborskou k oltáři. Všechno bude připraveno tak, aby sis ji vzal místo něho ty.“ Byl to pro mě hrozný den a noc ještě hrozivější. Mučily mě pekelné pochybnosti, ale když jsme z nedalekého úkrytu slyšeli vyzvánět čachtické zvony, neodolal jsem. Nastrojili jsme se a jsme navždycky svoji, Eržiko“

„Svoji“ tulila se k svému manželovi.

„Ale dělat jsem to neměl,“ zamračil se. „Nehodíme se k sobě. Jsi křehká jako květ a útlá. Já jsem neohrabaný, drsný chlap. Jsi zemanka, já bývalý poddaný, teď zbojník, kterému se zdá o šibenici a ne o štěstí a pěkném životě. Místo podušky mám pod hlavou kámen a přikrývám se oblohou. Po mém boku zůstat nemůžeš, ten drsný život by tě zničil.“

„Podívej se na mě, Andreji,“ rozesmála se Eržika a ukazovala na svůj drahocenný náhrdelník, náramky ze zlata a s drahokamy, prsteny, náušnice, jehlice a brože. Skvosty se na ní zaleskly jak oslepující střepy slunce. Jeho pozornost to blýskavé bohatství neupoutalo, opájel se jenom její krásou. Zdála se mu čím dál krásnější.

„Podívej se na ty drahocenné skvosty! Jsi zbojník, Andreji Drozde! Připrav mě o ně a už nikdy nemusíš dělat zbojníka. Prodám skvosty a budeme moci bezstarostně žít. A máme přece taky ruce, které dovedou pracovat! Zmizíme v nějakém vzdáleném městě a začneme nový život.“

Andrej Drozd se zahleděl na pochmurné hory, jimiž pronikal smutek blížícího se podzimu. Při představě nového života se mu zatočila hlava.

„Nikdy,“ vzkřikl tak zprudka, až se na něho Eržika ustrašeně podívala. „Nemám právo na takové štěstí a nebudu ho mít, dokud mě přísaha váže kmým druhům, dokud nezneškodníme Alžbětu Báthoryovou. Opustit druhy v nedobojovaném boji by byla zrada.“

Ale Eržiku jeho odpor nezarmoutil.

„I tak to půjde, Andreji,“ usmála se nuceně. „Dokud nesplníš svou povinnost, počkám tam, kam mě pošleš.

Věřím, že můj sen o novém životě se splní.“

„Musí se splnit, a to co nejdřív!“ rozohnil se Andrej Drozd. Všecko je hned jednoduché, když najde u Eržiky pochopení.

„Boj, do kterého jsme se pustili, rychle dobojujeme, i kdybych měl zbourat celý čachtický zámek a hrad vlastníma rukama.“

„Andreji,“ upřela na něho prosebný pohled, „slib mi, že kdyby se stalo cokoli, ty nevztáhneš ruku na čachtickou paní, ty ji nezbavíš života.“

„Proč to ode mě žádáš?

To ji máš tolik ráda, když mě chce připravit o život a tebe chtěla na celý život připoutat k muži, jehož nemiluješ? Řekni mi, Eržiko, jaké pouto vás spojuje?

Proč si mohla s tebou dělat, co chtěla? Proč jsi byla kvůli ní schopna provdat se i za hraběte?“ Jeho otázky ji vyplašily, ale rozpaky zamaskovala. Přitulila se k němu a objala ho:

„Na nic se mě neptej, na nic!

Jenom mi pověz, jestli mě miluješ, jestli mě hodně miluješ?“

„Hodně,“ objal ji mocnými pažemi.

„A miloval bys mě, i kdyby ses o mě dozvěděl nejstrašnější věc?“

„Mou lásku nemůže nic zničit.“

„Nepřestal bys mě milovat ani tehdy, kdybych nebyla přítelkyní, chráněnkou Alžběty Báthoryové, ale její dcerou?“

„Ani tenkrát! Nikdy!“

7. Oběť, jakou trestná lavice ještě neokusila

Hrabě Nyáry se procházel po ložnici, prosycené opojnou vůní a naplněné tajemným šerem. Alžběty Báthoryové si ani nevšiml. Pociťovala svou bezmocnost tak, že jí bylo až k zbláznění. Ale ještě se nevzdala naděje na vítězství.

Najednou se hrabě Nyáry zastavil a znovu na ni mrazivě pohlédl, ale už na sobě nedávala znát, že jí nahání strach. Usmívala se a její oči se podivně leskly.

„Milý příteli,“ přibližovala se a vztahovala k němu ruce, „pojďte už konečně pohřbít naše nepřátelství, tím si jen otravujeme život.“

Výraz tváře hraběte Nyáryho se zjemňoval a bledá pleť začala rudnout, když ho Alžběta Báthoryová chytila za ruku. Měla horké ruce a pálil ho její dech, který ucítil na tváři.

„Pojď,“ hovořila přidušeně, její hlas prozrazoval touhu. „Přemohl jsi mou uraženou hrdost, můj vzdor. Zapřísahala jsem se, že tě zničím, když jsi za své návštěvy na mém zámku neoblažil láskou mě, ale mou služku.“

Táhla ho k posteli, ponořila se do nastlaných prachových peřin a strhla ho k sobě. Mlčky se na ni díval rozzářenýma očima a nevzdoroval její vůli.

„Dny a noci jsem přemýšlela, jak se ti pomstím za pohanu. A taky jsem se pomstila. Víš, co všechno jsem proti tobě podnikla. Ale nevíš, jak mi přitom srdce krvácelo. Překypovalo láskou i nenávistí. Ale lásku jsem zabíjela. Teď chci navždy zabít svou nenávist a milovat tě.“

Objímala ho a líbala, až mu to vyráželo dech.

Vtom se od ní odtrhl, vrhl zkoumavý pohled na ni, na postel i na skříňku u postele. Zamračil se. Stiskl rty, zaťal pěsti.

„Teď mi dokazuj svou lásku!“ zvolal, vytáhl. ze skříňky blýskavou dýku a hodil ji do kouta. Byla to dýka z damascenské oceli a s rukojetí ze slonoviny. Za dávných časů ji své ženě spolu s pistolí věnoval hrabě Nádasdy, aby se měla čím bránit, kdyby byla napadena ve spánku.

Alžběta Báthoryová pohlédla na dýku, zabodnutou do podlahy. Dýka se ještě chvěla jako napjatá struna. Potom se na něho zuřivě vrhla a dlouhými prsty mu pevně sevřela hrdlo.

„Chcípni takhle, když jsi nestál o krásnější smrt!“ zachrčela.

Byla přesvědčena, že je silnější než on, a nepochybovala, že za chvíli jeho bledá tvář zesiná. Ale sotva se dotkla jeho krku, prsty hraběte Nyáryho stiskly její bílá ramena a vypěstované nehty se zabořily do měkké pokožky, jako by tam vniklo deset ostří. Pronikavě ji to zabolelo a s úžasem pozorovala, jak se jí po ramenou kutálejí kapky krve jako rudé perly.

Tlak jejích rukou chvilku po chvilce stále víc povoloval, až ruce z krku hraběte Nyáryho bezvládně spadly.

„Bestie,“ zasyčel, prudce ji od sebe odstrčil a seskočil z postele.

Vytrhl dýku, zabodnutou do podlahy jako hrozivý vykřičník, přiskočil k Alžbětě a opřel jí hrot dýky o rozhalenou hruď.

„Ani se nehni, nebo zahyneš právě tak, jako jsi chtěla zničit mě, po falešných objetích a polibcích. Jenomže tebe by smrt nezastihla zákeřně, zezadu“

Při pohledu na jeho ledovou tvář se přímo dusila. Zlost, hněv a příšerný strach jí tvář úplně znetvořily.

Byla v pokušení se nadzdvihnout, aby se dýka do ní sama zabořila, anebo si ji vší silou vrazit do prsou. Ale hned se zděsila této myšlenky, právě tak jako podezření, jestli ji teď hrabě pustí ze své moci živou.

„Zasloužila bys smrt,“ jako v mrákotách slyšela jeho hlas, „a to z mých rukou. Protože mě jsi chtěla znemožnit, zničit a nakonec zavraždit. Tu smrt ode mě dostaneš, ale ne přímo.

Pošlu ti ji po katovi, ten si k téhle příležitosti nechá ušít nový šarlatový plášť, protože co svět světem stojí, neměl ještě tak vznešenou oběť. Ale bude ji mít, to ti přísahám!“

Odstoupil od postele, na níž Alžběta Báthoryová ležela zdrcena novou porážkou, strachem před hrozbami a obavami, co ještě zažije, než hrabě Nyáry zmizí.

„I kdybych měl deset životů,“ pronášel hlasem sršícím nenávistí, „a tebe až na sklonku toho desátého dostal na popraviště, nikdy nebudu mít pro tebe ani slova. Nezasloužíš si, abych se s tebou pouštěl do řeči. Očekávej ode mě jen činy. Jenom jedno ti chci ještě povědět o té příhodě v tvém zámku, na kterou bych byl už dávno a úplně zapomněl, kdyby se tobě nebyla tak

nezapomenutelně vryla do paměti. Za tvou služkou, čachtická paní, jsem se nevypravil proto, že bych byl toužil po tobě a utěšoval se náhradou, ale proto, že jsem si její ženskosti a jejích půvabů cenil víc než tvých!“

Při těch urážkách se v ní krev jen vařila, ale mohla jen zatnout zuby a křečovitě zarývat prsty do peřiny, jako by to byl krk nejzarytějšího nepřítele.

Hrabě Nyáry se odmlčel.

I když v něm kypěla krev, procházel se po místností beze slova. Ozvěna jeho kroků bušila na její hučící spánky jako kladivo.

Za chvíli vstoupil do ložnice hajduk.

„Rozkaz jsme splnili, Vaše hraběcí Milosti, vězně jsme osvobodili.“

„Kolik jich je?“

„Jedenadvacet, Vaše Milosti.

Osmnáct ženských a tři mužští.“

„Dobře, vyveď tuto ženu na dvůr.“

Na dvoře i před zámkem bylo plno lidí.

Čachtičané věděli, že v zámku nezůstal téměř nikdo, kdo by je mohl rozehnat, neodolali tedy zvědavosti, shlukli se u brány a vyvalovali oči.

Hajduk hrdě se vztyčenou hlavou vedl čachtickou paní. Ta kráčela vedle něho bledá, zaražená, vystrašená.

Hrabě Nyáry se rozhlížel po zástupu zvědavců. Cítil, že všechny oči se na něho upírají s obdivem

jako na udatného drakobijce. Čachtickou paní nikdo nezkrotil tak jako on. V rohu dvora stáli vysvobození vězni. Jedenadvacet jich bylo. Tři mládenci, sedmnáct děvčat a stařena.

Dívkám bylo mezi patnácti a dvaceti lety. Byly ale strhané, tváře měly bledé, oči zapadlé. Některé a nich jako by byly drásány vlky, po celém těle měly drápance, na šatech se černaly krvavé skvrny. Hrabě k nim přistoupil. Počítal je a také v duchu uvažoval, kolik za ně může dostat od tureckého paši.

„Kdo jsi?“ zeptal se stařeny.

„Jsem Kalinová,“ odpověděla.

Nevěděla, že stojí před hrabětem, o němž od zbojníků slyšela tolik dobrého.

A že to byl on, kdo vystrojil svatbu, kde se měla veselit i s Magdou a Maryšou, kdyby je nebyli cestou chytili. Když zahlédla pokořenou paní, srdce jí zaplesalo radostí. Vycítila, že se tady pomáhá spravedlnosti.

„Slyšel jsem o tobě,“ při pohledu na její dobrotivou tvář se usmál úsměvem tak upřímným, jaký u něho byl vidět zřídka kdy. „Tvůj syn je můj přítel. Jsi svobodná, dám tě odvézt tam, kde už tě čekají a kde už jsi měla být.“

Stařena padla na kolena:

„Neprosím o svobodu pro sebe, ale pro svou dceru Magdu Kalinovou a její přítelkyni Maryšu Šútovskou.“

„I jim vrátím svobodu,“ odpověděl hrabě. A obrácen k vězňům dodal:

„Všichni jste svobodní, jen chvíli vás tu ještě zdržím. Ať mi každá dívka vylíčí, jak se sem dostala a co tu zažila.“

Čachtičané pospíchali blíž, aby jim neuniklo ani slovo. Ze dveří do sklepa právě vyběhl hajduk. „S plněním rozkazu jsem se trochu opozdil, Vaše hraběcí Milosti,“ hlásil.

„Ten čertovský nástroj mi dal pořádně zabrat. Tady jsou důkazy, že jsem ho důkladně rozbil a zničil.“ A zamával v ruce hlavou železné panny, zploštělou a proraženou železným sochorem. V druhé ruce ukazoval plnou hrst kratších i delších nožů, na nichž se černala přischlá krev. Potom hodil hlavu i nože na zem a z kapes vytahoval spoustu blýskavých koleček a rozhazoval je kolem.

Představa železné panny vyděsila hlavně děvčata. Některá omdlela.

Alžběta Báthoryová stála nehybně jako socha. Pálila ji záplava nenávistných pohledů. Nejradši by na místě zkameněla.

A pak vysvobozené dívky vyprávěly o svých osudech.

Jednou, dvěma větami, které však byly tou nejtěžší obžalobou. Do zámku je přivábili nejsladšími sliby, anebo je přivlekli násilím. A místo dobré služby je uvrhli do vězení. Tam se o hladu a žízní třásly, kdy je odvedou do mučírny. Vědí o několika děvčatech, která tam odvedli. Ta se už nevrátila. „A vy,“ zeptal se hrabě mládenců, „čím jste se provinili?“

„Naše milé nám zmizely,“ odpověděl jeden za všechny, „vydali jsme se tedy do zámku, ale k paní nás nepustili, hned nás spoutali a uvěznili.“

„Vidíte své milé mezi těmito děvčaty?“ zeptal se hrabě Nyáry.

Šest párů planoucích očí znovu přeletělo řadu děvčat. Zvedla se vnich stejná bolest a stejná touha po pomstě.

„Nejsou tu!“ zvolal jeden z mládenců a jako blesk přiskočil k čachtické paní. „Zničila jsi mi milou! Život za život!“

A už se po ní rozehnal zaťatou pěstí. Také jeho druhové přiběhli – hotovi paní pěstmi rozdrtit. „Stůjte chlapci,“ zadržel je hrabě Nyáry. „Dělejte jen to, co vám rozkážu.“

Mládenci zklamaně poslechli.

Hrabě Nyáry k nim přistoupil a do napjatého ticha pravil:

„Nedovolil jsem vám svévolně na paní sáhnout, protože by vás neminul trest. Ale poskytnu vám možnost, abyste ji alespoň částečně potrestali za to, že vám zabila vaše milé.“

Paní vykřikla hrůzou, věděla, co ji čeká.

„Na můj rozkaz a na mou odpovědnost,“ podíval se na paní ledovým pohledem, „ji připoutejte na lavici a naložte jí pětadvacet.

A když se vám bude chtít, můžete i přidat.“

Čachtičané zajásali.

Jen služebnictvo ztuhlo. Uvědomilo si, že paní si zlost za svou novou veřejnou pohanu a zesměšnění vyleje na něm.

Mládenci přiskočili k Alžbětě Báthoryové a zuřivě ji chňapli, jako by jí naráz chtěli roztrhat na cucky. Zoufale sebou házela, kopala, ale když ji přivázali k trestné lavici nevzdorovala. Omdlela. Diváci to sledovali se zatajeným dechem. Všechny oči se upřely na lavici jako na neuvěřitelný zázrak.

Vtom přistoupil k hraběti pacholek Jana Ponicena. Přiběhl do zámku udýchaný, a když viděl čachtickou paní na pranýři, přivázanou na lavici a připravenou k trestu, stál chvíli jako solný sloup. „Vaše hraběcí Milosti, mám vám oznámit, že důstojný pán vás prosí, abyste laskavě poctil faru svou návštěvou.“

„Co se stalo?“

„Přišli tam hosté. Kastelán a Jan Kalina.“

„Dobrá, řekni, že za chvíli přijdu.“

Pacholek se sice obrátil k odchodu, ale zvědavost ho přemohla. U brány se zastavil a s otevřenými ústy hleděl na lavici, která už leccos zažila. Něco takového však ještě nikdy.

„Polejte ji,“ rozkázal hrabě Nyáry.

Přiběhl hajduk s putnou vody.

Jeden z mládenců mu ji vyrval z rukou a celou ji naráz vychrstnul na omdlelou paní.

Probrala se, zavrtěla, začala sebou házet, jako by se s vypětím všech sil chtěla od potupné lavice odtrhnout.

Nejprchlivější z mládenců švihl do vzduchu lískovkou, až to zafičelo.

Čekal už jen na rozkaz, kdy má začít.

Kruh diváků se zužoval. Nikdo nechtěl propást ani nejslabší zasténání čachtické paní. Nikdo ji nepolitoval.

Mládenec se vší silou rozmáchl.

Hůl se mihla nad lavicí a dopadla na tělo čachtické paní. Do napjatého ticha se tu a tam prodraly vzrušené výkřiky i zoufalý řev Alžběty Báthoryové.

Diváci zírali jako v horečce.

Tvář hraběte Nyáryho byla jako z kamene.

„Dost!“ okřikl mládence.

„Odvažte ji!“

Mládenci poslechli, i když neochotně. Alžběta Báthoryová odvrávorala od lavice. Stála tu, oči sklopené k zemi, nohy se jí podlamovaly.

„Vaše Milosti,“ přistoupil k ní hrabě Nyáry s, falešným lítostivým úsměvem. „Odpusťte, že jsem se spokojil s jedním jediným úderem, když jsem viděl, že už trest prvního mládence byste nepřežila. A mě je váš život vzácný, přeji si, abyste ho ukončila okázalejší smrtí.“

Zhroutila se na zem jako podťatá, Dora se bázlivě podívala na hraběte, přiběhla k ní, uchopila ji svýma silnýma rukama a odnášela do zámku.

Hrabě Nyáry se zahleděl na vysvobozené dívky a v jeho duši se odehrával boj lidského soucitu se ziskuchtivostí. Má podlehnout pokušení zpeněžit tahle utrápená, chvějící se stvoření u tureckého paši? Nebo je má pustit tam, kam se jim zlíbí, aby byly šťastné a měly radost ze života? Dívky k němu přicházely, klekaly, se slzami v očích mu děkovaly za záchranu, líbaly mu ruce jako dobrotivému otci.

Kolem srdce se mu rozlévalo příjemné teplo. Uvědomil si, že se neobvykle rozcitlivěl, dostal se do moci něčeho silnějšího, než je rozum, který přikazuje vytlouci zisk z každé situace.

„Vstaňte, děvčata,“ ozval se hlasem plným u něho neslýchané dobroty. „Pospěšte si domů, dokud se nevrátí vojsko a dokud se pochopové čachtické paní za vámi nerozběhnou. Čachtičané vás jistě pohostí a dají vám všechno, co budete potřebovat, abyste se dostaly zpátky domů.“

Barbora stále hledala v zástupu lidí na zámku Pavla Lederera. Neviděla ho. Když však pohlédla na Magdu, vehnala se jí krev do tváře, probudila se vní vzteklá lítost, že ta se taky zachránila. Když se brána otevřela, Čachtičané ochotně odváděli děvčata do svých domovů.

„O vás,“ řekl hrabě Kalinové, Magdě a Maryše, „se postarám já. Můj hajduk vás odveze tam, kde jste měly být a kde už o vás jistě mají strach!“

Div nezavýskly samou radostí.

Před chvílí byly na prahu smrti a teď jdou na svatbu,

Dvůr se rychle vyprazdňoval.

Hajduci znovu zavírali služebnictvo Alžběty Báthoryové. Ale teď už ho nebylo tolik jako při prvním rozkaze. Několik služek a švadlen hraběte úpěnlivě prosilo, aby jim dovolil utéci. Udělal to s největší radostí. Když byl dvůr prázdný, řekl hrabě Nyáry hajdukům, kteří čekali na další rozkazy: „Dva tu zůstanete hlídat, aby nikdo neopustil zámek. Ostatní půjdou se mnou. Budou držet stráž před farou. A teď sem s mým koněm!“

Uháněl na faru, hajduci ho následovali. Před zámkem se ještě hemžily houfy Čachtičanů. Smekali klobouky a skláněli hlavy na pozdrav. Doposud nikdo z nich s tak upřímnou úctou neobnažil a nesklonil hlavu před pánem.

Část pátá, Spojenými silami

1. Porada na faře

Jan Ponicenus se nemálo podivil, když k němu na návštěvu přišel Jan Kalina s Mikulášem Lošonským.

Objímal je, jako by vstali z mrtvých.

„Kde jste nabrali tolik odvahy přijít do samé dračí jeskyně?“

„Teď si sem troufne i zbabělec,“ smál se Jan Kalina, „když hajduci a vojsko jsou pryč. Slídí po zbojnících, jenže ti si zatím odbývají svatební veselici. Nevrátí se dřív než za dva za tři dny. Dřív jim v hlavách nesvitne, že se dali pořádně napálit.“

Podle toho se hosté na faře také zařídili. Najednou byl na stole džbán vína a číše. Po těch dlouhých trampotách tam každý prožíval trochu štěstí i naděje na vítězství.

Ještě ani nestačili začít s vyprávěním svých zážitků, když Jan Ponicenus pohlédl do okna a oznámil: „Už jde hrabě Nyáry!“

To jim trochu pokazilo náladu.

„Podniká obdivuhodné věci,“ poznamenal Mikuláš Lošonský, „ale nelíbí se mi. Něco má za lubem. Nespojil se s námi proto, že by litoval nešťastné dívky a Čachtičany. Musíme si na něho dávat veliký pozor.“

Stejnou obavu měl i Jan Ponicenus a Jan Kalina.

Hrabě Nyáry si s nimi potřásl rukama jako s nejlepšími přáteli.

„Vyprávěj nejdříve ty, Mikuláši,“ důvěrně poklepal kastelánovi na rameno, když zasedli za stůl a vyprázdnili číše, „co jsi všechno udělal ve Velké Bytči?“

„Nic,“ odpověděl. „Jan Kalina na mě čekal za městem a já šel zatím k palatinovi. V zámku je všechno vzhůru nohama, chystá se tam svatba. Vdává se palatinova dcera. Palatin mě přijal s radostí. Ale když jsem vyrukoval se svou prosbou, odbyl mě stručně: ,Příteli, počkej s tím. Pohovoříme si o tom po svatbě, budeš na ní vítaným hostem!“

Na dvoře už zapřahali do jeho kočáru. Palatinovu tvrdohlavost znám, tak jsem zklamaně odešel.“ „To je chyba,“ uvažoval hrábě Nyáry. „Ale tam jsi stejně nic nemohl dokázat. Já také znám

palatinovu tvrdohlavost.“

„Ale, Mikuláši,“ faráři nedala zvědavost pokoj, „zdá se mi, že mě chceš umučit. Prozraď už konečně, jak jsi tam v Piešťanech zahynul a jak jsi k naší radosti zase vstal z mrtvých?“

„Hodně neslavně,“ smál se kastelán. „Díky Fickovi jsem se nestal mučedníkem. Odvlekli mě na vranovský hrad, volně jsem se pohyboval, jenom odejít mi nedovolili. Žil jsem si tam jako malý král. Na Fickův rozkaz mě hostili, chovali se ke mně jedna radost. Až přišel Jan Kalina jako posel Alžběty Báthoryové. Jejím jménem žádal, aby mě propustili, protože dostal rozkaz mě odvézt zpátky do Čachtic.“

„To byl nápad hraběte Nyáryho,“ poznamenal Jan Kalina, aby nesklízel nezasloužený obdiv. „Obdivuji se bystrostí vašeho rozumu, Vaše Milosti,“ obřadně se ozval Ponicenus. „Přijměte můj dík za všechno, co jste udělal pro trpící a pronásledované.“

Hrabě Nyáry mávl rukou: „To nestojí za řeč. Jsem rád, že jsme se tu setkali. Doposud jsme bojovali každý na svou pěst, každý po svém. Tak se těžko dostaneme k cíli. Vy, pane faráři, jste zatím jen trpěl, chvěl jste se před novými zločiny vaší paní, strachoval jste se o život přátel, a jakmile jste se odhodlal k činu, hanebně jste ztroskotal.“

Farář zahanbeně sklopil hlavu.

„A co jsi udělal ty, příteli,“ neúprosně kritizoval kastelána. „Když ses v Piešťanech vyléčil a nabral síly, stačila jedna baba a jeden skrček, aby tě ve spaní zavinuli do plachty jako nemluvně. A kdo ví, dokdy bys hnil ve Vranově jako malý král, kdybych za tebou nevypravil Jana Kalinu.“

Kastelán div neshořel studem.

„A co vy, zbojníci, co jste udělali, Jane Kalino?“ zabodával se do něho hrabě Nyáry tvrdým pohledem.

„Všechno,“ sebevědomě odpověděl Jan Kalina, „co mohli vykonat lidé, kteří si musí dávat pozor na potupnou smrt.“

„A proto jste si většinou chránili vlastní kůži,“ ušklíbl se hrabě. „Tu a tam jste vytrhli několik děvčat z drápů těch, co přisluhovali Alžbětě Báthoryové. A to je všecko. To jí dělá jedinou starost: aby zvýšila počet svých služebnic a dávala jim větší odměnu, aby místo deseti děvčat, které zachráníte, přivlekli dvacet jiných. Co tedy chcete dělat v budoucnosti?“

„To, co dosud, ale ve větší míře. Budeme zachraňovat zlákaná i násilím přivlečená děvčata. Jistě jich méně zahyne v čachtickém podzemí, než by jich zahynulo, kdyby v lesích a na cestách nečíhali stateční chlapci, kteří nelitují nasadit vlastní život. Ale my nerozhodneme boj s čachtickou paní. My jen budeme mírnit její zločinnost tím, že ji budeme zastrašovat a vysvobozovat nešťastná děvčata z její moci. Boj se rozhodne v zámku samém, a to smrtí Alžběty Báthoryové.“

„Kdo ji má usmrtit?“ Mikuláš Lošonský vyslovil otázku za všechny ostatní.

„Ficko!“

Farář, kastelán i hrabě se zasmáli, ale hned zvážněli a s největším zájmem poslouchali.

„Ficko nenávidí Alžbětu Báthoryovou k smrti. Je to nenávist, která má v sobě něco přímo zvířecího. Mám o něm spolehlivé zprávy. Vím, že od chvíle, kdy ho nechala potupně zbít, stal se jejím nejzarytějším nepřítelem. Zatím se mstí jen tak, že se všemožně obohacuje na její úkor. Oloupil ji o klenotnici. A okamžitě by zmizel, kdyby se mu podařilo zmocnit se mé sestry.“

„To jediné by se mi u té člověku nepodobné zrůdy mohlo líbit: má vkus. Tvoje sestra je opravdu rozkošné stvoření.

Vyrovná se jí jen tvoje snoubenka Maryša Šútovská.“

„Odkud je znáte?“ zeptal se překvapeně Jan Kalina.

„Sotva před chvilkou jsem měl tu čest seznámit se s nimi a nechat je odvézt z čachtického zámku na svatební veselí.“

Jan Kalina zbledl, když slyšel, že jeho nejmilejším zase hrozila smrt. Když hrabě vyprávěl, jak zachránil děvčata, pochybnosti Jana Kaliny byly otřesené a důvěra zesílila.

„Fickovu nenávist,“ rozvíjel svůj plán Jan Kalina, „je potřeba jenom usměrnit, ještě víc ho poštvat

proti paní a přesvědčit ho, že z vychytrale nastražené situace je její smrt jediným východiskem.“ „Kdo by ho mohl ovlivnit?“ napjatě se ptal hrabě Nyáry.

„Jen dva lidé. Moje sestra a přítel Pavel Lederer! Na jejich radu by smetl ze světa nejenom Alžbětu Báthoryovou, ale jako přídavek ještě i všechny přisluhovačky.“

Farář zalomil rukama:

„Chceš čisté a nevinné děvče učinit nástrojem vraždy?“

„Ne, to by mě ani ve snu nenapadlo. Vzpomněl jsem na to jenom jako na jednu z možností. Mám na mysli Pavla Lederera. Ficko ho pokládá za svého jediného a nejlepšího přítele. Co myslíte, že by udělal Ficko, kdyby přítel jedné noci přiletěl udýchán do jeho komory, vyrušil ho ze spánku a ohromil ho: ,Ficko, jsi ztracen! Paní ví, že jsi vykradl její klenotnici! Běda ti! Vyslechl jsem tajný rozhovor. Paní tě chce nechat uvrhnout do žaláře a mučit tě, dokud neprozradíš, kam jsi svou kořist ukryl!

Zachraň se, dokud je čas! Zabij ji, jinak tě připraví o život ona!“

„Výborně, můj mladý příteli!“ zasmál se hrabě. „Věřím, že by ji Ficko hned oddělal. Ale ne, o tom nemůže být ani řeči. Nezaslouží si takhle jednoduchou smrt.“

„Ne!“ zaprotestoval farář i kastelán.

„Proč nesouhlasíte,“ zeptal se Jan Kalina, „když jenom takhle můžeme Alžbětu Báthoryovou rychle zneškodnit?“

„Není dovoleno bránit zločincům dalším zločinem!“ prohlásil Jan Ponicenus s kazatelským zápalem. „Tak raději strpíte,“ roztrpčeně zvolal Jan Kalina, „aby přibývalo křivd a tajných hrobů?“ „Zatím nám nezbývá nic jiného,“ řekl hrabě Nyáry. „Alžbětu Báthoryovou musíme pohnat před řádný soud. Jen tak se učiní spravedlnosti zadost!“

Jan Kalina zamračeně mlčel.

Farář a kastelán s hrabětem souhlasili.

„A vy, zbojníci,“ obrátil se hrabě k Janu Kalinovi, „ode dneška se starejte jenom o to, aby vás bylo stále více a abyste byli co nejsilnější. Obstarám vám i zbraně. A děvčata, která zachráníte, odvážejte do mého loveckého zámku.“

„Proč bychom je neměli pouštět domů, k rodičům a milým?“ podivil se Jan Kalina.

„Abychom potom, až se Alžběta Báthoryová dostane před soud, měli svědky pohromadě.“ Hrabě Nyáry měl s děvčaty jiný záměr. S tím se nemohl nikomu svěřit. Chtěl zachráněné prodávat tureckému pašovi v Nových Zámcích jménem čachtické paní a získat tak proti ní nový důkaz. Jeho poslové měli od tureckého paši přinést vlastnoruční potvrzení, že toho a toho dne od zmocněnců Alžběty Báthoryové přijal tolik a tolik děvčat.

„Ale,“ pokračoval, „nezdržujme se podrobnostmi, o takových maličkostech se snadno dohodneme. Tak ty, Kalino, už víš, co máš dělat. A vy, pane faráři, budete i se svým přítelem kastelánem tady v Čachticích při každé vhodné příležitosti připravovat vzpouru, jak jsem vám to už při první návštěvě doporučoval.“

„Množství vojáků jakoukoli vzpouru znemožní,“ namítl farář.

„I regiment je možno zneškodnit lstí,“ řekl hrabě Nyáry s pohrdavým úsměvem. „Jakou lstí? Co nejjednodušší.

Vinice slibují bohatou úrodu vína. Sudy budou plné. Víme, že vojáci se o svá hrdla starají víc než o spasení duší. Jednou večer mohou být Čachtičané trochu štědřejší, dopřát i vojákům vína, kolik se do nich vejde. Potom můžou chrápající ožraly spoutat, ozbrojit se jejich zbraněmi a zbojníci se svými spojenci se mohou stát pány situace.“

„Jaké následky by měla taková vzpoura pro Čachtice?“ strachoval se farář.

„Žádné,“ odpověděl hrabě Nyáry. „Nebyla by to ani vzpoura proti vojsku, ani proti králi, ani proti vládnoucím pořádkům, ale proti zločinci, kterého vrchnosti nechaly beztrestně páchat zlo.“ „A co vy, Vaše Milosti, jak se chcete podílet na našem společném boji?“ zeptal se Jan Kalina, podrážděný tím, že hrabě na sebe strhával velení, určoval každému povinnosti, ale neřekl, co míní

vykonat sám a co chce riskovat.

„Budu dělat, co mi okolnosti dovolí,“ odpověděl s mírným úsměvem. „A doufám, že mě nebudete považovat za neskromného, když vás ubezpečím, že vykonám víc než vy všichni dohromady. Vězte, že už za pár dní se vČachticích nestane nic, o čem by se král Matyáš II. nedozvěděl, buď přímo ode mě, nebo od mých spojenců u vídeňského dvora.“

„Proč neovlivníte palatina, když ten by mohl zakročit hned?“ ptal se Jan Kalina.

„Chci zničit Alžbětu Báthoryovou, ale ne sebe. Kdybych veřejně proti ní bojoval, poštval bych proti sobě její vlivné příbuzenstvo a přišel bych o palatinovu přízeň.“

„S palatinem si promluvím já,“ ozval se Mikuláš Lošonský. „Kdyby palatin váhal zakročit, král by na něho mohl dělat nátlak.“

„A promluvíte si s ním až po svatbě?“ ptal se s úsměvem Kalina. „To se tedy načekáme. Zatím každá svatba u Thurzů trvala alespoň rok.“

„Nemáme čas na popichování, přátelé,“ okřikl hrabě Jana Kalinu. „Promiňte, musím už odejít. Úkoly jsme si rozdělili, víme, co máme dělat. Jenom co nejusilovněji připravte vzpouru. Nepochybuji, že přemoci vojáky vínem, odzbrojit je a zmocnit se potom zámku i paní a jejího služebnictva, bude hračkou. Potom ať Čachtičané vypraví k palatinovi poselství v čele s Mikulášem Lošonským, který se tu bude stále zdržovat.“

„Můj přítel má zůstat tady, vystaven nástrahám a pomstě?“ polekal se farář.

„Ještě dnes,“ uklidnil ho Nyáry, „pošlete do zámku vzkaz, že kastelán, teď zbavený místa, bude na faře stálým hostem a že všichni jeho přátelé, které navštívil na útěku z Vranova, mezi nimi i hrabě Nyáry, budou vědět, kde ho hledat, kdyby zmizel. Ještě se o něho bojíte, pane faráři?“

„Už ne,“ odpověděl s ulehčením, ale hned ho přepadly nové obavy. „A jaký osud stihne zbojníky?“ „Se zbojníky si nedělejte starosti, pane faráři,“ tvrdě odsekl hrábě, ale když na něj Jan Kalina upřel zpytavý pohled, hned se usmál. „Zbojníci nejsou kojenci, které by bylo potřeba chránit před každým větříčkem, jsou to, nebo to mají být chlapi na pravém místě.

Kdo se dal na zbojničinu, nesmí mít choulostivý krk, musí se přátelit s oprátkou.

Myslím však, že zbojníci, kteří se stávají neohroženými bojovníky za pravdu a spravedlnost, mohou počítat s jistou shovívavostí. A hlavně, když jich bude hodně a když se dobrovolně podrobí vrchnosti, ušetří je vrchnost potupné smrti. Musí se však dát naverbovat do vojska. Nejvýš tak dva tři se budou houpat na šibenici, aby vzpurní poddaní nedostali chuť se bouřit dál.“

„A mezi těma dvěma třemi,“ usmál se trpce Kalina, „budu já s Andrejem!“

„Možná,“ odpověděl s úlisným úsměvem hrabě. „Není boje bez obětí. Ale ty se mi líbíš, proto ti slibuji, že ti pomůžu, kdyby ti přece jen někdy hrozila oprátka.“

„Pomohl byste i Drozdovi?“ pochybovačně se zeptal Jan Kalina.

„Ne, pro něho jsem už vykonal dost. Udělal jsem ho nejšťastnějším člověkem na světě. Ať si teď chrání hlavu i štěstí sám. Nebo bych snad mohl zapomenout, že v boji o srdce Eržiky byl mým vítězným sokem?“ žertoval, ale trpký úsměv prozrazoval, že to říkal spíš vážně než žertem. A už se také zvedl k odchodu.

„Souhlasíte s mým plánem?“

„Souhlasíme!“ odpověděl farář s kastelánem a Jan Kalina také projevil souhlas, ale jen naoko, slovy. Spřádal docela jiné plány.

„Moji poslové zprostředkují spojení mezi vámi,“ řekl hrabě na rozloučenou. „Na vás, pane faráři, spočívá největší břemeno. Když nesplníte svou povinnost, bude náš boj beznadějný!

Musíte vzbouřit Čachtice!“

„Co to má znamenat?“ zvolal vtom farář. „Snad už tady nejsou pronásledovatelé?“

Všichni běželi k oknu, aby se přesvědčili, co se to objevilo za jezdce.

„To jsou palatinovi poslové,“ poznal je hrabě Nyáry podle modré uniformy. „Ale co tady hledají? Hej, chlapi, pojďte sem!“

Jezdci se přiblížil] až k oknu, postáli tam a na otázku hraběte odpověděli, že svolávají svatební hosty

do Velké Bytče a že do Čachtic přijeli pozvat Alžbětu Báthoryovou.

„Je to velká hanba,“ rozhořčeně řekl Jan Kalina, „že ji ještě se vší úctou zvou do palatinova rodinného kruhu mezi takový výkvět země.“

„Ať,“ mávl rukou hrabě Nyáry, „na tom nezáleží. Ale příteli, pojď, dnes máme společný cíl. Po vzrušeném dnu bych se rád rozptýlil svatebním veselím.“

Za chvíli hraběcí kočár s rachotem ujížděl od fary.

Jan Kalina dlouho hleděl na zámek, nad nímž se proháněly mírné obláčky, zatímco v jeho duši zuřil vichr.

2.Palatin a jeho tajemník

Palatin Juraj Thurzo pospíchal z Velké Bytče do Prešpurku, aby tam vyřídil všechny důležitější zemské záležitosti a aby obstaral poslední nákupy na svatbu dcery Judity, která se vdávala za Andreje Jakušiče.

Proto v Novém Městě, kde si mezi cestou dopřál chvilku odpočinku, podrážděně odbýval posla. Posel z bůhvíjakých příčin nechtěl prozradit ani svoje, ani pánovo jméno. Ale když připomenul Čachtice, Alžbětu Báthoryovou a hraběte Nyáryho, palatin ho se zájmem vyslechl.

„Tak hraběti Nyárymu sebral zbojník před nosem nevěstu?“ rozjasnily se smíchem palatinovy modré oči, skryté pod hustými tmavými řasami, a hladil si bradku jako při nejlepší zprávě. „Slyšíš, pane tajemníku?“

Smál se i Juraj Závodský. Viděl hraběte Nyáryho právě tak nerad jako palatin a mnozí manželé. Byla jim proti srsti jeho věčná diplomatická zakuklenost, úzkostlivě skrývané záměry a bezohlednost, s níž zákeřně dobýval srdce dam nejlepší pověsti. Nejedno manželství jeho zásluhou vychladlo tak, že zůstávalo už jen manželstvím formálním, protože rozvody z náboženských a majetkových důvodů i z obavy před skandálem byly bílou vránou. I muži, kteří jinak byli schopni odpouštět svým ženám různé poklesky, jim nikdy nezapomněli, že podlehly svodům právě tohoto panáka.

„Jak se to děvče jmenuje?“ ptal se posla tajemník. Ani on, ani palatin si nemohli vzpomenout na jméno snoubenky hraběte Nyáryho.

„Eržika Príborská,“ odpověděl posel.

„Tvůj pán se tedy pohoršil,“ řekl palatin, „že se zbojník nejen opovážil zamilovat do zemanského děvčete, ale dokonce si je i vzít, a žádá, aby sňatek na můj zákrok zrušili, protože vyvolal velké pohoršení. Kdybych se s tou dívkou setkal, vyslovil bych jí uznání.

Mně na jejím místě by byl také zbojník milejší než takový pán jako hrabě Nyáry.“

„Kdo tě poslal?“ zpovídal posla tajemník.

„To nesmím prozradit.“

„Když tvůj pán tají svoje jméno,“ ozval se palatin, „pověz mu, že Juraj Thurzo nebere jeho poselství na vědomí!“

„To byl jistě posel hraběte Nyáryho,“ usoudil Juraj Závodský, sotva posel odešel.

„O tom jsem přesvědčen,“ usmál se palatin. „Ale, příteli, přece jen bych měl sto chutí zastavit se v Čachticích.

Překvapuje mě to. Na zkrocení zbojníků a Čachtičanů, kteří jim nadržují, jsme poslali tři sta vojáků a v tamějším kostele byla zbojnická svatba. Není to trochu podezřelé?“

„Je, pane, až moc,“ odpověděl Juraj Závodský, „ale nesmíme se zdržovat, každá chvíle je nám drahá.“

„Máš pravdu, ale mě to zajímá a slušelo by se, abych po dlouhé době navštívil vdovu po svém nejlepším příteli.“

S nemalým údivem pozoroval svého tajemníka, s nímž vždy vycházel přátelsky, jak krkolomně hledá různé důvody, proč nemusí v Čachticích zastavovat.

„Znám tě, Juraji, jako vlastní dlaň,“ palatin pohlížel na tajemníka zkoumavě, „nemůžeš mi tedy

zatajit, že se bůhvíproč nechceš setkat s Alžbětou Báthoryovou. Všiml jsem si, že ses usilovně snažil, aby její jméno zmizelo ze seznamu pozvaných hostí, a když jsem s tím nesouhlasil, žádal jsi ode mě neslýchanou věc: abych při svatbě zůstal bez tebe, protože se prý chceš vydat do Francie. Chtěl jsi, abych se na několik měsíců obešel bez tebe, bez své pravé ruky. Řekni mi, co přede mnou tajíš?“ Palatinův hlas zněl panovačně jako vždy a bystré oči se zkoumavě upíraly na tajemníka.

„Nežádejte ode mě, pane,“ odpovídal tajemník v rozpacích, „abych vám odhalil jediné, ale nejmučivější tajemství svého života. Bojím se, že byste své dobré mínění o mně změnil, že byste mě už neuznal hodným své laskavosti a přízně.“

„Dobře, milý tajemníku,“ usmíval se palatin. „Zachovej si své tajemství. Ale ubezpečuji tě, že není záležitosti, pro niž bych neměl pochopení a která by mohla změnit moje mínění.“

Tajemník odpověděl palatinovi vděčným pohledem.

„Dovolte, pane, abych vám podal zprávu o dosavadních přípravách na svatbu.“

„Jen s tím počkej, to zařídíme cestou!“

Když nasedli do kočáru, stanul před palatinem v uctivé vzdálenosti kapitán hajduků z jeho doprovodu, postavil se do pozoru a očekával rozkaz, kam mají zamířit.

„Do Čachtic!“ zvolal palatin a lišácky mrkl na tajemníka.

