Jožo Nižnanský Čachtická paní - díl první

Část první - Ve stínu popraviště

1. Nečekaný noční host

Senior Jan Ponicenus-Ponický, duchovní evangelické církve v Čachticích, slova božího neúnavný kazatel, opouštěl jednoho pozdního březnového večera roku 1610 čeledník ve velkém rozrušení. Turci prý už zas od jihu napadají severní končiny a loupí. Nikoli z pašova rozkazu, ale jen tak na vlastní pěst, bez vědomí vezírů, kteří se snaží alespoň navenek zachovávat příměří, uzavřené po Mohamedově smrti v ústí Žitavy.

Turecké hordy se bez ohledu na klid zbraní z ničeho nic přiřítí jako vichřice, odvlečou vše, co unesou, zprzní dívky, odeženou dobytek.

Ale lid nehledá u Jana Ponicena útěchu jen v těchto obavách. V čeledníku dnes opět uslyšel spoustu strašných historek ze zámku. Farníci vykládají neuvěřitelné věci. Bylo by snad možné, že by tady, sotva na skok od fary, ušlechtilá, vznešená, bohatstvím oplývající čachtická paní bez rozpaků hubila dívčí životy a pošlapávala všechny boží i lidské zákony?

Ne, to není možné. To jsou jenom pomluvy, osočování poddaných, reptajících proti přísné paní. Zahleděl se do bázlivě blikající svíčky na těžkém dubovém stole a vzpomínal na všechny otázky, na které měl v čeledníku odpovídat věřícím, hledajícím světlo a jistotu.

Nad Čachticemi zuří hrozný vítr.

Březnový vítr, ještě chladný, ale již s dechem jara. Chvílemi se vztekle zahryzává do okenic fary a Jan Ponicenus občas zvedá hlavu a upírá zrak do okna, jako by odhadoval, odolají-li okenice náporu. Ve všech chalupách teď panuje neklid - vířilo farářovi hlavou. Z oken do tmy vyhlížejí ustrašené zraky. Lid věří, že kdesi opět dokonává čarodějnice. Zlí duchové se na ni sápou, trhají jí vnitřnosti, škubou jazyk. Příroda se chvěje, vichr divočí, zem se třese, nad zemí poletují havrani a úderem půlnoci vykopou čerti na hřbitově hrob, ve kterém tělo čarodějnice nikdy neshnije. A kdo dokáže říci, jestli to, v co věří lid, je pravda? Jsou čarodějnice? Může žena obcovat s ďáblem? Je možno o tom pochybovat, když po celém světě šlehají k nebi plameny hranic, na kterých hasnou životy tisíců a tisíců čarodějnic, odsouzených k smrti upálením? A to světskými i církevními zákony. Mohli by se snad mýlit církevní i světští zákonodárci a v nejlepší shodě ničit lidské životy?

Když vichr na chvíli zkrotl, vytrhl Jana Ponicena ze zamyšlení blížící se rychlý koňský dusot. Překvapen a zvědav, co to může být za jezdce, zvedl oči k oknu, jako by zapomněl, že pevné okenice nepronikne ani nejbystřejší zrak. Vtom dusot ztichl a někdo prudce zabubnoval na okenici. Co to může být nečekaný host? Je to odvážný loupežník, či zlodějský Turek? Přemohl strach, sundal ze stěny pistoli, otevřel okno a pak opatrně a jen trochu také okenici.

Z místnosti padl do ulice úzký proužek světla a ozářil statnou postavu jezdce na koni. Byl štíhlý, rozložitý v ramenou, na hlavě klobouk se širokou střechou, až po škorně zahalený černým pláštěm. Když Jan Ponicenus rozeznal tvář, strašidelně bledou v matném světle svíčky, trhl sebou překvapením. Ještě víc odchýlil okenici, vyklonil se zokna a zblízka si jezdce prohlédl.

„Jsi to vskutku ty, Jane Kalino? Neklame mě starý zrak?“ ptal se zaraženě.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl jezdec hlubokým basem. „Odpusťte mi, duchovní otče, že vás vyrušuji tak pozdě.

Před čtyřmi lety jsem s vaším požehnáním odcházel do světa a teď, po čtyřech letech, se k vám vracím.“

„Jenom tišeji, synu, a honem dovnitř! Běda, uvidí-li tě nějaký špeh!“

Farář přitáhl okenici, zavřel okno, zavěsil pistoli na zeď a spěchal ven. Tiše otevřel vrata. Jezdec do

nich vklusal a seskočil z koně. Farář ho beze slova objal a pak odvedl koně do stáje.