Usmál se, když zpozoroval, jak Juraj Závodský strnul, a hned dal kapitánovi jiný rozkaz:

„Ne do Čachtic, do Piešťan!“

Palatinu Thurzovi nebylo ještě ani pětačtyřicet let, ale s bradkou a sčelem téměř stále

zachmuřeným vypadal o hodně starší. Předčasně zestárl, protože od mládí žil velmi bouřlivě. S většími či menšími přestávkami po celá dvě desetiletí bránil vlast proti rozpínavým Turkům. Boje pohltily jeho mládí. Poháněla ho touha po vítězství a slávě. Nepřestal bojovat ani po uzavření příměří s Turky. Jen bojiště se změnilo. Neustále hnán touhou po činech a po úspěších, ocitl se na politickém kolbišti. Před rokem dosáhl hodnosti palatina. Svou přímou povahou, zvykem pohlédnout nepříteli do tváře a bez váhání na něj udeřit, když je to potřeba, zvítězil nad sterými osidly, která mu úlisní konkurenti připravili, aby ho potopili. Na tom, že pevně udržel svou pozici, měl nemalou zásluhu jeho tajemník. Tajemník sám byl také člověk přímé a otevřené povahy, pokládal však za svou povinnost sledovat klokot čarodějnického kotle diplomacie a politiky a vždy včas varovat svého pána před zákeřně chystanými nástrahami.

Palatin si uvědomil, co pro něho znamená, proto k lásce přibyl i respekt.

Juraj Závodský byl jediným člověkem, který svým taktem uměl působit na jeho povahu. Ta totiž neznala střední cestu.

Palatin měl buď veselou, rozvernou náladu, nebo byl zamračený, popudlivý, tvrdý a nechával se strhnout k činům, kterých později upřímně litoval. Juraj Závodský ho uměl často jen pohledem, nebo slůvkem zvrátit z této krajnosti na střední cestu nebo do druhého extrému, do nakažlivě dobré nálady, v níž si získával oblibu a sympatie. Tehdy z něho dobrosrdečnost a dobrota přímo vyzařovaly a odzbrojovaly každého, kdo se k němu přibližoval se zákeřnými úmysly. Proto si palatin přál, aby tajemník byl vždy a všude s ním. Přestávalo být frází, že je jeho pravou rukou.

„Nuže, poslouchám, Juraji,“ ozval se palatin, když kočár s rachotem projížděl ulicemi Nového Města, kde se to hemžilo nadšenými občany.

Juraj Závodský si rozložil na kolenou zápisky a referoval:

„Na nákup šperků, látek, šatů a nábytku je dohromady určeno osm tisíc sedm set zlatých. Většinu z toho už nakoupili ve Vídni. Zbývá obstarat jenom drobnější věci.“

„Nešetřit, Juraji, nešetřit, ať je se mnou Judita spokojena a ať každý vidí, že Juraj Thurzo nekouká na groš, když se mu vdává milá dcera.“

„Spanilé slečně Juditě jsem prozradil jenom polovinu z toho, co jí vaše štědrost dopřála, a již nad tím byla u vytržení. Roztancuje se radostí, až uvidí, že dostane všeho mnohem víc, než čekala.“ Palatin si spokojeně pohladil bradu a přál si už co nejdřív uvidět výbuch Juditina štěstí.

„Na kuchyň, na nákup potravin,“ pokračoval tajemník, „bylo určeno pět set zlatých. A to na nákup

koření, rýže, muškátových oříšků, skořice, mandlí, fíků, cukru, hrozinek a jiných lahůdek. Panství ať zaplatí na svatební útraty tisíc zlatých.“

„To je málo,“ přerušil ho palatin. „Nařiďte jim o pět set zlatých více.“

„O pět set více,“ poznamenal si tajemník. „Tři panství, oravské, lietavské a bytčanské, musí dodat: šedesát krav, čtyřicet volů, sto čtyřicet telat, tři sta padesát beranů, dvě stě vepřů, tisíc slepic, čtyři sta hus, šest tisíc vajec, šest set křepelek, čtyři sta zajíců, třicet srn, tři tisíce pstruhů.“

„Divočáky nám dá Pán Bůh,“ rozesmál se palatin, „jen aby byl štědrý! A co moji poddaní?“ „Bylo jim uloženo platit daň, a to poddaným oravským, lietavským a bytčanským, sedm set padesát zlatých, přihnat čtyřicet krav, sto sedmnáct telat, sto padesát šest beranů, sto šestnáct vepřů, třicet srn, sto osmdesát osm zajíců, pět set třicet křepelek, čtyři sta padesát kapounů, sedm set sedmdesát slepic, čtyři sta dvacet hus, pět tisíc čtyři sta vajec, sto hlavatek, dva tisíce tři sta pstruhů, deset vozů ovsa, třicet šest vozů sena.“

„Ať moji správci rozhlásí,“ ozval se palatin, „že od poddaných požaduji ode všeho dvojnásobné množství.“

„To není možné, pane,“ odporoval tajemník. „Pokud jde o poddané, už to, co jim zatím bylo nařízeno odevzdat, je pro ně příliš mnoho.“

Vzpomínal na ubožáky, kteří v bytčanském zámku před ním padali na kolena a tolik prosili, aby od nich nežádal ani denár, protože peníze už měsíce neviděli a aby jim nebral poslední kravičku, jejich jedinou živitelku.

„Nechápeš mě, příteli,“ smál se palatin. „Přikážeme jim odevzdat dvakrát tolik, ale potom oznámíme, že polovina se jim odpouští, ať mají radost!“

Juraj Závodský se trpce usmál.

Nezapomněl na Závodí, na svou rodnou vesnici, kde jako chlapec viděl zblízka život poddaných, věčně se lopotících, otrhaných a hladových. Měl pro bídu pochopení, protože jeho rodiče, chudí zemané, ji také okusili. Kdysi jako chlapec bezmocně zatínal pěsti nad ožebračováním chudáků. A teď, když on sám se vysoko vyšvihl, ale nemohl jim pomoci, jak by chtěl, bylo mu ze všeho smutno. „Nelíbí se mi, pane tajemníku,“ zazlíval mu palatin, „že znovu a znovu projevuješ hříšný nepanský soucit s poddanými, kteří poslouchají jen tehdy, když dřou přitisknuti k zemi a jsou skrz naskrz závislí na svém pánu.“

Juraj Závodský mlčel.

„Ale chci se ti zavděčit, příteli,“ blahosklonně řekl palatin, „kvůli tobě odpustím chudákům peněžitý příspěvek na svatební útraty. Škrtni těch sedm set padesát zlatých. A jak se postarali o naše čtvernohé hosty?“

„Sena, slámy a ovsa už svezli do Bytče takové množství, že toho tam tolik ještě nikdo nikdy neviděl. A stále přijíždějí nové a nové vozy.“

„A co kuchyně? Neudělá nám hanbu?“

„Ne, pane. Najali už dvacet kuchařů a pekařů, znamenitých mistrů svého oboru.“

Juraj Thurzo se opájel představami svatebního veselí. Bude tam výkvět celého království i zástupci panovníků a knížat z cizích zemí. Také Juraj Závodský myslel na svatbu a bál se setkání s Báthoryovou.

Nebyli ještě ani za Melčicemi, když vůdce palatinova doprovodu zpozoroval, že se od Váhu zvedá mračno prachu.

Rozeznával v něm větší množství jezdců.

Palatin rozkázal, aby průvod zastavil.

Zprvu se zdálo, že je to tlupa zbojníků, nebo nedej bože loupeživých Turků. Proto kapitán rozkázal hajdukům, aby se připravili k boji. Ale brzy zjistili, že to jsou vojáci a hajduci a že průvodu nehrozí nebezpečí. Byli to ti, kteří se vydali pronásledovat zbojníky. Koně měli zpocené a všichni byli pokryti šedivým prachem.

Palatin vystoupil z kočáru a se zájmem pozoroval přijíždějící jezdce. Velitel vojska ho poznal,

postavil se opodál, jako by úctou zkameněl, a rozkázal vojákům vzdát palatinovi čest.

Na palatinovu otázku začal ostýchavě vyprávět, jak bez chvíle oddechu pronásledovali zbojníky za Váhem. Kamkoli se přihnali a zeptali se, jestli tam zbojníky neviděli, všude jim ochotně odpověděli, že ano, prý tam a tam. Tak se nakonec dostali na Ptačí vršek. Zbojníky nezastihli ani tam, ale jakýsi člověk jim zase poradil, kde je mají hledat. Prý na Panské Javorině. Tu Fickovi něco blesklo hlavou a jako šílený se na chlapa vrhl: „Mluv pravdu, je-li ti život milý!“ Chlap se dlouho všelijak vykrucoval, ale když ho Ficko začal škrtit, vyrukoval s pravdou. Zbojníky neviděl. Hajduk ho s hromadou dalších sluhů hraběte Nyáryho rozvezl po okolí. Jemu přikázali, aby se potloukal kolem Ptačího vršku a kdyby tam viděl vojáky, měl jim povědět, že potkal zbojníky na Panské Javorině. Napálení vojáci a hajduci ho zbili k smrti a pak na rozkaz svých vůdců uháněli zpátky do Čachtic.

„A jestlipak víte, jaké překvapení vás v Čachticích očekává?“ ptal se tajemník kapitána. „Byla tam sice svatba, ale jiná, než se myslelo, a není tam žádná svatební hostina, protože Andrej Drozd unesl svou ženu Eržiku do hor.“

To všechny ohromilo. Ficka nejvíc.

Zaklel a zaskřípal zuby.

„Kdo jsi?“ zeptal se palatin Ficka, který ho upoutal svým zjevem a vzteklým výbuchem. Ficko se nikdy v životě neocitl v blízkostí takového pána, proto se vprvní chvíli nezmohl na odpověď.

Marně napínal rozum, aby správně a moudře odpověděl. Nakonec vykoktal:

„Jsem Ficko, věrný sluha čachtické paní Alžběty Báthoryové.“

„Že jsi sluhou, to ti věřím,“ smál se palatin, protože rozpačitý Ficko byl hrozně směšný, „ale věrnost z tebe nekouká. Ani rozum. A tak se mi zdá, že nikdo z vás nemá kouska filipa, když vás tak napálili. Doufám, že zmoudříte a zbojníky co nejdřív pochytáte.

Jedeme!“

A palatinův průvod se pohnul.

„Pane tajemníku,“ ozval se palatin, „pověřuji tě vyšetřením čachtických událostí. Jsem přesvědčen, že ta záhadná zbojnická svatba bude znamenitou historkou pro pobavení našich svatebních hostů.“

3. Pomstít se, pomstít!

Pavel Lederer odcházel od tajného vchodu pod hradem celý zoufalý. Jak ty nešťastnice zachránit? Potloukal se křížem krážem jako náměsíčný, až se konečně ocitl na novoměstské silnici. Ani nechtěl věřit svým očím, když tam najednou potkal Barboru Repášovou.

„Kde se tady bereš?“ zaradoval se. „Jak ses vysvobodila?“

Neočekávané setkání ji také náramně překvapilo, ale bázlivá radost, která v ní na chvíli vzplála, po jeho otázkách hned zase zhasla.

„Tak ty tedy víš, že mě chytili a uvěznili. A potkávám tě tady, daleko od hradu“

„Barboro!“ zvolal, ale ona nevycítila výčitku, chvějící se v jeho hlase.

„Byly tam zavřené i jiné, které jsou ti milejší, Pavle. Vím, že kdybys to byl věděl, nepotkala bych tě tady. Byl by ses odvážil dobývat do podzemí. Vím, že rád zachraňuješ ženské“

„I Magda s matkou a Maryšou je na svobodě?“ vzrušeně jí skočil do řeči.

„Ano, ty také. I Magda“

Tak se mu ulevilo, že teprve po chvíli vycítil ostny jejích odpovědí, když se na něj mrazivě podívala a pevně bez ohlédnutí kráčela dál.

Byl v pokušení úpěnlivě na ni zavolat, rozběhnout se k ní, objímat ji, líbat, dokud z ní nespadne ledový krunýř, do kterého se před ním zahalovala. Ale vzdor přemohl pokušení. Vrhl za ní hněvivý pohled, obrátil se a zamířil do Čachtic.

Už cestou se dozvěděl všecko, co se v Čachticích odehrálo.

V zámku to vypadalo jako po pohromě. Služebnictvo postávalo v hloučcích na dvoře, vzrušeně

přetřásalo události a bázlivě očekávalo rozkazy. Ale marně. Paní se neobjevila. Zavřela se v ložnici s Majorovou.

Hodiny ubíhaly, ale paní se stále neukazovala, jako by se zaživa pochovala.

Už se stmívalo, když se pronásledovatelé zbojníků vraceli s nepořízenou.

„Povídej, Pavle, co se stalo?“ přiběhl Ficko k Pavlovi Ledererovi hned, jak ho spatřil.

„Magdu vysvobodili?“ vyskakoval překvapením a zlostí. A hned běžel za Eržou do čeledníku a zkopal ji a zbil, ani neposlouchal její výmluvy, že to nebyla ona, kdo přivedl Magdu do žaláře.

Byl celý zpocený a námahou odfukoval, když se vrátil.

„Takhle by ses měl odměnit i hraběti Nyárymu za to, že ti Magdu vyfoukl před nosem, když už ji sem proti tvé vůli přivlekli,“ dráždil ho Pavel Lederer.

Vztekle zaskřípal zuby a jen taktak se nevrhl na Doru, která se mu pošklebovala, že tak slepě a hloupě naletěl zbojníkům.

„Anně je v jámě samotné smutno, chceš se k ní dostat?“ řval na ni. Hned zkrotla, a aby se mu zavděčila, řekla, že ví, kde je zbojnická svatba.

„Kde?“ zeptal se dychtivě.

„Povím ti to, ale jenom když se mě zeptáš trochu přívětivěji. Copak jsme nepřátelé?“

Sotva se to dozvěděl, hned skočil na koně.

„Půjdu s tebou, Ficko!“ nabízel se mu polekaný Pavel Lederer.

„Jdu sám!“ odbyl ho Ficko.

Ale Pavel se hned uklidnil. Byl přesvědčen, že Ficko sám na takovou přesilu nestačí. Zámek si bude moci jenom prohlédnout. A půjde mu o kůži, jestli ho zbojníci spatří. A ze srdce mu přál, aby ho načapali.

Alžběta Báthoryová, zdrcená veřejnou pohanou, proležela v ložnici několik hodin jako mrtvá. Majorová seděla u její postele tiše, sotva se odvažovala dýchat. Paní se ani nepohnula, ale krev v ní vřela, že z toho div nezešílela, a v hlavě se jí až k prasknutí honilo množství nejukrutnějších plánů, jak se pomstít hraběti a té zbojnické havěti, jak ukázat celému světu, že nikdo jí nemá co rozkazovat a nikdo ji nezastraší.

Protivníci nad ní zvítězili, tak ji pokořili, že se jí směje poslední pasák od prasat. A když se neodváží nahlas, tak alespoň do dlaní.

Ale nikdo se v Čachticích smát nebude, nikdo se tady už neodváží smát!

Faráře s celou tou jeho tlupou z Čachtic vyžene. Hladové psy na něj poštve a na jeho místo zavolá katolického pátera. Ba ne, nevyžene, tak snadno mu to neprojde. Jako kacíře ho nechá před kostelem upálit! Přestoupí na katolickou víru s celým svým poddanstvím. Katolíkem se bude muset stát v Čachticích a ve všech obcích každý, kdo nechce, aby ho zničil její hněv a pomsta.

Zbojníky nechá pověsit na čachtickém náměstí a tři dny a tři noci budou viset, aby si každý pamatoval, jaký trest stihne toho, kdo se proti ní postaví. Matky, ženy, sestry a milé zbojníků budou muset tři dny a tři noci zůstat pod šibenicí, dokud je hlad, žízeň, hrůza a žal neusmrtí, ona sama se o to postará.

Hraběte Nyáryho musí dostat do své moci, kdyby ji to mělo stát polovinu jmění! Po kouscích mu bude uřezávat ostrý jedovatý jazyk, vyloupne mu falešné oči a za jeden úder mu nechá naložit tolik, až na potupné lavici vypustí svou podlou duši. A ještě potom, když už mu vychladne tělo, nechá mu sto ran vysázet na paty, aby každý viděl, že ani jeho smrt není schopna ukojit její hněv a touha po pomstě nezhasne ani tehdy, když nepřítel už leží na márách.

Už nebude shánět děvčata v dalekých krajích a draze za ně platit. Poddaní zplodili z její milosti děvčat dost. Děvčata poddaných nechá povolat do zámku. Má právo rozhodovat o nich stejně jako o stádech svých ovcí. Běda, stokrát běda tomu, kdo by se jen slůvkem proti ní ozval!

A Eržika! Tak ji měla ráda, jako nikoho na světě. A jak se jí odměnila? Ta zmije ji uštkla přímo do srdce.

Pověsila se na krk zbojníkovi a vděčně líbala lotra, který jí připravil takovou hanbu!

Ale to si odpyká, strašlivě odpyká.

Mastičkářka se vyděšeně schoulila vedle postele. Pokradmu pozorovala paninu tvář, jak ji znetvořuje příval vzbouřených vášní, jak zatíná pěsti, hrozí jimi a do krvava si hryže rty.

A když vyskočila z postele, běhala po pokoji jako šílená, rvala si vlasy v bezmocném vzteku, že se teď hned nemůže pomstít, Majorová se přikrčila ještě víc.

Pohled do zrcadla přetrhl nitě pomstychtivých plánů Alžběty Báthoryové a dal jejím myšlenkám docela jiný směr.

Ze zrcadla na ni hleděla cizí, ztrápená tvář se zapadlýma očima a s vrásčitým čelem, se žlutavou pletí, ovinutá střapatými vlasy. Jako by nevěřila svým očím, přisála se k zrcadlu, až se ho čelem a nosem dotýkala, až se zamžívalo jejím dechem.

Vykřikla.

Ano, to je její vlastní tvář, vichřicí vášní ztrhaná k nepoznání, a tady, na čele, kolem očí a úst, se hloubí množství vrásek.

Shazovala ze sebe šaty.

Zkoumala v zrcadle svoji hruď, ruce, boky, stehna.

V návalu zoufalství třískla pěstí do zrcadla. V tisíci střepech se vysypalo z rámu na koberec. Rozbila svůj obraz, ale i nadále ho pořád viděla před sebou. Ne, to nemůže být ona. Její hruď nemůže být takhle zvadlá a ta ramena, zaokrouhlená množstvím tuku, přece nemohou být její! A to je její pas, co se začíná vyrovnávat s boky a volá po korzetu? A to jsou její boky, co se tak měkce rozlévají a ztrácejí pevné formy? A jak se stehna příšerně třesou! Na jednom se černá skvrna jako motýl smrti hlav.

Opět si uvědomila, že nezadržitelně stárne.

Vynořil se jí v mysli Juraj Závodský.

Jediný muž, kterého opravdu milovala, toužila po něm, a kvůli němuž chtěla oplývat krásou, aby ho mohla oslnit a milovat láskou, která všechno spaluje. Ne, takhle lásku ztraceného milence nezíská. Je jako strom na podzim opadalý, je jako zvadlá louka, na které je jediným hostem smutně fičící podzimní vítr s krákanými vranami.

Podlomená tímto poznáním klesla na koberec, posetý třpytivými střepy zrcadla, a zmítala se v zoufalém pláči.

Proč má žít?

Majorová byla už k smrti vystrašená a třásla se po celém těle, když viděla, jak se paní úplně nahá chvěje na koberci v záchvatu pláče. Byla přesvědčená, že špatně dopadne, když si jí paní všimne. Na ní si vyleje zlostNeslyšně vstala a jako stín se kradla ke dveřím. V nich viděla svou jedinou záchranu.

Ale běda! Zapomněla, že paní zamkla dveře a klíč vytáhla. Cvaknutí kliky vytrhlo Alžbětu Báthoryovou ze zoufalství. Vyskočila. Pouhý pohled na mastičkářku, stojící u dveří jako solný sloup, ji přiváděl do nepříčetnosti. Skočila kní jako smyslů zbavená a chytla ji za krk. Oči jí hořely, chrčela: „Tak, ty podvodnice! Chceš zmizet, utéci zaslouženému trestu? Trest tě nemine, nemysli si, ty lhářko, šarlatánko!

K čemu byly tvoje recepty, masti, odvary a zaříkadla, co tvoje rady, koupele z vonných bylin a dívčí krve? Nejenže mi nevrátily půvab a krásu, ale ani nezastavily stárnutí!

Teď tě zaškrtím!“

Mastičkářka lapala po dechu.

Ze všech sil sebou házela, aby se vysvobodila.

„Slitujte se, Milosti!“ volala zoufale. „Dám vám radu nade všechno účinnou, kterou jsem se dosud neodvážila vyslovit.“

„Čert ti našeptává novou lež a nový podvod,“ zasyčela na ni paní. „Už ti nevěřím! Zhyň!“

4. Nový recept

Mastičkářka se loučila se životem.

Vtom Alžběta Báthoryová vyděšeně pohlédla na její tvář, znetvořenou smrtelnou úzkostí a výbuchem záhadné zlosti.

Viděla, že chce něco povědět, proto jí trochu uvolnila krk.

„Dobře, ať zemřu,“ zaskřehotala mastičkářka, „ale věz, paní, že do roka a do dne zahyneš!“ Hleděla na strašnou tvář a probouzela se v ní hrůza. Pevně sevřené prsty sklouzly z tenkého scvrklého krku a mastičkářka ulehčeně vydechla. Zdálo se jí to neuvěřitelné, ale cítila, že se zachránila.

„Vždy jsem usilovala o vaše dobro, Vaše hraběcí Milosti,“ hovořila už krotce, „a vy se mi chcete takhle odměnit. Jen mě zabte, tady mě máte, ani se nebudu bránit. Ale tím vyřknete ortel také nad sebou. Ještě dnes se vám celé tělo osype ohyzdnou vyrážkou, zchromnete a nevstanete z postele po celý rok, dokud vás smrt nezbaví muk!“

Alžběta Báthoryová mastičkářce po dlouhá léta věřila. Teď strnula a litovala, že se nechala ztrhnout hněvem a vystavila se nebezpečí, že mastičkářka svou tajemnou moc obrátí proti ní.

„Nezabiji tě,“ odpověděla.

„Chci vyslechnout tvou radu. Ale jestli mě oklameš, zabiji tě, i kdybych tě pak hned měla následovat v cestě na onen svět.“

„Nikdy jsem vás neoklamala, Vaše hraběcí Milosti. Jestli se některá rada neosvědčila, nebyl to podvod, ale omyl. Jsem člověk, omylný tvor. Jestli se mnou nejste spokojená, s lítostí zmizím, hledejte si lepší rádkyni!“

„Chci vyslechnout tvou radu.

Chci vědět, proč nebyly krvavé koupele k ničemu, proč mi panenská krev nevrátila mládí, proč mě nezachránila před stárnutím?“

„Bojím se odpovídat. Ale vím to a znám taky pravý recept.“

„Mluv!“

„Krvavé koupele se neosvědčily,“ hovořila přitlumeně, téměř šeptem, „protože to nebyla krev, která by vás byla hodna a která by na vás mohla účinkovat. Byla to obyčejná krev bůhvíkde pochytaných děvčat z nejnižších rodů. Na vás by mohla jedině zapůsobit modrá krev!“

„Modrá krev!“ zvolala ohromená paní.

„Modrá krev se dá obnovovat zase jen modrou krví!“

Vtom mastičkářka zpozorovala, že na skříňce leží klíč, směle ho zvedla a otevřela si dveře. Odcházela. S paní, ve které se probouzel nový život, se loučila klidným, sebevědomým způsobem. „Po jaké době se projeví účinek modré krve?“ ptala se Báthoryová. Už vymýšlela nový plán. „Po měsíci, po dvou,“ odpověděla mastičkářka a zmizela za dveřmi.

Když paní osaměla, už to nebyla zdrcená žena, už před sebou viděla lepší budoucnost.

Oblékla se a vyšla z ložnice.

Dora jí bázlivě oznámila, že dva páni už dávno trpělivě čekají na přijetí.

„Nechci nikoho vidět!“ odsekla jí Alžběta Báthoryová.

„Páni jsou z Velké Bytče,“ připomněla Dora:

„Od palatina?“ paní zbledla.

„Ano, od palatina.“

Roztřásla se strachem.

Očernil ji někdo před palatinem, ztrhl na ni jeho pozornost a hněv?

„Hned je přiveď!“ rozkázala.

Ne, palatina na ni nikdo nepoštval.

Vždyť ji poctil pozváním na svatbu. S rozzářenou tváří ubezpečila posly, že určitě přijede. Nabídla jim svoje pohostinství, aby se do rána nebo dokud jim to povinnost dovolí, cítili pod její střechou jako doma.

Potom vyšla na dvůr a svolala služebnictvo. Obklopilo ji a trnulo přitom strachem. Ale k jejich největšímu překvapení se chovala, jako by se nic nestalo. Jen nad jejím příkazem si všichni lámali hlavu. Měli dát do pořádku hrad, aby se tam dalo bydlet. Odstranit z mnoha sálů prach desetiletí, doplnit zařízení novými kusy nábytku a novými koberci. S prací je potřeba si pospíšit, aby do konce října bylo všechno hotovo.

V temném pozadí spatřila hajduky. Báli se přistoupit blíže.

„Tak lovci zbojníků se už vrátili?“ zeptala se hlasem, při němž hajduci ožili, protože poznali, že teď snad vyváznou se zdravou kůží. „A kde je Ficko?“

„Ať od téhle chvíle nikdo nic nepodniká na vlastní pěst,“ prohlásila, když jí odpověděli, že Ficko šel na svatbu. „A až se vrátí, ať se hned u mě hlásí.“

Ficko se vrátil až k ránu.

Takovým způsobem a tak zřízený, že by byl v celém zámku vyvolal hromový smích.

Ale obyvatelé zámku ještě spali. Ficko byl přivázán ke koni tak, že se mu klimbal podle ocasu jako neforemné zavazadlo, tvář měl napuchlou a vyčnívaly z ní větší i menší boule, hrající všemi barvami.

Kůň se zastavil před zámečníkovou komůrkou.

Pavel Lederer zrovna vstával. I když zpozoroval ubohého jezdce, nepospíchal mu na pomoc. Vyběhl teprve tehdy, když se kůň přitřel ke zdi a Ficko kopl do okna.

Pavel Lederer vyběhl. Bylo mu do smíchu, ale tvářil se vážně a lítostivě.

„U sta hromů, že tě ale ti lotři zřídili, Ficko!“ hrál pohoršeného. Odvázal Ficka a ten padl na zem jako hnilička.

„Rychle, Ficko,“ pomáhal mu na nohy, „ať tě nikdo nevidí.“

Džbán vody, který měl zámečník na stole, vypil Ficko jedním douškem a postěžoval si:

„Špatně jsem pochodil, moc špatně.“

Sotva se přiblížil k zámku, hajduci ho spatřili, chytili a předvedli před hraběte Nyáryho. Ten přikázal hajdukům, aby Ficka odvedli mezi zbojníky.

„Vyskočili od stolu jako čerti,“ skřípal zuby Ficko, „nahrnuli se kolem mě a hráli si se mnou jako kočka s myší.

Závodili, kdo umí nejlíp fackovat. Musel jsem jim nastavit tvář, jinak by mě byli roztrhali. Div se nezblázním pomyšlením, že i ženské se mi smály, div se nepopukaly. I MagdaAle běda vám, zbojníci, nic vám nezůstanu dlužen!“

„Těžko si to s nimi vyřídíš, paní přikázala, že nikdo nesmí nic podnikat na vlastní pěst.“

„Budu si dělat, co chci, nikdo mi nebude rozkazovat. A věř mi, že bych nejradši upláchl. Hned. Něco mi říká, že paní špatně skončí a s ní dopadne špatně každý, kdo u ní vydrží až do konce. Já to nebudu. Jenom ještě shrábnu pár tisícovek, zúčtuji s každým, kdo má u mě vroubek, a potom, potom se už o mně a o Magdě nikdo nedoslechne.“

Hned se přihlásil u Alžběty Báthoryové. K jeho největšímu překvapení vůbec nevyzvídala, jak se měl na svatbě u zbojníků, ani se nesmála jeho modřinám.

„Pověz, Ficko, chceš mi vždy sloužit poctivě a věrně?“ ptala se ho s vážnou tváří.

„Chci, Vaše hraběcí Milosti.“

„Měl jsi někdy důvod stěžovat si, že jsem tě za služby neodměnila co nejštědřeji?“

„Nikdy, Vaše hraběcí Milosti.“

Při tomto úvodu se mu hruď nadouvala hrdostí a zadostiučiněním. Pyšná paní, co na něj vždycky hleděla jako na psa, který musí poslouchat, když se nechce dát zmrskat, s ním teď mluví jako se sobě rovným.

„Chystám se na velké věci, Ficko, a při nich počítám nejvíc s tvou pomocí. Věřím, že mi zůstaneš věrný.“

„Na mou věrnost se Vaše hraběcí Milost může spolehnout,“ postavil se do hrdinské pózy. „Dostaneš ode mé mnohá pověření a musíš je přesně vyplnit. Dobře tedy poslouchej! A posaď se!“

Ficko si v té chvíli přál, aby Dora, Ilona i ostatní služebnictvo viděly, jak mu paní v pracovně nebožtíka manžela nabídla místo u jeho psacího stolu a jak blízko u ní sedí, že téměř cítí její dech na své tváři.

„Přestaneme útočit na nepřátele,“ zasvěcovala ho do svých plánů. „Omezíme se na obranu. Máme před sebou důležitější věci.“

„To nám přerostou přes hlavy,“ namítl.

„Nebudou se moc roztahovat,“ mávla pohrdavě rukou, „mají strach před vojskem. Kdyby si začali moc troufat, můžeš zakročit. Jinak je třeba nechat je na pokoji, aby se cítili v bezpečí. Ale dej je stále pozorovat, abychom se jich mohli kolem vánoc lstí nebo silou zmocnit. Spoléhám na tvou mlčenlivost, proto ti prozradím, že po Novém roce se z Čachtic odstěhuji.“

Myslel, že ho klame sluch. Tak už i ona cítí, že se blíží pohroma, a připravuje se na útěk. Všechny je tady spasí jen útěk. Uzrávalo v něm rozhodnutí zmizet dřív než čachtická paní.

„Ano, tebe vezmu také s sebou. Na tebe se ve všem spoléhám. Všechno připravíš, abych mohla odjet.

Pochytáš mé nepřátele, abych s nimi před odchodem zúčtovala. A to definitivně.“

„A co s Eržikou Príborskou?“

„Tu chyť taky! A pomsti se, jak chceš. Čím strašnější bude tvoje pomsta, tím víc se mi zavděčíš. Ale vydám ti ji napospas jen pod tou podmínkou, že mi přineseš její krev!“

Ficko s úžasem vytřeštil oči na její tvář, znetvořenou výbuchem zlosti.

„Po svatbě ve Velké Bytči,“ pokračovala, když se trochu opanovala, „na kterou pojedu, se přestěhuji na hrad.

V této chvíli tě jmenuji jeho kastelánem.“

Ficko div nevyletěl z kůže.

On kastelánem!

„Při kastelánství budeš mít mnoho povinností, ale také velkou pravomoc. Všechny moje obce budou na opravu cesty k hradu a hradu samotného platit vysoké daně. Ty je budeš vybírat. Úroda vína bude veliká, jako nebyla už po desetiletí. Postaráš se, aby se ve všech mých obcích prodávalo víno jen z mých vinohradů, dokud se sklepy nevyprázdní. Poddané je třeba zapřáhnout na mých statcích, aby jim jen noci a neděle zůstaly pro práci na vlastním a aby potom byli nuceni kupovat obilí, zeleninu a jiné plodiny od mých správců.“

Fickovi se zatočila hlava při představě, jakým velkým pánem se stane, jak se před ním budou třást všechny obce Alžběty Báthoryové. Ale také mu došlo, jaký ohlas to vyvolá, a netajil se před paní se svými obavami.

„Počet hajduků,“ rozháněla jeho obavy, „ztrojnásobíme. Ještě dnes začni vybírat vhodné chlapce. A kromě toho tu máme vojsko. Kdo se opováží ozvat se proti mně? Každého buřiče bez odkladu potrestáš, a ať se ztrhne cokoli, budeme na hradě! A s tím si neuměly poradit regimenty nepřátelských vojsk. A hleď přinést co nejvíc peněz. Ficko, to je to hlavní. Čím těch peněz bude víc, tím líp tě odměním.“

To bylo východisko, které našla v zoufalé situaci, když hněv, zlost a slepá pomstychtivost pohasly a ona se dívala do budoucna s chladnou rozvahou. Ani jí nic jiného nezbývá než naplnit pokladnici, zúčtovat s nepřáteli a stáhnout se do Sedmihradska. Tam je její bratr knížetem a ona tam má hrad sbohatým statkem. Tam se může ukrýt před celým světem. Ale sama ne! S Jurajem Závodským. Má jeho slib, že ji kdykoli navštíví.

Pozve ho. A když ji nebude chtít následovat, odvleče ho s sebou násilím, bude doživotním vězněm její lásky.

Ficko se výhledy do budoucnosti přímo opájel.

Viděl, že se blíží čas, kdy dosáhne vrcholu svých služeb. Bude mocný a bohatý! I kdyby Alžběta Báthoryová přišla o poslední denár.

5. Šílený výbuch

V pochmurné pracovně nastala chvíle mlčení. Paní i její sluha zalétali v myšlenkách do budoucnosti, v níž se splní jejich přání. Mlčení přerušila paní:

„Pověz, Ficko, co víš o mých skvostech?“

Neočekávaná otázka ho omráčila.

„Stydím se,“ zakoktal se, aby předstíranou bezmocností vyvrátil případné podezření. „Ode dne krádeže nemám ani chvilku klidu. Mým nejvroucnějším přáním je zmocnit se ukradených skvostů a i se zlodějem je vrátit do rukou Vaší Milosti. Stydím se, že se mi to zatím nepodařilo, jen ze studu jsem nemluvil o několikerých marných pokusech a nejraději bych mlčel i o posledním. I na zbojnickou svatbu jsem šel jen kvůli skvostům. Doufal jsem, že se mi tam podaří zmocnit se kapitána Kenderessyho a vynutit z něho přiznání, kam schoval kořist. Zase jsem ztroskotal, utržil jsem jen znovu hanbu.“

„Děkuji ti, Ficko,“ nepochybovala o pravdivosti jeho slov. „Vynalož všechno úsilí, abys skvosty sehnal nejpozději do posledního dne roku. Za námahu tě odměním čtvrtinou jejich hodnoty.“

Údivem na ni vytřeštil oči.

Opravdu mu hodlá dát tak vysokou odměnu?

Vycítil, že jsou to falešná slova, jen slib pro povzbuzení.

„Byla by to,“ předstíral dojetí, „příliš vysoká odměna pro skromného služebníka, který si pokládá za čest sloužit vám i bez odměny a třeba pro vás i umřít.“

Tak znamenitě se stavěl do pózy oddaného sluhy, že důvěra paní se stále více upevňovala. „Lituji, Ficko, že jsem tě tvrdě a nespravedlivě potrestala, když jsem tě nechala zbít. Vypuď ze sebe hněv a trpkost nad tou křivdou.“

Podávala mu ruku. Oči mu zářily.

Hrdě se vypjal, cítil nejvyšší zadostiučinění.

Ať se paní jakkoli přetvařuje, přece jen si ho vysoce cení. Sklonil hlavu, a jak to odkoukal od pánů, jemně chytil podávanou ruku a letmo se jí dotkl rty.

Paní Fickův galantní výstup nemálo překvapil. Když z truhly vytáhla měšec peněz a hodila mu ho jako vždy k nohám, její údiv ještě vzrostl. V tom gestu bylo pohrdání, jako by psovi házela kost. Ficko se vždy dychtivě vrhl na měšec. I teď mu divoká radost vyšlehla z očí, které se lačně přilepily k okrouhlým tvarům měšce a odhadovaly jeho obsah. Sám nevěděl, jaká tajemná síla vněm přemohla lačnost. Přímo opovržlivě se odvrátil od peněz, pohozených na zemi.

„Vezmi si to, Ficko,“ pobízela ho paní. „To je nejlepší lék na tvé rány.“

„Vaše hraběcí Milost mi na rány,“ vysekl rytířskou poklonu, „dala lék, kterému se nic na světě nevyrovná. Jsem šťasten, že jsem vám směl políbit ruku. Vedle této pocty ztrácí zlato úplně cenu.“ Ficko, naplněný obdivem sám k sobě, že byl schopen zahrát takový výstup, a spokojeností, jak jím ohromil paní, se vypjal, až se zdálo, že povyrostl.

Údiv čachtické paní vystřídal obdiv.

I Ficko cítil, že ho v téhle chvíli obdivuje. Jeho tvář, modřinami ještě znetvořenější, zářila spokojeností, štěstím a sebevědomím.

Poprvé stál Ficko před Alžbětou Báthoryovou jako záhada. Poprvé na ni zapůsobil, že se na chvíli nad ním zamyslela a nahlížela do jeho života a zkoumala jeho city.

„Ficko, ty ses do mě zamiloval!“ zvolala a s hrůzou si ho měřila. Tím si vysvětlovala jeho nynější chování i mnohé případy z minulosti.

Zbledl.

Neočekávaný obrat ho tak překvapil, že ztratil řeč. Neuvědomoval si, jaký dojem může vyvolat svou přetvářkou i galantními pózami.

Zamiloval se někdy do své paní?

To byla nejsmělejší otázka, jakou mu mohl kdo dát. Věděl, že sluha, který se opováží pohlédnout na

paní pohledem muže na ženu, spáchá největší zločin.

Taková urážka a ponížení se dají odčinit jen ubitím sluhy. A teď má na tuhle otázku odpovědět přímo, bez vytáček.

„No pověz, Ficko, zamiloval ses do mě?“

„Odpusťte, Vaše hraběcí Milosti,“ zakoktal a přešlapoval z nohy na nohu, jako by stál na žhavých uhlících.

Uvědomil si, že jeho zájem stejně jako nezájem by mohla pokládat za troufalost a urážku. „Odpusťte, odpusťte!

Zamiloval jsem se!“ zvolal, když zpozoroval, že už na něho tak pohoršeně nehledí.

A padl před ní na kolena, rozhodnut dohrát úlohu až do konce.

A hrál ji tak výborně, že chvílemi se i jemu samému zdálo, že to, co říká, je čistá pravda.

„Šíleně jsem se zamiloval,“ stupňoval Ficko vyznání lásky.

Alžběta Báthoryová se kupodivu ani nerozesmála, ani nerozzlobila. Necítila jako urážku, že její sluha po ní zatoužil. Z jejího obličeje to zahrálo trochou soucitu. Zkoumavě se zadívala do Fickova obličeje, do jeho malých očí, naplňujících se slzami.

„Kdy ses do mě zamiloval?“

„Už tenkrát, když jsem začínal rozeznávat rozdíl mezi mužem a ženou. Ale až teď, když jste mě povzbudila svou otázkou, jsem si uvědomil, proč jsem, Vaše hraběcí Milosti, ve dne a v noci myslel jen na vás, proč jsem se snažil splnit každý váš rozkaz i nevyslovené přání a proč jsem tak trpěl, když jste mě trestala svou nemilostí. Teprve nyní si uvědomuji, proč jsem tehdy musel vyřídit toho Železohlavého Ištóka.“

Vzpomínka. na Železohlavého Ištóka, který byl před lety jejím milencem, jí zrovna příjemná nebyla. S hnusem vždycky vzpomínala na toho drsného, hranatého muže, kterého se nemohla nijak zbavit, až jednoho dne zmizel zcela beze stopy.

„Co jsi s ním provedl?“ zvědavost v ní přemáhala všechny ostatní city.

„Zaškrtil jsem ho a zahrabal ve sklepě. Teprve teď vím, proč jsem ho nemohl vystát. Žárlivost, pekelná žárlivost mě dohnala k vraždě.“

„Tys ho tedy zavraždil?“ vytřeštila oči údivem i úžasem.

„Ano, a ulevilo se mi, že jsem se teď mohl někomu přiznat ke zločinu, o němž nikdo nemá potuchy. A vyznal jsem se i z jiného zločinu, trestuhodnějšího. Opovážil jsem se pozvednout pohled na ženu, nad niž není půvabnější a krásnější. Ať mě za to stihne trest!“

Náhle si Ficko všiml lesklého nože na ořezávání per. Ležel na psacím stole. Vyskočil, uchopil ho a podal paní.

„Tento nůž, Vaše hraběcí Milosti,“ volal jako šílenec, „mi vrazte do prsou. S rozkoší přijmu smrt ze zbožňované ruky!“

Střetly se dva páry očí. Šílený oheň vzplál společným plamenem. Ficko viděl, že ho Alžběta Báthoryová v této chvíli není schopna potrestat ani slovem. Je jako omráčená, bez vůle a schopnosti klást odpor.

A ona viděla před sebou muže, který vraždil ze žárlivosti, vraždil pro ni a byl ochoten přijmout z jejích rukou smrt.

Ficko se napjal ke skoku a Alžběta Báthoryová, ačkoli cítila, že se na ni užuž vrhne, nezakřičela hrůzou, nevolala o pomoc. Ve vteřině ležela povalená na koberci. Ficko ji ve svém objetí zaplavoval polibky, s očima zavřenýma jako v mdlobě ovinula paže kolem jeho hrbatého těla. A potom, jako by ji kalné vody vášní vrhly v bezvědomí na úskalí, ležela jako zpřelámaná.

Ficko nad ní stál s úsměvem vítěze.

Když se jí v hlavě rozjasnilo, vyskočila proniknutá hnusem, jako by se na koberci svíjelo klubko hadů. Při pohledu na rozšklebeného Ficka, který se jí nezdál nikdy tak odporný jako teď, se jí rozhořela tvář a div se zlostí neroztrhla.

Pěstmi ho praštila do tváře, až se zapotácel. Potom udeřila ještě jednou. Když mu k ranám na čele

přibyla i její opovržlivá slina, znovu se chopil nože, který se zablýskal stejně jako její oči. Pohlédla na něho a projela jí hrůza.

Odcházel. Měšec s penězi zdvihl.

„Tohle si vezmu! Na památku“ rozchechtal se jako opilý.

Jeho smích slyšela ještě potom, když se za ním zavřely dveře a na chodbě zanikl dupot jeho vzdalujících se kroků.

Chvíli stála jako zkamenělá.

Pak se zhroutila na koberec. Pocit hnusu a pohrdání sebou samou ji až dusil.

Vybuchla v křečovitý pláč.

V mysli se jí vynořil Juraj Závodský…

Jediná pravá láska jejího života.

Část šestá, Na svatbě ve Velké Bytči

1. Senzační host

První listopadové ráno bylo ve Velké Bytči velice rušné. Toho dne si totiž pán Vršatce a Pruského Andrej Jakušič vedl k oltáři palatinovu dceru, aby jí přísahal věčnou věrnost.

Na ulicích se hemžily tisíce diváků. S údivem pohlíželi na pestré průvody vznešených hostí, kteří se se skvělými spřeženími a provázeni houfem služebnictva ubírali špalírem pěšáků do zámku. Palatin vítal hosty s největší okázalostí.

Každou chvíli odcválalo k Hliníku šestnáct jezdců a k Predmieru dvacet pět, aby přijíždějící návštěvníky poctil palatin pozorností už od hranic Velké Bytče.

Po městě a před bránami rozestavil čtyři sta pěšáků.

Palatin a jeho manželka Anna Czoborová s usměvavou tváří vítali vzácné hosty. Přicházelo jich tolik, jako by si v tomto zámku domluvila schůzku aristokracie z celé Evropy.

Palatin s tajemníkem od hostů chvílemi odbíhal, aby se přesvědčil, jestli je všechno v pořádku. „Kolik hostí vlastně přišlo?“ zeptal se městského kapitána, protože si už doopravdy nemohl zapamatovat, kolik jich přivítal.

„Doposud,“ podíval se kapitán do svých zápisků, „jich přišlo víc než sto. A to jedenaosmdesát významných domácích osobností, arcibiskup kalocský a ostřihomský, devět vznešených dam.“ „Mezi nimi je i Alžběta Báthoryová,“ obrátil se palatin s šibalským úsměvem na Juraje Závodského. Ten se úmyslně nebo náhodou jejího přivítání neúčastnil.

Tajemník na palatina pohlédl rozpačitě.

„Pak šest hostů z Moravy a z Čech,“ pokračoval kapitán, „čtyři z Rakouska, pět z Polska a čtyřiasedmdesát zástupců stolic, měst, kapitul a obcí. Měli jsme už tu čest přivítat i vyslance arciknížete Maxmiliána a Ferdinanda. Spány je tu dva tisíce šest set jedenadvacet sluhů, koní je čtyři tisíce tři sta čtyřiadvacet. Sluhy a koně jsme umístili většinou v okolních obcích.“

„Kolik pozvaných ještě chybí?“ ptal se palatin.

„Třicet,“ odpověděl kapitán.

„Jeden z nich, slezský kníže Jan Christian, vyslal už rychlého posla, že se se svým průvodem blíží k Velké Bytči.“

Palatina to radostně překvapilo.

O slezském knížeti věděl, že žije jako mnich, že od světských radostí utíká ke knihám a utěšuje se jen vědou a uměním. Takovou radostnou zvěst je potřeba hned ohlásit hostům.

A už za chvíli se množství hostů vzrušovalo očekáváním podivína, známého v celé Evropě. Tak málo se zabýval světskými záležitostmi, že se skoro s nikým nestýkal, jen s učenými řeholníky a s potulnými básníky.

Byla to hotová senzace, že se rozhodl na svatbu přijet.

Palatin pečoval o hosty tak, že zašel i do kuchyně, kde se tužilo dvacet zdatných kuchařů. Vařečky jim málem vypadly z rukou, když se mezi nimi objevil hrabě Juraj Thurzo. V kuchyni všechno naráz ztichlo a vrchní kuchař se cítil v sedmém nebi při pohledu na pána.

„Hlavy vám dám useknout,“ žertem prohodil kuchařům palatin, „když moji hosté nebudou s vaším dílem spokojeni.“

Pak nahlédl s tajemníkem do sklepů, kde sudy vín stály v řadě a kde také čekalo výborné žilinské pivo, aby mohlo uhasit žízeň hostů a povznášet náladu. Přistihl tam nosiče vína, kteří si dělali náladu už teď, báli se, že budou nalévat pánům a na ně samotné se nedostane nic.

Palatin se rozesmál, když viděl jejich vyděšené tváře a třesoucí se ruce, z nichž už nestačili odložit zrádné číše.

„Jestliže na stůl nebo na šaty mých hostů ukápnete víno,“ pohrozil jim s úsměvem, „budu alespoň vědět, proč jste tak nešikovní.“

Palatin byl s prohlídkou spokojen. S úsměvem se vmísil mezi hosty a teď už on sám jim oznámil radostnou zprávu, že přijede i kníže Jan Christian.

Objevil se však až odpoledne, po svatebních obřadech, ve chvíli, kdy na něho v největším hodování skoro zapomněli. Když trubky z nádvoří ohlásily jeho příjezd, panovala ve všech dvoranách nejlepší nálada. Alžběta Báthoryová stále vzrušeněji pohlížela k palatinovu stolu, aby na sebe upoutala tajemníkův pohled. Mrzelo ji, že dojela už ráno, ale Juraj Závodský jí poklonu složit nepřišel. Snad jedinému ze všech hostů a ona sem přišla hlavně kvůli němu. Vyhýbal se jejímu pohledu a bylo na něm vidět, že nevychází z rozpaků, nedokáže se oddat upřímné radosti a veselí.

Hosté se zvedali od stolů a vzrušeně se ubírali za palatinem přivítat knížete. Všeobecného zmatku využila ke sblížení s Jurajem Závodským. V tom hemžení najednou pocítil, že ho někdo jemně uchopil za rameno.

„Jsem velice ráda, milý pane, že se mi konečně poštěstilo vyměnit si s vámi pár slov!“

Z jejího hlasu zněla uražená hrdost a hněv. Oči Juraje Závodského na ní spočinuly vyděšeně. Z rozpaků ho zachránil palatin. Když zpozoroval, že ho u sebe nemá, zastavil se a rozhlédl. Překvapilo ho, že je ve společnosti čachtické paní.

„Odpusťte laskavě, Vaše Milosti,“ řekl tajemník, když i Alžběta Báthoryová postřehla palatinův zkoumavý pohled, „volá mě povinnost. Palatin by mi neprominul, kdybych při vítání hosta tak vzácného, jako je slezský kníže, chyběl po jeho boku.“

„Večer,“ zašeptala mu panovačně a hrozivě, „až opustím stůl, následuj mě!“

Kníže Jan Christian přijel s početným doprovodem. Kočár obklopovalo alespoň dvě stě jezdců. Jeho zjev svatebčany nanejvýš překvapil.

Představovali si ho jako podivína, který se vzezřením podobá mnichům, s nimiž tráví dny i noci ve společnosti knih. A on nejenže nemá vousy, ale je mladý, sotva třicetiletý. Čelo bez vrásek, jasné, mladistvě bezstarostné, tvář oholenou, větrem ošlehanou, jako by od rána do večera vysedával v sedle. A vůbec to není postava plesnivého knihomola, ale dokonalého světáka.

Oči dam ulpívaly se zalíbením na jeho štíhlé postavě jako ulité ze železa. Nejedno srdce zatoužilo získat si lásku svobodného knížete.

Kníže Jan Christian odpovídal na přivítání zvučným hlasem, který dobrý dojem ještě stupňoval. Alžběta Báthoryová při pohledu na nového hosta zbledla.

Opanovalo ji vzrušení, že se div nezapotácela.

Upřeně hleděla na knížete.

Tuhle tvář, tuhle postavu už někde viděla, slyšela i ten hlas. Jenže kde to bylo?

Svatebčané si Jana Christiana, pravý opak svých představ, naráz oblíbili. Sympatie získával každým pohybem, pohledem, slovem. Zejména dámy byly u vytržení, neboť se ukázalo, že pokud jde o elegantní chování, mají se všichni páni od něho čemu učit. Pro každou z dam měl pěkné slovo, pokaždé novou, nevšední poklonu, žádné otřepané fráze.

Důstojnost knížecího stavu, i když nezachovával zvyk knížat, vznešeně mlčet, a bez přestávky dělal

poznámky, vyslovoval své myšlenky, tím nijak nepoškodil, naopak ji ještě zvyšoval.

Jeho vystupování, bez nepříjemných znaků povýšenosti a přílišného sebevědomí, bylo podmanivé. Alžběta Báthoryová od něho neodtrhla oči. Střežila každý jeho pohyb, každé slovo.

Na tváři knížete, když mu palatin představil Alžbětu Báthoryovou, se objevil výraz nejmilejšího překvapení.

„Je pro mě největším potěšením poznat vás také osobně, krásná paní,“ upřel na ni usměvavé, dobrácké oči, tak čisté a jasné, že se v nich nezačernala ani nejmenší stopa falše a přetvářky. Sklonil se k bílé ruce, ozdobené drahocennými náramky a prsteny, a jemně ji políbil.

Polil ji ruměnec.

Nevěděla, co ji vzrušilo více: vyznamenání knížete nebo nová záhada. Koho o ní slyšel vyprávět a co?

„Dosud jsem vás znal, krásná paní,“ pravil měkkým a laskavým hlasem, „jen z písní potulných zpěváků a básníků, které rád poslouchám a hostím, ale teď jsem v pokušení potrestat je svou nepřízní, protože jsem se přesvědčil, že svým uměním dovedou vylíčit jen nepatrnou část krásy, kterou viděli.“

Rozpaky Alžběty Báthoryové rázem pominuly, pocit stísněnosti zmizel. Už to má! Zdá se jí, jako by viděla Juraje Závodského před mnoha lety.

Takový byl tehdy na břehu Váhu, zrovna takový.

Je to jeho postava, tvář, hlas i chůze a jeho oči ji pálí jako kdysi pohled Juraje Závodského. Proto ji setkání s knížetem tak vzrušilo, proto měla dojem, že ho nevidí poprvé v životě.

„Na omluvu básníků a zpěváků,“ pokračoval kníže Jan Christian a pouštěl její prsty z jemného zajetí své dlaně, „bych mohl uvést jen to, že je na světě krása, kterou není možno úplně vystihnout ani slovem, ani hudbou, ani štětcem.“

Sebevědomě se rozhlédla.

Poklona knížete ji naplnila bouřlivou radostí. Očima se dotkla Juraje Závodského. Zdál se jí v té chvíli ubohý, maličký a politováníhodný. Kdysi byl právě takový jako kníže. A teď?

Je to stárnoucí muž, jemuž pleš ukusuje kštici a stáří svrašťuje tvář.

Kníže vyvolával stále větší obdiv. Každou chvíli rozmlouval jinou řečí, podle toho, jaké národnosti byl host, dokazoval ohromující zběhlost ve všech oborech věd a umění. Každou různost názorů, každou debatu zakončoval úplným vítězstvím svých názorů. Často byly kuriózní, hodné podivína, který se mezi zaprášenými knihami a podivínskými mudrci cítí zrovna tak doma jako v nejnáročnější společnosti. A dokázal, že dovede také pít! Číše vyprazdňoval do dna, prý ze zásady. Ale i v pití byl dokonalý, jak to palatin veřejně uznával a žertem ho dával hostům za vzor.

Čachtická paní ho hltala očima, čehož si všiml jen Juraj Závodský. Dýchalo se mu volněji a byl za to obdivuhodnému hostu ze srdce vděčný. Kdyby se tak do něho zamilovala! Chvílemi se mu zdálo, že jeho vroucí přání nezůstane nesplněno.

2. Páni se pohoršují

Už se chýlilo k večeru, když se palatin zeptal vzácného hosta, jakých dojmů nabyl v Uhersku, co zažil cestou Povážím. Kníže se zřejmou radostí na otázky odpovídal.

„Už dávno jsem toužil poznat Pováží. Jen proto, abych viděl všechny jeho krásy, nezvolil jsem nejkratší cestu, ale namířil jsem si do Vídně, tam jsem vyřídil nutné záležitosti a pak se vydal Povážím nahoru, za zacházku jsem byl bohatě odměněn.“

Vyprávěl živě, barvivě a ze svých zážitků z cesty Povážím vylíčil tolik zajímavostí, tolik novinek i pro tamější rodáky, že ho poslouchali s největším zájmem i hosté z odlehlejších síní, kam dolehla jenom některá jeho slova. A později, když už popsal krásy Pováží a rozhovořil se o lidu, všichni úžasem vyvalovali oči.

„Jediné, co mi zvláštními pocity naplnilo srdce, potěšené přírodními krásami,“ vyprávěl s vážnou

tváří, „byla bída lidu, do níž jsem nahlédl při rozhovorech s prostými lidmi a při návštěvách v jejich příbytcích. Vím, že uherské zákony pamatují na Dóžovo povstání a přísnými opatřeními drží poddané na uzdě, aby jim přešla chuť na vzpoury.

Ale zeměpáni a vrchnosti ještě předstihují přísná ustanovení zákonů.“

Palatin se zavrtěl v křesle, hrabata a hraběnky zaraženě hleděli na podivínského knížete. „Zeměpáni,“ pokračoval kníže, „nutí poddané dělat mnohem víc, než jsou podle zákona povinni, vymáhají vyšší daně, nepoctiví výběrčí je chodí třikrát do roka vymáhat a ubožáci, kteří nedostanou kvitance, musí platit znovu a znovu, aby je nestihl trest. Páni, u vás to nebezpečně vře! Kdybych tady panoval, uvolnil bych jařmo poddaných, protože jsem přesvědčen, že jakmile by se objevil nový Dóža, postihla by zemi zkáza!“

Vyvolal všeobecné zděšení.

Jen úcta, kterou si už předtím získal, potlačila v temperamentnějších pánech výbuch pohoršení. Zpozoroval účinek svých slov, ale pokračoval jakoby nic.

„Tak jsem se zastavil v jistém městečku, kde mě přivítalo takové vření, že se s přípravou vzpoury netajili ani přede mnou, cizincem. Nad krajem vládne paní, ta prý nejenže se dopouští ve svrchované míře křivd, které jsem už připomněl, ale pošlapává ještě i boží a lidské zákony na ochranu lidských životů.

Ujišťovali mě, že dosud povraždila několik set děvčat, v jejichž krvi se koupe, aby si zachovala krásu.“

Alžběta Báthoryová zbledla.

Cítila, že se na ni upírá množství zkoumavých očí.

„A prý tuto paní,“ pokračoval kníže, „chrání svou nejvyšší přízní i palatin Juraj Thurzo, který do městečka vyslal tři sta vojáků, aby zamezili vzniku vzpoury, kdyby se jí obyvatelstvo přece jen odvážilo z rozhořčení nad křivdami a hromadným vražděním děvčat.“

Každý věděl, o kterém městečku a o které paní je řeč. O Alžbětu Báthoryovou se pokoušely mdloby. Pohoršení hostů vrcholilo.

Více se opravdu nemohli zklamat v člověku, který se jim zdál tak obdivuhodný!

Proti přítomné dámě vyslovuje nejstrašnější obvinění a palatina, svého hostitele, tu při svatebním veselí vyhlašuje za ochránce hromadného vraždění!

Všem se ulevilo, když se na tváři knížete objevil úsměv.

„V tom městečku,“ pokračoval už mírně, „našel jsem dokonalé vysvětlení a odůvodnění všeho, co mě skličovalo.

Nepáchají se tu křivdy. A ani zákony nejsou dost přísné, jak si lid zaslouží.

Je podlý, zlý, naplněný nenávistí vůči vám, mně, proti všem, kteří jim vládnou.

Ten lid si nezaslouží ohledy!“

To už mluvil všem z duše.

Poznali, že ten podivín má správné názory.

„Ano,“ opakoval s větším důrazem, „lid, který je schopen obviňovat ztak ošklivých zločinů jednu z nejšlechetnějších a nejkrásnějších žen této země, takový lid si nezaslouží ani nejmenších ohledů!“ Potom přistoupil k Alžbětě Báthoryové.

„Krásná paní,“ obrátil k ní obdivem zářící tvář, „nejnepříjemnějším zážitkem mé cesty bylo, když jsem musel vyslechnout výbuchy zloby a nenávisti vůči vám. Ubezpečuji vás o své úctě a přesvědčení, že všechno, co jsem mimoděk vyslechl od nenávistí zaslepených lidí, je podlá lež.“ Sklonil se a stváří vyjadřující nejhlubší úctu líbal její ruku.

V síních propuklo nadšení, jímž zahrnuli čachtickou paní.

Každý svatebčan se od svého služebnictva něco doslechl o tajemstvích čachtického zámku. V této chvíli, strženi přesvědčivým prohlášením knížete, pokládali to za lež a pomluvy.

Jen palatin Juraj Thurzo hleděl zamyšleně před sebe. Mučily ho pochybnosti, které ho zaujaly tak, že ani nezpozoroval, že všichni vstali od stolu a nahrnuli se kolem knížete a čachtické paní. Zůstal s

ním jen tajemník a naproti seděl jeho největší soupeř, neustále a neúnavně usilující o palatinskou hodnost, králův oblíbenec, kardinál Franko Forgách.

Jeho podlouhlá tvář byla bezvýrazně chladná a bystré oči se vbodávaly do palatina.

„Drahý příteli,“ oslovil ho kardinál, nesmiřitelný nepřítel evangelíků, který se k nim choval laskavě a přátelsky jenom proto, aby poznal jejich slabiny, „dovolte, abych vám prozradil, že nejsem přesvědčen o zářivé nevinnosti čachtické paní.“

„Co vás opravňuje pochybovat?“ ptal se palatin, aby zastřel vlastní nejistotu.

„Mě nic, vůbec nic,“ usmíval se záhadně, „já se jen připojuji k mínění svého vznešeného přítele, krále Matyáše, který, obávám se, že se nemýlím, je o některých událostech v Uhersku lépe informován než vy, milý příteli!“

Palatin si podrážděně hladil bradu.

Tajemník se nespokojeně zavrtěl v křesle.

„Je pro mě největší ctí,“ prohlásil kardinál Franko Forgách, „že Jeho královské Veličenstvo mě obdařilo důvěrou a pověřilo mě oznámit vám, co od vás očekává. Máte oznámit, co se děje v čachtickém zámku, podat králi zprávu o těchto událostech i o tom, jak jste znemožnil páchání dalších zločinů.“

„Můžete ubezpečit Jeho královské Veličenstvo, že jeho přání vyhovím,“ chladně odpověděl palatin. „Pane tajemníku,“ obrátil se na Juraje Závodského, „pověřuji tě vyšetřením čachtických událostí a vás, vzácný příteli, ubezpečuji, že vyšetřování se může skončit jen očištěním paní, před králem nespravedlivě obviněné.“

Tajemník zbledl a kardinál se usmíval.

Nadšení hostí utichlo. Znovu zapochybovali.

Strhující účinek víry knížete v nevinu Alžběty Báthoryové se rychle rozplynul.

Vtom zazněla hudba a páry tanečníků rychle zamířily do taneční dvorany.

Kníže, pověstný nepřítel tance a prázdných světských radovánek, se uklonil před čachtickou paní a už se s ní točil v tanci.

„Jen taktak, že jsem vás nezapomněl informovat o události ve vašem kraji,“ šeptal jí kníže při tanci. „Jen se obávám, že jste se o tom už dozvěděla a že vás nepřekvapím, krásná paní!“

„Nic jsem neslyšela!“

„Pošlu k vám tedy po tanci svého pobočníka, protože nerad vyprávím o kouscích, které by někdo mohl pokládat za hrdinské, ale pro mě jsou jenom hloupostí.“

„Co jste vykonal?“

„Dosud málo. Nestojí to ani za řeč. Doufám, že v budoucnu vám svou upřímnou náklonnost, krásná vdovo, budu moci dokázat většími činy.“

Srdce se jí zachvělo sladkým vzrušením.

Kníže ji znovu nepokrytě ubezpečuje o své náklonnosti a připomíná, že je vdova. Chce se stát jejím ochráncem! Jakým způsobem?

Palatin se zadíval do víru tančících.

Očima v něm hledal tvář čachtické paní, jako by z ní chtěl vyčíst odpověď na otázky, které ho znepokojovaly.

„Co říkáš královu vzkazu?“ ptal se šeptem Juraje Závodského. „Věříš, že čachtická paní vraždí děvčata a koupe se v jejich krvi?“

„Nevím,“ odpověděl rozpačitě.

„A prosil bych, pane, abyste vyšetřování těchto záležitostí ráčil svěřit někomu jinému.“

„Proč?“

Na palatinovu energickou otázku odpověděl tajemník mlčením.

Alžběta Báthoryová vyslechla pobočníkovu zprávu s největším vzrušením. Když odešel, neudržela se, aby hrdinství knížete neoznámila celé společnosti.

U Nového Města ho přepadli zbojníci. Se svým průvodem pochytal dvacet zbojníků, mezi nimi Jana

Kalinu a Andreje Drozda. V poutech je odevzdal pandurům v Novém Městě.

Oslavování a velebení nebralo konce.

„Nestojí to za řeč,“ kníže skromně odmítal ovace. „Zbojníci byli větší hrdinové než my, když nás bylo dvacet na jednoho. Lituji, že jsem ty nešťastníky odevzdal vrchnostem a nepustil je raději na svobodu. Zbojníci nás totiž nezastavili s loupežným úmyslem. Rvačka povstala jen z nedorozumění. Vůdce zbojníků, jmenuje se myslím Jan Kalina, řekl, že chtěl po mně jen poslat vzkaz do Velké Bytče. Jeho Jasnosti palatinovi.“

„Za tu drzost by si zasloužil nejvyšší trest,“ vybuchl šťastný novomanžel Andrej Jakušič, který byl velkým palatinovým obdivovatelem.

„A co mi vzkázal?“ zeptal se palatin bez hněvu, ale mrazivě.

„Tehdy, když ho před mýma očima vlekli do žaláře, vám vzkázal, že s radostí zemře třeba i potupnou smrtí, když se ujmete Čachtic a pomůžete jim zbavit se velkého utrpení. Je to zajisté blázen, kterému strašlivé historky vymyšlené o vzácné paní, popletly rozum.“

Bylo to zvláštní.

Kníže Jan Christian, obdivovatel čachtické paní, jako by usiloval, aby každý stále víc přemýšlel o čachtických událostech. A třebaže vždy kladl důraz na její nevinu, jako by v ni slepě věřil, v ostatních probouzel a utužoval pochybnosti. Palatin se už bez přestání mračil. Cítil na sobě ironický pohled kardinála Franka Forgácha.

„Bohužel, musím vás zarmoutit, milý kníže,“ prohlásil palatin, „když litujete svého činu.

Odevzdal jste zbojníky spravedlnosti, nemohou tedy ujít svému osudu.“

„Kalina není blázen,“ zvolala Alžběta Báthoryová tak nenávistným hlasem, že se všichni zarazili. „Je to buřič, nejhorší lotr!“

„Pane tajemníku, postarej se,“ ozval se palatin, „aby sem zbojníky ihned dopravili, a svolej soud.“ Zbojnický proces!

Oči svatebčanů zazářily radostí! To bude zábava! Jen Alžběta Báthoryová neměla radost. Věděla, že bez výslechu zbojníky nepopraví, a právě toho se zhrozila. Svatební hosté budou zvědaví, co vypoví zbojníci připraveni na smrt. A dozvědí se všechno.

3. Dáma sdvěma pány

Po všech síních se zase rozproudil hluk, šum a hovor, v taneční dvoraně zaburácela hudba. Při jídle a pití, při zpěvu a tanci se zapomínalo na rušivé příhody. Jenom někteří zapomenout nemohli. Čachtická paní zachytila pohled palatinova tajemníka. Vstala od stolu a odcházela. I on vstal a vydal se za ní. Vyšla na nádvoří. Vál chladný vítr, ale v tmavých koutech se k sobě tulily milenecké dvojice. Nikdo je nerušil.

„Nejdřív bych tě prosila o malou laskavost, milý příteli,“ ozvala se čachtická paní. „Neposílej posla do Nového Města dnes, ale až zítra.“

„Pročpak?“ podivil se.

„Protože tě o to prosím,“ objala ho. Cítil, jak se celá chvěje.

„Velice lituji, ale jako palatinův tajemník musím splnit rozkazy přesné.“

„V tomhle případě uděláš výjimku. Vyšleš posla, který má vězně dopravit do Velké Bytče, ale uděláš to až zítra. A proč? Hned uvidíš. Měj strpení!“

Odešla a za chvíli se vrátila s hajdukem.

„Pověřuji tě posláním, z něhož nikomu nesmíš prozradit ani slovo. Jestli to uděláš, zahyneš!“ Juraj Závodský napjatě sledoval každé její slovo.

„Okamžitě pojedeš do Čachtic a odevzdáš Fickovi můj rozkaz. Ať se všemožně postará o to, aby se sem zbojníci nedostali. Ať je dá otrávit, nebo ať je pustí na svobodu. To je mi jedno. Jen aby je nepřivedli do Velké Bytče.“

Hajduk se hned vydal na cestu a Juraj Závodský se ozval podrážděně:

„Palatinův posel dojede do Nového Města dřív. Ujišťuji vás, že sem zbojníky přivede, jak si to přeje palatin.“

„To se dostaneš do pěkné kaše, můj milý! Zbojníci budou vykládat věci, že budou hostům vlasy na hlavě vstávat hrůzou, a já budu u tebe hledat oporu! Jsem přece tvoje milenka! Náš poměr, abych se tak vyjádřila o tvém či našem dobrodružství, nemůže zůstat navěky utajen. Zvláště když jeho plodem je dcera.“

„Moje dcera?“ zhrozil se.

„Tvoje dcera, kterou teď nenávidím a v duchu jsem ji už poslala na smrt!“

Zatočila se mu hlava. Bylo to pro něho zdrcující odhalení. Je doopravdy otcem dcery a neměl o jejím životě potuchy! A její matka ji odsoudila na smrt?.

„Kde se skrývá, pod jakým jménem?“

„Povím ti to, protože jsem přesvědčena, že ke mně tě váže větší povinnost než k palatinovi. Je to Eržika Príborská, která se provdala za zbojníka Andreje Drozda!“

Ani čachtická paní, ani její společník si nepovšimli, že v nedalekém stínu stojí temná postava. „Tak co, můj milý? Ještě jsi odhodlán toho posla vypravit?“ zeptala se posměšně.

„Rozhodně ano,“ odpověděl.

„Dopustil jsem se v životě jen jednoho skutku hodného odsouzení, Vaše Milosti.

A ten si odpykám. Nebudu ze strachu před ním nikoho podvádět. Naše cesty se rozcházejí navždycky.“

Odvrátil se, ale sevřela ho v objetí.

„Ne, takhle ode mě, Juraji, neodejdeš. Slíbil jsi mi, že jednou, jedenkrát ke mně přijdeš, až tě zavolám.

Jen jeden jediný den z tvého života chci urvat pro sebe. To bude tvůj trest, pokud nepřijdeš v roztoužení, a bude to také moje zadostiučinění.“

„Kdy, ve který den vás mám vyhledat?“ zeptal se chladně se zamračenou tváří.

„Poslední den tohoto roku,“ odpověděla po chvíli rozmýšlení. Kdyby byl v tu chvíli viděl její tvář, zděsil by se.

„Přijdu,“ odpověděl a odešel.

Hleděla za ním němě, se stisknutými rty a se zaťatými pěstmi.

„Ale, krásná paní,“ vyrušil ji najednou příjemný hlas. „Konečně jsem vás našel. Když jste odcházela, zapomněla jste si plášť. Jsem šťasten, že jsem se ho mohl zmocnit jako vzácné kořisti, přinést vám ho a vyzbrojit vás proti večernímu chladu.“

„To jste vy, kníže?“ otázala se vyděšeně. Stísněnost a obavy, zda nevyslechl její rozhovor s palatinovým tajemníkem, zmizely, když jí něžně přehodil plášť přes ramena a mimoděk ji k sobě přitiskl.

„Ano já, krásná paní,“ šeptal kníže Christian. „Po vašem boku se cítím nejpříjemněji.“

Večer byl chladný, tisíce hvězd jako by vyhasly.

Objala ho a líbala. Rozpálená, celá jako v horečce. Vrátil jí polibek, ale zamrazilo ji přitom. Vymanil se z jejího objetí.

„Pojďte,“ nabídl jí rámě, „fouká ostrý severák.“

Mlčky se vrátili do síní, rozvířených rejem veselých hostů.

Když uviděla tvář knížete ve světle, srdce se jí zachvělo úzkostí a strachem. Byla to tvář mrazivě chladná, jakoby z mramoru vytesaná,

Zahloubala se nad tím, co z toho může vzejít. Zmocňovala se jí úzkost a strach. Cítila, že se stane, co si kníže bude přát. Že neodolá jeho vůli. Ale měla ještě větší strach. Nenápadně se vytratila do svého pokoje a služka na její rozkaz přivedla pět hajduků.

„Víte dobře,“ přeměřila si je hrozivě, „jak vyžaduji plnění svých rozkazů. A jaký trest stihne toho, kdo mě zklame.

Poslouchejte dobře! Zjistěte, jestli už palatinův posel odjel do Nového Města. A jestli ano, ujíždějte

tryskem za ním, pokud vaše koně stačí. A jestli dosud nevyjel, předběhněte ho a číhejte na něj! Nesmí dojet do Nového Města. Ten z vás, kdo ho zabije, ať se přihlásí o odměnu!“

4. Poselství Čachtic a ještě něčí

Pozdě večer přibyla spousta hostí. Mezi nimi také hrabě Nyáry. Jeho příjezd byl co nejnenápadnější. Ale každý si hned všiml jeho podlouhlé tváře, pichlavých očí a ironického úsměvu, který z jeho rtů nikdy nezmizel. Mnohým se zkalila povznesená nálada. Páni a paní, kteří už začali spřádat milostné pletky, aby si zpříjemnili pobyt ve Velké Bytči i vychutnáváním ovoce zakázané lásky, se připravovali na ústup. Hrabě Nyáry uměl totiž při každé příležitosti uplatnit každé tajemství, kterému přišel na stopu.

Sotva se ocitl uprostřed svatebčanů, padl mu do oka pán, který vedl k tanci Alžbětu Báthoryovou. Vytřeštil oči a strnul.

„Kdo to je?“ ptal se vzrušeně.

Ztratil svou pověstnou chladnokrevnost, z níž ho máloco na světě vyšinulo.

„To je slezský kníže Jan Christian,“ odpověděl mu oravský zeman, dozorce nad roznášeči vína. Kníže Jan Christian se k němu přibližoval. Šel zavěšen s Alžbětou Báthoryovou. Hrabě Nyáry se jim uklonil.

Kníže se zaraženě zastavil, trochu svraštil čelo, ale hned se vzpamatoval:

„Ó, nesmírně mě těší, milý hrabě Nyáry, že se tu s vámi setkávám!“ Na tváři už mu zazářil úsměv milého, radostného překvapení.

„Moje překvapení je ještě větší,“ pravil hrabě Nyáry s nejmilejším úsměvem. „Protože já jsem ještě nepropásl ani jedinou zábavu u Thurzů, ale Vaše knížecí Jasnost je tu poprvé a jistě i naposled.“ „Ano, poprvé i naposled,“ usmál se kníže a se vznešeným gestem mu podal ruku. „S přátelským stiskem ruky přijměte zároveň moje ujištění, že svými vynikajícími vlastnostmi ve mně vyvoláváte vrcholný obdiv.“

„Ale,“ odmítl hrabě skromně poklonu. „Moje schopnosti vedle vašich blednou jako měsíc vedle slunce.“

Alžběta Báthoryová hraběte Nyáryho div neprobodla očima. Ten se na ni usmíval tím nejmilejším úsměvem.

„Jsem velice šťasten,“ pravil, „že vás mohu po delší době znovu spatřit, Vaše Milosti, a obdivovat se vaší kráse, která mě vždy tak oslňovala.“

Stiskla knížeti ruku a snažila se ho odtáhnout pryč, ale hrabě Nyáry se před ní uklonil a požádal ji o tanec.

„Neodolám pokušení,“ omlouval se knížeti, „abych vás na chvíli nezbavil vaší milé společnice.“ Když se kníže s poklonou rozloučil a odebral se k palatinovu stolu, vzplálo v ní tolik hněvu, že jeho výbuchu zamezil jen hrabě Nyáry.

„Ve vašem zájmu víc než v mém,“ hovořil k ní tlumeně, „byste se měla po čachtických událostech, o nichž se jistě mnozí dozvěděli, chovat ke mně přátelsky. U dobře informovaných hostů tím vyvoláte pochybnosti o té trestné lavici“

Ze slov pronášených nejsladším hlasem a s usměvavou tváří sršelo právě tolik zášti, kolik jí vřelo v Alžbětě Báthoryové. Ze všech sil se však ovládala, aby se na něj nemusela vrhnout a vyškrábat mu oči.

Po chvíli se s úsměvem na tváři točili v kole. Ačkoliv byli oba známí jako vynikající tanečníci, byl tentokrát jejich tanec tak nepřirozený a násilný, že je několik párů očí sledovalo s údivem. „Tak, jen se usmívej, drahá přítelkyně,“ zasípal na ni a posměšnýma očima ji šlehl jako bičem. „Usmívej se do sytosti, dlouho se už smát nebudeš. Moje hrozba se splní. Smyčka se stahuje. Odzvoní ti dřív, než se naděješ!“

„A tobě taky!“

Po tanci se však přece jenom rozloučili tak, že mohli být pokládáni za nejlepší přátele.

Hrabě Nyáry pak rozmlouval s kardinálem, což neuniklo palatinově pozornosti. Upíral na něho tázavý pohled. Při své podezíravosti už v něm viděl soupeře, který by ho za rozličné výhody mohl pomoci svrhnout a na jeho úřad dosadit katolíka. Hrabě Nyáry ucítil na sobě upřený pohled a uhodl palatinovy myšlenky. Ale nedbal o ně. Nejistý spojenec, myslel si, je vždycky vzácnější než bezmezně věrný.

Palatin vytušil, že se kolem něho něco chystá, že se ocitá ve vlnobití různých vlivů. Do myšlenek se mu stále pletla Alžběta Báthoryová, a jak se na ni podíval, probouzel se v něm zvláštní odpor, který si nedovedl vysvětlit.

„Už jsi vypravil posla do Nového Města?“ zeptal se tajemníka.

„Ano, asi před hodinou,“ odpověděl tajemník s jakýmsi strachem v upřímných očích. „Prosil bych vás, pane, o krátkou rozmluvu mezi čtyřma očima. V této chvíli se zříkám úřadu tajemníka. Byl pro mě největší jistotou, ale nejsem ho hoden.“

„Proč?“ podivil se palatin.

„Právě o tom si chci s vámi pohovořit, abych ulehčil srdci i svědomí.“

„Tak pojďme,“ odpověděl palatin a zamířil se svým tajemníkem do pracovny.

Když už k ním nedoléhal hluk ze sálů a hudba se za nimi kradla jen přidušeně, zaslechli ze dvora vzrušené hlasy:

„Musím hned mluvit s palatinem, bez odkladu, stůj co stůj!“

„Palatin nikoho nepřijímá.“

„Musí, jde o veliké věci, o osudy mnoha lidí.“

„Dám vás hned zavřít, jestli v klidu neodejdete,“ rozeznávali hlas bytčanského kapitána. Muž, který se k palatinovi tak zoufale dobýval, přistoupil k vozu, vněmž přijel, a obrátil se ke kapitánovi.

„Dobře, odjedu, když mě k palatinovi nechcete pustit,“ hovořil rozčileně. „Ale ujišťuji vás, že vám palatin nebude vděčný za to, že jste odehnal jediného svědka této vraždy!“

Měsíc štědře rozléval bledé světlo po dvoře a kapitán strnule hleděl na vůz. Z okna se na něj mlčky díval i palatin s tajemníkem.

Na voze ležela mrtvola muže. V záři lucerny, kterou nad ní držel kapitán, bylo vidět uniformu i příšerně bledý obličej.

„To je můj hajduk!“ překvapeně zvolal kapitán.

„Hajduk, kterého jsem před hodinou poslal do Nového Města,“ konstatoval tajemník.

„A muž, který ho přivezl a chce se mnou mluvit,“ pravil palatin, „je Mikuláš Lošonský. Hned ho přiveď, ale nenápadně a dej pozor, aby se hosté o zavraždění hajduka nedozvěděli.“

Za okamžik stál Mikuláš Lošonský před palatinem.

Tvář měl vzrušením rudou.

„Předstupuji před Vaši Jasnost jako posel města Čachtice. Město se ocitlo na pokraji zoufalství a jedinou pomoc a záchranu vidí ve vaší spravedlnosti.“

„Jak ses dostal k mrtvole mého hajduka?“ přerušil ho palatin.

„Před Velkou Bytčou na silnici, právě před tím, než jsem k tomu místu doběhl, ho zabilo pět jiných hajduků. Vylekaně se rozprchli, když zaslechli rachot mého kočáru. Oči mám sice staré, ale bystré. Dobře jsem je viděl.“

„Čí hajduci to byli?“ zeptal se palatin.

„Byli to hajduci Alžběty Báhtoryové!“

„Vyprávěj,“ vyzval ho palatin po krátkém zamyšlení. „Vyprávěj, co se v Čachticích děje a co bych tam mohl udělat.“

Naslouchal se zatajeným dechem.

Chodby zločinů pod čachtickým zámkem i hradem. Mučení děvčat, železná panna, koupání v krvi, zvěrstva služebníků, stovky mrtvých, to byly věci, o nichž palatin do dnešního dne neslyšel, a dnes

je slyší znovu a znovu, nyní od bělovlasého starce, jenž by z úst nevypustil lživé slovo.

„To, o čem jsem v krátkosti pověděl, se odehrává v podzemí, kam nemůže ani paprsek slunce. Ale jsou svědkové, kteří mohou zločiny dosvědčit před soudem. Jednou z žádostí města Čachtice je, aby Alžběta Báthoryová a její spolupachatelé byli postaveni před soud. Jménem města se mám poklonit Vaší Jasnosti a poprosit vás o to.“

„A co žádají Čachtičané kromě toho?“ zeptal se palatin snevyzpytatelnou tváří.

„Alžběta Báthoryová obvinila před několika měsíci Čachtičany z toho, že nadržují zbojníkům, že jsou buřiči a dopouštějí se i dalších zločinů. Teď je vyjídá na tři stovky vojáků, kteří jsou tam jenom kvůli tomu, aby paní mohla dál nerušeně páchat své zločiny. Čachtice mají bídu hmotnou, vydržování vojáků pohltilo doposud všechny jejich zásoby. Ale jsou i v bídě mravní. Vojáci přepadávají v noci dívky v jejich komůrkách. A přinucují všelijak k povolnosti manželky těch měšťanů, u nichž jsou bytem.“

Palatin jen naslouchal se zachmuřeným čelem.

„Ke všemu v těchto dnech,“ pokračoval Mikuláš Lošonský hlasem, který se rozhořčením třásl, „služebníci na rozkaz paní vykořisťují poddané, svobodné sedláky i měšťany tak, že za pár týdnů bude každá ruka křečovitě svírat žebráckou hůl nebo zbraň, s níž se vrhneme na zámek, a poteče krev! Čachtická paní násilím rozprodává svou úrodu a ceny si určuje svévolně. A není zákona, který by Čachtice chránil, není vrchnosti, která by se trpícího města ujala. A to ještě není všecko. Říká se tomu oprava hradu a silnice a pod tou záminkou se vytloukají z lidí neslýchané poplatky. Kdo se nepodrobí, toho nemine trestná lavice a pak ho polomrtvého pro zastrašení ostatních uvrhnou do žaláře. Nejstatečnější lidé opouštějí statky, domy, rodiny, utíkají do hor k zbojníkům, jsou naplněni jen myšlenkou na pomstu. Jménem Čachtic prosím o spravedlnost, protože jinak se město, které vždycky bylo vzorem klidu a pořádku, stane dějištěm krvavých událostí.“

„Odejdi v pokoji, Mikuláši Lošonský,“ řekl palatin po krátké odmlce. „Tvé poselství jsem vyslechl a slibuji ti, že čachtické události dám vyšetřit a že zakročím.“

„Je zapotřebí zakročit ihned!“ odporoval Mikuláš Lošonský s tváří přísnou a vážnou. „Protože všeobecné pohoršení a odvaha vzbouřit se každou chvíli rostou. Prosím o okamžité odvolání vojska.“

„Uznávám, že v Čachticích není zapotřebí vojska na ochranu paní, kvůli níž jsme je tam poslali,“ odpověděl palatin. „Ale je zapotřebí na udržování pořádku, vždyť podle tvé řeči je tam situace velice vážná.“

Mikuláš Lošonský zklamaně opouštěl palatinovu pracovnu. Představoval si svůj návrat do Čachtic. Přinese jen slib, že palatin pomůže. Ale než ta slíbená pomoc přijde, bude lid ožebračován dál. Když se za ním zavřely dveře, palatin i nadále seděl v křesle, pohroužen do myšlenek. Vyrušilo ho bouchnutí do dveří.

Tajemník vyskočil, chtěl původce toho bouchnutí poučit o dobrém chování. Rychle otevřel dveře, ale na chodbě nebylo živé duše. Nezaslechl ani dupot prchajícího.

Jeho pohled se svezl na podlahu.

Ležel tam list, který se červenal sedmi pečetěmi.

Zdvihl ho.

„Tajemný posel,“ hlásil palatinovi, „hodil před vchod do vaší pracovny tento list se sedmi pečetěmi, adresovaný vám.“

„Otevři ten dopis,“ překvapeně řekl palatin, „a čti!“

Tajemník dopis otevřel. A jak četl, bledl a palatin pozoroval vzrušení na jeho tváři.

„Je to dopis zesnulého faráře Andreje Berthoniho, předchůdce Jana Ponicena,“ oznámil po přečtení ostrým hlasem. „Mluví se v něm o zločinech Alžběty Báthoryové. Dopis byl objeven v kryptě čachtického kostela.“

Palatin po dopise živě sáhl.

I on si ho přečetl.

Juraj Závodský přistoupil k oknu.

Na dvoře se znovu ozýval hluk.

Mikuláš Lošonský vyšel právě ve chvíli, kdy na kapitánův rozkaz odnášeli mrtvolu.

„Odstraňujete stopy po zločinu,“ vybuchl, „místo abyste je světu ukázali, abyste volali po spravedlnosti!“

Bytčanský kapitán ho jen stěží přiměl k tomu, aby nasedl do kočáru.

„Uháněj co nejrychleji!“ nařídil kapitán kočímu. „Protože jinak tě i stvým pánem, když nebude mlčet, musím posadit do chládku.“

Kočí práskl do koní.

„Pane kapitáne,“ křičel Mikuláš Lošonský na rozloučenou, „poděkujte Alžbětě Báthoryové, že vám dala zabít hajduka. Polibte její vznešenou ruku a nastavte krk, aby vás zaškrtila!“

Palatin dočetl dopis a odložil ho na stůl.

„Co tomu říkáš?“ ptal se.

Tajemník neodpovídal, jen zamyšleně hleděl před sebe.

„Přiveď ke mně Alžbětu Báthoryovou!“ ozval se palatin rázně a důstojně, jako by předsedal soudu.

5. Mezi čtyřma očima

Alžběta Báthoryová se nedozvěděla, co se přihodilo. A neměla ani tušení i o tom, že palatin ví, jak její hajduci zabili jeho posla. Juraj Závodský ji vyrušil z rozhovoru právě s Janem Christianem: „Velmi lituji, Vaše Milosti, že vás musím odtrhnout od vašeho milého společníka. Jeho palatinská Jasnost si však chce s vámi pohovořit. Očekává vás ve své pracovně.“

„Co to má znamenat? Proč si palatin nepohovoří se mnou tady? Proč mě očekává ve své pracovně?“ vyptávala se zneklidněna.

Nabídl jí rámě.

„Jsou věci, Vaše Milosti,“ chladně odpověděl tajemník, „o kterých se dá nejlíp hovořit beze svědků, mezi čtyřma očima.“

Za okamžik zmizela za dveřmi palatinovy pracovny. Tajemník dovnitř nevešel. Když se zahleděla na palatinovu zamračenou tvář, srdce jí začalo vzrušeně bušit.

Palatin jí mlčky pokynul, aby usedla.

„Co si přejete?“ ptala se s nuceným úsměvem, když se do ní zabodl palatinův pohled.

„Proč jste dala zavraždit mého hajduka?“

Vyvalila oči.

„Proč jste to udělala?“ zvolal rozčileně, už nedokázal krotit potlačovaný hněv.

Svět se s ní zatočil.

Nával strachu ji přímo dusil.

„Proč jste to udělala?“ opakoval ještě rozčileněji, ještě hrozivěji.