Vzbudil spícího pacholka, aby opatřil koně, a vrátil se k hostovi. Vzal ho pod paží a tiše zavedl do světnice, aby nikoho v domě nevzbudili. Vyzval ho, aby odložil plášť a klobouk. Přesvědčil se, jsou-li okno a okenice dobře zavřeny, a pak zamkl dveře.

„Musíme být opatrní,“ řekl, když usedl ke stolu proti svému hostu. „Ale pověz, proč ses vrátil? Copak jsi mi neslíbil, že se ve vlastním zájmu nikdy do Čachtic nevrátíš?“ Dobrácká tvář, lemovaná šedinami, zpřísněla.

„Nemohl jsem jinak, otče, musel jsem se vrátit, třebaže mě váš vzácný přítel magistr Eliáš Ursíni, profesor wittenberského vysokého učení, zrazoval. Mimochodem, co nejsrdečněji vás pozdravuje. Byl mi laskavým rádcem ve všech obtížích, a když bylo třeba, nepomáhal mi jen radou, ale i skutkem. Vám, důstojný otče, jsem zavázán, že jste mě právě k němu doporučil. Vzkazuje vám, že vás snad už velmi brzo překvapí svou návštěvou.“

„Jakže? Chce se rozloučit s učitelováním?“

„Ne. Jen snad změní působiště.

Hraběnka Kateřina Pálffyová, která nedávno založila evangelické gymnázium v Bánovcích, ho chce pověřit správou školy a využít tak jeho bohatých a vzácných zkušeností. Superintendent Láni mu to také doporučuje. Vím, že teď už neodolá touze uvidět svou vlast, s níž se rozloučil před dávnými lety.“

„Magistr Ursíni ti dobře radil a měls ho poslechnout. Což jsi zapomněl, že podle zdejších obyčejů tě v naší zemi čeká trest smrti?“

„Vím otče, ale ani to mě neodradilo.“

„Měj se na pozoru. Čachtické panstvo vypsalo dvě stě zlatých odměny za tvé dopadení. Za zvonící denár tě v těchto zkažených dobách zradí i nejlepší přítel.“

„Mě nikdo tak lehko nedostane, tím jsem si jist. Učil jsem se ve Wittenbergu nejen vědám a jazykům, ale i tomu, jak si poradit s protivníkem,“ sebevědomě se napřímil a po tváři mu přeběhl spokojený úsměv. „Není zbraň, se kterou bych se nedovedl ohánět, a i beze zbraně by se mnou mělo hezkých pár chlapů dost práce!“

Farář si zálibně měřil mladého hosta. Pod přiléhavým šatem se mu rýsovalo otužilé tělo jako ze železa.

„Abys té síly a zdraví měl ještě víc, synu, posilni se požehnaným nektarem z našich vinic,“ usmál se farář a sňal z poličky džbán a dvě sklenky. Nalil do nich perlivé čachtické červené víno, které bylo právě tak proslavené jako žilinské.

Host vyprázdnil sklenku jedním douškem a zachmuřil se. Světle modré oči mu ztmavly, když je obrátil k dobrácké tváři Jana Ponicena.

„Důstojný otče,“ řekl, „už se neudržím, abych nevyslovil otázku, která mi po celé čtyři roky, od chvíle, co jsem na útěku překročil hranice naší země, hlodá v srdci. To mě přinutilo k návratu, třebaže mě tu snad očekává zkáza: Co je s mou matkou a sestrou?

Nestihla je pomsta paní?“

Jan Ponicenus se poplašeně podíval na hosta.

„Řekněte mi plnou pravdu!

Jsem přichystán i na tu nejkrutější skutečnost.“

Farář promluvil zvolna, jako by váhal:

„Tvá matka je živa a zdráva.

Paní ji už přestala pronásledovat. Smířila se i s tvým osudem, protože jsem jí stále ujišťoval, že se ti dobře daří!“

„A sestra?“

„Magda,“ odpověděl farář s největšími rozpaky. „Buď silný, synu, pravdu ti zatajit nesmím. Kdyby ses jí nedozvěděl ode mě, řekl by ti ji někdo jiný.“

„Je mrtvá?“

Nejistota a chmurná předtucha ho tak rozčílily, že mimoděk vyskočil, jako by chtěl ze sebe setřást drtící břemeno.