„Tohle obvinění,“ přemáhala ohromení i strach, „mě natolik překvapuje, že na ně ani nenalézám odpověď.

Ubezpečuji Vaši palatinskou Jasnost, že nevím ani o zavraždění vašeho hajduka, ani o tom, kde a za jakých okolností k tomu došlo.“

„Pět vašich hajduků ho přepadlo na silnici a očitý svědek útoku před chvílí přivezl jeho mrtvolu.“ „Jestli to provedli, tak jen na vlastní pěst,“ řekla s předstíraným hněvem.

„Potrestám je.“

„O jejich potrestání se postarám sám!“

„Podrobuji se vůlí Vaší Jasnosti,“ odpověděla zmateně. „Hajduky dám chytit a bez meškání je odevzdám do vaší moci.“

„Ušetřil jsem vás této námahy, Milosti. Vaše hajduky už možná chytli, a když ne, stane se to co nevidět.“

Cítila se v pasti. Zamrazilo ji.

Palatin ukázal na zažloutlý dopis.

„Je to dopis člověka dávno pochovaného. Viní vás v něm z devíti vražd!“

Když brala dopis ze stolu, třásly se jí ruce.

Až teď jí svitlo v hlavě, proč zbojníci vytáhli rakve z krypty. Hledali důkaz a objevili ho. Řádky a písmena se jí před očima začaly hemžit jako mravenci.

„Cožpak Vaše Jasnost tomuhle šílenství věří?“ ptala se v slzách. „Věří nesmyslům a zlomyslným lžím, které o mně šíří moji nepřátelé?“

„Co tomu dopisu říkáte?“ zeptal se jí. Jejích slz si nevšímal.

„Faráře Berthoniho jsem před lety požádala, aby pochoval devět děvčat, to je pravda. A je také pravda, že je pochovával tajně, v noci. V zámku tehdy vypukla nakažlivá nemoc. Jejích devět obětí jsem nechala pohřbít tajně, aby na pohřeb nepřišly celé Čachtice, jak to mají ve zvyku. Chtěla jsem tak zamezit šíření nákazy.“

„Andrej Berthoni tu událost líčí trochu jinak.“

„Byl to tichý blázen, nepříčetný člověk.“

„Vašim slovům bych rád věřil, Vaše Milosti. Pošlu do Čachtic hajduky, předvolám svědky, kteří potvrdí vaši výpověď, a tak vyvrátí mé pochybnosti.“

Když viděl, jak sebou při jeho slovech trhla, řekl uštěpačně:

„Anebo ne, neudělám to.

Mohlo by se stát, že by vaši hajduci i tohoto mého hajduka zabili“

Palatin bystrým zrakem odhadl její zmatek a strach. Zhnusila se mu přetvářka, kterou už pronikl až do dna její zločinné duše.

„Vyzývám vás, abyste mi odpovídala jasně a přesně!“ řekl pak přímo, protože jeho povaze se protivilo jít k cíli takhle zakukleně. „Je pravda, že jste nedbala na zákony božské ani lidské, že jste zavraždila na stovky děvčat?“

„Není to pravda!“

„Že jste je mučila a koupala se v jejich krvi?“

„Ne, ne!“

„Že jste se koupala v panenské krvi, abyste si zachovala krásu a věčné mládí?“

„Ne, ne, ne!“

Vybuchla v křečovitý pláč.

Hlavu vnořila do dlaní. Palatin od ní neodtrhl oči a postřehl, jak se na něj mezi prsty, přitisknutými na tvář, číhavě dívá a zkoumá účinek svého bouřlivého protestu, svých slz a nářků.

Palatin vstal. Jeho kroky temně duněly, jak přešel po pracovně. Potom se u ní zastavil.

„Jste vynikající herečka!

Moje nebožka první žena Žofie Forgáchová vás vyznamenávala svým přátelstvím. Jste vdovou po mém nejlepším příteli Ferenci Nádasdym, který se jistě obrací v hrobě nad tím, že mezi námi muselo dojít k takovému rozhovoru mezi čtyřma očima. Ano, jste vynikající herečka, ale ne zas tak vynikající, abyste mě zmátla a zamlžila přede ranou skutečnost.“

Alžběta Báthoryová okamžitě povstala. Oči se jí rozsvítily vzdorem, slzy hned oschly a tvář před chvílí ztrápená nabyla ostrých rysů zarputilosti.

„A co byste udělal,“ podívala se na palatina vyzývavě, „kdybych přiznala, že opravdu vraždím děvčata a koupu se v jejich krvi?“

„Udělal bych totéž, co udělám, i kdybyste to neřekla: co nejdůrazněji vás varuji!“

„To není varování, to je hrozba!“

„Třeba i hrozba, abyste se vzpamatovala.“

„Nikdo mi nemá co hrozit, nikdo mě nemá právo v něčem omezovat, nikomu se nemusím zodpovídat.“

„Máte odpovědnost před Bohem a před zákony! A mou nejsvětější povinností je bdít nad

dodržováním zákonů.

Kdybych teď nemusel myslet na vaše příbuzné, na příslušníky zasloužilých rodů, ale naslouchal jen hlasu svědomí, dal bych vás na místě uvrhnout do vězení a postavil bych vás před soud. Aby ten hlas svědomí nezvítězil, žádám vás, abyste se okamžitě vrátila do Čachtic!“

„Vyháníte mě ze svého domu?“

„Jestli si to tak vykládáte, tak tedy ano!“

Palatinova tvář planula hněvem, oči Alžběty Báthoryové jiskřily zlostí.

„Toho budete, přísahámbůh, litovat, pane palatine!“ vykřikla hlasem ochraptělým vzbouřenými vášněmi.

Otočila se a hrdě vztyčená odcházela.

„Odjedu, jenom co se rozloučím s vašimi vzácnými hosty, kteří jsou vzácní i mně!“ pravila ve dveřích.

V duši zaslepené zlostí se jí zrodilo šílené odhodlání.

Ano, ihned odjedeVracela se do veselého shonu a reje srozjasňující tváří. Ale dřív než ona odejde palatin a s ním hrabě Nyáry, její nejnebezpečnější nepřáteléOdejdou tam, odkud není návratu.

6. Víno smrti

Tajemník vyslechl z vedlejšího pokoje celý palatinův rozhovor s čachtickou paní. Sám palatin si to tak přál.

Když odešla, vstoupil do pracovny, v níž palatin vzrušeně přecházel sem a tam.

Sotva spatřil tajemníka, zamračené čelo se mu trochu vyjasnilo.

„Dřív, než bych odpověděl na otázku Vaší palatinské Jasnosti,“ řekl tajemník, když se ho palatin ptal, co soudí o vyslechnutém rozhovoru, „prosím, abych směl opakovat svou žádost o abdikaci.“ „Dám tě asi zavřít, když mě budeš dráždit takovými nesmysly,“ dobrácky na něho zavrčel palatin. „Ale pověz, co máš na svědomí!“

Juraj Závodský podrobně vyprávěl o svém dávném dobrodružství, které vrhalo stín na celý jeho život a teď po letech mu hrozí pohromou.

„Uražená a pomstychtivá Báthoryová je všeho schopná,“ končil tajemník svou zpověď, „musím být proto připraven i na to, že mě veřejně obviní. Tak by mě mohla znemožnit, a to bych Vaší palatinské Jasnosti žádnou čest neudělal.“

„Mým tajemníkem zůstaneš a dost!“ odpověděl palatin s rozhodností, která vylučovala jakýkoli odpor.

„To, co jsi udělal, byl výbuch ohnivé mladosti. Za ten nemůže nikdo s čistým svědomím volat k odpovědnosti muže, jemuž se už blíží stáří. Jen tě mohu politovat, že jsi takovou láskou zahořel právě k neřestné ženské. Všechno zůstane při starém, Juraji, jen mé přátelství ktobě se dík tvé vzácné upřímnosti ještě upevnilo. Až budeš jednou potřebovat obhájce, počítej se mnou. A postarej se o svou dceru Eržiku!“

„Je ženou zbojníka,“ sklíčeně připomněl tajemník Juraj Závodský.

„Zbojníka, který je už v naší moci,“ odpověděl palatin. „Odpravíme ho bez okolků. Eržika své poblouznění oželí a o její další osud se pak postaráme. Prohlásíme její sňatek za neplatný. Oznam superintendentu Eliáši Lánimu, který je teď mým hostem, že si přeji, aby se o to co nejrychleji postaral. Andreje Drozda nepopraví jako jejího manžela, takže nebude vdovou po zbojníkovi.“ Juraj Závodský dojatě poděkoval palatinovi za starostlivost.

„Ale teď mi pověz, co si myslíš, že bych měl udělat?“ zeptal se palatin.

„Uvěznit Alžbětu Báthoryovou a odevzdat ji i s jejími spolupachateli soudu.“

„Ano, tak by to bylo správné.

Ale což ji mohu uvěznit právě teď, když je na svatbě zastoupena celá země a skoro celá Evropa? To

by pro nás i pro její vlivné příbuzenstvo byla strašná blamáž!“

„A to příbuzenstvo by se zajisté obrátilo proti Vaší palatinské Jasnosti,“ zamyslel se tajemník. „Rozhodně musíme být co nejopatrnější.“

Palatin se dohodl s tajemníkem tak, že mocné příbuzenstvo svolají a vyzvou, aby na čachtickou paní dohlédlo a znemožnilo její zločinné počínání. Bude vydán příkaz, aby se poddaným poskytly jisté úlevy. Poddaní ať přestanou reptat a na všechno, co se stalo, zapomenou. Dokud nebude v Čachticích klid, vojsko tam zůstane, ale na účet paní.

Ona je musí vydržovat. A musí okamžitě přestat s drancováním a musí být znemožněno každé porušování zákonů.

„Velitel vojska,“ řekl palatin, „nebude podléhat rozkazům Alžběty Báthoryové. Musí přísně potrestat všechno, čím němečtí žoldnéři obyvatele podráždí. Nejdůležitější velitelův úkol bude spočívat v tom, že zlikviduje zbojníky, ale to bude pro něho hračkou, když vůdcové jsou už v Novém Městě za mřížemi. V tomto smyslu udělej, příteli, všechna potřebná opatření. Doufám, že horké hlavy zchladnou a budeme mít klid. Ale teď je nejvyšší čas vrátit se k hostům. Mohli by si mou nepřítomnost všelijak vysvětlovat.“

Po všech síních se ozýval radostný šum. Číšníci neúnavně dolévali číše. Víno rozjařilo mysl, sbližovalo hosty, hudba vyhrávala stále živěji, tanec se šířil čím dál tím temperamentněji z úplně nabité taneční dvorany do okolních sálů.

„Musím se s politováním vzdát požitku tančit s vámi, kníže,“ omlouvala se Alžběta Báthoryová, když ji Jan Christian s obvyklou galantností vyzval k tanci.

„Proč?“ zeptal se zklamaně.

„Jenom proto,“ odpověděla se svůdným úsměvem, „že jsem se rozhodla ulehnout k odpočinku a brzy ráno se vrátit do Čachtic. Ale ještě se musím rozloučit s několika milými přáteli.“

„Kdyby vaše oči, krásná paní, pronikly do mého srdce,“ hovořil kníže Jan Christian. „Kdyby uviděly, kolik zármutku jste v něm vyvolala svým nečekaným odchodem, pak by vám lítost nedovolila odjet.“

„A kdybyste vy, milý kníže,“ usmála se tím nejlaskavějším úsměvem, „viděl do srdce mně, vyčetl byste z něho, že vás co nejdříve toužím přivítat ve své čachtické samotě a opuštěnosti.“ Knížeti se mihl po tváři šťastný úsměv. Ale už nestačil za pozvání poděkovat, neboť k nim právě přistoupil hrabě Nyáry.

„Naše vzácná společnost,“ pohoršoval se strojeně, „se s pobouřením dozvídá, že se s ní, Vaše Milosti, míníte rozloučit.“

Kníže Jan Christian postřehl, že si čachtická paní nervózně pohrává s rubínovým očkem masivního zlatého prstenu. Tu zmatenou hru jejích prstů sledoval i hrabě Nyáry. A nasládlý úsměv na jeho rtech vystřídal chlad, výraz ostražitosti a tajného vzrušení.

„Ano, milý příteli,“ odpověděla, naklonila se k podnosu a opatrně zdvihla svou číši. „I když s těžkým srdcem, přece jen se loučím. Ještě poslední přípitek a pak poslední sbohem.“

Podala číši hraběti i knížeti.

„Poslední sbohem!“ pravila hraběti Nyárymu a přísným pohledem ho přiměla, aby se při ťuknutí jejich oči setkaly.

„Sbohem,“ šeptla knížeti a tvář jí zčervenala vzrušením.

Kolem nich se shromažďovali hosté s číšemi v rukou. Mezi nimi i palatin. Přiťukla si i s palatinem, ale tak nešikovně, že mu prstenem zazvonila o číši. Připila si i s ostatními hosty, číše se zvedaly k ústům.

Vtom k největšímu zděšení hostů přiskočil hrabě Nyáry k palatinovi a chytil ho za ruku tak prudce, že mu část vína vyšplíchla na rukáv.

„Co to děláte?“

„Vaše víno je otrávené,“ odpověděl hrabě Nyáry ledově a tak nahlas, že ho všichni kolem museli jasně slyšet. „Je to víno smrti, právě tak jako moje.“

7. Poslední tanec

Hrstka strnulých hostů se upřeně dívala na číši palatinovu a číši hraběte Nyáryho.

Kníže Jan Christian pozoroval Alžbětu Báthoryovou. Byla bledá, ruka se jí třásla, až se jí víno vylévalo.

Palatin přerušil ticho přitlumeným hlasem: „Pánové a dámy, nic se nestalo! Pomlčte, prosím, o této příhodě.“

V okolních síních se hosté oddali zábavě natolik, že ani nezpozorovali, jak kolem palatinova stolu nastalo na chvíli hrobové ticho. Potom muzikanti na palatinův pokyn spustili tuš.

„Kdo to udělal?“ zeptal se palatin šeptem hraběte Nyáryho a jeho zkoumavý pohled přeletěl spoustu hostí, až nakonec utkvěl na Alžbětě Báthoryové, která právě přistupovala ke knížeti. „Udělala to dáma,“ odpověděl hrabě Nyáry také šeptem. „Uvolnila ze svého dutého prstenu drahokam a při ťuknutí ukápla do vína jed. Mně to udělala už předtím a sama mi číši podala.“ „Ještě jeden tanec, kníže,“ ozvala se Alžběta Báthoryová s nuceným úsměvem. „Nedokázala bych si odpustit, kdybych si s vámi ještě jednou nezatančila.“

„Jsem šťasten, že mi osud dopřál být vám společníkem při vašem posledním tanci,“ řekl cizím a chladným hlasem.

Poslední tanec! Kladl úmyslně přízvuk na ta dvě slova? Mají hlubší smysl, než se zdá? Ucítila na sobě palatinův pohled. Přejel ji mráz.

Poslední tanec.

„Chvějete se, krásná paní, jako vadnoucí květ,“ hleděl jí upřímně do očí, „a šíříte kolem sebe vůní, která opájí, omamuje. Vůni krve“

Zachvěla se ještě citelněji.

Z očí jí vyšlehl strach a zoufalství. Jako by to byly oči ženy nad propastí.

Co to má znamenat, ta náhlá a nápadná změna knížete a jeho chování bez milostné dychtivosti? Co ty podivné narážky, ten pohled, který se do ní zarývá tak chladně, vyzývavě, pohrdavě, nepřátelsky? Vzrušení kolem palatina utichlo.

Hosté zaujali svá místa.

„Odnes tyhle dvě číše!“ zavolal palatin na číšníka.

„Odnes je kapitánovi, aby účinek vyzkoušel na zvířatech. Výsledek ať mi hned přijde nenápadně oznámit. Nic se nestalo, milí hosté,“ pravil, když se číšník vzdálil, „vůbec nic se nestalo.“

Kardinál Franko Forgách se ironicky usmál, naklonit se k palatinovi a řekl:

„Snad jen to, že jste své mínění o vznešené paní podstatně změnil, jestli se nemýlím.“

Palatin neodpovídal. Soustředěně pozoroval paní, jak tančí s knížetem.

Chovala se tak zvláštně, že na sebe upoutávala pozornost. Nikoli tím, že by knížeti jako předtím dávala najevo své nejhlubší sympatie. Teď, jako by zapomněla na společenské předpisy, třeštila na něho oči jako smyslů zbavená. Kníže však nedával na sobě znát rozpaky. Nanejvýš projevoval údiv nad chováním partnerky.

„Pozvala jste mě, krásná paní,“ hovořil při tanci, „do své čachtické samoty a opuštěnosti, neměl jsem už čas na vaše pozvání odpovědět. Byl bych teď rád, kdybyste mou odpověď vyslechla nyní.“ Pociťovala každou chvíli silněji, že se před ní kníže od samého začátku přetvařoval, že teď začíná strhávat masku, že před ní odhaluje svou skutečnou, stále hrozivější tvář.

Z celého jeho zjevu vanul chlad a hrůza. Strach Alžběty Báthoryové stále rostl„ stále zoufaleji hledala rozluštění přibývajících záhad.

„Krásná paní, jste zvědavá na odpověď?“

„Ne,“ odpověděla, „protože vás v Čachticích budu očekávat zcela určitě.“

„Já do Čachtic opravdu přijedu,“ odpověděl kníže, „ale až potom, až tam zavládne právo a spravedlnost.“

V tom okamžiku zůstala jako zasažená bleskem. Vytrhla se knížeti a vykřikla. Projelo jí strašné poznání.

Na její výkřik roztančené páry strnuly, zmlkla i hudba a hosté se nahrnuli do taneční dvorany. Kníže měl tvář při vzpomínce na právo a spravedlnost na chvíli znetvořenou výbuchem nenávisti. Jeho přitlumený hlas, chvějící se utajovanou nevraživostí, připomněl Alžbětě Báthoryové člověka, kterého jednou viděla na dvoře svého zámku. Hlas, který tam právě vyslechla, byl hlasem Jana Kaliny.

To on se skrývá za maskou knížete!

Ve chvíli, kdy v ni toto přesvědčení dozrálo, vyjasnily se jí v duši záhady vyvolané tajemným chováním knížete i jeho narážkami. Zmocnila se jí nezkrotná zlost, hněv, touha po pomstě. „Co je vám, krásná paní?“ nevinně se zeptal kníže.

„Ničemníku ničemný!“ zakřičela a zběsile se na něho vrhla, bušila do něho rukama, kopala ho nohama.

Kníže se ani nepohnul.

Někteří hosté, kteří neztratili duchapřítomnost, přiskočili k Alžbětě Báthoryové a odtrhli ji od knížete. Chytili ji za ruce.

„Pusťte mě,“ řvala. „Je to podvodník, šejdíř! Podle oklamal mě i vás všechny. Je to můj poddaný Jan Kalina, buřič a vůdce zbojníků!“

Hosté strnuli. Označila knížete za zbojníka tak přesvědčivě, že v první chvíli snad každý otřesnému odhalení uvěřil. Vyděšené dámy si ohmatávaly skvosty, jestli je vůbec ještě mají.

Na tváři knížete se objevil úsměv, oči se mu rozzářily a do ticha zazvonil jeho zvučný smích. Čachtická paní na něho hleděla s tváří k nepoznání ztrhanou bouří vášní. Z jejích očí sršely blesky. „Tohle je tedy největší dobrodružství mého života,“ smál se kníže Jan Christian. „A velice by mě potěšilo, kdyby toho krásná paní nemusela litovat. Nepřál bych si to, proto prosím Vaši palatinskou Jasnost, aby uvěřila slovům Její Milosti a uvrhla mě do žaláře. Jsem zbojník Jan Kalina, když už to tvrdí paní, která mě dnes večer okouzlila. Ať mě proto stihne osud zbojníka. Ale je pořád ještě možné, že sama krásná paní bude prosit za odpuštění a stane se mou osvoboditelkou. Už i v téhle sladké naději prosím, abych byl uvržen do nejtemnějšího žaláře.“

A nad množstvím hostí se rozhlaholil jeho smích. Zapůsobil jako švihnutí kouzelným proutkem. Co je to za nesmysl, že by kníže Jan Christian, nejoslavovanější host, který si vybranými způsoby, bohatými vědomostmi a osobním kouzlem podmanil srdce každého, že by tenhle člověk byl obyčejným zbojníkem!

Ve dvoraně se jako ozvěna rozezvučel i smích hostí.

Čachtická paní vůčihledně krotla. Všeobecný smích jako by její hněv rozháněl. Ruce, které ji držely, už ji pustily, ona jen stála, zkoumavě pohlížela na knížete a bylo na ní vidět, že už sama má pochybnost o svém odhalení.

„Á, pan kapitán přichází právě vhod,“ usmál se kníže na bytčanského kapitána, který se vzrušeně prodíral řadami hostů. „Bude mně obzvláštním potěšením, když mi kapitán vlastnoručně spoutá ruce.“

Palatin se překvapeně otočil.

Vytušil, že se muselo stát něco neobyčejného, když se k němu kapitán prodírá tak nápadně. „Pandurský kapitán z Nového Města prosí o přijetí ve velmi vážné věci.“

„Hned ho přiveď!“

Kapitán udělal čelem vzad a svatebčanů se zmocnilo nové vzrušení.

Následovala chvíle napjatého očekávání, která přišla palatinovi právě vhod. Ještě nenašel východisko z choulostivé situace, ještě mu nenapadlo, jakou satisfakci dát knížeti za urážku. „Prosím za odpuštění,“ udýchaně se ozval pandurský kapitán, „že se odvažuji před Vaši palatinskou Jasnost v tak nevhodnou chvíli, ale“

„Mluv, co se stalo a co si žádáš!“ přerušil ho palatin.

„Přivážíme z Nového Města dvacet zbojníků, protože jsme se báli, aby je jejich četní druhové nevysvobodili z našeho žaláře.“

„O které zbojníky se jedná?“

„O Andreje Drozda, Jana Kalinu a jejich osmnáct společníků.“

Celá síň vybuchla v smích.

Ani palatin se neudržel„ Jen na knížeti bylo vidět, že je nepříjemně překvapen.

Alžběta Báthoryová omdlela. Nikoli ze strachu, že zbojníky přivážejí do Velké Bytče, neboť na jejich výslechu jí po rozhovoru s palatinem už nezáleželo.

Omdlívala z hanby nad svým strašným omylem. Musela se přece mýlit, když pandurský kapitán hlásí, že Jana Kalinu sem právě přivážejí.

„Nešťastný pane kapitáne,“ obořil se kníže na pandurského kapitána s předstíraným hněvem, „tak se mi odměňujete za to, že jsem vám chytil tlupu zbojníků? Kazíte mi zábavu! To jste se sem nemohl dokodrcat alespoň o hodinu později? Hrozně rád bych si užil žaláře.

Vy jste mě připravil o ten vzácný zážitek!“

Kapitán pohlížel na knížete nechápavě. Hosté i s palatinem se smáli.

„A to jste mi to musel tak naléhavě přijít ohlásit?“ ptal se palatin kapitána.

„Ne, ale přišel jsem prosit o pomoc. Dá se předpokládat, že se zbojníci už dozvěděli o tom, že jejich druhy vezeme do Velké Bytče. Byli roztroušení po lesích, teď se spojili, předběhli nás, chtějí nás napadnout a vězně osvobodit.“

„Pane kapitáne,“ rozkázal palatin svému kapitánovi, „vyšli pandurům na pomoc tolik mužů, kolik uznáš za vhodné.“

Kapitáni odešli. Palatin hledal očima Alžbětu Báthoryovou. Právě ji za dohledu palatinovy manželky Anny Czoborové vynášeli omdlelou z dvorany.

„Milý kníže,“ přistoupit palatin k Janu Christianovi, „prosím za odpuštění urážky pod mou střechou. Jsem přesvědčen, že chybu odčiní i sama čachtická paní, jen co se vzpamatuje.

Jsem rád, že nepříjemnou událost neberete tragicky. Díky tomu mé vzácné hosty neznechutila, jenom je rozveselila.“

„A nejvíc mě,“ usmíval se kníže. „Na tohle dobrodružství budu sradostí vzpomínat!“

Svatební hosté se hrnuli ke knížeti a bouřlivě ho oslavovali.

Na Alžbětu Báthoryovou nikdo nemyslel, a pokud myslel, tak jen s povýšenou lítostí. Viděli v ní ženu, která se do knížete zamilovala tak bláznivě, že jí to zatemnilo rozum. Myslel však na ni palatin. Jeho kapitán čekal ve dveřích.

„Dovoluji si hlásit,“ pravil, „že obsah číše jsme vyzkoušeli na dvou psech. Víno bylo otrávené prudkým jedem. Psi okamžitě dotrpěli.“

„Můžeš odejít,“ zamračil se palatin a zamířil do síně, kam odnesli čachtickou paní.

Hrabě Nyáry zatím s rozjařenou tváří přistoupil k oslavovanému hraběti.

„Blahopřeji vám, knížecí Milosti.“

„Já mám co blahopřát vám, milý hrabě. Mně hrozil před chvílí jen žalář, ale vám a palatinovi,“ hovořil se záhadným úsměvem, „vám hrozila smrt! Mě, jak se zdá, zachránila před žalářem jen náhoda, ale vás a našeho milého přítele palatina zachránil před jistou smrtí jen a jen váš bystrozrak.“

„Ó,“ na tváři hraběte Nyáryho se zračil nejvyšší stupeň obdivu, „bystrost zraku bledne před bystrostí rozumu Vaší knížecí Jasnosti.“

Hosté, kteří vyslechli tyto vzájemné poklony, netušili, že mají hlubší význam, jiný smysl než ten, který postřehli. Ale za okamžik všichni věděli, co se vlastně stalo. A to jen díky tomu, že hrabě Nyáry některým dámám po jejich svatosvatém slibu, že neprozradí ani slovo, vylíčil událost tak, jak se mu hodilo.

Dcery a zeťové čachtické paní se mezi hosty motali s bledými tvářemi. Cítili, že je všichni kolem bůhvíproč litují, že se kvůli čemusi vyhýbají rozhovoru s nimi, že něco před nimi tají.

A jejich nitro mučila strašná otázka. Bylo by to možné?.

Palatin přistoupil k Alžbětě Báthoryové právě ve chvíli, kdy se probrala z mdloby a unaveně se rozhlížela po služebných a po Anně Czoborové, která jí pomohla ne z lásky, ale z povinnosti paní domu. Když spatřila palatina, omdlela znovu.

„Chci s ní zůstat sám,“ řekl palatin a energickým posunkem vyzval manželku, aby i se služebnými opustila místnost.

Když se za nimi zavřely dveře, řekl palatin drsně, způsobem, který obvykle nepoužíval při rozhovoru s dámami:

„Tak dost! Nebo vás dám hodit do studny, když mi tu ještě dál budete předstírat falešné mdloby!“ Na smrt bledá otevřela oči a posadila se.

„Travičko! Vražednice!“ zakřičel na ni. „Táhni z mého domu, neboť jestliže za hodinu nebudeš za hranicemi Velké Bytče, uvrhnu tě to nejtemnějšího žaláře!“

Otočil se a odešel.

Hněv v něm vřel tak prudce a blízkost čachtické paní ho tak dráždila, že kdyby ještě chvíli zůstal, určitě by zapomněl na důstojnost svého stavu a byl by se na ni vrhl a škrtil ji jako zákeřného vraha, který mu sáhl na život.

Z místnosti, v níž do krve uražená Alžběta Báthoryová osaměla, vběhla pak jako šílená do svých pokojů.

V odlehlých chodbách si ničeho nevšímala.

„Zapřahat!“ vydala rozkaz svým hajdukům a dokonce. sama pomáhala služkám házet věci do truhel.

Mezi hosty se hned rozkřiklo, že odjíždí. Ulevilo se jim. Ušetří je tak mnoha nepříjemných situací. Viděli v tom také jediný způsob zadostiučinění pro hraběte.

Dcery Alžběty Báthoryové i její zeťové si připadali jako na trní. Jeden po druhém se nenápadně vytráceli s množstvím otázek a výčitek a vcházeli do matčina bytu. Ale pohled na ně ji popuzoval. „Zmizte mi z očí! Nechci vás vidět!“ Křičela na ně tak vztekle, že ji opouštěli s ještě větším roztrpčením, ještě zarmoucenější.

Dcerám se hrnuly slzy do očí a zeťové v bezmocném hněvu zatínali pěsti.

Ani se nenadáli, ocitli se v palatinově pracovně, kde je na palatinův příkaz shromáždil Juraj Závodský.

Palatin byl doslova rozzuřený.

„Alžběta Báthoryová provádí neslýchané věci,“ snažil se mírnit, „které už přestaly být veřejným tajemstvím. Už o nich ví i král a dožaduje se potrestání viníků. Dnes své ohavné činy dovršila: pokusila se otrávit mě a hraběte Nyáryho. Oznamuji vám to s důrazem, abyste u ní zakročili. Když se to nestane, musím se do toho vložit já a nebudu moci ušetřit ani vaše rodiny od hanby.“ Čachtická paní zatím uháněla od thurzovského zámku, jako by jí hořela střecha nad hlavou. Na chodbě potkala Juraje Závodského. Chtěl se tomuto setkání vyhnout, zmizet, ale ona jeho úmysl postřehla. Zastavil se.

„Juraji Závodský,“ vbodla do něho pohled, „poslední den v roce tě čekám na čachtickém hradě. Čekám určitě. Nezapomeň!“

A vyšla na dvůr, kde ji očekával kočár.

Za chvíli její průvod vyrazil z brány a uháněl do tmavé noci.

8. Kníže zbojník

Hrabě Nyáry hledal příležitost pohovořit si s knížetem Janem Christianem o samotě. Stěží se mu to podařilo. Z výklenku spatřil právě ujíždějící průvod Alžběty Báthoryové.

„I když neplníš úmluvu,“ řekl hrabě Nyáry, „a podnikáš krkolomné kousky na vlastní pěst, stejně jsem tebou nadšen, mladý příteli! Nejdřív jsem nevěděl, co v tom přestrojení za knížete zamýšlíš,

ale brzy jsem to pochopil.“

„Chtěl jsem, aby se o čachtických událostech a o čachtické paní a jejích zločinech dozvěděli i nahoře, chtěl jsem palatinovi otevřít oči.“

„To se ti znamenitě povedlo, upřímně ti blahopřeji.“

„A já nemám blahopřát a děkovat vám?“

„Ale nesmíme ztrácet čas,“ pravil hrabě Nyáry šeptem, když se u výklenku objevil pár milenců. „Teď mi řekni, jak se chceš dostat z tohohle povážlivého postavení? Co nejdřív se přijde na to, že sem z Nového Města žádné zbojníky nepřivážejí. Tvého pandurského kapitána chytnou a na mučidlech poví všechno. Bude s tebou zle.“

„Mně se nemůže nic stát.

Pandurský kapitán je jedním z mých nejšikovnějších kamarádů, pochlubil se tu v uniformě Imricha Kenderessyho. Má tolik rozumu, že se nedá nachytat. Kdyby se to nakonec i stalo, měl bych zas já tolik důvtipu, že bych ho osvobodil.“

„O tvém důvtipu nepochybuji.

Ale teď mi řekni, co jsi provedl s knížetem?“

„Prozrazuji to jen nerad, pane, i když jste nám dal velkodušně kdispozici svůj lovecký zámek.“ „Chceš tedy říci, že kníže je vlastně mým hostem?“

„Asi tak, pane, čeká na můj návrat ve vašem zámku. Odvedl jsem ho tam, když jsem zastavil jeho průvod. Dost zuřil, že musí být na několik dní hostem takového rozkošného zámečku. Ale viděl, že jiné východisko nemá. Pěkně jsem se převlékl do jeho šatů, posadil se do kočáru, nu a jsem tady.“ „A nikdo z toho početného knížecího průvodu tě neprozradí?“

„Kníže dal svým průvodcům přísný rozkaz, aby mlčeli. Chápal, že kdyby některý z nich nedržel jazyk za zuby a já se dostal i do sebemenších potíží, ani on už by se nekochal krásou hvězd, neposlouchal by básně potulných poetů a nečerpal by moudrost ze starých spisů.“

„To jsi mu tedy pohrozil smrtí?“

„Ano a nejenom pro tenhle případ.

I pro ten, kdybych se sám svou nešikovností prozradil. Jak by se choval palatin potom, až by vyšlo najevo, kdo jsem a co jsem?“

„Hned by tě dal uvrhnout do žaláře.“

„A co by udělal, kdybych mu potom oznámil, že kníže Jan Christian zemře, když mě nepustí na svobodu?“

„Hned by tě propustil.“

„Tak vidíte, pane, nemám se čeho bát. Proto jsem se rozhodl veřejně obvinit Alžbětu Báthoryovou a prozradit svoje inkognito.“

„To ti nedoporučuji,“ zrazoval ho hrabě. „Už beztak jsi dosáhl více, než jsi mohl očekávat. Kdyby ses prozradil, palatin by ti nikdy neodpustil, že jsi podvedl i jeho hosty, že jsi zastavil slezského knížete, zadržel ho a uvěznil. I kdyby ses odtud dostal živ, nedovedeš si představit, jakou honičku by na tebe a na tvé druhy palatin uspořádal.

I z podzemí by vás vyhrabal a jsem si jist, že ještě nikdy zbojníky nesoudil tak krutě, jak by to udělal s vámi.“

„Máte pravdu, pane,“ odpověděl zbojník. „Ale nemohu přece jen tak odejít. Musím vše prozradit a vysvětlit, proč jsem vystupoval v přestrojení. Jinak by mě mohli právem pokládat za podvodníka.“ „Odhalit tě může někdo jiný.“

„Vy byste to snad udělal?“

„Jistě.“

„Dobře, tak se ztratím bez rozloučení.“

Tak se i stalo.

Svatebčané se vyptávali, kam se poděl kníže, až jim nakonec hrabě Nyáry oznámil, že odjel před dvěma hodinami, že se vrací do Slezska.

„A možná, že ani ne,“ dodal s tajemným úsměvem. „Snad ho srdce táhne jinam.“

Hosté se rozesmáli a s odjezdem knížete se rychle smířili. Nálada byla znamenitá, džbány nevyčerpatelné, hudba hrála.

„Udivuje mě,“ pustil se palatin do hovoru s hrabětem Nyárym, „že jsi o jeho odchodu tak dobře informován, zatímco já jsem o něm neměl ani potuchy.“

„Přesto, že je kníže podivín,“ usmíval se hrabě Nyáry, „sotva by hostitele opustil bez rozloučení, kdyby pro to neměl důvod. A také kdyby byl knížetem…

„Co tím chceš říci?!“

„Jen to, o co mě host Tvé palatinské Jasnosti požádal, kníže nebyl nikdo jiný, než zbojník Jan Kalina.“ „To není možné.“

„Tam, kde jsou možné takové nemožnosti, jako v Čachticích, odtamtud zbojník, převlečený za knížete, není ani tak velkým překvapením.“

Palatin se zděšeně rozhlížel po hostech.

„Všechny obavy Tvé palatinské Jasnosti,“ hrabě Nyáry postřehl, co palatina trápí, „jsou

neodůvodněné, jsou zbytečné. Jan Kalina nepřišel ani tebe, ani tvé hosty oloupit o skvosty, ale jen o víru“

„O jakou víru?“

„O víru v Alžbětu Báthoryovou.“

„Jak mi vysvětlíš,“ podrážděně se ho zeptal palatin, „že jsi o zbojníkových úmyslech dokonale informován?“

„Jednoduše. Zbojník mě poctil svou důvěrou.“

„Budu tě volat k zodpovědnosti, že jsi ho hned, jak ses dozvěděl, kdo je a co je zač, nezadržel.“ Hrabě Nyáry se usmál:

„Tvoje palatinská Jasnost mi křivdí, jestli mě podezřívá ze zbabělosti nebo ze shovívavosti se zbojníkem.

Chtěl jsem ho zadržet, ale byl ochoten dát se uvěznit.“

„To jsi měl udělat!“

„Pak by mezi svatebčany nastal poplach a zděšení, že seděli za jedním stolem se zbojníkem a že ho dokonce i Tvoje Jasnost, když už ho odhalili, odprosila.“

„Mohl jsi ho přece uvěznit v největší tajnosti,“ palatin se rozhněval, když si na tu scénu vzpomněl. „Samozřejmě mohl,“ odpověděl hrabě, „ale za to bych se nedočkal nejmenší vděčnosti právě od Tvé palatinské Jasnosti. Ještě jsem totiž nepřipomněl, že kníže Jan Christian je v moci zbojníků. Kdyby se Janu Kalinovi ve Velké Bytči jen vlas na hlavě zkřivil, kníže by zahynul“

Palatin si vzrušeně hladil bradu:

„Tak bych ti asi podle toho všeho měl vyslovit dík, že jsi nechal zbojníka utéci!“

Palatin beze slova odešel. Hrabě Nyáry zpozoroval, že taktizoval nadarmo.

Juraje Thurzu přece jen naladil proti sobě. Ale vžíval se do tábora jeho odpůrců.

Už za chvíli se pohroužil do přátelské rozmluvy s kardinálem.

Kolem dokola stále panovala ta nejlepší nálada. Schylovalo se k ránu, ale hosté se nerozcházeli. Víno, zpěv a tanec jim nedaly na spánek ani pomyslet, mimoto se vzrušovali očekáváním zbojníků. Když nakonec palatin oznámil, že ať se jeho hajduci namáhali sebevíc, když šli pandurům na pomoc, zbojníci přece jen zajatce vysvobodili a navíc chytili a zajali pandurského kapitána. Bystrý zrak hraběte Nyáryho postřehl, jak se palatin stydí za lež, kterou si okolnosti vynutily.

Nechtěl bych být v tvé kůži, Jane Kalino, pomyslel si a podivil se sám sobě, že tomuhle nevšednímu zbojníkovi nepřeje palatinovu pomstu, ale že je dokonce v pokušení chránit ho před ní.

Část šestá, Modrá krev

1. Pán Bůh snámi a zlé pryč /Z čachtické farské kroniky/

15. listopadu léta Páně 1610 píši tyto řádky se srdcem stísněným a s horoucí prosbou k

Všemohoucímu, aby nás chránil v těchto těžkých dobách.

Je s námi zle, den ze dne hůř.

Moří nás bída, hrozí nám hlad. Hrabivost čachtické paní, která nedbá příkazů palatina, nezná mezí. Palatin jí zakázal nespravedlivě vykořisťovat poddané. Ale ona dře nejen poddané, ale i svobodné měšťany, a to pod sty různých záminek. A běda tomu, kdo jí nevyhoví, kdo se jí vzepře! Na tom se mstí Ficko s hajduky, kteří na jeho skřek přestávají být lidmi.

Vydržování vojáků připadlo paní. Jenže běda nám. Bylo lépe, když jsme je měli na krku sami, protože pod záminkou, že musíme přispívat na jejich stravu, vybírá dvakrát tolik, než spotřebovali v našich domácnostech, a to ve všech obcích, které patří k jejímu panství.

Komory máme prázdné, Pane Bože, co s námi bude o vánocích, jak vydržíme do nové úrody? Hledím do budoucnosti s největšími obavami. Moji věřící jsou tak zubožení, že nemám to srdce žádat od nich svoje zákonné dávky. Farních pozemků užívá čachtická paní, ale raději bych umřel hlady, než bych od ní žádal nájem podle smlouvy.

Věřící se s láskou se mnou dělí o všechno, ale co bude pak, až nebudou mít oč se dělit?

Vroucně vzývám Boha, ať mi dá sílu, abych se i nadále ovládal a na kazatelně místo slova božího nebrojil proti křivdám, proti panské zvůli a proti vrchnosti, která trpí páchání zločinů.

Snad sám ďábel našeptal paní, aby se přestěhovala na hrad. Tam se ukryla, aby neslyšela vzdechy a kletby zuboženého lidu a aby byla v bezpečí, až trpělivost lidu přejde.

Ale běda ti, paní, ať se kamkoliv skryješ!

Spravedlnost tě musí dostihnout!

Je temná noc a teprve před chvílí mě opustil Pavel Lederer, který mě navštěvuje jako spiklenec. Slzy se mi tlačí do očí, když pomyslím, jak je chudák ztrhaný a kolik zoufalství nosí v srdci.

„Důstojný otče,“ byla jeho první slova, když se vkradl do mé světnice.

„Řekněte, odpustí mi Pán Bůh, že jsem pro čachtickou paní sestrojil novou železnou pannu?“ Ubožák. Musel ji udělat, protože ho Ficko o to žádal. Žádná výmluva ho nemohla zachránit. Kdyby byl odepřel vyhovět žádosti, vzbudil by podezření. Ficko už teď stejně o každém pochybuje a i k němu ochladl.

„A tady je odměna za sestrojení železné panny,“ položil mi na stůl dvě stě zlatých. „Pálí mě ty peníze jako nečisté svědomí. Zmírněte jimi bídu trpících, důstojný otče!“

Žádným způsobem jsem ho nedokázal potěšit. Trochu se uklidnil až potom, když se rozhodl železnou pannu za každou cenu zničit. Dnes v noci ji prý svrhne do propadliště, kam chtěl kdysi Ficko shodit jeho. Možná, že právě v této chvíli kráčí vystaven nebezpečí, že ho zpozorují, podzemními chodbami, možná, že se právě v tuto chvíli železná panna s obrovským třeskem rozbíjí na dně propasti.

Pomoz, Pane Bože, tomu statečnému mládenci a ochraňuj ho!

Cítíme, že takhle už to dál nemůže jít, blíží se vysvobození a Alžběta Báthoryová tuší, že se řítí do zkázy. Třebaže to tají, rozneslo se, že se ještě tuto zimu chystá přestěhovat do Sedmihradska ke svému bratrovi. Proto prý odírá, koho ještě může, o poslední denár, a proto také zvýšila odměnu za polapení Imricha Kenderessyho, o němž je přesvědčena, že ji oloupil o šperky. Vzít nohy na ramena se chystá i Ficko.

Hrabe peníze rukama nohama a zakopává je do své skrýše, o které ví na celém světě jenom Pavel Lederer. Fickův útěk je už jenom otázkou dnů. Jakmile se zmocní Magdy, zmizí jako krysa z topící se lodi.

Jak toužebně jsme čekali na návrat Mikuláše Lošonského a jak jsme byli zklamáni. A nejvíce on sám. Vře v něm hněv, že palatin váhá, že z nejrůznějších ohledů nezakročí a neznemožní další páchání křivd a zločinů. Od svého návratu nenachází kastelán klidu. Chodí od domu k domu, popouzí lid ke

vzpouře. Je už pozdní noc a on se ještě nevrátil.

Nezná ani opatrnost, ani strach. „Lid si musí pomoci sám, když mu nepomohou!“

Touto myšlenkou je skrznaskrz prosáknut. Bojím se o něj, ale ještě víc o Kalinu, Lederera, Drozda a jejich druhy. My jsme již staří, skláníme se do hrobu, ale oni jsou mladí, v plném rozkvětu sil. Nepřestávám se za ně modlit, aby je Bůh zachránil teď i v budoucnu. Hrozí jim tisíce nebezpečí, a jak z nich vyváznou, jaký osud je očekává, když se dostanou do rukou vrchností, které prý vykonávají spravedlnost? Už jsem přestal věřit ve spravedlnost tohoto světa, zbyla mi jen víra ve spravedlnost Nejvyššího soudce. Ale i ta se už ve mně otřásá. Bože, Bože, proč jenom nesešleš trest na tu peleš hříchů, neřestí a zločinů!

Modrá krev!

Cítím, že to čert našeptal té peklu zaprodané ženě nový recept na zachování krásy a na získání věčné mladostí. Své stárnoucí tělo chce koupat vkrvi panen zemanského rodu. Ta prý má jistější účinky než krev obyčejných děvčat!

Když se vracela ze svatby, kde díky Janu Kalinovi a hraběti Nyárymu tak pohořela, zastavovala se v chudých zemanských domech, snížila se knim a projevila ochotu vzít si jejich mladé dcery na výchovu, učit je vybraným způsobům a jazykům bez nejmenší odměny.

Dostatečnou odměnou prý jí bude, když bude mít čím zaplnit dlouhé, nudné zimní chvíle. Přivedla si na hrad dvacet pět zemanských děvčat. Kdo je viděl, mladinké, rozesmáté, svěží jako ranní rosa, čisté jako lilie, smějící se jako zurčivý potůček, tomu sevřel srdce žal a musel zatnout pěsti. Dvě z nich už zmizely!

Pavel Lederer, který je samé oko samé ucho, ani netuší, kam se poděly. Prý utekly, protože se jim znelíbila přísná výchova.

Končím záznam událostí dnešního dne, protože jsem vysílen a zesláblý, že se mi brk v ruce při psaní chvěje.

Minulé noci mě strašlivě drtilo jakési neviditelné břemeno.

Drtilo mě, opravdu drtilo.

Zdříml jsem si za úsvitu…

Pán Bůh s námi a zlé pryč.

2. Na prahu rušných událostí /Z čachtické farské kroniky/

Píši tyto řádky 15. prosince, rozechvěn strašnými událostmi. Stará krev se ve mně bouří, chvílemi mám pocit, že z vědomí bezmoci pomalu začínám šílet. Nečinně musím přihlížet ničení mladých životů, ohavnému prolévání nevinné panské krve. Při zdravých smyslech mě snad udržuje jen naděje, že to nepotrvá dlouho, jen několik dnů.

Když vrchnost nezakročí, uděláme si pořádek sami.

Na hradě se odehrávají takové věci:

Z dvaceti pěti děvčat už myslím není ani jedno živé.

Dnes zahubila paní poslední dvě.

Ráno našli jedno děvče v posteli mrtvé, celé pobodané. Ti, co viděli mrtvolu, mezi nimi i Pavel Lederer, nezahlédli ani kapku krve. Přestože ani v nejmenším netušili, jak děvče zahynulo, byli přesvědčeni, že ji zahubila paní s Dorou a Ilonou.

Paní přiběhla k lůžku mrtvého děvčete celá rozzuřená. Předstírala, jako by o ničem nevěděla. Je opatrná!

Snad se bojí, že ji hlídají, a tak dělá všechno v nejhlubší tajnosti.

„Kdo to děvče zabil?“ křičela v předstíraném hněvu.

Odpovědělo jí hrobové ticho.

„Běda vám, jestli mi nejpozději do večera neprozradíte, kdo je vrah!“ S takovou hrozbou odešla od

mrtvoly děvčete a zděšeného služebnictva.

K večeru svolala všechny obyvatele hradu na nádvoří.

„Naposledy vám říkám, abyste přede mnou vraha netajili. Kdo to děvče zabil?“

Před čachtickou paní předstoupil Ficko. Ten nejlépe věděl, proč čachtická paní hraje takovou komedii. Věděl, že se zanedlouho bude bát i vlastního stínu. Tajemné zmizení želené panny ji na smrt vyděsilo. Cítí, že je nablízku záhadný nepřítel. I Ficko se ho bojí.

Kdo to může být? Nějaká tajemná bytost, anebo člověk z masa a krve? Ficko byl přesvědčen, že zmizení železné panny je dílem člověka. Ale to jeho strach nezmenšilo.

„Já vraha znám!“ zvolal hlasitě a s takovou jistotou, že mnozí zapochybovali, jestli nevinný život děvčete má opravdu na svědomí paní.

„Ukaž na vraha prstem!“ vyzvala ho paní a hrůzou zkoprnělé služebnictvo se zatajeným dechem číhalo na Fickovu ruku.

Ten za všeobecného ustrnutí zvedl ruku a chlupatým, křivým prstem ukázal na poslední z pětadvaceti zemanských děvčat.

Nádvořím se rozlehly výkřiky úžasu.

A děvče, obviněné z vraždy, hledělo v první chvíli nechápavě na Ficka velkýma modrýma očima. Připadal jí strašnější než všechny možné obludy, které znala z babiččiných pohádek.

„To ona zabila svou kamarádku!“

Děvče zbledlo. Tvář mělo bílou jako sníh, který pokrýval hrad.

„Proč jsi to udělala?“ hnala se k ní paní.

„Chtěla se zmocnit jejího zlatého náramku! Podívejte, tam ho má na levé ruce!“

„To je lež! Hanebná lež!“ křičelo děvče ve smrtelné úzkosti. „Ten náramek mi darovala matka. Vždyť tady vevnitř jsou vyryta začáteční písmena mého jména a tady je náš erb!“

„Každý vrah se vymlouvá, jak může,“ chechtal se Ficko a paní se na ubohé děvče vrhla, tloukla je pěstí a zasypávala těmi nejošklivějšími nadávkami.

„Budeš se ještě vymlouvat?“ řvala a děvče, které se zpočátku bránilo a chránilo před údery rukama, se stávalo bezmocnou hračkou její zloby. Usedavě se rozplakalo, nakonec kleslo do sněhu a kromě Ficka, paní, Ilony a Dory nebylo kolem človíčka, jehož srdce by se nesevřelo při pohledu na děvče, o jehož nevině neměli nejmenší pochybnosti.

Pavel Lederer stál opodál jako socha.

A děvče, pokořené, zbité, obviněné z vraždy, se zmítalo na sněhu jako poraněná srna. Její červené, holínky se míhaly po bílém sněhu jako velké, živé krvavé skvrny.

Vtom se děvče pojednou vzchopilo. Na tváři se mu zračila zoufalá odvaha.

Podívalo se na bránu, rozběhlo se a zoufale si razilo cestu mezi strnulým služebnictvem. „Chyťte ji!“ vykřikla paní.

„Pusťte mě!“ vytrhlo se děvče z drsných rukou bab.

„Pusťte mě, vy vrazi!“

Ó Bože, proč ještě hromy tvého hněvu nesmetly z povrchu zemského tu peleš lotrovskou ! Děvče uvrhli do žaláře. A ani ne za hodinu, když jedno vzrušení ještě neutichlo, přišlo další. Roznesla se zpráva, že děvče, které bylo obviněno ze zavraždění přítelkyně, spáchalo sebevraždu. Bodlo si v žaláři do srdce dlouhý kuchyňský nůž. Dohnaly ho k tomu prý výčitky svědomíPavel Lederer má podezření, že to paní sama zabodla nůž děvčeti do srdce. Viděl ji vcházet do podzemního žaláře krátce poté, co děvče odvlekli. Nahoře na hradě vyslechl takovýto rozhovor Ficka s paní.

„Dovolil bych si hraběcí Milost poprosit o slíbenou odměnu za prozrazení vraha!“ řekl Ficko. „Už jsem se ti naplatila odměn až-až, Ficko! A jakým právem žádáš odměnu za prozrazení vraha, vždyť to byla tvoje povinnost!“

„He-he-he! Kdyby to byla moje povinnost, dostal bych nejednoho obyvatele hradu na popraviště!“ „I sebe!“ odsekla mu pobouřeně.

„Ano, i sebe a bylo by mi potěšením viset na šibenici v tak vznešené společnosti!“

„Ty lotře!“ zakřičela paní.

„To vyhrožuješ mně? S tebou si ještě budu vědět rady!“

„Prosím, hraběcí Milosti, dejte mě uvrhnout do žaláře, anebo mě tady hned na místě zabijte. Když se mnou chcete takhle zacházet, tak to raději zahynu, než bych vám vydal do rukou kapitána Kenderessyho s jeho kořistí.“

„Ty víš, kde je kapitán a moje klenoty?“ přiskočila k němu plna radosti.

Okamžitě zapomněla na jeho urážlivé narážky a bezohledné chování.

„Vím!“ odpověděl hrdě.

„Ficko, ty jsi skvělý, skvělý!“

„Jsem, ale jen když dostávám odměny!“

„Přines můj poklad a přiveď lupiče a dostaneš odměnu, jakou ode mě dosud nikdo nedostal! A víš, co? Dám ti ji i napřed!“

A po dlouhém vyjednávání odcházel Ficko rozzářen štěstím a stisícovkou v záňadří i po kapsách. „Tisíc zlatých jsem dostal!

Tisíc!“ blábolil jako opilý Pavlu Ledererovi, který se mu připletl do cesty.

„Kamaráde, já už mám tolik peněz, že bych mohl Magdě koupit všechno, nač si vzpomene.“ A Pavel Lederer potom vyslechl ještě rozhovor Ilony a Dory, které Alžběta Báthoryová zavolala a přikázala jim, aby bez meškání sháněly a najaly děvčata, kde to jen půjde. Jen aby nezapomněly, že musí být ze zemanského rodu.

Jen co ty babice osaměly, rozpovídaly se s těžkým srdcem.

„Doro, s námi to špatně dopadne!“

„Na mou duši špatně, Ilono.

Zemanská děvčata sem nepůjdou dobrovolně ani za nic na světě. A násilím? To bychom taky mohly jedna dvě přijít o všechny zuby!“

„Kdybychom tak nějaké měly, hi-hi-hi! A kdyby šlo jen o zuby! O hlavu bychom mohly přijít, Doro!“ „Víš co, Ilono? Nachytáme obyčejná děvčata a nastrojíme je do šatů po těch fiflenách a přivedeme je paní jako zemanky.“

„To je nápad, děvče jako děvče.

Ale pro nás je to stejné nebezpečí. Mám strach. Paní je připravena k útěku do Sedmihradska. Kdyby nás nechtěla vzít s sebou, bylo by nejlepší se ztratit. Chystá se něco nedobrého. Paní se ze všeho vyvlíkne a my to odneseme.“

„Ficko chce taky utéci. Slyšela jsem, jak si o tom vykládal s Ledererem.“

Domluvily se, že přivedou ještě několik děvčat, aby si vydělaly, a hned po vánocích že vezmou nohy na ramena.

Za čtyři dny přijede hrabě Nyáry, bude tu Lošonský, Kalina, Kenderessy, Drozd i Lederer. Bude to naše poslední porada.

Přistoupíme k činům!

3. Duše hoří plameny /Z čachtické farské kroniky/

Píši tyto řádky 20. prosince. Na hradě vycítili, že se něco děje. Dnes se vojsko ze zámku přestěhovalo na hrad. Na zámku zůstalo jen pár hajduků. Všude je tam jako vykradeno. Tam už opravdu nemají co chránit, snad jen vchod do podzemí.

„Je třeba jenom v Čachticích a v okolních vesnicích zazvonit na poplach,“ oznámil Kalina na dnešní poradě, „a vzbouřenci se přihrnou do zámku a potom na hrad a roznesou ho jako domek z karet!“ „Bude jich spousta,“ kastelán byl celý rozpálený. „Jenom v Čachticích povstane čtyři sta mužů!“ „Čím víc jich bude, tím líp,“ byl spokojen hrabě Nyáry.

„Mně působilo starosti, aby vojáci nenadělali v našich řadách moc neplechy těmi svými bouchačkami. Ale to mě už nepálí. Dneska jsem chytil pět hajduků, a když jsem je chtěl důkladně zmalovat, spustili s prosíkem. Co prý mají dělat? Hajductví je jejich chleba.

Abych prý je přijal mezi své chlapce. ,Venku je nás dost,“ řekl jsem jim, ,ale na hradě bychom spojence potřebovali.“ Domluvil jsem se s nimi, že si vezmou na starost skladiště střelného prachu. Pokropí ho, aby nevybuchl. A až vojáci budou potřebovat, najdou jenom kaši!“

„Ty spoléháš na hajduky?“ zapochyboval kapitán Kenderessy.

„Trápí je svědomí, že dosud chránili zločince. Vzmužili se a já jim věřím.“

„Přece jenom na ten prach dám pozor i já!“ chystal se Lederer. „A vy, přátelé, dávejte pozor na děvčata.

Na Maryšu a zvlášť na Magdu. Ficko se ji pokusí dostat za každou cenu. A nezapomeňte ani na Eržiku, protože Fickova zloba dosud nepominula a Alžběta Báthoryová, která ji snad nenávidí víc než on, mu s ní dovolí udělat, co se mu zachce. Vy buďte taky ostražití, protože Ficko si na vás ještě před útěkem brousí zuby a chce s vámi zúčtovat. Zdržuje ho tady už jen pomstychtivost, a ačkoliv je jeho hlad po penězích neukojitelný, ví, že z paní už nic nevymačká.“

Zbojníci se rozesmáli.

„Jen ať si brousí zuby,“ řekl Drozd, „vyláme si je, i kdyby je měl ze železa!“

„A děvčata jsou v bezpečí v loveckém zámečku!“ řekl Kenderessy.

Hrabě Nyáry zamyšleně hleděl před sebe a pak se pojednou zeptal Lederera:

„A jestlipak víš, kde Ficko uschoval svůj poklad?“

„Vím, já jediný. Ale Ficko nemá tušení.“

„Popiš mi to místo!“

Dělal si náčrtek podle Ledererova vyprávění, ale za okamžik kreslit přestal.

„Dobrá, to se snadno najde i po paměti,“ mávl rukou se zjevnou radostí.

„Co zamýšlíte, pane?“ vzbudilo to ve mně podezření, že se chce pokladu zmocnit.

„Zamýšlím právě to, co si pan farář myslí,“ odpověděl s úsměvem. „Ano, toho pokladu se zmocníme!“

„To by byla krádež!“ rozhořčil jsem se.

„Ano, krádež. Použil jste správného výrazu, pane faráři. Právě taková krádež, jaké se dopouštěl Ficko z rozkazu své paní. Ale řekněte, k čemu sepisoval náš přítel Lošonský všechno, co paní vydrancovala od svých poddaných? K čemu dělal ten seznam? Kdo vrátí ubožákům jejich peníze, o které je obrali? My, jim je vrátíme z Fickových úspor!“

Všichni byli pro plán hraběte nadšeni.

„A co skvosty, hraběcí Milosti?“ jen ta pochybnost mne ještě trápila, protože zápal odškodnit ubožáky zlákal i mne.

„Nemějte obavy, pane faráři,“ odpověděl hrabě s jakýmsi pohrdáním, „vím, co s nimi. Ale ujišťuji vás, že Alžběta Báthoryová je už neuvidí.“

Pane Bože, co jen chce hrabě s tím obrovským bohatstvím udělat? Nemohl bych mlčet, kdyby si ten ziskuchtivec chtěl klenoty shrábnout pro sebe!

Dlouho jsme se dohadovali.

Bylo už dávno po půlnoci, když jsme se loučili.

Chtěl jsem mít jistotu, co hrabě s těmi skvosty zamýšlí.

„Něco s nimi už uděláme!“ odmítal mne se záhadným úsměvem. „Jedno je však jisté, že Ficko se s nimi už dlouho kochat nebude a ani Alžběta Báthoryová se nebude opájet pohledem na ně.“ Domluvili jsme se tak, že Lošonský se vypraví k palatinovi a oznámí mu, že se v Čachticích připravuje vzbouření a že jenom jeho okamžitý zákrok může jeho vzplanutí zabránit. Ale vzbouření mezitím vypukne právě v den Narození Páně. Z hradu nikdo nestihne utéci. Po všech vesnicích v okolí máme spojence. Nikdo z těch zločinců neujde spravedlnosti. Když se o to vrchnost nepostará, bude je lid soudit sám!

Vzrušením se ve mně chvěje každá žilka. Na jazyk se mi tlačí slova, která v den Narození Páně vrhnu do duší hořících plamenem.

Slova, po kterých se zvony rozhlaholí na poplach a vykořisťovaný, zbídačený lid se pozvedne, aby ukázal svou sílu a touhu po pravdě a spravedlností.

Bože, pomoz nám!

4. Zámek zasypaný sněhem

Zatímco se na faře v Čachticích radili o posledním kroku, v loveckém zámečku na Hrášném vrchu, ve velké síni, kde lovci vždy hodovali po dlouhých a namáhavých honech, u krbu, ve kterém obrovská polena vesele praskala a svítila, seděly schoulené ženy, zaposlouchané do vytí vichřice. „Už tu měli být!“ obávala se Eržika Príborská. „Kukačka už odkukala dvanáct!“

„Však přijdou, cesta je namáhavá,“ uklidňovala ji stará Kalinová. „V takovémhle třeskutém mrazu se jistě zapotí, než přebrodí závěje.“

„Jen aby se jim nic nestalo!“ povzdychla si Magda Kalinová.

„Nic se jim nestane! Pán Bůh je ochraňuje!“ dodávala si mysli Maryša Šútovská.

„Já se o ně strachuji,“ prozradila Eržika své obavy. „Nebojím se vichřice nebo závějí, ani z útoku nepřátel nemám strach. Ale hrabě Nyáry je lstivý a nikdo neví, co má za lubem.

Jen kvůli němu se mě zmocňuje zlé tušení.“

„Je to falešný chlap,“ řekl Vavro s odporem, „ale nemáme se ho proč bát. Ať má za lubem cokoliv, to vím, že nás má radši než Alžbětu Báthoryovou.“

„To ano!“ rozesmál se jeden z dvaceti zbojníků, kteří seděli kolem dlouhého stolu. „Jenom jemu máme co děkovat, že v tomhle psím počasí si tady hovíme v teploučku a v bezpečí jako v boží dlani.“

A zatím se před zámečkem v zuřivé vichřici scházely tmavé postavy a na výzvu splývající s vytím vichru se hrnuly k bráně.

„Otevřete, otevřete!“ zazněl zoufalý křik.

Na zámku zavládlo vzrušení.

Zbojníci brali do rukou zbraně a hnali se k bráně.

„Kdo tam?“ zeptal se hromovým hlasem Vavro.

„To jsme my! Vykouřili nás z úkrytu a panští psi jsou nám v patách!“

Vavro se nerozmýšlel. Z hlasu vycítil zoufalé naléhání a zdálo se mu, že poznává kamarádův hlas. Sotva však otevřel vrata, padl pod prudkým úderem pažbou pušky. Otevřenou bránou se nahrnulo do zámku čtyřicet vojáků a současně s nimi vletěly dovnitř i chomáče sněhu a pronikavá zima. Mezi zbojníky a vojáky se strhla zuřivá rvačka, na jejíž výsledek ženské, schoulené pohromadě, čekaly se zatajeným dechem.

Pavel Lederer se právě v tu chvíli ubíral z fary do své komůrky. Jeho přátelé, kteří neměli obavy z vichřice, uháněli na farářových saních do loveckého zámečku s rozjásanými srdci. Hrabě Nyáry měl v úmyslu zůstat několik dnů na faře a potom se odebrat rovnou do Vídně a vymoci tam okamžitý zákrok v Čachticích, a tak se se zbojníky rozloučil v neobyčejně přátelské náladě.

Zámek byl jako po vymření.

Hajduci, kteří stáli na stráži u brány, poskakovali a třeli si ruce, protože jim zima zalézala za nehty. „Vy jste bloudi,“ pustil se s nimi do hovoru Pavel Lederer. „V takové metelici by se ani ďábel neodvážil vyjít na ulici. Zamkněte bránu a pojďte se ke mně ohřát.“

Nevolal je k sobě ze soucitu.

Chtěl se dozvědět, co je nového na zámku.

Když v zámečníkových kamnech zapraskal oheň, hajduci se rozjařili.

„Už jenom to víno nám schází!“ zavzdychal jeden.

„Hned to bude,“ řekl druhý.

„Kamarádi, co zevnitř hlídají vchod do podzemí, se nad námi slitují, když jim připomeneme, že zítra budou venku hlídat oni a my zase na jejich místě. Těm je panečku hej! Vždyť je až ven slyšet, jak tam hulákají.“

Hajduk víno opravdu přinesl.

Co chvíli byl ale džbánek prázdný a hajduk ho šel naplnit znovu.

Už bylo veselo i v komůrce avla Lederera, jenom on byl zachmuřený a seděl mezi hajduky jako na trní.

„Říkáte, že se Ficko někam vypravil se čtyřiceti hajduky?“

„Pravda, pravda. A skákal nad tou výpravou radostí. Jistě zase vyvede něco neobvyklého.“ Pavel Lederer tušil, co je cílem Fickovy výpravy, Magdě, Maryše i Eržice hrozí nebezpečí. Ale co dělat? Nepřijedou Kalina, Drozd a Kenderessy do zámečku pozdě?

„Přísahám Bohu, přál bych tomu hrbatému čertovi, aby se zase sešel s Drozdem! Už mu zase narostl hřebínek!“

Všichni hajduci mu to taky ze srdce přáli.

Vtom hajduk, který už potřetí odběhl pro víno, vrazil do světnice celý vyjevený.

„Někdo zuřivě tluče na bránu!“

Hajduci vyběhli ze zámečníkovy světnice a utíkali k bráně.

„Vy darebáci! Takhle plníte své povinnosti?“ ozýval se před bránou rozzlobený hlas a rouhavé nadávky.

Byla to Dora Sentešová a Erža Kardošová. Před bránou ryli kopyty do sněhu dva koně, zapřažení do saní.

„Odneste ta děvčata do čeledníku!“ rozkazovala rozzuřená Dora. Pavel Lederer s hrůzou hleděl z dálky na saně. Na saních bylo naloženo pět děvčat jako sáhy dříví a přikryto hrubými plachtami, na něž se nalepila vysoká vrstva sněhu.

Saně byly jako hrob, zahalený sněhovým pláštěm. Hajduci brali svázaná děvčata za ruce a odnášeli je. Děvčata sebou házela, mlátila a křičela.

„Hi-hi-hi,“ smála se Dora, „to jsem ráda. Už jsem měla strach, že mi cestou pomrzly!“

„Pusťte mě!“ začalo křičet poslední děvče, kterému se podařilo vymotat z provazů. Vytrhlo se hajdukovi a rozběhlo se k bráně.

Byl to hlas Barbory Repášové!

„Za ní!“ zařvala Dora a rozběhla se za utíkající. Už za chvilku ji drapla a vlekla zpátky na dvůr. „To by mi tak ještě scházelo, aby mi vlaštovičky uletěly!“ Tloukla ji rozzuřeně do zad.

Pavel Lederer se užuž chtěl vrhnout na tu babu chlapského hlasu a postavy a vysvobodit Barboru z jejích rukou.

Ale opanoval se. Předvídal, že by ten pokus ztroskotal.

Děvčata, pochytaná v Novém Městě na přástkách, nezavezla Dora přímo na hrad, protože z nich teprve chtěla udělat zemanky. Drhla jim ruce, aby je měly měkčí, koupala je a oblékala do šatů, co tu zůstaly po zemankách.

Hajduci koukali zklamaně u brány.

„Bylo nám tak dobře a ta čertovská baba nás vyhnala z tepla!“

Záplava hajduckých kleteb letěla spolu s chomáči sněhu k zastřeným oknům čeledníku, bázlivě mžourajícím do divoké noci.

„Jste opravdu chudáci,“ řekl Pavel Lederer, „a poslední sluhové čachtické paní. Taková coura jako Dora vám může na hřbetech dříví štípat.“

„Aby ji čert vzal!“ sypaly se z úst hajduků další kletby.

„No,“ vycházel Pavel Lederer z brány, „já už si nějakou radost najdu. Znám jedno teplé místečko, kde mě přijmou s otevřenou náručí.“

„A kde je takové místečko?“

„U frajerky!“ odpověděl a propukl v smích tím vítězoslavnější, čím víc mu hajduci záviděli.

Čachtičané spali pokojným spánkem.

A z bezedného černého nebe se za fičení fujavice sypal sníh jako pápěří.

Ledererovi bylo k uzoufání.

Jen aby sej nevrátil pozdě, aby jeho plán neselhal. Musí Barboru vysvobodit! A kdyby se mu to nepodařilo, zahyne s ní.

Právě když klepal na farářovu okenici, Drozd, Kalina a Kenderessy se blížili k loveckému zámečku. „Podívejte, chlapci,“ ukázal Jan Kalina prstem na zámeček, zavátý sněhem a bělající se ve tmě, „je jako zakletý. Jenže ho nezbaví kletby princové, ale zbojníci.“

Když se saně zastavily před bránou, všech se zmocnilo radostné vzrušení.

Už za chvilku jim zkřehlá těla zahřejí tři páry očí, pro které by šli třeba kraj světa,

„Co to?“ zvolal překvapený Kenderessy. „Brána je otevřená.“

„Tuším něco nedobrého!“ hnal se dovnitř Andrej Drozd a přátelé za ním.

Ve dveřích do velké síně strnuli. Ve světle dohořívajícího krbu uviděli na podlaze hromadu těl, která se okamžitě začala hýbat!

„Jane, synáčku!“ zasténala Kalinová.

„Vojáci nás přemohli a svázali nás!“ volal jeden ze zbojníků.

„Děvčata odvlekli!“ volal další.

„Ani mě nerozvazujte, kamarádi,“ styděl se Vavro. „Radši mě na místě zabijte. Všechno jsem to zavinil já.

Myslel jsem, že to jsou naši chlapci, a otevřel jsem jim,“ řekl ostýchavě.

„Ale byli to vojáci. A s nimi Ficko. Zuřivě jsme se porvali, ale bylo jich moc a nestačili jsme na ně.“ „Proklatý Ficko!“ rozčertil se Andrej Drozd. „Přísahám, že tě jednou roztrhám na cucky a ani ďábel tě pak nedá dohromady!“

Kalina rozsvítil svíčky.

Utrápenou matku vysvobodil z pout.

„Synáčku,“ rozplakala se.

„Kdybys jen viděl, jak Ficko zuřil, jak divoce spoutával děvčata, jak strašně klel a hrozil jim. Ach, Bože, já to nepřežiji, jestli se jim něco stane.“

„Nic se jim nestane, maminko,“ utěšoval ji syn, „vysvobodím je.“

„Dva nám zabili,“ zvolal Kenderessy.

Jen ti dva nebyli svázáni. Po životě už v nich nebylo ani památky. Leželo tam také pět zraněných vojáků.

Jednoho z nich popadl Andrej Drozd za krk.

„Kam odvlekli děvčata?“

Voják namáhavě lapal po dechu.

„Nevím a nemůžu vám to říci, i kdybyste mě zabili.“

Kalina, Drozd a Kenderessy se rozloučili se stařenou a s kamarády a za chvilku už zase stáli před zámečkem.

Ale kam teď? To byla otázka, na kterou nenacházeli odpověď. Vánice smetla všechny stopy po únoscích.

„Nezbývá nám nic jiného,“ radil Kalina, „než abychom se vzdali pronásledování těch panských psů a hnali se do Čachtic. Jestli tam nezamířili se svou kořistí rovnou, dřív nebo později tam stejně dojdou a my je budeme moci pěkně uvítat.“

Nasedli do saní a ujížděli zpátky.

Na. čachtické faře bylo zatím rušno. Lederer vzbudil faráře, Lošonského i hraběte Nyáryho. Hrabě Nyáry neměl moc radosti, že ho vyrušili.

„Neměli bychom se o ta děvčata starat,“ řekl s kyselým obličejem. „O pět víc nebo méně, na tom už tak nezáleží.

Ale záleží na tom, aby Alžběta Báthoryová měla na hradě koho mučit a vraždit, protože jen tak tam

mohou najít stopy jejích zločinů.“

„I kdyby šlo jen o jediné děvče a ne o pět,“ odporoval farář, „dopustili bychom se zločinu, kdybychom se nepokusili o jejich záchranu.“

„Zachráníme je!“ prohlásil kastelán a už se s mladickou svěžestí oblékal.

„Škoda!“ mávl hrabě rukou a vrátil se zpátky do svého pokoje. „Když sem palatin konečně přijede, měl by tu na hradě zakopávat o samé mrtvoly.“

Za chvíli už chodil farář s kastelánem dům od domu a na ulici se vykrádaly temné postavy. Hrnuly se na dvůr fary. Tam je vítal muž s tváří začerněnou sazemi. Vypadal jako mouřenín.

Zkoumavé oči se nadarmo zavrtávaly do té černé tváře, aby rozluštily, kdo to je.

Pavel Lederer, přesto, že ho farář a kastelán zrazovali, protože by mohl přijít o život, kdyby ho služky poznaly, se hnal se začerněnou tváří v čele asi čtyřiceti mužů do zámku.

„Synku,“ řekl Mikuláš Lošonský, „když se nenecháš odradit, tak jdu s tebou. Den ze dne sílím a mládnu. Uvidíš, jak budu bojovat!“

Pavel nemyslel na nic, jenom na Barboru, které hrozilo nebezpečí. Možná, že ji už oblékli do zemanských šatů, vedou ji podzemím na hrad do pazourů té krvežíznivé dračice.

Brána byla ještě otevřená.

Jenže hajduci, když zpozorovali to hlomozící mračno mužských, kteří se hrozivě valili od fary k zámku, ji přibouchli, nestihli ji však zavřít na závoru ani zamknout. Mohutná ramena ji rozrazila dokořán a odhození hajduci se rozplácli do sněhu. Ještě se ani neposbírali a chlapi se na ně vrhli s divokými výkřiky a se zaťatými pěstmi. Strhla se strašlivá rvačka.

Pětice děvčat, kterou již vykoupali a nastrojili, se vzrušeně tiskla k oknům.

Cítila, že to kvůli nim propukla ta zuřivá rvačka a že na jejím výsledku závisí jejich život a jejich svoboda.

5.Nastražená past

„V zámku zesil stráže!“ poručila paní Fickovi, když jí Dora pověděla, že Čachtičané včera hajduky zbili a osvobodili pět děvčat! Ficko se právě vrátil z výpravy a hrdě přišel ohlásit paní, co dokázal. „Zloděje klenotů a ostatních zbojnických vůdců se zmocníme vnejbližší době, hraběcí Milosti!“ „Jak?“ paní radostí zazářily oči.

„Děvčata už mám, he-he-he!

A teď dostaneme jejich chlapce! Až se dozvědí, kde jejich milé jsou, vlezou za nimi třeba do pekel!“ „A kde jsou?“

„Přísně je hlídají v podolském klášteře.“

„Nevyčíhal tě někdo, když jsi odtud odcházel? A proč jsi děvčata hned nepřived!?“

„Nikdo mě nevyčíhal. Ani při odchodu, ani cestou. Z opatrnosti jsem se odtud dal přivézt na voze, naloženém tuříny.

Já sám jsem byl v pytli. Děvčata mohu přivézt, ale ještě ostražitěji a v noci. V okolí hradu neustále číhají zbojníci a jejich spojenci.“

„Slyšel jsi, Ficko, co se stalo včera večer?“

„Slyšel.“

„Není ti podezřelý ten mužský, co s kastelánem vedl Čachtičany a měl přitom začernělou tvář sazemi?“

„Je mi náramně podezřelý,“ odpověděl Ficko. „Už několikrát se na zámku staly věci, ve kterých měl prsty neznámý zákeřný zrádce, spojenec našich nepřátel.“

„To je pravda. A podezření padá na zámečníka.“

„Na Pavla Lederera?“ zbledl Ficko.

„Ano. Dora tvrdí, že ho poznala, přestože byl začerněn sazemi. A potom se od hajduků dozvěděla, že hned po jejím příchodu odešel ze zámku, takže jenom on mohl prozradit, že Dora přivedla

děvčata. Taky jsem se dozvěděla, že se včera moji nepřátelé sešli na faře a že mezi nimi byl i zámečník. Hajduci u hradní brány už číhají, aby ho chytili a uvrhli do žaláře. Svěřuji ti ho do opatrování. Muč ho a vytáhni z něho všechna jeho tajemství.“

Ve Fickovi se bouřila krev. Z jediného člověka, kterému důvěřoval a kterého zasvěcoval do svých plánů, se vyklubává zrádce.

„Hraběcí Milosti, prosím, abyste odvolala rozkaz chytit a uvěznit zámečníka,“ řek! po chvilce. „Jestli je opravdu spojencem zbojníků, může nám být užitečný. Jeho prostřednictvím zasvětím zbojníky do našich plánů, he-he-he, ale do jakých plánů! A vyklube se šídlo z pytle, sám se usvědčí, že je zrádce!“

„Ať je po tvém!“

Ve skutečnosti se Ficko chtěl jedinou zkouškou přesvědčit, jestli je Pavel doopravdy zrádce, a potom si ho odpravit, protože by ho mohl zradit. Pavel Lederer ví, že to on vykradl klenotníci, ví, že chce utéci, jen co se mu podaří zmocnit se Magdy. Celý rozčilený vyšel na nádvoří, aby vyčíhal zrádcův příchod.

Jen co od paní odešel, vběhla tam Ilona celá u vytržení: „Chytila jsem těch pět děvčat, která Čachtičané vysvobodili!“ A dodala vítězoslavně, protože teď s Dorou soutěžila o paninu přízeň: „Co Dora zkazila, to jsem zase já rychle napravila!“

„A jak si je chytila?“ měla radost paní.

„Vyčíhala jsem, že je na faře zdrželi až do rána, a dozvěděla jsem se, že je na farářově voze povezou do Nového Města. Pospíšila jsem si a počkala jsem na ně pod Skalským vrchem s pěti hajduky. Byla to hračka spoutat kočího a pět děvčat. Jsou teď v hájovně, a až se setmí, dovezu je na farářově voze na hrad.“

Konečně se vracel i Pavel Lederer. Ficko k němu přikulhal s rozradostněnou tváři:

„Už jsem se tě nemohl dočkat, kamaráde. Pojď, trochu si popovídáme, pokud je čas.“

„Snad už nechceš zmizet?“

„Nevím. Ale mohlo by se stát, že dostaneš chuť zmizet ty“

„Nemám v úmyslu zmizet“ zkoumavě hleděl na Fickovu tvář.

„Tak to tedy můžu zmizet já, že se ani nikdo nenaděje,“ rozchechtal se Ficko a vzal ho přátelsky pod paží.

„Pojď, popovídáme si na rozloučenou.“

A vedl ho do věže, do někdejší kastelánovy světnice. Sedl si na hromadu knih v koutě a vypověděl mu plán, který měl stát hlavu jeho i zbojnické vůdce.

Po tomto rozhovoru se Pavel Lederer vytratil z hradu pod záminkou, že má v Čachticích práci, a Ficko oznámil Alžbětě Báthoryové:

„Jestli je zámečník zrádce, budu vděčný nebi i peklu, protože nám pomůže polapit Drozda, Kenderessyho i Kalinu. Už zítra v noci můžeme mít tu trojici v hrsti.“

„A dostanu zpátky své klenoty?“ vzrušovala se paní.

„Rozvážu kapitánovi jazyk, i kdyby byl z kamene. Musí prozradit, kam ukradené klenoty schoval!“ Ještě ani nestačit vypovědět svůj plán a do síně vtrhla uřícená Dora.

„Nemýlila jsem se, hraběcí Milosti,“ volala celá udýchaná. „Včera to byl určitě Pavel Lederer, kdo vedl Čachtičany, protože jsem poslouchala děvčata, jak si vykládají. Jedna povídá:

„Byla jsem tak šťastná! To on mě vysvobodil Pavel Lederer! Už jsem ho pokládala za ztraceného, za milence Magdy Kalinové. Ale co nás teď čeká? Jen kdyby se Pavel dozvěděl, že jsem tady, jistě by nás osvobodil znovu!“

„A jak se to děvče jmenuje?“ ptal se Ficko.

„No, Barbora Repášová,“ odpověděla Dora.

Ale hned by si byla raději jazyk ukousla, že celý ten rozhovor vůbec prozradila. Paní se může dovtípit, že za zemanky vydávala dcery obyčejných řemeslníků. Ale paní Fickův plán a odhalení zrádce tak zaujaly, že se v ní neozvalo žádné podezření.

Ficko ji však nepověděl celý svůj plán. Nechtěl, aby Pavel Lederer pykal za to, že zachránil svou milou, kdyby neměl nic jiného na svědomí. Rozhodl se, že vysvobodí Barboru a zachrání i Pavla, jestli obstojí ve zkoušce, které ho podrobí. Tak mu to diktuje zlodějská čest.

Na faře se mezitím Drozd, Kenderessy a Kalina radili a dohadovali, kam asi odvlekli děvčata, a čekali na své spojence, rozeslané na výzvědy do okolních vesnic. Někteří se už vrátili, ale nepřišli na nejmenší stopu. Právě když byli nejroztrpčenější, přihnal se na faru Pavel Lederer:

„Přátelé, už vím, kde jsou děvčata!“

„Kde, kde?“

„Ve sklepě myjavského dvorce!“

„Víš to určitě?“ ptal se Andrej Drozd.

„Samozřejmě! Prozradil mi to Ficko. Dneska v noci je chtějí převézt na čachtický hrad.“

Bouřlivě ho oslavovali.

Netušili, že oslavují jeho i svou zkázu.

„Co nejrychleji musíme sebrat tolik chlapů, kolik jen seženeme,“ radil Kalina, „a udeříme na myjavský dvorec.“

„Zatímco vy budete zachraňovat své milé,“ usmál se na zamilované hrabě Nyáry, „já s kastelánem, jestli bude ochoten mě doprovázet, navštívím podzemní chodby zámku.“

„A k čemu?“ podivil se Mikuláš Lošonský.

„No, ne kvůli procházce,“ odpověděl hrabě Nyáry s úsměvem. „Vykopeme Fickův poklad, protože já musím už zítra pokračovat v cestě.“

„To se dožíváme pěkných časů,“ povzdechl si Jan Ponicenus. „Zbojníci jdou jako rytíři zachraňovat slabá děvčata a hrabě se chystá vykopat poklad“

„Vykopat poklad, aby vrátil každému, co mu hrabivé ruce sebraly! I to je rytířské poslání!“ byl Mikuláš Lošonský nadšen pro plán hraběte.

Tak se na noc připravovaly bouřlivé události.

Ficko se ještě vpodvečer vypravil s padesáti vojáky do myjavského dvorce. Zamířilo tam i dvacet zbojníků pod vedením Kaliny, Drozda a Kenderessyho.

Zbojníci, kterých cestou neustále přibývalo, věděli, že je na myjavském dvorci uvítá Ficko s vojáky. Připravovali se na tvrdou bitvu.

Ficko si nebyl jist, jestli zbojníci přijdou. To záviselo na tom, jestli je Lederer zrádce nebo ne. A Ficko se přistihl, že si raději přeje, aby se přesvědčil o jeho věrnosti a spolehlivosti. Kvůli tomu by se byl rád smířil i s tím, že by se byli zbojníci dnes do jeho tak skvěle připravené pasti nechytili. I v myjavském dvorci větřil zrádce, a proto vyhlásil, že dvorec nesmí nikdo opustit. V oknech stáli vojáci s připravenými puškami a každý věděl, že jestli se odváží opustit dvorec, bez milosti bude zastřelen. Ostatní vojáci smyjavskými hajduky čekali na rozkazy v sýpkách a v maštalích. Po těchto opatřeních si Ficko všechny poddané prohlédl. Vybral z nich tři děvčata a pět chlapíků a odvedl je do sklepa.

Sklep byl dlouhý a široký a v něm plno tuřínů, sudů, měřic, beden, motyk, rýčů a rozličného jiného zemědělského nářadí.

Na konci sklepa proti těžkým, železem okovaným dveřím žloutlo několik otýpek slámy. Sem přivedl Ficko tři děvčata a pět chlapců a do železného držáku v koutě strčil pochodeň.

„Vidíte, jak se o vás starám,“ řehtal se. „I světlo jsem vám opatřil, aby vás tu něco nestrašilo. Dokonce i na vaše pohodlí jsem myslel, abyste nemuseli sedět na studené zemi. Zatopit vám bohužel nemůžu, ale zatopte si sami. Objímejte se, co hrdlo ráčí, nikdo vás neuvidí, jenom já a já umím mlčet jako hrob.“

Za chvíli přivedl pět vojáků a pěti poddaným poručil, aby se převlékli do jejich šatů.

„Sluší vám to,“ obskakovat je, když už byli převlečeni. „Jen abyste se potom chovali jako vojáci, až se přiženou zbojníci a budou vám chtít unést děvčata.“

Nad dvorcem houstla tma a fičel ostrý vítr, který jako v rozpustilé hře sfoukával ze střech sníh a na

dveře kupil závěje.

„Tak jsme připraveni,“ zamrkal Ficko, když zavřel dveře a přikrčil se u nich. Spokojeně si měřil děvčata, která se plaše choulila, aby se zahřála, i nepravé vojáky, kteří se s děvčaty stydlivě pouštěli do hovoru. Jeho spokojenou tvář pojednou znetvořil výbuch zlosti. Zaskřípal zuby, že děvčata i přestrojení poddaní úplně zkoprněli.

To si Ficko vzpomněl na Pavla Lederera a na to, co s ním udělá, jestli se příchodem zbojníků dokáže jeho zrada.

V tu chvíli se zbojníci blížili k Myjavě, na čachtické faře se Lošonský radil s hrabětem Nyárym o výpravě za Fickovým pokladem a na hradě prožíval pekelná muka Pavel Lederer, protože Dora, právě když seděl ve své komůrce zahleděn na stmívající oblohu a myslel na Barboru, k němu vtrhla a škodolibě mu sdělovala:

„Víš, že nám ta děvčata přece jen neufrnkla? Nadarmo je ten mouřenín vysvobodil. Zase je máme v hrsti!“

„A kde jsou?“ vyskočil.

„Na bezpečném místě,“ chechtala se Dora a se zřejmou rozkoší pozorovala, jak ho svou zprávou zdrtila.

Vzpamatoval se, až když Dora odešla. Uvědomil si, že se prozradil, jak mu na chycených děvčatech záleží.

Probudilo se v něm podezření, že ho Dora včera poznala. A tak ke strachu o Barboru přibyl ještě strach o něho samotného.

Cítil, že mu hrozí nebezpečí.

Alžběta Báthoryová dala rozhlásit, že bez zvláštního povolení nesmí nikdo opustit hrad. Zpočátku mu ten zákaz nebyl podezřelý. Ale teď byl přesvědčen, že ho vydala kvůli němu a že čeká jen na Fickův návrat, aby ho potrestali za zradu. Jeho situace byla tím zoufalejší, že nebyl schopen myslet na vlastní záchranu, dokud nezachrání Barboru.

Podařilo se mu vkrást do podzemí. I to jen proto, že na hradě se rozprostírala neproniknutelná tma a u vchodu do podzemí nestála stráž.

Potloukal se podzemními chodbami křížem krážem, nahlížel do mučíren, do žalářů i do propastí pod padacími dveřmi, o kterých věděl, a neměl ani potuchy, že Barboru zatím ty babice rozchichotané nad představením, které se chystá, předvádějí před čachtickou paní.

6. Skok do propasti

Alžběta Báthoryová, nadšená Fickovým plánem, jak přimět Barboru Repášovou, aby usvědčila svého milého ze zrady a sama nad ním vyřkla ortel smrti, se nemohla dočkat jeho návratu. Proto přikázala, aby Barboru předvedli.