Vstal i Ponicenus, s otcovskou něhou mu položil ruce na ramena a odpověděl „Nevím.“ „Žije?“ zeptal se Jan Kalina se zábleskem naděje v duši. „Co se s ní stalo?“

„Před třemi dny zmizela beze stopy.“

Jan Ponicenus-Ponický - podle historických pramenů Jan Poniken, evangelický duchovní z Čachtic, který koncem roku 1610 veřejně obžaloval Alžbětu Báthoryovou před oktaválním soudem, jemuž předsedal palatin Juraj Thurzo.

2. Záhady Čachtického zámku

Jan Kalina po této zdrcující zprávě klesl na židli jako zasažen bleskem. Protáhlou, bledou tvář, lemovanou černými vlasy, obrátil k mihotavému plamínku svíčky, jako kdyby doufal, že mu plamen pronikne také do duše a rozptýlí tmu, která se v ní rozhostila.

„Zmizela beze stopy,“ opakoval. „Byl jsem připraven na zlé zprávy, důstojný otče, ale tato je ze všech nejstrašnější. Kdyby zahynula násilnou smrtí, mohl bych ji pomstít. Ale takhle se na mě šklebí záhada a nejistota. Jak zmizela? Kdo v tom má prsty? A byť už je kdekoliv, žije ještě? Neukončila její život zločinná ruka?“

Pod přívalem mučivých otázek svěsil hlavu a umlkl. Ale hned zas ožil a prudce v něm vzplála potlačovaná nenávist a zloba.

„Ale vím,“ řekl, „že pro odpověď na tyto otázky nemusím chodit dalekoStačí zajít do hrdého zámku a zabušit tam na vrata.“

„Synu,“ vzrušeně zvolal farář, „mlč, ukryj své podezření do nejtajnějších koutů svého srdce!“ „Proč, důstojný otče? Snad jste se nestal obhájcem hraběnky Alžběty Báthoryové? Nebo ze strachu ochabujete v boji za právo a spravedlnost?“

„Ne, synu, mýlíš se,“ řekl farář už zas klidně. „Varuji tě a radím ti, abys mlčel, protože nemáš jiné východisko. Rozvaž své postavení: jsi poddaný a jako takový člověk bez jakéhokoli práva jsi použil násilí vůči zástupcům panské moci. Zákon, vynesený po potlačení Dóžova povstání, tě pokládá za vzbouřence. A víš, jak trestá vzpouru. Navíc jsi bez povolení vrchnosti, tedy čachtické paní, opustil její panství. Víš, že poddaného často stihne trest už jen za to, že přejde na cizí pozemek. A tys utekl za hranice a tam ses zdržoval po celé čtyři roky.“

Jan Ponicenus se na chvíli odmlčel, zamyšleně se před sebe zahleděl a pak řekl vážným hlasem: „Víš, co tě čeká, když tě někdo prozradí? Jak se máš ukrýt, neodolá-li někdo svůdné odměně? Nad tebou se, synu, vznáší stín popraviště a ty chceš ještě víc rozhněvat Alžbětu Báthoryovou, na níž závisí tvůj život? Bylo by to od tebe nerozumné. A konečně, čím můžeš zdůvodnit své podezření, že rozřešení záhady, jak zmizela tvá sestra, je nutno hledat na zámku?“

„Nevím,“ odpověděl host, „ale čím dál víc ve mně sílí přesvědčení, že čachtická paní nejen ví o zmizení mé sestry, ale má je také na svědomí. Ve Wittenbergu, v cizím světě, mě po čtyři roky sžíral strach o matku a sestru. Nikdy si neodpustím, že jsem svým útěkem přivolal na své nejmilejší zlobu. Měl jsem zůstat u nich, bránit je, a ne zbaběle prchat před soudem. A jaký trest mě čekal? Vztáhl jsem ruku na drába, který udeřil matku na robotě, když se mu zdálo, že ubohá stařena nepracuje dost rychle. Byli by mě položili na lavici a za každou ránu, kterou jsem tomu panskému sluhovi uštědřil, dali by mi jich deset. Byli by mě dovlekli polomrtvého domů, ale byl bych se z toho vylízal, zůstal by mužský v domě a sestra by určitě nezmizela. A kdyby mě čachtická paní před soudem očernila sebevíc, soud by můj ,zločin‘ vzhledem k okolnostem a k mému mládí netrestal ztrátou hlavy. Ne, neměl jsem utíkat.“

„Netrap se,“ utěšoval ho Jan Ponicenus. „Naše soudy jsou nevyzpytatelné. Kdybys byl zůstal, trpěli byste tak nebo tak všichni tři. Matčin a sestřin život by nebyl ani o poznání lepší.