„Znáš Pavla Lederera?“ zeptala se jí laskavým hlasem a napjatě číhala na každé její hnutí. Barbora zbledla. Přepadl ji strach o Pavla.

„Neznám,“ odpověděla bez rozmýšlení, jata podezřením, že včera, když ji zachraňoval, ho někdo musel poznat.

„Máš štěstí, že ho neznáš,“ záhadně se usmívala paní. „Alespoň tě nezarmoutí, když ti prozradím, že zaplatí životem za únos jedné z mých nejmilejších služek, Magdy Kalinové.“

Vyvalila na paní oči, jako by ji opařili:

„Magdy Kalinové?“ vykřikla, jako by jí to jméno probodlo srdce nožem.

„Ano! Náramně se do ní zamiloval a hned po Novém roce se s ní chce oženit!“ řekla čachtická paní a kochala se účinkem svých slov.

Barbořino srdce sevřel žal, hrdlo se jí stáhlo, až se dusila, v ústech se jí sbíhaly žlučovité sliny a z očí jí vyhrkly slzy.

„To není pravda!“ vykřikla.

Žárlivost a víra v Pavla Lederera v jejím srdci bojovala zoufalý boj.

Znovu prožívala včerejší radostné setkání. Vzpomínala na jeho slova, jimiž pro ni v malé světničce na faře, která byla svědkem jejich štěstí, vykouzlil sedmé nebe. Na rtech cítila jeho polibky„Budeme svoji dřív, než se naděješ,“ řekl jí mezi polibky a objetími. A to všechno nebyla pravda? Že by jí pravou lásku jen předstíral?

Žárlivost ji přinutila myslet na chvíle, kdy byla přesvědčena, že ho kvůli Magdě ztratila. Zdrcená pomyšlením, že ho snad opravdu ztratila, sesula se před paní bezmocně na koberec.

„Vidíš, vidíš,“ hovořila Alžběta Báthoryová s předstíranou soustrastí, „měla jsi mi upřímně a pravdivě odpovědět na mé otázky, to bych tě nebyla tak zarmoutila. Dokážu ti však, že nemám kamenné srdce. Jestli máš Pavla Lederera tolik ráda, slituji se nad ním a daruji mu život. Jen ať se s Magdou Kalinovou ožení!“

Barbora si Neuvědomila, co dělá a co říká. Její láska se proměnila v planoucí nenávist.

„Ne! Radši ať zhyne!“

Alžběta Báthoryová propukla v bujný smích a s ní i obě babice. Na Barboru, která se na koberci zmítala v křečovitém pláči, padal ten smích jako ledové kroupy. Vzpamatovala se a strnule hleděla na paní. Proč se tak chechtá?

„Splním tvé přání,“ řekla paní už zase vážně. „Pavel Lederer zahyne! Zahyne, třebaže si chtěl vzít tebe a ne Magdu a třebaže mi včera unesl tebe a ne Magdu!“

Barbora vyskočila, jako by podlaha pod ní byla vzplanula a vrhla se na paní. Naráz si uvědomila, jak si zahrávala s jejími city a donutila ji, aby prozradila svého milého. Rozchechtané služky ji však drsně popadly, že se nemohla ani pohnout.

„Musíme zchladit její vášnivou krev,“ rozkázala paní, „vyveďte ji na dvůr!“

Dora ji pevně chytla a vyvlekla na nádvoří. Vojáci hned zpozorovali, že se něco chystá. Sbíhali se. Fičel mrazivý vítr. Paní, přestože měla teplý plášť, se otřásala zimou.

„Vysvlečte ji do naha a polévejte ji vodou!“ zvolala čachtická paní. „A vy, vojáci, přiveďte zámečníka, ať se také on pokochá půvaby své milé, než za chvíli zmrznou!“

Strach před strašnou pohanou a ledovou koupelí zdvojnásobil Barbořiny síly. Zazmítala se v Dořině a Ilonině sevření, vytrhla se jim a utíkala pryč. Obě babice se jako fúrie s řevem hnaly za ní. Umřít, radši umřít! Zoufale letěla na hradby. Vojáci jí uskakovali z cesty.

Na hradbách se prudce zastavila. Babice ji užuž doháněly. Vrhla ještě poslední pohled na svět, ponořený do noční tmy, na tmavou bezhvězdnou oblohu a na sněhem vystlané údolí dole, a skočila poslepu na strmou stráň jako do objetí milého.

Babice i vojáci s úžasem hleděli na místo, na němž se ještě před okamžikem bělela její postava, která se teď celá zmrzačená koulela po srázu dolů.

Jenom na Alžbětu Báthoryovou ten strašlivý skok do propasti smrti nezapůsobil. Smála se suchým mrazivým smíchem jako severák, který plačtivě vyl v hradních věžích a střílnách.

A na babice, které stály ohromené a strnulé, jako by proměněné v sněhuláky, zakřičela: „Přiveďte jiné děvče.“

Mezitím se hrabě Nyáry oblékal do stejnokroje pandurského kapitána.

Farář a kapitán ho zvědavě pozorovali.

„Proč se přestrojujete?“ ptal se farář.

„Nechci, aby naše výprava za Fickovým pokladem byla krvavá.“

A všechno nasvědčovalo tomu, že opravdu nebude krvavá.

Hrabě Nyáry se na dvoře vyhoupl na koně a zavolal na patnáct Čachtičanů s rýči a motykami, kteří tam čekali s Mikulášem Lošonským:

„Ještě tu chvíli počkejte, přijdu pro vás!“

Hajduci, kteří stáli ubrány na stráži, zvědavě pozorovali jezdce, který cválal k zámku.

„Hajduci,“ zavolal na ně pozměněným hlasem jezdec ve stejnokroji pandurského kapitána, „skočte všichni, jak jste tady, na koně. Paní vzkazuje, abyste okamžitě ujížděli do Staré Turé, kde zuří mezi

vojáky a zbojníky úplná bitva. Potřebují tam každou ruku.“

„A kdo bude hlídat zámek?“ zeptal se jeden z hajduků.

„Já s několika poddanými.

Kolik hajduků je u vchodu do podzemí?“

„Pět.“

„Tak zavolejte i ty. Ve Staré Turé vás všechny potřebují!“

Hajduci ani nepomysleli, že by to mohla být nějaká past, kterou je chce falešný pandurský kapitán vylákat ze zámku.

Nasedli na koně a vyletěli z brány jako střely, ale brzy zpomalili a otevřeně si přiznali, že by do té bitky raději dojeli, až bude po ní.

Hrabě Nyáry se vrátil pro kastelána a pro Čachtičany a za chvíli se už snimi bez nejmenší překážky ubíral do zámku i do podzemí, kde Ficko zakopal poklad.

Hrabě s úplnou jistotou zabořil rýč do země. Kopal a kopal, ale brzy se přesvědčil, že poklad zmizel,

Našel si Ficko jiný úkryt, anebo je někdo předběhl?

„Ten poklad musíme najít,“ zvolal hrabě, dopálený pohledem na prázdnou skrýš, a brzy se svými průvodci rozrýval zem mezi sudy, ba i jinde, kde jen z nejmenšího náznaku usuzovali, že tam před nimi někdo kopal.

Jan Ponicenus si té noci nedokázal lehnout, aby pokojným spánkem osvěžil své tělo i ducha. Ani modlit se nedokázal s čistým srdcem. Ne a ne se odtrhnout od myšlenky na Kalinu, Drozda a Kenderessyho.

V duchu zalétal do Myjavy i do podzemí za kastelánem a hrabětem a jejich průvodci.

A se zahanbením se přístihoval, že mu ze srdce nevyvěrá jenom modlitba za rytíře, kteří se ujali vysvobození děvčat, ale i za ty, kteří se,vypravili vlastně krást…

Neklidně přecházel po světnici a napjatě sledoval každý zvuk zvenku, jestli se už zbojníci nevracejí z výpravy za děvčaty, nebo jestli hrabě skastelánem ještě nepřináší Fickův poklad.

Jeho neklid rostl.

Z ulice zaslechl hluk.

Vyběhl ven.

K faře se blížila skupina mužů.

Přinášeli nějakou ženu, která neprojevovala známky života.

„Hlídali jsme u tajného vchodu, jak jsme měli přikázáno, a najednou jsme zaslechli strašlivý výkřik,“ vyprávěl jeden z mužů, „šli jsme za tím hlasem a na srázu jsme našli tuhle ženu. Asi ji shodili z hradu. Jen sypkému sněhu má co děkovat, že se celá nepolámala.

A má štěstí, že jsme ji hned našli. Byla by zmrzla.“

„Žije?“ soucitně se ptal farář.

„Žije,“ odpověděl Čachtičan, „ale má nějaké podivné záchvaty, blouzní, vykřikuje nesmysly, vytrhává se nám z rukou. ,Chci umřít, chci umřít!“ křičí, hází, sebou, dokud má sílu, a pak po chvilce klidu se záchvat zase opakuje.“

„Pane Bože, vždyť to je Barbora Repášová!“ zděšeně vykřikl farář, když mužští tu ubožačku položili a paní farářka se jí se služkami ujala. „Je to ona! Jak se dostala na hrad?“

Sotva ji uložili do postele, otevřela oči, posadila se, ale očekávaný záchvat se nedostavil. Viděla před sebou dobráckou, ustaranou a bílými vlasy vroubenou tvář Jana Ponicena. Sepjala ruce jako k modlitbě a zvolala hlasem, který se všem zaryl do srdcí a vehnal jim slzy do očí:

„Zachraňte Pavla, důstojný otče! Zachraňte ho. Všechno o něm vědí! Já jsem ho zradila!“ A vybuchl v ní pláč, hlava jí klesla do podušek. Mysl jí zastřela mdloba, tělo se přestalo svíjet v křečovitém pláči. Ležela klidně. Jen z její tváře křičel nevýslovný smutek a žal.

Jan Ponicenus se nestačil zamyslet nad následky Barbořiny zrady. Celý bez sebe přicválal jeden z účastníků myjavské výpravy:

„Drozda, Kalinu, Kenderessyho a všechny ostatní kamarády chytili ve sklepě myjavského dvorce!“ Udýchaný zbojník ještě ani nestačil vypovědět, do jaké pasti je Ficko dostal, když přiběhl Čachtičan, který zůstal na hlídce u tajného vchodu ve stráni, když ostatní nesli nalezené děvče na faru. Zvěstoval jim, že právě vtáhli do podzemí v řetězech Drozda, Kalinu, Kenderessyho a ostatní zbojníky.

Ale ani to ještě nebyla poslední událost, která vzrušila Čachtičany na faře a vyděsila Jana Ponicena. Před zámkem zaslechli pekelný rámus.

To se vraceli hajduci, které hrabě lstí dostal ze zámku. Asi se setkali s Fickem, který jistě hned uhodl, že někdo ve stejnokroji kapitána měl na zámku něco za lubem, proto hajduky odvelel.

Okamžitě je poslal s posilou zpátky.

„Všichni jsou ztraceni!“ lomil Jan Ponicenus rukama.

„Kalina, Drozd, Kenderessy s těmi nejsmělejšími kamarády jsou vžaláři v podzemí, Lederer je na hradě prozrazen, Lošonský a Nyáry jsou také v podzemí a východ mají zatarasený. Ó, Bože, proč jen jsi dopustil vítězství těch lotrů!“

Čachtičané, shromáždění na faře, hleděli před sebe mlčky a zamračeně.

Ale obličeje se jim hned rozzářily a srdce ožila novou důvěrou, když Jan Ponicenus zaťal pěst a zahrozil:

„Ale přece jenom nezahynou!

Zachráníme je!“

Blížilo se ráno. Zvony nad Čachticemi zahlaholily na poplach. Po ulicích, v nichž už tma bledla, sem tam pobíhaly poplašené postavy, od úst k ústům, od srdce k srdci letěla výzva, aby se všichni postavili proti hradu, aby zúčtovali s čachtickou paní a jejími pomahači.

Před farou se sbíhalo množství mužských, vyzbrojených kosami, krumpáči, kyji, šavlemi a puškami. Z rozsetých jisker vzplál požár.

7. Nad zemí vzbouření – pod zemí řinčí řetězy

„Velitelé zbojníků,“ oznamoval Ficko Alžbětě Báthoryové, která si té noci ani nelehla v rozrušení nad bouřlivými událostmi, „jsou řetězy spoutáni a v podzemním žaláři s houfem svých nejodvážnějších druhů a v jejich sousedství je za mřížemi i Magda Kalinová, Maryša Šútovská a Eržika Príborská.“ Ficko radostí div nevyletěl z kůže. Ne proto, že se může paní zavděčit vítanou zprávou, ale jenom proto, že se konečně bude moci pomstít všem, jimž přísahal pomstu, a vynutit si Magdinu lásku. Při vyprávění, do jaké pasti zbojníky dostal, zářila z každého jeho pohybu spokojenost.

„Vletěli do sklepa jako slepí, když tam uviděli tři děvčata, která hlídalo pět vojáků. A za nimi vtrhli ostatní. Ani je nenapadlo, že jsem schován za dveřmi. Vzpamatovali se, až když se dveře za nimi zabouchly a když se přesvědčili, že to není Eržika, Magda a Maryša, ale cizí děvčata a že vojáci, na které se tak zuřivě sápou, nejsou vojáci, ale poddaní přestrojení za vojáky. Hnali se ke dveřím. Dveře nebyly ani zamčené, ani zatarasené, ale vítal je před nimi sevřený a neproniknutelný oblouk mých lidí. V divoké potyčce jsem nepřišel o hlavu jenom díky tomu, že jeden z vojáků vší silou praštil Drozda po hlavě a ten pustil můj krk. Omdlel a my jsme ho spoutali tak, že by se

nevysvobodil, ani kdyby měl desetkrát víc síly.

Pak jsme se zmocnili Kenderessyho a Kaliny, když zbojníci viděli, že jsme jejich velitele zneškodnili, přestože se zoufale bránili, tak se rozutekli, kam kdo mohl.

My jsme si se svou kořistí pospíšili do Čachtic, protože jsme přesvědčení, že rozprchlí zbojníci shromáždí své spojence a pokusí se zajatce vysvobodit. A abychom měli větší jistotu, postaral jsem se i o převezení děvčat.“

„Nezapomeň, Ficko, také na mou klenotnici,“ to teď čachtickou paní zajímalo nejvíc.

„Myslím na ni ve dne v noci,“ řekl upřímně, ze srdce. Ale myslel na ni jako na svůj majetek. „Jako první musíš z Imricha Kenderessyho třeba kleštěmi vytáhnout, kam ji schoval,“ řekla, „a

potom mi předveď všechny zbojníky i ta tři děvčata. Se všemi zúčtujeme.“

Alžběta Báthoryová se stáhla do své tajné síně, kde na ni čekaly Ilona a Dora se čtyřmi družkami Barbory Repášové. Ficko s nádobou naplněnou žhavým uhlím, kleštěmi a jinými mučidly sestupoval mezitím do podzemí.

Jeho tvář, ozařovanou žhavými uhlíky, znetvořil při pomyšlení na brzkou pomstu nával zlosti tak, že každý, kdo ho spatřil, se muset otřást. Co chvíli zafoukal do nádoby s uhlím, až mu oči lezly z důlků. Nával vzteku se střídal s radostí, konečně nadešel tak toužebně očekávaný den. Magdu a s ní i všechny, jimž přísahal pomstu, má v hrsti.

Magdu se pokusí získat. Když se mu to nepodaří, Magda zemře, jak děvče ještě nezemřelo. Zbojníci budou svědky její smrti a potom půjdou za ní,

Nezapomínal ani na Pavla Lederera. Toho si nechával na konec. Třes se, Pavle Lederere, bude to strašlivé zúčtování!

A potom v noci vezme ze skrýše svůj poklad, zapřáhne do nejlepších saní nejlepší koně a foukne do krajů, kde nikoho ani nenapadne, aby ho hledal.

Cesta mu rychle ubíhala. Už byl v dlouhatánské chodbě žalářů.

Nádoba se žhavým uhlím mu cestu matně osvětlovala červenou září.

U zamřížovaných dveří, za které nikoho nezavřel, se mimoděk podíval do osvětleného otvoru. Při tom pohledu zařval, jako by ho posedl ďábel, a upustil nádobu suhlím i nástroje, které nesl pod paží.

„Tak ty jsi tady, ty pse?“ vykřikl ochraptělým hlasem. „Přicházíš mi právě vhod!“

Současně jako blesk přiskočil k zamřížovaným dveřím a zamkl je.

Do kouta žaláře se se zatajeným dechem tiskl smrtelně bledý Pavel Lederer.

Fickem otřáslo podezření.

Nevysvobodil zámečník jeho zajatce?

Ne.

Přesvědčil se o tom jediným pohledem.

Tamhle je Kalina, Drozd i Kenderessy. A vedle tři děvčata. Zbojničtí velitelé leží spoutáni na zemi. Když ve dveřích spatřili Ficka, řetězy zařinčely a děvčata schoulená v koutě žaláře strnula leknutím, jako by zkameněla.

„Dobře poslouchej,“ zasípěl na Lederera, když se k němu zase vrátil, „anebo ne, ani poslouchat nemusíš, jen důkladně otevři oči! Všechno, co uvidíš, není nic proti tomu, co zkusíš ty, než vypustíš svou zrádnou duši.“

Ficko se rozhodl, že nejprve vyrovná svůj účet s děvčaty, a to tady na chodbě, a tak, aby zbojníci i Lederer viděli, co dělá, a slyšeli každičké slovo.

Vstoupil do žaláře děvčat, teď už s pochodní.

„Magdo Kalinová, pojď za mnou!“ ozval se nejlaskavějším hlasem, jaký ze sebe dokázal vynutit. Magda se přitulila k Maryše a propukla v pláč.

„Nepůjdeš?“ bouře hněvu nad jejím odporem a pláčem odvála z jeho hlasu všechnu laskavost. Už z něho sršela jenom zlost.

Rozzuřeně popadl Magdu za ruku, odtrhl ji od strnutých družek a vyvlekl jí na chodbu.

Řetězy zbojníků hrozivě zařinčely, když se tichou chodbou rozlehl pronikavý výkřik. Výkřik hrůzy, který Magdou otřásl při pohledu na nádobu se žhavým uhlím a mučidly.

Hrabě Nyáry a Mikuláš Lošonský i s celou družinou bylí již zpocení ad marného kopání.

Mezi sudy už nebylo nerozryté místečko.

„Čert tomu lotrovi napískal, aby ukryl svůj poklad jinam!“ utíral si zpocené čelo hrabě, který se snad poprvé v životě zapotil kopáním.

„Nevěřím, že by ho schoval jinam než tady,“ soudil kastelán.

„Já také ne,“ odpověděl hrabě, „proto si chvíli odpočiňme, ochutnejme vína čachtické paní a budeme hledat dál!“

Zatímco popíjeli, upřel hrabě zrak na obrovský vinný sud, kterým, jak si vzpomínal na Ledererova slova, vedl vchod do tajných chodeb. Beze slova došel k sudu a za chvíli se v něm před jeho udivenými společníky rozšklebil tmavý, odpuzující otvor.

„Jen popíjejte dál, dokud se nevrátíme,“ řekl Čachtičanům. Vzal lucernu a kývl na kastelána, aby ho následoval.

Jen co udělali v chodbě pár kroků, strnule se zarazili.

Před nimi se. prostírala propast, černá jako noc.

Chodba, která se asi po pěti krocích stáčela doprava, neměla dno.

Hrabě přišel na nápad, jestli Ficko neukryl svůj poklad v tajné chodbě. Ale nemohli dál ani o krok. Zatáčka byla tak ostrá, že se propast nedala překlenout ani žebříkem, anebo kládami.

Tady by si vědě! rady jenom Lederer, který věděl, jak spuštěný most zvednout.

Když se vrátili k Čachtičanům, kteří hned našli dobré víno, uslyšeli za dveřmi, vedoucími na dvůr, zmatený dupot a křik a podezřelý lomoz.

Všichni se seběhli ke dveřím a naslouchali.

„Zvoní na poplach!“

„Slyšeli jste? Právě někdo zakřičel: Otevřete bránu, nebo ji rozsekáme a vyvrátíme!“

„Výstřel! Jeden, druhý. Zuřivá střelba!“

Napjatě sledovali, co se venku děje.

„Že by předčasně vypukla vzpoura?“ pochyboval hrabě Nyáry. „Jestli ano, tak se musely stát strašlivé věci, které si ji vynutily. Farář by nedal příkaz ke vzbouření bez nejvážnějších důvodů.“ Za chvíli střelba umlkla a na dveře, vedoucí do sklepa, zaduněly mohutné údery.

„Dobývají se do zámku!“ hádali hledači pokladu.

Ale kdo? Co se nahoře stalo, zatímco hledali v podzemí Fickův poklad?

„Uvidíme, co to znamená!“ řekl hrabě. „My ale pokračujeme v tom, kvůli čemu jsme sem přišli. Do práce, chlapi!“

A rýče se znovu zabořily do země. Oči číhaly, jestli ve vznikajících jámách nezazvoní ryče o bednu, a uší naslouchaly, jaké to běsnění se rozpoutalo nad zemí.

Na hradě zpozorovali, že se v Čachticích něco děje. Upozornilo je na to nejprve poplašné vyzvánění, potom sloupy dýmu a plameny, které šlehaly k nebesům z obrovských ohňů na okolních vršcích. Vojáci a hajduci byli bezradní.

K paní, která se zavřela s Ilonou a Dorou a čtyřmi děvčaty v tajné síni se nikdo neodvážil. Ani potom, když se od hajduka, který přiběhl ze zámku, dozvěděli, že se Čachtičané vzbouřili a zaútočili na zámek.

Když konečně paní vyšla z tajné síně, oznámili jí, že v Čachticích propukla vzpoura a že vzbouřenci už pravděpodobně obsadili zámek.

V první chvíli se rozzuřeně osopila na velitele vojáků, že s vojskem nečinně přihlížel na hradě, ale když jí kapitán prozradil, že všechny zásoby střelného prachu jsou nasáklé vodou a že není k použití a že tedy bez střelných zbraní není naděje na úspěšný zákrok, kupodivu se uklidnila.

Jen ať se ta havěť bouří, až na hrad její zloba nepronikne, myslela si. Ještě několik dnů a pak zmizí. Její posel už ohlásil sedmihradskému knížeti, jejímu bratrovi, že k němu po Novém roce zavítá. Také Juraji Závodskému posel už připomněl jeho slib, že ji posledního dne v roce navštíví. Jen ať přijede, zmizí společně s ní. Když nepůjde dobrovolně, unese ho. Jen jestli jí ti vzbouřenci, kdoví kolik jich vlastně je, cestu nepřekazí, neznemožní útěk?

„Pane kapitáne,“ vyzvala velitele v obavě z takové možnosti, „protože nevím, kde se právě teď palatin zdržuje, vypravte okamžitě posly do Prešpurku i do Velké Bytče, ať oznámí, že v Čachticích vypukla vzpoura, a žádejte posilu a zásoby střelného prachu.“

Byla přesvědčena, že ať o ní palatin smýšlí jakkoliv, rozhodně se o potlačení vzpoury postará. A kdyby ho napadlo zkoumat příčiny vzpoury a míchat se do jejího života, bude ona už dávno za horami.

„Ficko se ještě nevrátil?“ vzpomněla si najednou na klenotnici a na nepřátele, se kterými musí zúčtovat.

Netrpělivě se rozhlížela.

„Ne,“ odpověděly služebné.

„Tak se musíme důstojně připravit na uvítání zbojníků a jejich milenek,“ rozesmála se zlověstným smíchem.

„Mám překvapení i pro Ficka!“

Vojáci na její příkaz vynesli na nádvoří těžký železný trůn, zhotovený na potlačení Dóžova povstání. Tehdy ho dal čachtický zeměpán vystavit na náměstí, aby rebelům připomínal, jaký osud je čeká. Osud Dóži, vůdce sedláků, kterého páni po potlačení povstání posadili na rozžhavený železný trůn.

„Pořádně trůn rozpalte, aby si na něm kníže v teple poseděl,“ rozkazovala opojená představou, jak se bude Jan Kalina tvářit, jak se bude jeho tělo škvařit na rozžhaveném železe.

Svědky jeho zkázy budou i jeho přátelé i pandurský kapitán a zrádce Lederer, všichni se také na tomto trůnu rozloučí se světem. Diváky jejich smrti budou také jejich milé i její vlastní dcera Eržika. I pro ni má překvapení. Nezahyne obyčejnou smrtí.

Na dvoře plápolal oheň a v něm se černý, rzí už poničený trůn rozpaloval do běla.

Plameny vojáky zahřívaly, ale při představě té strašlivé popravy je roztřásla zima.

„Doro, Ilono!“ křikla paní na babice, které s chechtáním házely pod trůn obrovská polena. „Pojďte, chci ukázat Čachtičanům, že se neleknu ani jejich vzpoury!“

A za chvilku shodili z hradeb na sráz mrtvoly čtyř děvčat, družek Barbory Repášové.

Zohavené a zkrvavené mrtvoly se koulely dolů. Zapisovaly do sněhu červený pruh a u hromady kamenů se zastavily.

Slunce, které s rozzářenou tváří vystupovalo na oblohu, udiveně hledělo na stráň pod hradem. Jako by se tam v bílém sněhu červenal obrovský krvavý prapor sdlouhou žerdi.

Magda Kalinová by byla radši zemřela, než aby musela hledět na Fickovu tvář, na žhavé uhlí pod jeho nohama a na velké kleště, které v něm rozpaloval.

„Máš před sebou jen dvě cesty, má drahá,“ říkal jí Ficko. „Ta jedna vede ke mně, ta druhá do náručí smrti. Buď se staneš mou ženou, anebo zahyneš!“

V žaláři hrozivě zařinčely řetězy. Ficko se tomu zasmál.

„To máte radost, že jsem vás udělal svědky výjevu, který se obvykle odehrává mezi čtyřmi očima, že?!“

A přistoupil k Magdě tak těsně, že na tváři ucítila jeho zapáchající dech.

„Kterou z těch dvou cest si zvolíš?“

„Smrt!“

„To si ještě rozmyslíš,“ mluvil se vztekem, který v sobě ještě stále dusil. „Snáz by se ti umíralo, kdybys byla takhle krásná a rozkošná, že by ses zalíbila nejen mně, ale i Pánu Bohu. Ale uvidíme, co budeš říkat, až těmihle bělounkými kleštěmi tvou krásu přiškvařím. Tak, nejdřív připravím tvé tváře o tu hrdou červeň, holubičko!“

Vytáhl z uhlí rozpálené kleště a přidržel jí je před.obličejem. Šlehl na ni žár, jako by plameny olizovaly celé její tělo.

Maryša a Eržika propukly v pláč, který se smísil s novým výbuchem Fickova smíchu a s řinčením řetězů.

„Tak začínáme! Rozluč se s krásou svých líček. Za chviličku se tvá kůže seškvaří a budeš ohavná, že by tě ani vlastní matka nepoznala.“

„Imrichu!“ vykřikla, jako by před ní peklo otvíralo svou tlamu, aby ji pohltilo.

Volala jméno muže, který už dávno zaplnil její srdce, jenže nevěděla, že leží spoután několik kroků od ní. Přesto věřila, že ji zachrání před hrůzou, co se na ni tady valí.

Sotva vyslovila to jméno, Ficko se před ní skácel na zem tak prudce, až mu kleště vyletěly z rukou.

„Rozluč se se svým podlým životem!“ zaslechla známý hlas.

„Imrichu!“ vykřikla znovu, ale to už byl výkřik poznání, radosti, obdivu a vděčnosti.

Ficka, který nečekal, že by na něj někdo mohl zaútočit, srazil Imrich Kenderessy jediným úderem, chytil ho za krk a sevřel ho železným hmatem, takže jenom chrčel.

„Nestarej se o toho čerta, starej se o svou milou!“ přiskočil Andrej Drozd a odtrhl ho od Ficka. Eržika a Maryša vyběhly z otevřeného žaláře, objímaly a líbaly Magdu, zachráněnou v poslední chvíli.

Plakaly radostí. Magda se vrhla Imrichovi kolem krku celá rozechvělá vzrušením, radostí a štěstím, že právě on ji zachránil, že je tu vedle ní a že mu může nepočítanými polibky vyznat, jak ho miluje,

Když Maryša spatřila ve dveřích žaláře Jana Kalinu, následovala Magdina příkladu. A Eržika s rozzářenýma očima sledovala Andreje Drozda s Fickem.

Zamilovaní se však nemohli oddat svému štěstí, rušil je Fickův zuřivý řev a ohlušující rámus zápasu. „Nesmíme zapomenout na toho, kdo nás zachránil,“ řekl Jan Kalina.

Otevřel zamřížované dveře, které ficko před chvilkou zamkl, a přátelé se pevně objali.

„Děkuji ti, Pavle, za sebe i za všechny ostatní!“

„Nemáte mi za co děkovat. Vždyť já jsem vás sem vlastně dostal, protože jsem uvěřil tomu ďáblovi, odmítal Lederer díky.

„Jsem šťasten, že jednou mohu být zase já tvým zachráncem,“ smál se Jan Kalina.

Toho večera, co mu babice pošeptala, že Barbora je zase v moci čachtické paní, chodil Pavel Lederer zoufale podzemními chodbami, nahlížel do všech žalářů, volal její jméno do propadlišť, o kterých věděl. Byl přesvědčen, že může být jenom v podzemí, proto jí hledal jenom tam. Po několika hodinách hledání, právě když se ocitl v blízkostí tajného východu pod hradem, zaslechl ohlušující zadunění padacích dveří a Fickův řev. Utíkal co nejdál, seč mu síly stačily. A když z dálky zaslechl, že se Ficko se svým průvodem ubírá chodbou na hrad, rozběhl se k žalářům. Jaké bylo jeho překvapení, když zjistil, že je tam Maryša, Eržika, Magda a vedle nich i Jan, Imrich a Andrej! Děvčata, která nebyla svázaná, potichu potěšil, uklidnil je a potom vysvobozoval z pout zbojníky. Byla to těžká práce, ale díky nástrojům, které měl u sebe, si s řetězy poradil. Právě když osvobodil posledního, zaslechl v dálce Fickův smích. Naházel řetězy na zbojníky, aby se zdálo, že jsou spoutáni, a vyběhl. Ale viděl, že už nemůže utéci, aniž by ho Ficko zpozoroval. Proto skočil do vedlejší cely a tam čekal, co se bude dít.

S vývojem událostí mohl být spokojen. Pozoroval, že Ficko je už vzápase u konce svých sil. Když ho totiž Andrej Drozd začal tisknout a tlouci, nešetřil v zuřivosti silami.

Blížil se konec zápasu. Ale když Ficko uviděl Pavla Lederera a uvědomil si, že to on dovršil svou zradu ještě vysvobozením zbojníků, výbuch vzteku a pomstychtivosti vzpružil jeho ochabující síly. Ale ani to mu nebylo nic platné. Andrej Drozd už byl důkladně rozohněn. Držel pravicí Fickův krk jako kleštěmi a levicí ho tloukl do zad. To bylo Fickovo nejcitlivější místo. Při každém úderu zařval a třepal se jako ryba na suchu.

„Tak, čerte, teď už bude po tobě!“

Nežertoval, Ficko sebou už přestal mlátit.

„Neuškrť ho, Andreji!“ přiskočil vtom Kalina, „nech ho katovi!“

Jen stěží se dal přemluvit.

A když konečně pustil Ficka, zdálo se, že už mu stejně odzvonili. Visel docela bezvládně a nohy se mu klimbaly jako hadrové.

„Jen počkej, však já tě proberu!“ vykřikl Andrej Drozd. „Děláš, že už je po tobě. Tak hned uvidím, co je na tom pravdy.“

Při jejich bitce se nádoba se žhavým uhlím převrátila a její obsah rudě svítil na krok od nich: Popadl teď Ficka za ruce a za nohy a posadil ho na žhavé uhlí.

„Tak takhle si ještě neseděl!

Tady přijdeš k sobě, i kdyby tvá černá duše byla opravdu za horami.“

Teď se Ficko asi doopravdy nepřetvařoval.

Vyskočil, až když mu žhavé uhlí propálilo nohavice a zakouslo se mu i do těla.

Znovu zaútočil, ale stačil jediný úder a rozplácl se na zemi.

Vysvobození se rozhodli, že vyjdou z podzemí východem na zámek.

„Seber se, Ficko,“ kopl ho Drozd, „a vykroč pěkně před námi, protože jinak tě svážeme a potáhneme tě za sebou na provaze. Ale ať tě ani nenapadne nahmatávat někde na stěně nějakou páku. Nemáme nejmenší chuť nechat své hlavy někde v propadlišti. Jestli hajduci dostanou chuť změřit si s námi síly, tak je o ni připrav, protože dokud děvčata nejsou v bezpečí, nemáme na nějakou rvačku náladu. A jestli nechceš dát hajdukům tuhle moudrou radu, budeš synem smrti.“ Už za chvíli se podzemím ubíral podivný průvod.

Vpředu se beze slova motal Ficko, jako by to byla jeho poslední cesta na popraviště, za ním s pochodní v ruce Pavel Lederer a potom tři zamilované dvojice.

Nedaleko východu, kde se pod dlouhými padacími dveřmi táhla propast, se Ficko zastavil. „Dál nemůžeme,“ řekl tupě.

„Ale můžeme,“ odsekl mu Lederer a dával si dobrý pozor, aby ho ve vzteku neshodil do propadliště. Ficko se mohl vzteknout, když ederer na první sáhnutí našel páku a padací dveře se s ohlušujícím rachotem zvedly.

Hrabě s kastelánem i se svými společníky zaslechl třesk padacích dveří za obrovským sudem. „Tak už ze dvou stran se na nás hrne něco podezřelého,“ zaklel hrabě, který už soptil vzteky nad marným hledáním.

„Tady z chodby se někdo blíží a ze dvora se sem také bůhvíkdo dobývá. Honem se musíme schovat za sudy, jako bychom tu ani nebyli, a lucerny obalme suknem, aby nás neprozradily!“

Cestička mezi dvěma řadami sudů byla rázem prázdná. Dno největšího sudu se otevřelo a právě v tu chvíli se vyvrátily i dveře ze dvora zámku.

Ze sudu první vystoupil Ficko a za ním s pochodní v ruce Lederer. Protějšími dveřmi vletěl dovnitř Vavro s houfem Čachtičanů, s nimiž přemohl hlídky a zmocnil se zámku.

Jak Ficko uviděl o sudy opřené rýče a na všechny strany rozkopanou zem, šíleně zařval:

„Okradli mě! Okradli!“

Všichni kolem zaraženě hleděli na Ficka, který popadl jeden z rýčů, rozběhl se a uprostřed chodby začal rýt jako smyslů zbavený.

Odhazoval zemi rýčem, a když už se mu rudé vlasy nad čelem slepovaly potem, s napětím všech sil vyzvedl z jámy bednu a dychtivě ji otevřel. Pohled do bedny ho naplnil takovou radostí a štěstím, že na všechno zapomněl a křepčil kolem pokladu jako blázen.

„Můj poklad, můj poklad!

Neukradli mi ho!“

Z opojení pohledem na hromadu zlata a skvostů se probral až ve chvíli, kdy se k němu od sudů vyřítily hrozivé postavy.

„Přijmi náš dík, Ficko,“ rozesmál se hrabě Nyáry. „Nahledali jsme se tvého pokladu až hrůza. A ty ses nad námi slitoval a sám jsi nám ho našel. Chopte se té bedny!“

„Zloději!“ zařval Ficko a vrhl se na hraběte.

Ale Andrej Drozd už byl u něho jako blesk.

„Už jsem ti, Ficko, říkal, abys dal pokoj, nebo než dojdeme na světlo boží, nebudeš mít v hubě ani jeden zub a jedno žebro nebudeš mít celé!“

A praštil ho tak, že Ficko odletěl až k sudu, narazil na něj, až to zadunělo, a pak se sesul k zemi. Ale pohled na muže, kteří zvedali bednu s jeho pokladem, ho znovu tak rozběsnil, že vyskočil, jako když ho bodne, a řval, jako by ho škrtilo tisíce rukou. A už se chystal ke skoku.

Drozd ho ani na chvíli nespouštěl z očí. Když se jako vřískající žlučí naplněná chobotnice se stem chapadel vymrštil na muže, odnášející poklad, zastavil ho těsně před cílem zaťatými pěstmi.

„Svažme ho!“ navrhl Imrich Kenderessy. „Je to nenapravitelný skokan a tobě, Andreji, se budou pěsti ještě hodit!“

Na dvoře zámku, kde Čachtičané netrpělivě vyčkávali návrat odvážlivců z podzemí, propukla bouře jásotu.

Uviděli všechny zbojníky, které měli tak rádi a kteří se jich zastávali proti panské zvůli a zlobě a odvažovali se překazit čachtické paní páchání zločinů. Měli před sebou usmívajícího se Andreje Drozda, Imricha Kenderessyho, Jana Kalinu a Mikuláše Lošonského. Vítali je s velkým jásotem, radostí a obdivem i vděčností.

A podívejte, chytili i Ficka, svázali ho, a tak zastrašili, že se málem neodváží ani dýchat. Je tady ale také zámečník, Fickův kumpán, který zradil Jana Kalinu. A zatímco zbojnické velitele s děvčaty i hrabětem a kastelánem obklopil houf nadšenců, několik prchlivých mládenců se vrhlo na Pavla Lederera.

„Dostali jsme tě, zrádče,“ křičeli na něj, „teď ti srovnáme kosti!“

Povalili ho na zem. Naštěstí je zpozoroval Jan Ponicenus.

Řekl jenom několik slov a mládenci, kteří chtěli Pavla Lederera utlouci k smrti, ho zvedli na ramena a vítězoslavně ho nesli doprostřed jásajícího davu.

Zástup lidí každou chvílí rostl. A rostlo i nadšení, zvlášť když se rozletěla zpráva, že každý Čachtičan, od kterého Ficko vymohl poplatek, předepsaný pod takovou nebo onakou záminkou, dostane peníze zpátky.

Záplava lidí se nakonec valila na náměstí, kde na všeobecnou žádost měli Ficka přivázat na pranýř. Stalo se.

Ficko se na pranýři nemohl ani pohnout, přestože v něm žluč vřela. Jen se mračil jako škaredá středa, cenil zuby, skřípal jimi, chrčel a řval, a tak jenom podněcoval nenávist davu. Muži i ženy se k němu přibližovali, vyplazovali na něj jazyky, nadávali mu, plivali na něj a děcka si ho zvolila za terč při trefování kameny.

Slunce jiskřilo na zasněžených střechách, když Mikuláš Lošonský ohlásil davu na náměstí povzneseným hlasem:

„Tady je seznam, ve kterém je přesně označeno, koho o kolik čachtická paní prostřednictvím Ficka a ostatních svých nadháněčů připravila.“

A vyvolával Čachtičany jednoho po druhém jmény, a když jmenovaní přistoupili, velkodušně sahal do bedny s Fickovým pokladem a vypočítával jim na dlani celou sumu, kterou od nich neprávem inkasovali. Na náměstí zavládla nevýslovná radost. Fickovi se zdálo, že to nepřežije. Při pohledu na vyprazdňující se bednu nejdřív zkoprněl a potom se rozvřeštěl.

Nadšený dav odpovídal na jeho vřeštění výbuchy smíchu, deštěm plivanců a kamenů.

Hrabě Nyáry, shrbený nad bednou se zbytky Fickova pokladu, přenesenými na faru, se tak okouzleně kochal krásou a drahocenností skvostů z klenotnice Alžběty Báthoryové, že si přítomných téměř nevšímal.

„Bednu zapečetíme,“ vyrušil ho Jan Ponicenus, „a odevzdáme ji tak, jak je, dcerám a synovi čachtické paní.“

„Samozřejmě,“ souhlasil kastelán.

„Dobrá,“ souhlasil také hrabě Nyáry s potutelným úsměvem, „ale dřív než ji zapečetíme, vezmeme si něco na památku“

A vyndal z bedny zlaté náhrdelníky a tři zlaté náramky, vykládané množstvím drahokamů, které už formou, velikostí a leskem prozrazovaly, že jsou velice cenné.

„Jakým právem si ty šperky přisvojujete?“ pohoršoval se Jan Ponicenus.

„To bych vám marně vysvětloval, pane faráři,“ usmál se shovívavě, „vy nikdy nepochopíte sběratelovy mravní zásady. Ale mohu vám říci, že jsem náramně šťasten, že si z boje, který není jenom mou osobní pomstou, odnáším takovou milou památku.“

„Vždyť dědici Alžběty Báthoryové ztrátu zjistí,“ pokusil se farář zapůsobit na hraběte z jiné strany,

„mají přece soupis šperků a jistě si je také pamatují.“

„Díky za vaši starostlivost, pane faráři,“ odpověděl hrabě. „Ale když Ficko klenotnici uloupil, neznamená to ještě, že celou svou kořist uložil do jedné skrýše. Řekněme, že tyhle dva náhrdelníky a tři náramky ukryl na jiném místě. Ať ho tedy mučí a osvědčenými způsoby si vynutí přiznání, kam je tedy schoval!“

„Chcete, aby pykal za nespáchaný zločin?“

„Snad vám není toho ďábla najednou líto! Ať bude pykat sebevíc, nikdy neodpyká ani zločiny, které skutečně spáchal.“ Spor urovnali zbojničtí velitelé.

„Dopřál bych vám všechny skvosty, pane,“ usmál se na hraběte Jan Kalina. Věděl, že jestliže dosud udělal hrabě všechno proti čachtické paní, teď napne všechny síly, aby ji zničil, protože by ho jednou mohla volat k odpovědnosti za zmizení nejvzácnějších kusů své klenotnice. Kalinův souhlas překvapil faráře, ale hraběte zřejmě potěšil.

„My si bohužel něco takového dovolit nemůžeme, pane. Tak bychom si jenom spíš zasloužili popraviště.“

„Škoda,“ upřímně zalitoval hrabě. „Vaše milé a ta ubožačka Barbora by si zasloužily nějaké malé lesklé odškodnění po tolika útrapách a strachu.“

Eržika, Maryša, a Magda byly zatím s farářkou v sousední světnici u Barbořiny postele. Neporanila se nijak vážně, zmořil ji jenom žal a zoufalství a vyděsila ji blízkost smrti, které se vrhla do náručí. A tolik promrzla, že se jen těžko rozehřívala.

Právě, když hrabě nahlédl do sousední světnice a v duchu zdobil děvčata šperky, vstoupil Pavel Lederer. Ve shonu rušných událostí mu nikdo nestačil říci, co se s Barborou stalo. Stál strnule ve dveřích, a když se vzpamatoval, uvažoval, jestli náhodou neupadl do klamného snu, který se hned zase může rozplynout a odvát obraz ženy, kterou miloval tím více, čím se mu zdála vzdálenější, nedosažitelnější.

„Barboro,“ ozval se pronikavý výkřik.

Přiskočil k posteli, jako by se chtěl všemi svými smysly přesvědčit, jestli je to opravdu ona. Bylo to tak dojemné setkání, že farářce i děvčatům vyhrkly slzy a farář, kastelán i zbojníci pohnutě mlčeli.

Následovala porada.