A mýlíš se, když si myslíš, že by sestra nezmizela, kdybys byl doma.“

„A jak zmizela?“

„Jednoho večera k vám přišla jakási starší žena se vzkazem, že vaše teta v Staré Turé onemocněla a nemá ji kdo opatrovat. Prý prosí tvou matku, jestli by k ní nepustila Magdu. Prý jen na pár dní, než jí bude lépe. Matka bez váhání svolila a Magda se ještě téhož večera vydala na cestu. Když uplynulo několik dní a Magda se nevracela ani o sobě nedávala vědět, vydala se do Staré Turé i matka, kterou trápily obavy. Tetu našla zdravou jako řípu. Vůbec nebyla nemocná a Magdu k sobě taky nezvala.“

„Jsem přesvědčen, že sestru vylákala některá z proradných služebnic čachtické paní.“

„Mlč, synu,“ přerušil ho Jan Ponicenus, „o ničem nebuď přesvědčen. Tedy tak nastražili past. Proti úskoku je i ta nejtvrdší síla bezmocná. Podezříváš Alžbětu Báthoryovou? Já na ni také myslel, synu, ať mi Bůh odpustí, že jsem zle smýšlel o bližním. Ale řekni, je nucena uchylovat se ke lsti, když je to úplně zbytečné? Jak ses dostal na studia? Proti vůli nebožtíka otce i proti své vlastní. Tvůj otec riskoval vlastní život, aby v bojích s Turky zachránil hraběte Ference Nádasdyho.

Tam mu Turci uťali pravici, když jí odrážel smrtelnou ránu, namířenou na pána.

Pán se mu odvděčil tím, že tě poslal na studia.“

„Aby mě z nich pak paní vzala,“ vskočil Kalina faráři do řeči. Vzpomínka v něm probudila zlost. „Ze školy mě dala rovnou do stáje.“

„Synu můj,“ utěšoval ho farář, „kdyby to viděl nebožtík hrabě Ferenc Nádasdy, v hrobě by se obrátil. Kdyby byl naživu, nestihl by tě takový zlý osud. Byl jsi jeho miláčkem, měl s tebou velké plány.“ Jan Kalina mávl rukou.

„Ale vraťme se k věci. Tak pán tě poslal na studia i proti vůli rodičů, protože může kdykoli vzít poddanému dítě, dělat si s ním, co chce, a zvolit mu zaměstnání zcela podle svého vkusu a názoru. Tedy ani naše paní se nemusela utíkat ke lsti. Její hajduci mohli kdykoli zabušit na okno tvé matky a oznámit: ,Čachtická paní poroučí, aby tvá dcera okamžitě přišla do zámku!‘ Kdyby neposlechla, kdyby se protivila, mohli ji odvést násilím, protože to zákon dovoluje.“

„Vaše důvody, důstojný otče, nevyvracejí mé podezření. Paní nepoužila svého práva na mou sestru a dala ji tajně unést jen proto, aby ji nikdo nehledal u ní, když jednoho dne zmizí navěky. Protože zákon pánům dovoluje z poddaného třeba kůži stáhnout, nikoli však vzít mu život.“ Poslední slova už skoro křičel, jako by stál před protivníkem, kterého je třeba přesvědčovat. „Synu můj,“ tichým, mírným hlasem řekl farář. „O těchto věcech není radno mluvit ani za zavřenými dveřmi.

Když už je však probíráme, otevřeně ti řeknu svůj názor. Jsi přesvědčen, že paní je vinna zmizením tvé sestry, a podezříváš jí, že ji zavraždila.

Nejdřív je nutno odpovědět na otázku, jestli vůbec paní děvčata vraždí. Já tomu nevěřím.“ „Celý kraj tomu však věří, mluví se o tom v Prešpurku, ba i ve Vídni.“

„Skutečně?“ překvapeně se zeptal farář.

„To mi dodalo sil, abych sem přišel, třebaže mě tu čeká trest. Když jsem ve Wittenbergu za celé čtyři roky nedostal žádnou zprávu z našeho kraje, ba ani z celé naší vlasti, když jsem už dostudoval a dosáhl hodnosti bakaláře, výčitky svědomí, že jsem opustil matku a sestru a vydal je napospas panské zvůli, nabyly vrchu. Zlé předtuchy mě tak znepokojovaly, že jsem si za své úspory z honorářů, získaných za přepisování starých latinských knih, koupil koně a pustil se do Vídně. Řekl jsem si - sjíždějí se tam k císařskému dvoru magnáti z celých Uher. Jejich služebnictvo se potuluje po celém městě, jistě se tam dozvím nějaké zprávy z domova. Sotva jsem se uvelebil v malém hostinci na Weihburgstrasse a poručil si jídlo a pití, všiml jsem si skupiny hostí u sousedního stolu. Nebyli to sloužící uherských šlechticů, ale počestní vídeňští občané. Žasli nad historkami o uherské šlechtičně, které říkali „dle Blutgräfin“

, krvavá hraběnka. Oslovil jsem je. Řekli mi, že na Weihburgstrasse má uherská hraběnka Alžběta Báthoryová svůj palác.“

„Ano,“ přerušil ho Jan Ponicenus, „vím o tom. Třikrát čtyřikrát za rok se hraběnka vypraví do

Prešpurku a odtamtud zajíždí do Vídně.“

„A když tam pobývá,“ pokračoval Kalina, „odehrávají se tam prý vnoční době podezřelé události. Chodci se před palácem zastavují a zděšeně naslouchají strašlivému ženskému křiku a jeku, jako by je tam někdo tloukl, mučil, vraždilPobožní františkáni z protějšího kláštera, probuzeni tímto křikem ze spánku, házejí celí zoufalí do oken paláce střepy z květináčů, aby bylo ticho.“

Jan Ponicenus naslouchal zkušenostem svého mladého chráněnce s velkým zájmem.

„To si vyprávěli Vídeňané při víně. A ve mně dozrálo odhodlání stůj co stůj zajet do Čachtic a přesvědčit se, co je s matkou a se sestrou. Do Prešpurku jsem dojel sám. Tam jsem se dal do řeči s nějakým Pavlem Ledererem odkudsi od Německého Pravna. Rodem je to Němec, zámečník, který se právě vracel z Německa, kde byl na vandru. To byl první člověk, s nímž jsem po dlouhých letech zase mluvil slovensky. Přestože ve Wittenbergu byli mnozí z nás Slováci, mluvilo se tam většinou latinsky a německy. Slovo dalo slovo, s Pavlem Ledererem jsem se spřátelil, já jsem se mu svěřil a on se mi nabídl za průvodce v dobrém i zlém. Tak jsem neočekávaně našel dobrého přítele. Do Piešťan jsme dorazili za bílého dne. Usadili jsme se v hostinci U tří zelených lip. Z opatrnosti, aby mě neuviděl někdo známý, který by mě mohl prozradit, jsem zůstal ve světnici. Zvědavému hostinskému jsem se vymluvil na únavu. Můj nový přítel šel do města na výzvědy. Ani se nemusel moc vyptávat. Ve všech krčmách se hovor točil kolem Alžběty Báthoryové. Za soumraku jsem skočil na koně a ujížděl rovnou k vám se srdcem zmučeným nejistotou, výčitkami a strachem o matku a sestru.“

Jan Kalina upil z číše, upřel oči na Jana Ponicena a vyčítavě pronesl:

„Překvapuje mě, důstojný otče, že máte o Alžbětě Báthoryové tak dobré mínění.“

„Milý synu,“ rozhovořil se farář, „já ji dobře znám. Ti, co ji pomlouvají, ji neznají. Je to ušlechtilá paní, třebaže její vzdělání pokulhává a kromě mateřštiny umí jen slovensky a trochu latinsky a německy, což příležitostně pochytila. Ale vyniká bystrým rozumem. Pohrdá světskými marnostmi a společenského života se teď, po smrti svého manžela Ference Nádasdyho, straní ještě víc než dříve. A zatímco by se mohla skvět jako krásná paní mezi nejpřednějšími dámami Uher, žije tu v ústraní, chodí v myjavském selském kroji a hospodaří pro dcery, které už vyvdala, i pro syna, studujícího v Prešpurku. Je samotářka. Jako všichni lidé s takovou povahou je popudlivá, a proto chápu, že na poddané i služebnictvo je přísná.

Ale což okolní páni nebo páni z kterékoli jiné země jsou snad shovívavější?

V našich časech už panují takové obyčeje: páni pohlížejí na poddané jako na méněcenné tvory, a proto s nimi tak zacházejí. Můžeme chtít, aby byla čachtická paní výjimkou? Vím, je hodně přísná i pro nejmenší maličkost hned vybuchne.