Podle úmluvy se měl Mikuláš Lošonský okamžitě vypravit do Prešpurku, kde zasedal sněm, aby tu za každou cenu podal proti čachtické paní obžalobu z mnohonásobných vražd, z porušování zákonů, z toho, že zavinila vzbouření, a aby žádal okamžité zakročení, aby se sami vzbouřenci nemuseli starat, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.

Hrabě Nyáry měl jet rovnou do Vídně, přednést zprávy o čachtických událostech a o vzpouře a všemi silami se vynasnažit, aby král zakročil sám, kdyby palatin z různých ohledů i nadále váhal. A Čachtičané s farářem a se zbojníky měli být na stráži, aby se z hradu nikomu nepodařilo utéci, a tak uniknout trestu.

Před farou stály připravené saně.

Nasedl do nich hrabě Nyáry a Mikuláš Lošonský. Několik zbojníků, kteří je měli doprovázet alespoň do Piešťan, vyskočilo na koně.

„Bůh vás provázej a ochraňuj,“ loučil se s nimi farář, vedle kterého stál Kalina, Drozd, Lederer a Kenderessy.

Zvonky na postrojích zazvonily, kopyta zaduněla na bílé cestě.

„Kdo ví, čeho dosáhnou?“ hleděl za nimi zamyšleně Jan Kalina.

„Když se jejich cesta nevydaří, přijde řada na nás!“ odpověděl mu Andrej Drozd.

„A my můžeme být také připraveni,“ přidal se Imrich Kenderessy, „že na nás takzvaná spravedlnost nezapomněla. Jistě nás postaví před soud.“

„Nestraš, Imrichu,“ okřik ho Andrej Drozd, „nebo mě začne svědit krk“

Rozesmáli se vynuceným, trpkým smíchem.

„Když vás budou soudit, přátelé,“ řekl farář, „musí s vámi posadit na lavicí obžalovaných i mě!“

Část sedmá, Soud

1. In flagranti

„Víš, co se stalo s Fickem?“ zeptala se čachtická paní Erži Kardošové. Od té chvíle, co vzbouřenci hlídali východy z hradu a ze zámku, dostala se jako první lstí na hrad.

„Vím,“ odpověděla sebevědomě.

A vyprávěla paní poslední události: jak Ficka chytili, uvázali na pranýř a pak uvěznili.

„I do Prešpurku šli žalovat,“ končila Erža Kardošová. „Starý kastelán se vypravil k palatinovi. Čachtičané si brousí zuby na Doru, na Ilonu i na ostatní služky.“

Jak si brousí zuby na paní, to už se neodvážila říci.

Paní nejvíc ohromilo Fickovo bohatství. Nahrabal si u ní neslýchané jmění a ještě se zmocnil její klenotnice!

„A kde jsou teď moje skvosty!“ zeptala se odhodlaná zmocnit se jich.

„Na faře.“

„Můžeš jít. Pošli sem Doru a Ilonu.“

Plán, jak se zmocnit skvostů, měla už hotov. Na nic jiného ani nemyslela. Byla přesvědčená, že z Prešpurku jí žádné nebezpečí nehrozí. Alespoň do té doby, dokud tu ještě bude, těch několik dní do posledního dne v roce, kdy navždy zmizí.

„Doro, Ilono,“ promlouvala ke starým služkám, „jak víte, za několik dní odjedu. Ještě jednou mi poslužte a pak se vám štědře odměním za vaše služby. Dřív se však musím zmocnit svých skvostů.“ A vysvětlila jim svůj plán.

Hajduci z Myjavy a ze Staré Turé budou číhat na kastelána, vracejícího se z Prešpurku.

Chytí ho a zavřou v Podolí, nebo na nějakém jiném dvorci. Dora a Ilona se pak postarají, aby se to Čachtičané dozvěděli, zbojníci a vzbouřenci budou jistě bez otálení pospíchat, aby ho vysvobodili. Až budou téměř všichni muži z Čachtic venku, pak ona sama vtrhne včele vojska do Čachtic a odnese z fary svoje skvosty.

„A vysvobodíme také Ficka,“ její bledá tvář rudla hněvem, „aby i on dostal zaslouženou odměnu, to za to, že mě okrádal. Zatímco já budu zachraňovat svoje skvosty, vy roztopíte na hradním nádvoří největší kotel, naplněný vodou. Ficka v něm zaživa uvaříme a pak ho shodíme z hradu dolů vlkům napospas. S Fickem přivlečeme také Magdu Kalinovou, Eržiku Príborskou a Maryšu Šútovskou i Barboru Repášovou a ještě několik jiných děvčat a žen, kolik jich moji věrní služebníci pochytají. A jejich milým a manželům dám ještě dřív, než opustím hrad, pořádnou výstrahu, aby nestrkali nos do cizích věcí. Zajaté ženy, živé nebo mrtvé, naházíme na velikou hranici, která mi bude při odjezdu svítit na cestu a může zničit třeba celý hrad, který mě už stejně víc neuvidí.“

Když se posel čachtické paní vrátil z Prešpurku se vzkazem, že palatin, příliš zaneprázdněný zemskými záležitostmi, bude moci věnovat pozornost pořádku v Čachticích až po Novém roce, byla nanejvýš spokojená. Tou dobou bude ona už v Sedmihradsku pod ochranou bratra knížete. Vrátil se i posel Juraje Závodského.

Vzkaz palatinova tajemníka byl krátký:

„Přijdu, jak jsem slíbil!“

„Přijde!“ zajásala.

Všechno šlo, jak si přála.

Osmadvacátého prosince chytili hajduci Mikuláše Lošonského a zavřeli ho v podolském dvorci. „Můžeme už Čachtičany vyplašit zprávou o kastelánově polapení?“ zeptala se Dora Sentešová. „Ještě ne, až poslední den v roce.“

Dychtila po skvostech a po pomstě, ale dala si pozor, aby se neunáhlila, proto usoudila, že je lépe

odložit plán až na den odjezdu. Až se Čachtičané vyřítí osvobodit kastelána, zmocní se svých pokladů, pomstí se Fickovi i rebelům a ještě před návratem mužů odjede nikým nerušena z hradu i se svým doprovodem.

Byla u vytržení, když jí Erža oznámila, že nepřišla na hrad s holýma rukama, ale vystavuje se nebezpečí, přivedla s sebou i dvě dívky. Paní ji radostí objala.

„Ještě tři dny,“ šeptala roztouženě, „ještě dvakrát lázeň a pak přijde on, pak mi začne úplně nový život.“

Život, po jakém vždycky toužila.

Netušila, jaká mračna se nad ní stahují.

Sněm, před který se kastelán Mikuláš Lošonský přece jen dostal, třebaže mu v tom někteří pánové chtěli zabránit, vyslechl strašnou obžalobu z mnohonásobných vražd s největším pobouřením. Páni na sněmu nebyli příliš citliví, pravá bouřka odporu se ztrhla až poté, když je Mikuláš Lošonský ohromil odhalením, že čachtické paní nestačila krev obyčejných děvčat z lidu, ale že ve svém nevysvětlitelném, krvelačném šílenství prolila i krev zemanskou.

Palatin hrabě Juraj Thurzo viděl, že musí za každou cenu zakročit.

Ocitl se v nepříjemném postavení.

Nedovedl nalézt takové východisko, aby na dobré jméno Báthoryů a Nádasdyů nepadla poskvrna, aby byli všichni spokojení a v Čachticích aby nastal klid.

Tři dny seděl na sněmovních zasedáních jako zařezaný. Cítil, že se na něj upírá množství očí s otázkou, co podnikne. Cítil i to, že ho mnoho lidí v Čachticích očekává, aby tam udělal pořádek a dokázal světu, že spravedlnost ještě žije. Ani třetího dne se nerozhodl, třebaže se dlouho radil se svým tajemníkem.

Tehdy k němu přišel hrabě Nyáry se vzkazem od krále, kterého sám spolu s kardinálem ovlivnil. Král vzkázal palatinovi, aby se bez otálení sám vypravil do Čachtic, vyšetřil tamní události, uklidnil vzpouru a pohnal viníky před soud.

„Snad si Jeho královské Veličenstvo nemyslí,“ uraženě se zeptal palatin hraběte Nyáryho, „že se stávám ochráncem zločinců a že je nemám vúmyslu potrestat?!“

„Král ví,“ odpověděl Nyáry, „v jakém těžkém postavení se, vzácný příteli, nalézáš, proto tě chce svým vzkazem, který je zároveň rozkazem, vytrhnout z váhání a současně přebírá na sebe i část odpovědnosti za tvé rozhodnutí.“

Palatin se dlouho radil se zeti čachtické paní, s Jurajem Drugethem z Humenného, hlavním županem zemplínským, manželem Katy, i s Mikulášem Zrínským, manželem Anny.

„Přátelé,“ těmito slovy uzavřel palatin poradu, „velice lituji, že vás nemohu ušetřit této bolesti. Mé řešení je nejšetrnější a z celého srdce si přeji, aby s ním byli spokojeni jak naši právníci, tak král. Nelituji, že to pravděpodobně otřese mou pozicí.

Ubezpečuji vás, že své rozhodnutí uskutečním za všech okolností, třebaže mě chtěla Alžběta Báthoryová zbavit života a přestože jste vy sami, na mé naléhání neznemožnili páchání dalších zločinů v Čachticích.“

Zeťové byli spokojeni.

Palatin se opravdu s obdivuhodnou energii odhodlal uchránit čistý štít dvou zasloužilých rodů před poskvrnou, a to i proti vůli králově, jak ji tlumočil hrabě Nyáry.

„Ta zvrhlá žena si ode mě nezaslouží takovou oběť,“ řekl palatin svému tajemníkovi zamyšleně, když znovu a znovu uvažovali o jeho plánu. „Měl bych ji se spoluviníky postavit před soud. Mám však před očima její děti, zetě i nebožtíka manžela, který byl mým přítelem. Nejsem s to ocejchovat je všechny tím, že bych pranýřoval a odsoudil Alžbětu Báthoryovou, jako mnohonásobnou vražedkyni.“

Juraj Závodský mlčel. Čachtickou paní ani neobhajoval, ani neobviňoval.

„Pane tajemníku,“ dráždila palatina jeho mlčenlivost, „snad jste sobědem nespolkl také jazyk.“ „Ať mi Tvá palatinská Jasnost laskavě odpustí,“ omlouval se, „ze známých důvodů nechci ovlivňovat

tvé rozhodnutí.“

„Dobrá,“ usmál se palatin na znamení, že odpouští, „ale za trest tě připravím o radost setkat se s Alžbětou Báthoryovou mezi čtyřma očima vposlední den roku.“

Byl to jeden z nejpříjemnějších trestů, jaký kdy byl vyhlášen.

„Zbavím tě té radosti, protože ji na jejím hradě překvapíme třicátého prosince společně. V den, kdy ses s ní měl setkat, budu ji tajně odvážet do Vranova.“

Palatin se totiž rozhodl dát čachtickou paní převézt na její vranovský hrad, aby ji tam dcery hlídaly, dokud bouřka nepomine a dokud její spoluviníky nestihne nejpřísnější trest. A pak ať se za ní navždy zavře brána některého kláštera, aby tam v odříkání a němém odpykávání hříchů strávila zbytek svého života a smiřovala se s Bohem.

Třicátého prosince roku 1610 odpoledne přiběhl jeden ze zbojníků, kteří stáli před Čachticemi na stráži, jako bez ducha na faru, kde se shromáždili vůdcové zbojníků i vzbouřenců a právě přemítali, proč se Mikuláš Lošonský tak dlouho nevrací.

„Palatin s velkým průvodem se blíží k Čachticím!“ zvěstoval zbojník.

Jan Ponicenus zajásal a radostná zvěst o tom, že palatin přichází udělat pořádek, se bleskurychle roznesla po městě.

A lidé se vzrušeně sbíhali na farském dvoře.

„Synové milí,“ radil Jan Ponicenus zbojnickým vůdcům, „svou roli jste dohráli, zachraňte se. Hlavně ty, Jene, protože jsem přesvědčen, že na tebe palatin zanevřel. Ale s nikým z vás by neměl slitování!“

„Zachraňte se,“ prosila je Magda, Eržika, Maryša, totéž šeptala Pavlu Ledererovi i Barbora, která se díky šťastné lásce zázračně zotavovala.

„Ne,“ odpověděl na jejich rady Jan Kalina. „Nebudeme utíkat. Máme čisté svědomí!“

Radostné očekávání palatina a jeho průvodu kazilo jen pomyšlení na osud zbojníků.

Palatin přijel. Jan Ponicenus ho přivítal s největší úctou a pozval ho, aby poctil jeho příbytek svou přítomností.

Palatin s Jurajem Závodským, s hrabětem Nyárym, který se také připojil k palatinovu průvodu jako králův pověřenec, s Jurajem Drugethem a s Mikulášem Zrínským, zeti čachtické paní, i s Megyerym, poručníkem nejmladšího Nádasdyho, přijali pozvání. Se zachmuřenou tváří kladl palatin faráři, rychtáři a váženým občanům otázky a právě tak přijímal jejích odpovědi. Byl nevyzpytatelný. Nikdo netušil, co má v úmyslu.

„Kde jsou zbojničtí vůdcové a jejich tajný spojenec, o němž jste se zmínili?“ zeptal se chladně, když vstal, odhodlán dojít na hrad podzemím, aby se na vlastní oči přesvědčil o hrůzách chodeb a aby čachtickou paní svým neočekávaným příchodem překvapil.

Palatinova otázka přítomné poděsila. Nikdo neodpověděl, protože všichni cítili, že by byli zrádci, kdyby řekli, kde zbojníci jsou.

„Kde jsou?“ optal se znovu tvrdě palatin, zabodávaje přísný pohled do faráře a Čachtičanů. „Tady,“ odvětil Jan Ponicenus a jeho krotké oči se srazily spalatinovými sršícími zraky.

„Jsou si však vědomi své neviny, proto počítají se spravedlností Vaší palatinské Jasnosti. Neutekli, ale tady, v čeledníku, očekávají vaše rozhodnutí o svém osudu.“

„Pane tajemníku, dej zbojníky předvést!“

„Kdo jsi?“ zeptal se prvního, kdo vstoupil do farské světnice za Jurajem Závodským.

„Jsem Imrich Kenderessy,“ zněla odpověď, „bývalý pandurský kapitán.“

„Proč jsi zběhl z povolání být strážcem práva, pořádku a klidu ke zbojničení?“

„Jen proto, že za okolností, v jakých jsem se ocitl„mohl jsem být zastáncem práva a spravedlnosti ne jako pandur, ale jenom jako zbojník.“

„Jsi obžalován, že jsi vyloupil klenotnici Alžběty Báthoryové.“

„Má nevina už je dokázána.

Pachatele krádeže jsme sami dopadli a jeho kořist čeká pod ochranou důstojného pána, aby mohla

být odevzdána majitelům.“

„Kdo byl pachatelem loupeže a kde je?“

„Byl to Ficko a je vězněn v obecním domě.“

Palatin nařídil, aby Ficka za dvě tři hodiny přivedli na hrad.

„A, tebe už znám, Kalino!“ zvolal palatin, když jeho pohled spočinul na hrdě vzpřímeném muži, který směle pohlížel na palatina.

„Pan kníže!“

Palatin se rozesmál. Tak zlověstně, že Jan Ponicenus zbledl ve zlé předtuše.

„Tvou historii už znám, proto nejsem na nic zvědav. Kdo jsi ty?“ zeptal se muže mohutné postavy, stojícího vedle Kaliny.

„Andrej Drozd!“

„Tak ty jsi ten buřič, který opustil robotu a vytvořil zbojnickou bandu?“

„Ano.“

„Proč ses stal zbojníkem?“

„Můj život byl horší než život zvířete. Pracoval jsem od svítání do soumraku, poslouchal jsem, bez reptání jsem se nechal bít, a přece jsem uboze, nedůstojně člověka živořil. A pak se v Čachticích děly věci, na které jsem se nemohl dívat, a když už pro nic jiného, kvůli nim jsem utekl do hor.“ „Chtěl jsi být pánem?“

„Ne! Jenom jsem chtěl žít jako člověk.“

„Kdo jsi ty, jak se jmenuješ?“ ukázal na Lederera.

„Jsem Lederer, panský zámečník.“

„Byl jsi pomahačem zbojníků?“

„Byl.“

„Znáš podzemní chodby?“

„Znám je už jako vlastní boty.“

„Dobře, půjdeš s námi a povedeš nás a vy“ pohlédl na zbojnické vůdce. Čachtičané seděli kolem stolu jako na trní. Netušili, jak tento výslech skončí. Trnuli o své miláčky.

Nejvíc ze všech Eržika, Maryša, Magda a Barbora, které se zatajeným dechem poslouchaly palatina v sousední světnici.

„Pane tajemníku,“ ozval se palatin, „dej i tyhle chlapy dovést na hrad.“

Po tomto rozkazu přiběhla před palatina Eržika Príborská:

„Od Vaší palatinské Jasnosti jsme čekali spravedlnost a ne potrestání zastánců pravdy a ochránců pronásledovaných.“

Jan Ponicenus strnul nad její odvahou.

„Kdo jsi?“ zeptal se překvapený palatin.

„Eržika Príborská, manželka Andreje Drozda, řádného člověka, kterého Vaše palatinská Jasnost chce uvrhnout do žaláře.“

Palatin byl na rozpacích.

Blesklo mu hlavou, že před ním stojí tajemníkova dcera.

Vrhl na ni zkoumavý pohled.

Tajemník byl bledý.

„I vy, pane tajemníku,“ zaraženě se zeptala, když poznala otce, kterého uviděla poprvé v Prešpurku a teď tady. „I vy chcete tyto lidi uvěznit?“

Juraj Závodský upadl do strašných rozpaků. Při pohledu na dívku, kterou vidí poprvé tak blízko sebe, že až cítí její horký dech v obličeji, probouzely se v něm výčitky. Vždyť je to jeho dcera. Jeho posel ji po celé měsíce hledal, aby ji mohl i se svou ženou, která už znala tajemství jeho života, vzít k sobě. Tady se s ní setkává v takové chvíli, kdy ji nemůže radostně zavolat, obejmout ji a zlíbat. A teď se její hluboké a čisté oči na něj upírají, jeho se táže, chce-li dát uvěznit spravedlivé„Mýlíš se, Eržiko Príborská,“ ozval se palatin, zatímco jeho tajemník hleděl bezradně a nerozhodně

na svou dceru. „Andrej Drozd není tvým manželem. Superintendent Eliáš Láni prohlásil vaši svatbu za neplatnou.“

„Je mým manželem a bude jím až do smrti, ať se děje, co se děje! A Vaše palatinská Jasnost se dopustí křivdy, uvrhne-li ho i jeho druhy do žaláře.“

Palatinovi se Eržika Príborská, obhajující tak ohnivě svého muže, líbila, ale byl neústupný. „Pane tajemníku,“ řekl palatin již na odchodu, „splň můj rozkaz. Do žaláře se zbojníky!“ „Také já, který si co nejponíženěji a nejoddaněji vážím Vaší palatinské Jasnosti, se osměluji prosit o milost pro tyto nevinné lidi,“ ozval se nesměle Jan Ponicenus.

„A já,“ zvolal tajemník, „se připojuji k prosbě pana faráře!“

Eržika Príborská přiskočila k tajemníkovi, objala ho, políbila a šeptala v radostném a šťastném opojení:

„Děkuji ti, že jsem se v tobě nezklamala“

Tento výjev palatina zřejmě dojal: Uvědomil si, že tu dcera poprvé objala a políbila svého otce. Ale přemohl dojetí, když postřehl úlisný úsměv hraběte Nyáryho.

Královský našeptávač tu číhá na jeho slova a činy.

„Jak bys ty, příteli,“ zeptal se palatin hraběte Nyáryho, „odpověděl na takovou prosbu?“ „Poslechl bych hlasu svého srdce a dal bych zbojníkům milost,“ odpověděl hrabě Nyáry. Jeho hlas však zněl tak neupřímně a nepřesvědčivě, že palatin i teď, jako vždy, když ho okolnosti donutily jít nerovnou cestou, byl velice ostražitý. Představil si, jak by král přijal zprávu, že omilostnil zbojníky bez soudu, jen na prosbu dvou tří lidí. Věděl, jaké pohoršení by to vyvolalo v celé zemi a jak by se zbojnictví rozmohlo.

„Ne,“ zvolal palatin, jako by chtěl překřičet hlas srdce. „Pro zbojníky milost nemám!“

Upíraly se na něj pohledy z bledých tváří mužů a děvčat, neschopných uvěřit, že by se opravdu mohl dopustit tak neslýchané křivdy.

„Nemáte-li pro nás zbojníky milost,“ přerušil mučivé mlčení Jan Kalina, „doufám, že ji bude mít Vaše palatinská Jasnost pro čachtickou paní!“

Faráři a tajemníkovi pak řekl:

„Neproste o spravedlnost tam, kde ji mají jen pro pány, neproste o milost tam, kde je možno se jí doprosit jen pro vrahy a pro zločince, když jsou pány!“

„Tak nás svažte, přisluhovači panské spravedlnosti!“ nastrčil Andrej Drozd sepjaté ruce k palatinovi. „A pověste nás ku věčné slávě vaší spravedlnosti.“

Palatin zrudl. Vzplanul v něm hněv.

„Pane tajemníku, konej svou povinnost!“

„Ne!“ zvolal Juraj Závodský.

Jak na sobě pocítit Eržičin tázavý pohled, rázem se v něm vzbouřil po celá léta potlačovaný odpor ke konání skutků příčících se jeho citům a svědomí.

„Nepokládám tyto lidi za zločince a neposkvrním svou čest křivdou na nich spáchanou. Vzdávám se své hodnosti. Už nejsem tajemníkem Vaší palatinské Jasnosti.“

„Tak jsi od této chvíle mým vězněm. Mikuláši Zrínský, jmenuji tě svým tajemníkem a poroučím ti, abys se zbojníky dal spoutat i tohoto nevděčníka.“

Byl zlostí všecek brunátný.

Nový tajemník svědomitě splnil jeho rozkaz.

Vojáci z palatinova doprovodu svázali zbojníky i Juraje Závodského. Měli těžkou práci, protože Eržika, Maryša i Magda je svými těly chránily, jako by je z jejich objetí chtěli vést rovnou do hrobu, Palatin zamračeně přihlížel tomu výjevu. Jeho pozornosti však neuniklo, že Eržika Príborská chrání, objímá a líbá nejen Andreje Drozda, ale i Juraje Závodského.

Něco se mu v srdci pohnulo, ale nad tímto pohnutím zvítězil vybičovaný vzdor.

„Jsem na tebe pyšná, můj otče, pyšná a mám tě ráda, moc ráda!“

Ti, kdo neznali Eržičino tajemství, s údivem poslouchali její vyznání.

Palatin dal znamení k odchodu.

„Vězně,“ rozkazoval nový tajemník, „zdržíte asi dvě hodiny tady ve městě, aby vás neviděli blížit se ke hradu a aby se tak neprozradil tajný palatinův příchod.“

Fara byla jako dům stižený smutkem, z něhož právě vynesli milované nebožtíky na hřbitov. Jan Ponicenus s manželkou utěšoval Eržiku, Magdu, Maryšu i Barboru, vlévali jim do srdcí novou naději ale také v nich se nahromadilo tolik bolesti a smutku, že se rozplakali spolu s nešťastnicemi. „Jen hrabě Nyáry je muže zachránit!“ napadlo Eržiku. „Poprosím ho o to.“

„Všechny ho poprosíme!“ zvolala Magda a v duši děvčat bleskla nová jiskra naděje.

„Co nemůže palatin, to může král,“ souhlasil Jan Ponicenus. „Hrabě Nyáry je divný člověk, ale věřím, že vaše slzy obměkčí jeho srdce.“

Před farou se ozýval křik a hluk. Čachtičané přijímali zprávu o rozkazu k uvěznění zbojníků s největším rozhořčením a odporem.

„Hanba! Hanba!“

„Propusťte zbojníky!“

„Na světě není žádná spravedlnost!“

Pobouřené výkřiky doléhaly k palatinovi ze všech stran.

Zlověstné mručení davu utichlo, až když se palatin zastavil a mrazivě přísným zrakem přehlédl křičící a vzrušeně gestikulující muže.

Byl přesvědčen, že na jeho energickou výzvu všichni zkrotnou. Tím víc ho překvapilo, když z davu vystupoval muž za mužem. Letmo jich napočítal dvacet. Byli to zbojníci, druzi Drozda, Kaliny a Kenderessyho.

„Všechny pozavírat!“ vydal nový rozkaz a nevšímaje si ztichlého davu, který za ním nechápavě a zděšeně hleděl, vydal se do zámku a odtud do podzemí.

Byl to mlčenlivý průvod: Vpředu kráčel Pavel Lederer se dvěma pochodněmi v rukou a se zvonícím svazkem nejrozmanitějších klíčů, za ním palatin se zeti čachtické paní, s hrabětem Nyárym a s hloučkem vojáků.

„Za tímto sudem je tajný vchod,“ vysvětloval Pavel Lederer, „a pak je tam velké propadlo. Tu jsou páky, nelekněte se, prosím, dveře střesknutím padnou a před námi zeje propast.

Tady a v mnoha jiných propadlech Ficko beze stopy odstraňoval nepohodlné lidi. Tam se chodby rozbíhají do žalářů, patřících k zámku, tamta chodba směřuje k mučírně. Od ní vede větší chodba k tajnému východu na úbočí nad Višňovým, druhá do hradu. Zde je mučírna. Tady je truhla, v níž byla z Německa dovezená železná panna, a tady jsou její trosky, když byla na rozkaz spravedlivého člověka zničena.“

„Kdo byl ten člověk?“ optal se palatin, který zámečníkův výklad o čachtickém podsvětí a o jeho tajnostech napjatě poslouchal, a hrozná zařízení, snimiž se tu setkával, pozoroval s němým úžasem. „Jeho Milost, hrabě Nyáry,“ odpověděl Lederer na palatinovu otázku.

„Jak to, příteli,“ obrátil se palatin na hraběte, „ty jsi věděl o těch hrůzách?“

„Já se vždycky o všem dozvěděl dřív než jiní,“ odpověděl Nyáry se záhadným úsměvem. „Tady jsou trosky druhé železné panny, kterou jsem zničil já, a tam je krvavá lázeň,“ vysvětloval Lederer.

„Vidíte, v prohlubni se červená sedlá krev. Modrá krev.“

Palatin zděšeně odvrátil tvář.

„Pojďme dál,“ řekl a cítil, jak ho po celém těle hrůzou zamrazilo.

„Teď už se blížíme k žalářům, které jsou pod hradem. I zde je propadlo.“

Tajné dveře se sklopily, odhalily propast, ale palatin zámečníkovi okamžitě poručil, aby dveře přiklopil, z propasti vanul nesnesitelný mrtvolný puch.

„Tady jsou žaláře,“ vykládal Pavel Lederer mlčícímu průvodu, „kde od nepaměti umírali samí nevinní lidé, nevinná děvčata tu čekala na svůj strašný konec. Blížíme se ke schodům, vedoucím vzhůru na hrad.“

Pavel Lederer s pochodněmi vysoko zdviženými mířil jistými kroky ke schodům, třebaže si neviděl dobře pod nohy.

Najednou se zastavil a zděšeně vykřikl.

Před ním ležela nahá dívkaNejen pro palatina, Drugetha a Zrínského, ale i pro otrlé vojáky to byl pohled, při kterém tuhne krev v žilách.

Dívčí tělo bylo všelijakými nástroji všecko rozerváno, obličej byl rozškrábán, že by ji vlastní matka nepoznala, vlasy měla vytrhané, ňadra uřezaná a z ramen i nohou maso vyrvané až na kostiPalatin vyrval Lederovi pochodeň z ruky a pádil po schodech nahoru, že ostatní za ním sotva stačili. „Otevři!“ zakřičel na zámečníka, když dveře na konci chodby nemohl otevřít.

Drugeth a Zrínský hleděli na palatina takřka bez dechu a neodvážili se říci ani slovo, aby zmírnili jeho rozhořčení. Tak rozzuřeného ho ještě neviděli.

První člověk, na kterého palatin nahoře padl, byla dobrotivě vyhlížející žena, Kaťa Benecká. „Kde je čachtická paní!?“

„V tajné síni,“ odpověděla prostořece.

„Hned mě tam doveď!“

„Nemůžu. Tam kromě Dory a Ilony nesmí nikdo vkročit.“

„Řekl jsem, abys mě zavedla k paní,“ zakřičel na ni palatin, až se celá zachvěla.

Teď už příchod neočekávaných hostí zpozorovali i vojáci a jejich kapitán, který div nezdřevěněl překvapením.

Ale hned se vzpamatoval, zavelel mužstvu, aby vzdalo poctu, a spěchal se hlásit.

Ale palatin si ničeho nevšímal, jen se hnal za polekanou ženou.

„Tady je to,“ vypravila ze sebe udýchaně a ukazovala na jedny dveře.

Palatin stiskl kliku a prudce otevřel dveře.

Na prahu divže nezkameněl.

První, co uviděl, byla Alžběta Báthoryová. Obličej i ruce s vyhrnutými rukávy měla zakrvavené. Krvavými skvrnami se červenaly i její šaty.

Její šílený řev, přerývaný smíchem, pronikal palatinovi až do morku kostí. Vedle ní stála Dora a Ilona a obě se s ní ve smíchu předháněly jako posedlé. Ale jak se na hluk otevíraných dveří obrátily a uviděly vchod dokořán, smích rázem ustal. Když zpozorovaly palatina a za ním Drugetha a Zrínského, strnuly s vytřeštěnýma očima, neschopny pohybu ani slova.

Palatinův pohled teď sklouzl z tří ohromených žen k jejich nohám.

Na koberci ležely dvě nahé dívky.

Zděšeně zakrývaly svou nahotu rukama a přikrývaly se koberci.

V utrpení si ani neuvědomily, že už nejsou nahé.

Jejich nahotu přikryla jejich vlastní krev, slévající se v temný plášť.

Když si paní a její služebné uvědomily, že ve dveřích nestojí hrůzné přízraky, ale že je při činu přistihli lidé z masa a krve, a to palatin s Drugethem, Zrínským, hrabětem Nyárym a instruktorem Megyerym, rozvřeštěly se jako v záchvatu šílenství, rvaly si vlasy a s křikem běhaly po síni, jako by je čerti honili.

Hledaly místo, kudy by mohly uniknout zkáze. Takové místo tu bylo. Ze síně vedly tajné dveře do úzké chodby ke schodům, vedoucím do podzemí. Tajnou strunu těchto dveří konečně nahmatala na zdi Alžběta Báthoryová. Stiskla ji. Ve zdi se rozevřel tajný východ.

Ale nestačila do něj vklouznout, protože palatin, který uhodl její úmysl, jí skočil do cesty jako blesk. Narazila do něj celým tělem.

Palatin ji prudce od sebe odstrčil, a když po dotyku jejího těla ucítil a uviděl na své ruce krev, zimničně se zachvěl a opanoval ho nevýslovný hnus.

Odstrčená paní zakopla o jednu z dívek a padla na koberec. Hned však vyskočila a jako smyslů zbavená se řítila na palatina.

„Co tu pohledáváte? Vloupal jste se do mého hradu jako zloděj!“ křičela a zeťové sledovali její

chování jako omráčení. Na tváři hraběte Nyáryho se šklebil pokojný, pohrdavý úsměv.

Vrhla se na palatina a její ostré nehty se mu zabořily do obličeje.

„Zvíře!“ vykřikl palatin, chytil ji za ruce a stiskl je, až vyjekla bolestí. „Svažte ty bestie!“

Vojáci raz dva spoutali paní i dvě služky.

„Protestuji proti takovému násilí!“ křičela Alžběta Báthoryová. „Jakým právem si dovolujete se mnou takhle zacházet?“

„Zacpěte jí ústa!“ rozkázal palatin vojákům. Ti splnili rozkaz bez meškání.

„Nikdy nikdo už neuslyší tvůj hlas, čachtická paní,“ překypoval palatin hněvem, ale u vědomí důležitosti chvíle potlačoval své pobouření, mluvil smrtelně vážným a chladným hlasem v té nejdůstojnější póze, „nikdy nikdo nespatří tvou postavu a ty už nikdy neublížíš lidské bytosti“ Drugeth a Zrínský poslouchali se zatajeným dechem. Alžběta Báthoryová, kterou vojáci drželi se svázanýma rukama, se v jejich zajetí svíjela, z očí jí sršela zlost a obličej měnil barvu. Ale palatinova slova, pod kterými duněl potlačovaný hněv a z jejichž chladu čišelo drtivé pohrdání, na ni dopadala jako krupobití, zchlazující planoucí vášně, hrůza ji prostupovala a srdce jí zuřivě tlouklo vzmáhajícím se strachem.

„Věz, že na tváři země,“ pokračoval palatin, „jejíž vzduch nejsi hodna dýchat, prožíváš své poslední chvíle, naposledy tu na tebe svítí boží slunce, naposledy jsi tu mezi lidmi, do jejichž svazku nezasluhuješ patřit. Zmizíš ztohoto světa a už se do něj nikdy nevrátíš. Ať tě navždy obestře věčná tma, abys vní ve věčném tichu a samotě jasně viděla svůj dosavadní zvrhlý život, naučila se chápat hloubku své podlosti. A pros Boha, aby ti odpustil tvé do nebe volající zločiny a přijal tě na milost.“ V tajné síni se rozhostilo hrobové ticho, do něhož jen občas zasténala zmučená děvčata„Čachtická paní,“ po působivé přestávce končil palatin povzneseným hlasem, „ odsuzuji tě k doživotnímu žaláři v podzemí tvého vlastního hradu!“

Takový ortel vyřkl nad paní, která po celý život dělala, co se jí zachtělo, a ničím svou svobodu neomezovala ani omezovat nedovolovala.

Teď, když se toho nejméně nadála, ztratila ji navždy a nemohla ani slovem protestovat, nemohla se ani dotknout člověka, který ji urazil jako dosud nikdo, nemohla se na něj vrhnout, aby mu vyškrábala chladné oči pod tím jeho přísným čelem a vyrvala mu jazyk, nástroj takového strašlivého rozsudku.

„I vy dostanete zaslouženou odměnu,“ zabodl se očima do Dory a Ilony.

„Vojáci, chopte se těch bestií! A o ty ubožačky je třeba se postarat, je-li vnich ještě kapka života.“ Dora a Ilona vřeštěly, jako by se před nimi otvíralo peklo, ale vojáci snimi nejednali právě v rukavičkách.

Dali jim pěstí po hubách, až se jim v očích zajiskřilo. Dora se nedala jen tak lehko. Pohled na tajné dveře ji lákal k útěku před soudem, který pro ní připravuje palatin. Ale její námaha byla marná. Tři vojáci se na ni vrhli, složili ji na zem a zmáčkli, že sotva dýchala. Svázali ji tak nemilosrdně, že byla jako kus dřeva, nemohla se ani hnout.

„Paní odveďte rovnou do žaláře,“ rozkázal palatin a odcházel, nepokládaje již Alžbětu Báthoryovou za hodnou jediného pohledu.

Zrínský a Drugeth se za ním ubírali tiše, jako němé stíny.

Hrabě Nyáry zůstal stát ve dveřích, a když se vojáci, odvádějící Alžbětu Báthoryovou k němu přibližovali, přistoupil těsně k ní.

Jeho rty, zkřivené zlým úsměvem, byly ostré jako nůž, slova, která jí pošeptal, se do ní přímo zařezávala:

„Ještě jednou vystoupíš na zem, ještě jednou na tebe slunce zasvítí, a to až tě budou odvádět pod šibenici!

Nedopřeji si oddechu, dokud tě neoběsí jako toho nejposlednějšího zločince!“

Alžběta Báthoryová žloutla a zelenala vztekem, trhala sebou v rukou vojáků a hrabě Nyáry propukl vsmích V smích, který se za ní plazil jako syčící had, připravený smrtelně uštknout.

2. Prozbojníky není milost

Palatin tak překypoval zlostí, že si chvílemi myslel, že ho už-už raní mrtvice. Vzrušeně přecházel po hradním nádvoří. Mrazivý vzduch, sníh vrzající pod těžkými kroky a pohled na jasnou oblohu, po níž se kradly plazivé stíny nastávajícího večera, pomalu uklidňovaly jeho zjitřené čivy. Ale na příšerný obraz zmučených dívek nemohl a nemohl zapomenout.

Kapitán se k němu nesměle přiblížil.

Hlásil se o rozkazy.

„Nepotřebuji vás!“ odehnal ho od sebe.

Zeťové Alžběty Báthoryové k němu také bázlivé přistoupili.

„Hrůza, hrůza!“ to byla jediná slova, na která se zmohl.

Na hradbách zůstal stát zahleděn do temnějícího údolí tak dlouho, dokud nebyl schopen klidně přemýšlet.

„Přátelé,“ řekl Drugethovi a Zrínskému, kteří stáli němě vedle něho, „nesouhlasíte-li s mým rozhodnutím, je mi to líto. Musel jsem se ze všech sil přemáhat, abych nedal čachtickou paní na místě popravit.“

„Souhlasíme,“ odpověděl Zrínský, „jen prosíme Tvou Jasnost, aby svůj spravedlivý hněv

nepřenášela i na nás, aby se tvé otcovské a přátelské city vůči nám nenarušily.“

„Lituji vás,“ stiskl jim palatin ruce. „Zejména kvůli vám a pro vaše dobré jméno Báthoryů a Nádasdyů jsem chtěl od prvé chvíle ve věci Alžběty Báthoryové udělat pořádek v největší tichostí, aby ani soud neměl příležitost nahlédnout do jejího škaredého života.

Je mi opravdu síto, že jsem řešení, totiž odstranit ji dočasně na vranovský hrad, a tak jí v odloučení od světa znemožnit páchání dalších zločinů, musel zavrhnout.“

K palatinovi a k zeťům čachtické paní se jako stín přikradl hrabě Nyáry.

„Obávám se,“ promluvil nasládlým hlasem, který palatina dopaloval, „že Tvá palatinská Jasnost bude muset zavrhnout i druhý způsob.“

Palatin na něj nepřátelsky pohlédl.

„Král,“ usmíval se hrabě Nyáry, „se určitě nespokojí s tím, že jsi vražednici soudil ty a ne soud. Hlavně ne po tom, až mu ukážu tento vlastnoruční zápisník Alžběty Báthoryové.

Sem si vlastní rukou zaznamenávala dívky, které sešly ze světa její rukou a rukama jejích služek. Jménem nebo poznámkami ‚taková malá“, ‚taková baculatá“, ‚černovláska“ si zaznamenala šest set deset dívek!“

„Šest set!“ zvolal palatin s úžasem. „Kde jsi vzal ten zápisník?“

„Já vždycky vím o věcech,“ ušklíbl se hrabě, „o kterých jiní nemají ani potuchy“

„Ať si víš, o čem chceš, příteli,“ řekl palatin a tvrdě mu pohlédl do očí, „dokud já budu palatinem, čachtická paní před soud postavena nebude. Nikdo z uherských zemanů si nemůže přát, aby na tak zasloužilé rody padl stín této vražednice a aby celý svět s úžasem pohlížel na naši šlechtu a na naši vlast, že byla schopna zrodit tak zvrhlou a podlou ženu.“

Hrabě Nyáry se jen usmál.

Hradní brána se právě rozevřela dokořán.

Vojáci přivedli Kalinu, Drozda, Kenderessyho, Juraje Závodského, houf zbojníků a Ficka, který kulhal těsně vedle bývalého palatinova tajemníka.

Průvod vězňů přecházel před palatinem. Na Juraje Závodského pohlédl, jako by nevěřil vlastním očím.

Jeho dlouholetý přítel a rádce tu jde vedle Ficka, ponížen na jeho úroveň, donucen dýchat s ním stejný vzduch…

„Vysvoboďte toho vězně z pout,“ křikl na vojáky. Srdce se mu sevřelo lítostí, že se dal natolik ztrhnout vztekem. „Odpusť mi, příteli,“ přistoupil pak k němu. „Chci zapomenout, jaký spor mezi

námi vyvstal, a ty zapomeň na trest, který tě postihl.“

„Ten spor,“ zachmuřeně promluvil Juraj Závodský, „aby Tvá Jasnost nebyla na omylu, mezi námi trvá dál.

Uvěznění zbojníků pokládám za nespravedlnost teď právě tak jako ve chvíli, kdy jsem se i já stal vězněm.“

„Lituji,“ odpověděl palatin, „že se naše názory neshodují. Já však nemám milost pro zbojníky!“ K vězňům po chvíli přibyl i Pavel Lederer a Kata Benecká, na níž, zatímco byl palatin v tajné síni, zámečník vyzvěděl, kde je vězněn Mikuláš Lošonský.

Hned to oznámil kapitánovi, který poslal několik vojáků, aby ho vysvobodili a přivedli.

„Pomocnice Alžběty Báthoryové s netvorem Fickem,“ rozkazoval palatin, „naložte na vůz a dovezte je do Velké Bytče a odevzdejte je do péče kastelánovi. Zbojníci budou uvězněni, dokud nepřijde jejich den a nestanou před svým soudem.“

Vojáci splnili palatinův rozkaz.

„Kdo je tu kastelánem?“ zeptal se pojednou palatin kapitána.

„Od té doby, co byl Mikuláš Lošonský zbaven této hodnosti, nikdo. Jen Ficko ho zastupoval.“ „Kde je Mikuláš Lošonský?“

„Uvězněn v Podolí. Ale už jsem vyslal vojáky, aby ho vysvobodili.“

„Správně. Až se vrátí, oznamte mu, že ho jmenuji kastelánem tohoto hradu.“ Pak se obrátil k zeťům Alžběty Báthoryové a poznamenal: „Doufám, že proti tomu nic nenamítáte. Toto malé

zadostiučinění si ten stařec zaslouží. Budu od něho žádat, aby dával na vězně, hlavně na Alžbětu Báthoryovou, dobrý pozor“

3. Čtyřiadvacet hodin lásky za jeden život

Spoluviníky Alžběty Báthoryové už naložili na hradním nádvoří na vůz a palatin se chystal se svým doprovodem k odchodu, když jeden ze zbojníků zděšeně hlásil, že čachtický zámek je v plamenech. „Rychle do Čachtic!“ zvolal palatin. „Pane kapitáne, dvacet vojáků nechte na stráži na hradě a u vězňů a s ostatními pojďte se mnou!“

Tušil, že ve městě není něco v pořádku.

Jeho průvod s vojáky uháněl temnějícím krajem, co jim síly stačily.

Zámek byl skutečně v plamenech. Mohutné zářivé jazyky šlehaly kobloze jako planoucí protest města a osvětlovaly dvůr, na kterém se hemžily celé vzbouřené Čachtice.

Uprostřed davu se vznášela důstojná štíhlá, postava Jana Ponicena, který marně tišil pobouření nad uvězněním zbojníků.

„Chceme spravedlnost!“ vítali výkřiky palatinův průvod.

„Doporučuji Tvé palatinské Jasnosti,“ radil Juraj Závodský, „chceš-li, aby se v Čachticích obnovil klid a aby lid uvěřil, že je ještě na světě spravedlnost, abys propustil zbojníky na svobodu.“

„Ne! To bych ustoupil násilí.

Byl by to čin vynucený vzbouřeným davem!“

Dav se řítil k palatinovu průvodu.