Trestá přísně každý přestupek, ale odměňuje i poslušnost. Staré služky, které u ní léta slouží, ji chválí, kudy chodí. Mají naspořeno spoustu peněz, dcery vyvdané. Paní jim přispěla na věno.“ „Byla to odměna za pomoc při mučení, zločinech a nelidských vraždách,“ přerušil ho Jan Kalina, „odměna za mlčení. Důstojný otče, jste příliš dobrotivý, vaše duše je příliš čistá a šlechetná, nemůže pochopit, jak by se mohlo tolik zloby a zvrhlosti skrývat v tak krásné ženě, tolik vážené v panských kruzích. Jen si vzpomeňte na svého předchůdce.“

„Ach, můj předchůdce Andrej Berthoni, jak mi věřící často připomínají, věděl o hrozných věcech. Za svého zdejšího působení prý musel vnoci v největší tajnosti pohřbít devět dívek, které zemřely za záhadných okolností. Tamhle mám,“ ukázal na poličku, „kroniku Andreje Berthoniho, do níž zapisoval čachtické události i příhody ze svého soukromého života skoro den ze dne, přesně a svědomitě, ale o tajemných pohřbech tam není ani zmínka.“

„Nikdy jste nezapochyboval?

Andrej Berthoni tu kroniku přece nepsal pro soukromou potřebu, ale pro veřejnost. O její existenci věděli i páni, hrabě Ferenc Nádasdy mu prý dokonce přikázal, aby ji psal.“

„Myslel jsem na to a tu a tam i mě přepadly pochybnosti. Ale po návštěvě u hraběnky, která si mě k sobě zve k rozmluvám o věcech vědy a náboženství, se mé pochybností vždy rozptýlily.

Znám jí jenom jako ženu, která se neobyčejně dychtivě zajímá o bohosloví, písemnictví a umění, ženu nábožensky cítící. Byla by taková bytost schopna zločinů, z jakých ji podezřívají?“

„Zločinci své nízké činy skrývají za všelijaké masky, důstojný otče. Nikdy se vám nezdálo, že póza, ve které se vám představuje, je falešná, určená jen k tomu, aby vás zmýlila a zaslepila?“

„Uvažoval jsem o tom tak i onak, vždycky jsem však dospěl k závěru, že paní je obětí pomluvy.“ „A nikdy jste neupadl do pokušení prostě se přesvědčit, z čeho vznikají ty pověsti, které nazýváte pomluvami?“

„Jak to myslíš?“

„Mohl jste odhalit tajemství minulosti, když je pro vás současnost tak neproniknutelná. Myslím, zda vás nikdy nenapadlo otevřít hroby pod kostelem a podívat se, je-li tam opravdu těch devět rakví s mrtvolami tajně pohřbených dívek? Odhalená minulost by vám ukázala i současnost v jiném světle.“

„Nikdy by mi nenapadlo rušit klid mrtvých.“

Mezi Janem Ponicenem a jeho mladým chráněncem Janem Kalinou se otvírala hluboká názorová propast. Oba mlčeli, jako by hledali přesvědčivé důkazy, které by je sblížily.

„Čas běží, synu,“ přerušil mlčení Jan Ponicenus. „Nesmíme zapomenout na to nejdůležitější: co bude s tebou? Vidím jen jedinou možnost záchrany. Vrátíš se do hostince U tří zelených lip a tam vyčkáš mého posla. Časně zrána se vypravím do zámku a poprosím hraběnku, aby ti odpustila a nedala tě ztrestat, kdyby ses vrátil. Je na tebe velmi rozzlobená, ale má šlechetné srdce, nechá se uprosit. Pak se vrátíš, půjdeš k ní a poděkuješ jí za milost.“

Jana Kalinu to ohromilo. Jeho bledou tvář pokryl ruměnec a oči mu zaplály hněvem.

„Ne! Nikdy!“ zvolal.

„Nikdy nepůjdu prosit čachtickou paní o milost a nesnesl bych, abyste vy, důstojný otče, před ní prosebně sklonil hlavu.“

„Věděl jsem to, synu, znám tvou prudkost. Nevěřil jsem, že bys zvolil takový způsob záchrany. Už před čtyřmi roky jsem ti marně doporučoval stejné východisko. Ale mluvil jsem o něm, protože jiné není. Bojím se o tvůj život, synu, ale jsem na tebe hrdý. Volíš raději smrt než pokoření.“

3. Krvavé poselství

Svíčka ve svícnu dohořela, bezmocně zablikala a zhasla. Jan Ponicenus nestačil rozsvítit další. Farskou světnicí se rozprostřela hustá tma. Škvírami okenic pronikalo jen pár matných, paprsků. Jan Ponicenus šmátral po nové svíčce a překvapeně naslouchal.

„Co se to děje?“ podivil se host. „Celá fara už dávno spí. Jaký se to v nočním tichu rozléhá šum a lomoz?“

„Pst!“ napomenul ho farář a napjatě naslouchal zmateným zvukům, zdánlivě přicházejícím z kuchyně. Ozývalo se odtud bouchání dveří a změť různých hlasů.

Pojednou se rozlehl děsivý výkřik.

Naslouchající strnuli. Nejprve stáli ve tmě jako zkamenělí, jen co se však vzpamatovali, řítili se ke dveřím.

Jan Ponicenus nahmatal klíč, odemkl, otevřel dveře a div se nesrazil se služkou jen tak v hrubé košili, se svíčkou v ruce, která sotva popadajíc dech volala:

„Proboha, pane faráři, honem, honem!“

„Co se stalo?“

Odpověď nedostal, ale dovtípil se hned, jakmile se před nimi otevřely dveře kuchyně. Stanuli na prahu jako přimrazeni strašným obrazem.

První, co ve světle svíček uviděli, byla paní farářka v noční košili, s rozpuštěnými vlasy a s bosýma nohama. Ležela bezvládně u dveří. Jedna ze služek se nad ní skláněla a otírala jí čelo mokrým ručníkem.

„Už jsme dávno spaly,“ vysvětlovala služka, která křísila farářku, „když tu někdo zoufale zabušil na okno, pak na dveře kuchyně a volal o pomoc. Vyskočily jsme z postelí a vběhly do kuchyně. Paní otevřela dveře a tohle děvče, které stálo za nimi se svalilo na zem. To jí tak vylekalo že, náhle vykřikla, zapotácela se, chytila se za srdce a padla jako mrtvá.“

Tu se jejich oči obrátily za služčiným prstem. Teprve teď si všimly postavy, která tam ležela. Krev jim ztuhla v žilách. Bez hnutí tam leželo na břiše nahé děvče, jen trochu přikryté šátkem. Ruka, která asi předtím držela šátek, ležela nehybně u nahého stehna. A celé tělo bylo samá krev, čerstvá, svěží, neustále prýštící z ran.

Když přistoupili blíž, obešla je hrůza. Z dívčích tváří byly vyrvány kusy masa, celou hruď měla rozdrásanou jakoby dravčími zuby.

„Rychle vodu a čisté hadry!“ vykřikla na služky farářka, kterou už vzkřísili z mdlob.

Hned popadla džbán s vodou a poklekla k dívce. Když ty ošklivé rány vymývala, natírala olejem a obvazovala, z očí jí neustále kanuly slzy, naříkavým hlasem neustále opakovala:

„Ubožátko, ubožátko.“

„Je to Ilona Harcajová,“ ozval se konečně Jan Ponicenus, „znám ji. Není od nás, ale odněkud z Dolní země.

Každou neděli chodila do kostela, ráda naslouchala kázání a pamatuji se, jak krásně zněl v chrámu její zvonivý hlas při zpěvu žalmů. Ubohé děvče!“

Ilona Harcajová se pod dotekem chladné vody a mokrých klůcků trochu probrala. Otevřela oči a plaše se rozhlédla po postavách, skloněných nad ní.

Farář jí na čelo položil jemnou, měkkou dlaň, upřel na její utrápenou tvář soucitné, hřejivé oči a zeptal se mírným hlasem:

„Kdo tě tak zmrzačil, dcero?“

V kuchyni zavládlo hluboké ticho.

Ilona šeptem sotva slyšitelně odvětila:

„Hraběnka.“

Zase nastalo mlčení, které přerušil Jan Kalina. Teprve teď si ho farářka a služky všimly.

„Důstojný otče, už jste změnil své mínění o Alžbětě Báthoryové?“

Neodpověděl, jen hleděl na nešťastné děvče, na její oči, které se znovu zavíraly, a řekl jakoby sám pro sebe:

„Není jí pomoci. Ať je Bůh milostiv její duši.“

Sotva domluvil, zaslechli hlasitý dusot koní, doléhající z ulice. Strnuli, když ztichl před farou a farská vrata se začala otřásat pod ráznými údery.

„Otevřete, otevřete.!“

Ječivý, vysoký hlas zněl tak strašlivě, že se všichni, kdo ho zaslechli, mimoděk otřásli.

V kuchyni se nikdo nepohnul, aby šel otevřít.

„Vyrazit vrata!“ znovu zazněl venku řezavý hlas a už bylo také slyšet skřípění vrat.

V kuchyni ještě pořád stáli všichni nerozhodně. Jen na farářovi bylo znát velký neklid. Přistoupil ke Kalinovi a vzrušeně ho vyzval:

„Rychle, synu! To jsou hajduci Alžběty Báthoryové! Jestli tě najdou, jsi ztracen! Pojď!“ Chytil ho za ruku a převedl přes dvě síně do své světnice.