Hrozivě, se zaťatými pěstmi, se zlověstným mručením, z něhož vyšlehávaly výkřiky:

„Pusťte zbojníky na svobodu!“

Vtom se zástupem rozneslo, že palatin odsoudil hraběnku kdoživotnímu žaláři v jejím vlastním hradě.

Jen díky uklidnění a uspokojení, které tato zpráva vyvolala, zástup uposlechl rázné výzvy a rozcházel se. Vojsko, připravené střílet a sekat šavlemi, nemuselo zakročit.

Jen asi dvacet mužů se nehýbalo.

Stáli v blízkostí palatinova vozu zamračení a nerozhodní.

Hrabě Nyáry, který se vmísil do rozcházejícího se davu, ucítil pojednou jemný stisk horké ruky.

To se ho Eržika chytila, jako by se topila.

Její hlas se chvěl pláčem:

„Zachraňte Andreje Drozda a jeho kamarády. Do smrti vám budu vděčná.“

„Všechny zachráním, ale netoužím po tvé vděčnosti nadosmrti. Spokojím se vděčností mnohem kratší“

„Udělám všechno, co si budete přát,“ zaplesalo Eržičino srdce radostí.

„Nebuď mi tedy vděčná po celý život, ale jenom čtyřiadvacet hodin,“ hltal přimhouřenýma očima Eržičino mládí a svěžest, celý její zjev, rozechvělý strachem o milovaného muže.

„Daruj mi ze svého života jenom čtyřiadvacet hodin a já ti za to vrátím milého, daruji ti ho na celý život.“

Do tváří se jí vrazila krev, že zahořely jako plameny, šlehající ze střechy zámku.

„Vy jste ale podlý!“ V těchto několika slovech z ní vybuchl hněv nad urážlivou nabídkou a současně dopadla na jeho tvář drobná zaťatá pěst.

„Tímhle úderem,“ chladně se usmíval hrabě, „jsi vrátila hřebík do rakve Andreje Drozda. Ale jestli přijdeš, odpustím ti. A jestli Drozda miluješ, jistě přijdeš!“

Juraj Závodský zpozoroval ten výjev a zamířil k dceři. Když ho Eržika spatřila, rozběhla se k němu a vrhla se mu kolem krku, dusíc se pláčem volala:

„Jestli zahyne, zahynu taky a dřív než on!“

Hrabě Nyáry se přiblížil k palatinovi.

„Byl bych rád, kdyby Tvoje palatinská Jasnost učinila, co si jako králův pověřenec dovolím v čachtické záležitosti doporučit. Jestli odtud takhle odejdeš, budou tě proklínat nejen dnes, ale i další pokolení a vlastní svědomí ti nedá pokoj, protože jsi stejně měřil zločincům i těm, kdo zločiny stíhali. Se zločinci jsi uvrhl do žaláře i ty, co proti nim bojovali.“

Palatin hleděl na hraběte s nemalým údivem.

„Teď, kdy ani dav, ani nikdo jiný na tebe už nedělá žádný nátlak, může Tvoje palatinská Jasnost učinit, co bych byl ve chvíli, kdy o to vzbouřenci žádali, odsoudil: propusť zbojníky na svobodu a přijmi je do vojska. Budou to tvoji nejodvážnější a nejudatnější vojáci!“

„To není možné!“ odpověděl palatin, ale hrabě viděl, že přece jenom váhá. „Přiznám se, že jsem ty lidi dal zavřít s těžkým srdcem, ale musel jsem, protože zbojnictví by se v naší vlasti strašlivě rozmohlo a celý kraj by mě proklínal za mou měkkost a ústupnost.“

„Nemusíš propustit všechny.

Stačí zadržet jednoho a příkladně ho potrestat. Postav před soud velitele zbojníků a přikaž, aby ho přísně potrestali. To bude dostatečná výstraha.“

Palatin se zamyslel. Čím víc uvažoval o návrhu hraběte Nyáryho, tím více se mu líbil.

„A kdo vlastně byl pravým vůdcem zbojníků?“ zeptal se palatin.

„Andrej Drozd!“

A hrabě Nyáry s největším uspokojením naslouchal, když po chvíli palatin povzneseným hlasem davu oznamoval, že přikazuje, aby zbojníky propustili.

Lid se sbíhal kolem palatina a s výbuchy nadšení mu provolával slávu.

Když viděl palatin to nadšení a obrovskou radost, byl v pokušení neohlašovat, že jeden ze zbojníků zůstane ve vězení a že bude trpět za všechny. Ale přece jenom to řekl, jenže tak, že bouře radosti neutichla, každý se domníval, že ten jeden zůstane zavřen jenom kvůli formalitě, ale nehrozí mu žádné nebezpečí.

Magda Kalinová a Maryša Šútovská se protlačily zástupem k palatinovi a se slzami v očích mu děkovaly.

S tváří zářící radostí se k němu přiblížila i Eržika Príborská. Při pohledu na ni upadl do největších rozpaků.

„Ty mi neděkuj,“ řekl jí, „ty mi nemáš za co děkovat“

„Proč?“ ptala se a údiv jí setřel z tváří všechnu radost, že po ní nezůstalo ani stopy.

Palatin nebyl schopen odpovědět.

Srdce mu svírala lítost a přepadlo ho pokušení, aby udělal šťastným i toto děvče.

Ale přemohl toto pokušení.

Eržika odpověď vytušila z tváře hraběte Nyáryho, z níž vanul chlad, jako by byla vytesána z leduZa hodinu, když se zbojníci vrátili z hradebního žaláře, už věděla, proč neměla palatinovi za co děkovat.

Všichni se vrátili, jenom ten ne, na koho čekala.

4. Odhalené do nebe volající zločiny

Ve Velké Bytči uvítalo palatina největší vzrušení. Všichni tušili, že se budou dít nevídané věci. Všude se hovořilo jen o čachtických událostech. Palatin nestačil odpovídat na otázky hostů, kterých bylo bohatě, protože oslavování svatby ještě pokračovalo a svatebčané se jen pomalu rozjížděli. Druhý, třetí a čtvrtý den přicházeli soudci. Mezitím v bytčanském zámku v mučírně, do které měl přístup jenom kat s pomocníky, vedl kastelán Gašpar Bajáky s přísežným notářem Gašparem Kardossem výslech a údaje vyslýchaných zapisoval Daniel Eördögh.

Den po dni od rána do večera vyslýchali Ficka, Ilonu Jó, Doru Sentešovou a Katu Beneckou. Vyslechli i několik Čachtičanů.

Šestého ledna zasedli v poradní síni za dlouhý stůl, v jehož čele zaujal místo královský tabulární soudce Teodóz Sirmiensis, sami páni vážných tváří. Mezi nimi i palatin Juraj Thurzo a hrabě Nyáry, kteří si sedli ke královskému tabulárnímu soudci.

Všichni mlčeli, v síni panovalo hluboké ticho.

Soudce zavolal na hajduka, co stál u dveří.

„Páni mohou vstoupit!“

Dveře se otevřely a vstoupil kastelán s notářem a zapisovatelem.

„Dovoluji si slavnému soudu ohlásit, že výslech svědků je ukončen a zápis o výslechu je hotov.“ Když už také zaujali svá místa, Teodóz Sirmiensis vyzval notáře:

„Pane notáři, přečtěte zápis!“

Notář si odkašlal, aby si pročistil hlas, a pak četl zvýšeným hlasem.

Vyslýchaným spoluviníkům Alžběty Báthoryové bylo položeno jedenáct otázek. A to:

1. Jak dlouho jsi byl/a/ ve službách čachtické paní a jak ses dostal/a/ do jejího zámku?

2. Kolik žen a děvčat dala od toho dne zavraždit?

3. Kdo byly ty ženy, které dala zavraždit, a odkud byly?

4. Kdo najímal a lákal ta děvčata a ženy do zámku?

5. Jakým mučením a jakým způsobem dávala ty ubožačky vraždit?

6. Kdo jí pomáhal v mučení a vraždění?

7. Kam mrtvoly pochovávali, kdo je zahrabával, kam a jak?

8. Vraždila a mučila i sama paní a jak se chovala, když ty ubožačky mučila a vraždila?

9. Na kterých místech v Čachticích, Sárváru, Kerestúre, Beckově a jinde dávala ty nešťastnice mučit a vraždit?

10. Kdo takové panino počínání viděl, anebo o něm věděl?

11. Co víš o tom, kdy začala paní páchat ty ošklivé činy?

Na dané otázky odpovídali vyslýchaní takto:

5. Fickovo přiznání

/Na první otázku) Slouží u paní šestnáct let, jestli ne déle. Martin Cheytey ho do zámku přivedl násilím.

Na druhou O ženách neví, ale o děvčatech ano. Za dobu, co u ní byl, bylo těch děvčat třicet sedm.

Kromě těchto, když pan palatin jel do Prešpurku, dala v jedné jámě pochovat pět děvčat. Dvě v jedné zahradě pod potokem. A ještě dvě, které pochovali v noci pod kostelem v Podolí. Přenesli je tam zpod hradu, protože tam ležely zabité. Dora je zavraždila.

/Na třetí/ Neví, odkud ta děvčata byla.

/Na čtvrtou/ Šestkrát byl on sám s Dorou děvčata hledat. Lákali je na to, že jim obstarají dobrou službu. S Dorou chodívala děvčata chytat žena Jana Bársonya, ta, co bydlí v Taplán-Falve u Gyöngyösu, potom v Sárváru bydlící Chorvatka se ženou Matěje Ötvöse, co bydlí proti Zalayovým. I žena Jana Szabóa přivedla děvče i své přivedla, přestože věděla, že je zabijí. I víc jich obstarala a přivedla. Žena Juraje Szabóa také dala svou dceru. I tu zabily. Víc jich nepřivedla. Žena Štefana Szabóa jich přivedla hodně. Také Ilona přivedla mnohé. Kata ani jedno, jenom pochovala ty, co Dora povraždila.

/Na pátou/ Mučily je takhle:

Nitěmi jim v Sárváru omotaly ruce a Anna Darabulová jim je na zádech svázala. Ty ruce byly pak černé jako uhel a bily je po celém těle, dokud se jim netrhala kůže.

Po patách a do dlaní je tloukly, dokud nenapočítaly do dvou set. Bila je Ilona i Dora, ale naučily se to od Darabulové. Dora nůžkami stříhala prsty té, co ještě v Čachticích nezemřela.

/Na šestou/ Kromě Ilony Jó, Anny Darabulové a Dory Sentešové je v Čachticích žena Ilona, které se říká Plešatá Kočová, a ta taky mučila děvčata. Paní sama je píchala jehlou. Když se jí krajky nelíbily, hned ty baby je odvlekly do mučírny a hned je na smrt mučily, i železem na natáčení vlasů, jak ty baby, tak i paní sama jim přištipovala nosy, ústa i rty. Paní jim dva ukazováky strčila do úst, a tak dlouho jim je roztahovala, dokud se netrhala. Když do desíti nebyly hotovy se šitím, hned je odváděla na mučení. Někdy až pět děvčat stálo před paní docela nahých i mládenci je tak viděli, a tak nahé musely před nimi šít. Dceru Sitkeové zabila, protože prý jí ukradla hrušku. Ještě v Piešťanech ji začaly mučit a potom ji paní s Ilonou zavraždila. V Kerestúre zabila Madlu, to vídeňské děvče.

Na sedmou Ty staré ženské schovávaly a pochovávaly mrtvoly v Čachticích. I Ficko sám pomohl čtyři pochovat. Dvě v Podolí, jednu v Kerestúre a jednu v Sárváru. Paní ještě obdarovala ty ženské, když děvčata zavraždily, i ona sama jim trhala maso z tváří a kůži mezi prsty jim prostřihovala. Zmučená děvčata nechala vynášet i na sníh, přikazovala je polévat ledovou vodou a taky sama ji na ně lila, a tak potom ta děvčata zmrzla a zemřela. Tady v Bytči, když tu byla a odcházela, jednu služku přinutila stát po krk ve vodě, a to tu, co jí vIlavě utekla, ale potom ji chytili a v Čachticích zemřela.

Na osmou Když paní nemučila sama, přikazovala děvčata mučit jenom těm ženským. I celý týden jim nedala jíst, a kdo to udělal, toho hned potrestala.

/Na devátou/ Na Beckově je v komoře mučila. V Sárváru uvnitř hradu, kam neměl přístup každý. V Kerestúre mučila na záchodě. V Čachticích pod zemí. Když jsme byli na cestách, paní i v kočáře mučila děvčata, bila je, štípala a špendlíky je píchala do rtů a pod nehty.

/Na desátou/ Beňadik Deseö to nejlíp věděl, ale nikdy o tom paní neříkal, a taky ostatní sluhové o tom věděli, všichni. Železohlavý Ištók, co utekl do Zadunajska, všechno věděl líp než já a on taky nejvíc pochovával, ale neví se kam.

/Na jedenáctou/ Už za časů nebožtíka pána tak trýznila děvčata, ale nevraždila je tak jako teď. Když přišla Anna Darabulová, stala se krutější. Paní má škatulku, do které je zasazeno zrcadlo, před ním se i dvě hodiny modlila. Majorová z Myjavy nachystala nějakou vodu, přinesla ji paní, v díži na zadělávání chleba ji vykoupala a potom vodu vylila do potoka. Když ji tak vykoupala podruhé, mísily v té díži na nějaké koláče, které chtěly dát králi, panu palatinovi a Imrichu Megyerymu.

6. Přiznání Ilony Jó

/Na první otázku/ Deset let sloužila paní. Byla kojnou tří slečen a Pavla Nádasdyho.

Na druhou Neví, kolik jich bylo, ale dost jich povraždila.

/Na třetí/ Neví o všech, co byly zač a jaké národnosti. Zavraždila sestru Hrehora Jánosiho. Z Vojčic přivedly dvě zemanská děvčata, jedno ještě žije. I z Českého Brezova dvě. Žena Jana Bársonya přivlekla taky jedno děvče, takové vysoké, dceru zemana. Ví asi o padesáti, co byly zavražděné.

/Na čtvrtou/ Děvčata sháněla žena Jana Szalaiho, potom Sidová i jedna Slovenka, co bydlí v Sárváru. Taky Bársonyová najala ještě jedno, bydlí v Taplán-Falve. Žena Jana Liptaiho taky přivedla dvě nebo tři, i když věděla, že budou zavražděné, protože jí paní hrozila. Ona přivedla dvě, jedna z nich umřela, druhá, ta Kisczegleiová, je ještě naživu. S Bársonyovou odešla a tam taky zůstala, ale Bársonyová sama přivedla takové vysoké děvče. Potom i sDanielem Vasem hodně chodila, aby našli děvčata pro paní. Ale nenašli. Jenom takové malé z Vojčic.

/Na pátou/ Taky bila děvčata, když jí to paní přikázala, ale Darabulová je mučila, nechávala stát ve studené vodě, po celou noc je bila, kopala. Paní sama rozžhavila klíč a potom ho tlačila děvčatům do dlaní, i s penízem to dělala, když ho našly a nedaly jí ho.

Kromě toho Zichiovou v Ecsedu paní zabila se starou služkou.

V Sárváru sestru nebožtíka pána, kterou pán viděl na vlastní oči, rozkázala vysvléci do naha. Bylo to v létě, celou ji natřela medem a tak ji nechala celý den i v noci, aby ji žrali brouci.

Některé děvče, když z velkých muk dostalo padoucí nemoc a padlo na zem, pan naučil paní, aby mu papír v oleji namočený dala mezi prsty a zapálila, tak prý vstane, i kdyby bylo polomrtvé. Žena Štefana Szabóa, co bydlí ve Vepre, taky dost děvčat přivedla, i jiné přivlekly děvčata za peníze nebo za sukně. I Horváthová, co bydlí v malé vesnici nedaleko zámku, hodně děvčat přivedla. I Szilvási i Daniel Vas viděli, jak paní sama mučila děvčata, do naha je svlékala a tak stály před nimi. Nahá děvčata, povalená na zem, bila tak, že služky do dlaní sbíraly krev před její postelí, a potom přikazovala, aby popelem zasypávaly krvavé skvrny. I lokaj, co byl na zámku, někdy děvčata, když mu to paní dovolila, bil po tváři. Dora nůžkami rozstřihávala napuchlé části dívčích těl. Paní jim někdy vytrhávala zuby maso z těla.

I u Vranova jedno usmrtila v kterési vesnici a nechala je tam, aby děvče pochovali.

/Na šestou/ Když Anna zchromla, bila děvčata Dora a Kata a potom i ona.

Na sedmou Neví, kam pochovávaly mrtvoly teď, ale ví, že do obilné jámy hodily pět děvčat, která potom Dora a Kata za zpěvu pochovaly v Sárváru. V Kerestúre pochovávali studenti.

Na osmou Paní sama bila a mučila děvčata tak, že měla někdy košili samou krev, takže si musela převléci jinou a také kamenná stěna byla tak zkrvavená, že ji musely omývat. I když děvčata bila Dora, paní se na to dívala.

/Na devátou/ Všude, kam přišla, hledala nejdřív místo, kde by mohla děvčata mučit. Ve Vídni házeli mniši střepy do oken, když z nich slyšeli ten křik a naříkání. I v Prešpurku přikazovala Doře, aby děvčata bila.

/Na desátou/ Baltazár Poki, Štefan Vághi, Daniel Vas a taky všichni ostatní sluhové čachtické paní věděli o těch strašných věcech. I Kozma o nich věděl.

/Na jedenáctou/ Neví, kdy paní začala s těmi hroznými činy, protože když k ní přišla, už je páchala. Ale Darabulová naučila paní všem těm krutostem a byla s ní velice důvěrná. To ví a taky to viděla, že paní děvčatům přirození opalovala svíčkou.

7. Přiznání Dory Sentešové

/Na první otázku/ Je u čachtické paní pět let. Ilona ji zavolala, aby šla sloužit do zámku, pěknými slovy a sliby.

Na druhou Ví asi o třiceti služkách a švadlenách, které paní povraždila.

/Na třetí/ Neví, jaké národnosti a čí ta děvčata byla, ale jako první obžalovaný říká, že byla z mnoha míst.

/Na čtvrtou/ Szaliová, Bársonyová, vdova Koechiová, co bydlí v Dömölku.

/Na pátou/ O všem svědčí tak, jako předešlí dva obžalovaní, jenom doplňuje, že i rozpálenou lžíci přitlačovala k tělu děvčat a že kdyby služebné děvčata nebily, byla by je ona tloukla nohou od židle. Děvčatům vpichovala špendlíky do rtů a tak je mučila.

Když byla paní nemocná, že nemohla nikoho bít, přitáhla si děvčata k sobě a kusy masa jim zuby vytrhávala z tváří a ramene.

Špendlíkem propíchla prst děvčete a řekla, když to tu vyhlášenou děvku bolí, ať ho vytáhne, a když to děvče udělalo, hned je bila a rozmačkávala mu prsty.

/Na šestou/ Z ženských pomáhaly paní mučit děvčata hned jedna, hned druhá, protože je k tomu nutila.

Na sedmou Za půldruha týdne pět děvčat zemřelo v Čachticích, paní přikázala, aby je všechny naházely v komoře na hromadu, potom odjela do Sárváru a Kata je s ostatními odnesla do obilné jámy. Ona jela tenkrát do Sárváru s paní. Ostatní mrtvoly, které nemohla schovat, dala veřejně pochovat kazateli. Jednu spolu s lokajem a Katou odnesli do Podolí a tam ji pochovali.

Na osmou Sama paní bila děvčata.

O ostatním svědčí jako předešlí.

/Na devátou/ O mučírnách udává:

Ať byla paní kdekoliv, všude. Děvčata mučila. O ostatním svědčí jako předešlí.

/Na desátou/ Svědčí jako předešlí.

/Na jedenáctou/ Neví, kdy začala paní s těmi ukrutnostmi, protože je u paní teprve pět let.

8. Přiznání Katy Benecké

/Na první otázku!/ Deset let je u čachtické paní. Vargová, matka nynějšího sárvárského kazatele, ji zavolala do zámku, aby tam prala.

Na druhou Nepočítala děvčata, kolik jich bylo zavražděno, protože ona je pradlena. Ale myslí si, že padesát jich bylo.

/Na třetí/ Neví, jaké národnosti a odkud byla, protože ona je nepřiváděla.

/Na čtvrtou/ O všem svědčí jako předešlí. I Liptaiová přivedla děvče. K tomu dodává: i Kardošová přivedla dvě, a proto se potom ani neodvážila chodit na venkov. Ale Dora přivedla nejvíc děvčat. I ty, co zemřely poslední, přivedla ona.

/Na pátou!/ Svědčí jako předešlí a dodává, že ženské se naučily mučit od Darabulové a taky ji nutily, aby bila děvčata. Ilona ji dala dokonce odvléci do mučírny a zbít k smrti.

Když Ilona bila děvčata, paní volávala: Jen bij víc, bij!

K tomu děvčeti, co našli mrtvé, přišla Báthoryová, když už bylo na smrt zbité, a ještě je bila. Potom o jedenácté zemřelo.

/Na šestou/ Ilona bývala nejvzteklejší, třebaže jednou rukou už skoro nevládla a paní ji proto volávala do Sárváru, aby hlídala. I její dvě dcery paní provdala a podarovala je čtrnácti sukněmi. Na její rady dala víc než na rady ostatních. Dora taky bila děvčata a ona taky, když ji k tomu přinutily, protože ji mučily, když neposlechla. Jednou celý měsíc prosténala, jaké měla rány. Jednou s Dorou všechny mladé služky poslala na hrad, to když hraběcí Milost paní Zrínská přijela do Čachtic. Tenkrát je tam tahle Dora držela v tuhém vězení, ani jíst, ani pít jim nedala, jako otrokyně nesměly nikam odejít, studenou vodou je polévala, koupala je, v noci je nutila stát nahé a taky řekla: Ať hrom udeří do toho, kdo by je nakrmil, a dávala na ně pozor tak, že ani hajduk, ani nikdo jiný jim nemohl dát jíst. Ale potom, když Báthoryová chtěla jet s paní Zrínskou do Piešťan, poslala Katu na hrad, jestli by ji některé namohly doprovázet do Piešťan, protože prý je dala na hrad jenom proto, aby se polepšily. Kata viděla, jak omdlívají slabostí a vysílením, a když řekla paní, že z těch děvčat ani jedno nemůže přijít, lomila rukama a velmi se za to na Doru zlobila a říkala, že se to stát nemuselo. A potom, když paní poručila děvčata přenést na zámek, bila je s Dorou, jíst jim nedaly,

tak tam děvčata zemřela v jedné světnici.

Jednou na voze, když Kata a paní byly na cestě z Piešťan do Čachtic, zemřelo jedno děvče, které paní, když už umíralo, násilím postavila na nohy a tak je ještě bila.

Na sedmou Dvě z usmrcených děvčat pochovaly v Podolí, jak o tom svědčili předešlí. Ale potom pěti děvčatům, o kterých Dora ví, jak zemřela, protože ona je nastrkala pod jednu postel, přestože už byly dávno mrtvé, jídlo nosily, jako by byly naživu. Potom paní odjela do Sárváru a Katě rozkázala, aby umyla ve světnici podlahu a děvčata tam pochovala. Ale ona to neudělala, protože jí nestačily síly. Proto mrtvoly ubožaček zůstaly pod postelí, až se mrtvolný zápach šířil po celém zámku, ba i venku ho bylo cítit.

A když potom nevěděla co si počít, pochovala je ve jménu božím s Darabulovou, Barborou a Katrenou, která bývala s Dorou ve dne v noci, do obilné jámy. Dora sama pochovala jedno děvče do potoka a asi osm děvčat usmrtila v krátké době.

Na osmou Jako předešlí.

/Na devátou/ Právě tak, ale dodává ještě, že paní i ve Vídni Ilonu Harcajovou mučila.

/Na desátou/ Svědčí jako předešlí.

/Na jedenáctou/ Od Darabulové se naučila způsobům mučení a všem krutostem.

V síni nastalo hrobové ticho.

Z úžasu a hrůzy, která ovládla všechny při představě strašlivých mučení děvčat a prolévání krve, byli všichni jako omráčeni. První se ozval hrabě Nyáry.

„V zápise je mnoho nejasností, mnohé zločiny lze vytušit jenom z nepatrných narážek. Mám oprávněné podezření, že výslech nebyl náležitě proveden.“

Kastelán Gašpar Bajáky se při tomhle posouzení neklidně zavrtěl vkřesle a podíval se na palatina. „To je v pořádku,“ podrážděně řekl palatin. Přikázal kastelánovi, aby údaje, které se týkají přímo Alžběty Báthoryové a zvlášť jejích koupelí v krvi, nedával do zápisu a byl rozhořčen, že jeho příkazu nevyhověl úplně.

„Dovolil bych si poznamenat,“ nemínil ustoupit hrabě Nyáry, „že to není v pořádku. Já z mé strany nepokládám výslech za ukončený. Žádám, aby svědkům byly položeny další otázky, které by co nejpřesněji zjistily, kolik děvčat vlastně čachtická paní usmrtila a zvlášť kolik z nich patřilo do zemanského stavu, a aby svědci byli vyslechnuti také o tom, jak se Alžběta Báthoryová koupala v krvi svých obětí!“

Většina přítomných strnula.

Krvavé koupele čachtické paní pokládali za bajku, a jak se zdá, i tahle neslýchanost je skutečností. „V zápise,“ zvolal hrabě Nyáry, „se mluví i o dalších spoluvinících Alžběty Báthoryové. Dovídáme se o mnoha dalších pomocnících zločinů, nadháněčích obětí. Žádám, aby také jejich vina byla objasněna, aby také oni byli vyslechnuti a potrestáni.“

Palatin zrudl hněvem:

„Tvé návrhy jsou zbytečné.

Znamenalo by to jenom protahování trapné záležitosti, kterou chci co nejrychleji skoncovat.“ Strhla se prudká hádka mezi palatinem a hrabětem, který zdůrazňoval královu žádost, aby i Alžbětu Báthoryovou postavili před řádný soud.

„Mám dost důkazů, abych přesvědčil krále, že to, co dělám, dělám správně,“ křičel palatin a hrabě Nyáry vyšel ze síně upřímně rozzloben.

Soudci se radili do noci. Městští hajduci potom sváželi dřevo a stavěli hranici.

Ve Velké Bytči každý věděl, že ráno bude poprava.

9. Poprava

Té noci celá Vetká Bytča spala neklidným spánkem a na úsvitu byli všichni na nohou, aby nikomu neušla událost, jaké má málokdo příležitost stát se svědkem.

Na věži zvonil umíráček a soudci s palatinem s vážnými, zamračenými tvářemi kráčeli na popraviště, kam se sbíhalo snad celé město.

Zvědavci, shromáždění kolem mohutné hranice, bez dechu pozorovali příchod kata, zahaleného do červeného pláště, s kuklou na hlavě a příchod Ficka, Ilony Jó a Dory Sentešové, kteří kráčeli za katem obklopeni hajduky.

Katovi pomocníci rozdmýchávali žhavé uhlí v železné nádobě. Kat si vyhrnul plášť, strčil do uhlí kleště a druhou rukou zasekl do klády lesklý palaš.

Královský tabulární soudce rozvinul svitek papíru, rozhlédl se po tichém zástupu a četl zvýšeným hlasem :

10.Rozsudek

„My, nejvyšší královský soudce Teodóz Sirmiensis ze Súlova, Gašpar Ordödy, trenčanský podžupan, Jan David, oravský podžupan ze Svatého Petra, úředníci Juraj Lehocký, Juraj Záturecký, Mikuláš Hrabovský, Jan Borčický, tabulární soudce Trenčanské stolice Szentmárjai, jinak Gabriel Hlinický, žilinský tricesimátor Michal Tužínský, potom Rafael Kvašovský, Beňadik Kozár, Štefan Maršovský, Štefan Akay a Jan Medvecký tímto vyhlašujeme každému, komu náleží, že když jsme se tu dnes, 7. ledna 1611, na výzvu Jeho Jasnosti hraběte Juraje Thurza z Bethlenfalvy , palatina a stálého župana Oravské stolice v městě Bytča, sešli, tu jménem Jeho Jasnosti královského palatina jeho tajemník Juraj Závodský vznesl proti Janu Fickovi a sárvárským ženám Iloně, Doře a Kateřině tuto žalobu: Je zřejmé, že z vůle boží, z vůle Jeho Veličenstva krále, šlechticů a stavů země Jeho Jasnost hrabě Thurzo byl proto ustanoven na vynikající místo palatina, aby bez ohledu na osoby ochraňoval dobré a nevinné a zlé trestal. Proto Jeho Jasnost, chtějíc učinit své povinnosti zadost po ukončení jiných, pro blaho krajiny užitečných záležitostí a nechtíc zavírat oči a být hluchou ke strašným

ukrutnostem, od začátku světa u ženského rodu neslýchaným, a ktyranství proti lidské krvi, které páchala Alžběta Báthoryová, vdova po Ferenci Nádasdym, muži šlechetné památky, o vlast nanejvýš zasloužilém, k tyranství, které tato žena na svých služkách a jiných ženách, nevinných duších, spáchala a tyto ženy z tohoto světa téměř v neuvěřitelném počtu sprovodila, nařídila důkladné vyšetřování v záležitosti obžaloby, vznesené proti hraběnce Báthoryové.

Pravdivost obžaloby byla potvrzena doznáním jejího vlastního služebnictva.

Doslechnouc se o ukrutnostech v čachtickém zámku páchaných, Jeho Jasnost při návratu z prešpurských oktáv s hrabětem Mikulášem Zrínským, s Jurajem Drugethem, zeti čachtické paní, s Imrichem Megyerym, poručníkem jejího syna, osiřelého Pavla Nádasdyho, s početným

služebnictvem a vojenským průvodem neočekávaně zavítala do čachtického zámku a už hned u vchodu se přesvědčila o tom, o čem svědčili svědkové. Našli tam totiž děvče, jménem Dorica, mrtvé následkem bití a trýznění, a ještě dvě umírající děvčata, k smrti zmučená. Tam našli také Báthoryovou. Nad hrozným, více než zvěrským běsněním a ukrutností se Jeho Jasnost nanejvýše pohoršila a Alžbětu Báthoryovou jako krvežíznivou, bezbožnou a při činu přistiženou ženu odsoudila kdoživotnímu žaláři v čachtickém hradu. Ficka, Ilonu, Doru a Katu jako pomocníky takového hrozného vraždění, ke kterému se také sami přiznali, postavila před soud a za jejich krvavé činy žádala, aby jim byly vyměřeny nejpřísnější tresty, aby takto spravedlnosti bylo učiněno za dost a aby další byli před podobnými ukrutnostmi zastrašeni.

Byly nám předloženy ověřené opisy vyšetřování proti Báthoryové a výpovědi svědků. Byly veřejně přečteny a obžalovaní s ohledem na jednotlivé body postupně po jednom vyslechnuti. Z prvních přiznání nic nezatajili ani neodvolali a dodali jenom to, že všechno, co dělali, dělali pod hrozbami své paní a jsouce jí přinuceni. Po tomto postavili jsme před sebe svědky v následujícím pořadí: 1. Juraj Kubanovič , čachtický obyvatel, přísežný svědek, byl v čachtickém zámku a viděl mrtvolu jednoho z děvčat nejposledněji zavražděných, kterou odnášeli, když byla Báthoryová uvězněna. Na mrtvole zpozoroval stopy úderů a popáleniny.

2. Jan Valko.

3. Martin Jankovič.

4. Martin Krško.

5. Andrej Uhrovič, všichni čachtičtí obyvatelé, svědčili stejně jako Juraj Kubanovič.

6. Ladislav Antalovič, čachtický obyvatel, tvrdil totéž pod přísahou.

7. Tomáš Zima, Čachtičan, svědčil, že ví o pohřbu dvou děvčat na čachtickém a jednoho děvčete na podolském hřbitově. Když čachtický predikátor paní z kazatelny obviňoval, mrtvoly zavražděných děvčat byly odneseny do Podolí.

8. Jan Chrapmann, přísežný čachtický obyvatel. Svědčil souhlasně s předcházejícími. K tomu dodal, že když se zeptal jistého děvčete, kterému se podařilo zachránit před zavražděním, kdo jsou pomocníci paní, dostal tuto odpověď: Prolévání krve vykonávala paní sama, jen ženská, převlečená za mužského, jí při tom pomáhala. Jméno ženy však děvče neřeklo.

9. Andrej Bútora, čachtický obyvatel, svědčil jako Jan Chrapmann.

10. Děvče, které se jmenuje Zuza, pod přísahou tvrdilo, že Báthoryová to hrozné vraždění páchala mezi svými družkami služebnicemi. Pomahači trýznění a vraždění byly Dora, Anna, která se jmenovala Darabulová, Ficko byl panin posel, který unášel děvčata a vodil je k ní. Kata byla citlivější a dobrého srdce, děvčata bila proti své vůli, dokonce byla tak milosrdná, že jim do vězení přinášela potají i jídlo: Svědkyně dále uvádí, že Jakub Szilvási našel v panině truhlici listinu neboli seznam, podle kterého počet zavražděných děvčat je šest set deset a že tohle čachtická paní sama vlastnoručně napsala.

11. Sára Baranayiová , vdova po Petru Mártonovi, přísežný svědek, svědčí jako Zuza a říká, že za čtyři léta, co sloužila u Báthoryové, zženského služebnictva povraždili víc než osmdesát děvčat. Ona to slyšela od sárvárského kastelána jménem Bichiérdy a sama to také pozorovala a zakusila. 12. Ilona, vdova po Štefanu Kováčovi, pod přísahou svědčila, že za tři roky její služby Báthoryová a její přisluhovači víc než třicet děvčat povraždili různým mučením. Více případů uvedla o čarování a míchání jedů. Zvláště, že pomocí čarování a míchání jedů, tajemná zaříkadla mumlajíc, snažila se připravit o život nejmilostivější královské Veličenstvo palatina, pana Imricha Megyeryho a další. Výpovědi ostatních svědků téměř bez výjimky potvrdila.

13. Anna, vdova po Štefanu Gönczym, byla posledním svědkem. Po přísaze vyprávěla o vraždách čachtické paní a jejích spoluvinic. Udala, že mezi zavražděnými byla i její vlastní desetiletá dcera, ke které ji k její největší bolesti nechtěli pustit, když ji chtěla na zámku navštívit.

Když jsme toto všechno vzali na vědomí a posoudili, usnesli jsme se na následujícím:

Protože veřejným přiznáním obžalovaných, které před tímto soudem potvrdili titíž svědkové, a zvláště výpovědí Dory jako hlavní spoluvinice se dokázalo, že čachtická paní proti nevinné ženské krvi spáchala strašný zločin a v tomto jí Dora, Ilona a Ficko byli tajnými, vědomými a účinnými pomocníky, a protože veřejné podezření se jasnými, dobrovolnými svědectvími obviněných dostatečně osvětlilo a vyslechnutými svědky potvrdilo, všechno spravedlivě soudivše a uváživše, otevřeně a veřejně se vynáší tento rozsudek:

Z přiznání obžalovaných, před soudem dobrovolně i na mučení vyslovených, i z vyšetřování svědků byly co nejjasněji dokázány zločiny obžalovaných, a to zločiny, které jakoukoliv představitelnou zlobu a ukrutnost předstihují, totiž to hrozné vraždění a mučení nejrozmanitějšími a

nejvybranějšími způsoby -, a protože ukrutné zločiny mají být stíhány nejpřísnějším trestem, rozhodli jsme, aby nejprve Iloně, potom Doře, jako hlavním viníkům takového zločinu proti nevinné ženské krvi, prsty obou rukou, nástrojů to mučení a vraždění, byly železnými kleštěmi katem vytrhány a ony samy aby byly potom hozeny na hranici. A co se Ficka týče, jehož vinu jeho nízký věk a účast na menším počtu zločinů zmírňují, odsuzuje se ke ztrátě hlavy a žádáme spálení jeho těla s těly odsouzených žen.

Tento rozsudek byl tímto odsouzeným veřejně vyhlášen a je nařízeno jeho okamžité vykonání.“ Když Teodóz Sirmiensis ze Súlova dočetl rozsudek, panduři museli odsouzence pochytat, protože

chtěli utéci a v hrůze před strašlivou smrtí, jejíž pařáty již na sobě cítili, vřeštěli tak strašlivě, že v kolemstojících tuhla krev.

Katovi pomocníci se z rukou pandurů ujali nejprve Ilony Jó a přistrčili katovi nejprve jednu její ruku, potom druhou.

Všechny obličeje byly bledé.

Kat jí uškvařil jeden prst po druhém. Při čtvrtém prstu upadla do mdlob.

Pomocníci ji vyvlekli po žebříku na hranici a přivázali ji k jednomu ze sloupů, které vyčnívaly z hranice.

Dora Sentešová omdlela už při pohledu na svou družku, přivázanou ke sloupu na hranici, a na její prsty, rudnoucí ve sněhu u katových nohou. Za chvíli ji již s uštípnutými prsty přivázali ke sloupu vedle Ilony Jó.

Přišla řada na Ficka.

Tři panduři ho museli pomoci katovým pomocníkům svalit na zem a přitlačit mu hlavu na špalek. Kat se ohnal palašem a Fickova hlava se oddělila od krku. Palaš, který uťal jeho hlavu, uťal i zuřivý řev, který chrčel z Fickova hrdla.

Sťatá hlava se odkutálela ze špalku a ti, co viděli Fickova otevřená ústa, by byli přísahali, že jejich řev slyší ještě teď.

Kat popadl Fickovu mrtvolu, vyhodil ji na hranici jako poleno, za ní mrštil jeho hlavu, shrábl deset krvavých prstů a jako smetí je tam hodil také. Potom rozkázal pomocníkům, aby zapálili oheňOheň zapraskal, plameny šlehaly do výše a olizovaly dvě ženy, které se s hrůzostrašným řevem probraly z mdloby, ale za chvilku omdlely znovu, aby utichly už navždy.

A do Čachtic ujížděl posel, aby do rohů hradu vystrčili čtyři šibenice na znamení, že spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Hranice už dohořívala, když hrabě Nyáry přistoupil k palatinovi a řekl mu:

„Ujišťuji Tvou palatinskou Jasnost, že na tomhle nebo jiném místě jednou vzplane hranice a na ní se promění v popel největší zločinec všech věků. Alžběta Báthoryová“

11. Ještě dvě stránky z Čachtické farské kroniky

10. ledna léta Páně 1611 píši tyto řádky se srdcem naplněným radostí.

Dnes zavítal neočekávaně na hrad náš palatin Juraj Thurzo, kterému nechť je čest a sláva. Přišel se svým průvodem, ubíraje se do Prešpurku, aby odvedl Andreje Drozda, postavil ho před soud a dal potrestat. Nemálo se podivil, když Drozda nenašel v žaláři, ale v přátelském rozhovoru s kastelánem.

„Kasteláne, vy trávíte čas rozhovorem se zbojníkem, kterého máte držet v žaláři?“ rozhořčeně se vyptával palatin.

Byla tam i Eržika Príborská.

Vyplašeně objala Andreje Drozda a na palatina hleděla se slzami v očích.

„Jestli by tenhle člověk měl být v žaláři, bylo by mé místo vedle něho, protože já jsem dělal to co on,“ odpověděl kastelán. „Vaše palatinská Jasnost mě jmenovala kastelánem tohoto hradu a zároveň s touto hodností mě pověřila i hlídáním Andreje Drozda. Hlídal jsem ho podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, tady vám ho odevzdávám.“

Palatin kývl na vojáky, aby se Drozda zmocnili.

„Ale,“ hrdě se vypjal Mikuláš Lošonský, „s ním vám odevzdávám i svou hodnost, kterou mě ráčila poctít Vaše palatinská Jasnost a s tou hodností i sama sebe, protože já si zasluhuji stejný osud jako Drozd.“

„Stejný osud si zasluhují mnozí,“ odvětil palatin, „ale všem jsem odpustil. Jeden bude pykat za všechny, a to jejich vůdce, Andrej Drozd.“

„Když už Vaše Jasnost ráčila rozhodnout takhle,“ přistoupil kastelán k palatinovi, „aby jeden trpěl za

všechny, prosím, abych to byl já.“

„Ne!“ zvolal Andrej Drozd.

„Proč se odhodláváš k takové oběti?“ ptal se palatin zřejmě dojat.

„Jsem stár. Mé dny jsou již stejně sečteny. A když zahynu, asi mě nikdo nebude oplakávat, ale tady“

Palatin se podíval na Eržiku, která strnule hleděla na kastelána a do očí se jí neustále hrnuly slzy. Palatin položil ruku na kastelánovo rámě:

„Jsi statečný muž, Mikuláši, jako jsi byl vždycky!“

Tu skočil před palatina Andrej Drozd:

„Nikdy nedopustím, aby za mě trpěl člověk, kterého si tak vysoce vážím a kterého mám rád!“ Palatin se díval na kastelána, díval se na Andreje Drozda, na Eržiku Príborskou a cítil, že pánem se stává jeho srdce. Úsměv mu už zjemňoval přísnou tvář:

„Tak, kterého mám dát odvést?“

„Ani jednoho!“ zvolala Eržika Príborská, která hned vycítila změnu v palatinových citech a myšlení. „Nechť se stane, jak ty jsi rozhodla!“ řekl palatin a upřímně litoval, že dvěma mladým srdcím způsobil tolik útrap.

Dnes tady byli u mne. Drozd, Kenderessy, Kalina, Lederer, Eržika, Magda, Maryša i Barbora, již štěstí, které se na ni usmálo, rychle uzdravilo. Všichni jsou šťastní a mé staré srdce plesá a raduje se s nimi.

Nejšťastnější je Andrej s Eržikou, protože Juraj Závodský přinesl dnes listinu, kterou se jejich sňatek uznává. Ale dohoní je ve štěstí i ostatní, protože už v neděli budou mít první ohláškyMusí si pospíšit, protože zanedlouho na sebe oblečenou vojenský stejnokroj.

Jenom Lederer nebude vojákem. Převzal už dílnu mistra Repáše, která mu byla i s jeho dcerou souzena.

Tolik štěstí a spokojenosti jsem kolem sebe nikdy neviděl.

Všem se dýchá lehčeji i městu.

Ještě jednoho šťastného člověka jsem dnes viděl. Mnicha, františkána. Přišel na mou faru a já ho s radostí přivítal.

Byl to Michal Príborský, který před měsíci zmizel. Když pochopil, že Eržika není jeho sestra, viděl její lásku k Andreji Drozdovi a byl přesvědčen, že ho nikdy nebude mít ráda jinak než jako bratra, šel do kláštera zapomenout a hledat útěchu. Našel ji. Je šťasten a z Eržičina štěstí má upřímnou radost15. srpna léta Páně 1614 píši tyto řádky po odchodu svého přítele Mikuláše Lošonského, který mi přišel zvěstovat, že čachtická paní dnes v noci v podzemním žaláři dokonala.

Je už tedy konec sporu mezi palatinem a králem, jestli paní postavit před soud, anebo ne. Už je před Nejvyšším soudcem.

Zemřela beze světla, bez útěchy, celým světem opuštěná.

Smrt předstihla hraběte Nyáryho, nedopřála mu konečné vítězství.

Ne on, smrt postavila Báthoryovou před soud.

Před soud nejspravedlivější!

Venku vyje zuřivý vichr.

Jako by zemřelo deset čarodějnic.