V tu chvíli otřáslo farou silné zadunění, vrata neodolala náporu útočníků, jejich křídla se prudce rozletěla a s ohlušujícím rachotem narazila do zdi.

Jan Ponicenus otevřel okno i okenici. Do světnice zavál proud čerstvého vzduchu.

„Utíkej,“ zašeptal Kalinovi, „utíkej, co ti nohy stačí. Co nejdál z tohoto kraje. Tady by sis nikdy nebyl jist životem. Bůh tě provázej a ochraňuj!“

Kalina, dojat péčí svého ochránce, vroucně stiskl podávanou ruku a beze slova a svižně seskočil z okna na ulici.

4. Boj o mrtvolu

Jan Ponicenus spěchal zpět do kuchyně.

Současně s ním vstoupil i malý mužík s ošklivým obličejem, širokými rty, černými vyžranými zuby a drobnýma myšíma očkama. Zpod nízkého čela, zčásti pokrytého štětinatými zrzavými vlasy, trčel neobyčejně velký nos a zažloutlou tvář brázdil vzteklý škleb.

Jak tam stál, trčelo mu pravé rameno o hodně výš než levé, protože měl levou nohu o kus kratší. Byl celý skloněn kzemi jakoby pod tíhou hrbu, který mu důkladně čněl ze zad a činil tak jeho malou postavu zdánlivě ještě menší.

Podél znetvořeného těla mu visely dlouhé ruce, sahající až po kolena. Byly zakončeny velikými, širokými dlaněmi sdlouhými prsty, na konečcích lopatkovitě rozšířenými.

Kdo toho človíčka uviděl, musel zapochybovat, zda je to opravdu lidský tvor. Byl to Ficko. Jako nemluvně ho poddaní našli u cesty v proutěném košíku, a protože byli povinni každý nalezený předmět odevzdat panstvu, odnesli ho do zámku. Hrabě ho svěřil jednomu z pastýřů, Ujvárymu, na vychování a ten mu také dal jméno. Když ten podivný chlapec, kterého pojmenovali Ficko, dosáhl pátého roku, byl už hotovým šaškem. Panská společnost, která se scházívala vzámku při zábavě, už při pohledu na tohoto skřeta propukala v bujný smích. A když se začal v rozpacích šklebit, na vybídnutí chodil po rukou a válel sudy, popadaly se smíchem za břicha i dámy s nejpřísnější výchovou. Tak rostl, všemi vysmívaný, všemi opovrhovaný. Rok od roku byl ošklivější a silnější. Když mu bylo dvacet, páni se už nesmáli, protože pohled na něj jim dávno zevšedněl, a poddaní se mu už dávno neodvažovali vysmívat. Byl strašlivě silný a za každou urážku se hned mstil. Tehdy už bylo pro pány jedinou zábavou, jak tahle trpasličí nestvůra hravě skládá na zem urostlé mladé i dospělé poddané, tluče je hlava nehlava a skáče po nich se vzteklým šklebem ve tváři, který z ní nikdy nezmizel. Byl postrachem celého okolí a své paní byl sluhou ochotným ke všemu. Byl její pravou rukou, vykonavatelem nejkrutějších rozkazů.

Se čtyřmi hajduky, kteří jej museli poslouchat na slovo, stanul drze před farářem ve dveřích kuchyně.

Služky při pohledu na něj zbledly odporem i strachem a bezděky se pokřižovaly ještě podle staré víry.

„Věřím, že jste nás nečekal, pane faráři, he-he-he,“ rozchechtal se. „Dobrý večer! Kdopak by se nadál, že máte tak pevná vrata! Ale stejně nám neodolala!“

Farář, celý rudý vztekem, řekl mrazivě:

„Nikdo na světě nemá právo vniknout násilím na faru. Porušili jste zákon a budete se z toho zodpovídat!“

Ficko odpověděl novým výbuchem smíchu.

„Pane faráři, vy zas nemáte právo poskytovat útulek hraběnčiným služebnicím, které uprchnou ze strachu před vykonáním zaslouženého trestu. Natož trestuhodným buřičům a zběhům. Paní hraběnka bude překvapena. I ona má právo volat vás k odpovědnosti. A já se už postarám, aby to taky udělala.“

„Dělejte si, co chcete. Žádnému zběhovi jsem přístřeší neposkytl. A jen se podívejte, poskytl jsem útulek mrtvé.

Tu už není zač trestat. Bůh ať ztrestá ty, kteří zahubili lidský život.!“

Ficko se překvapené podíval na Ilonu Harcajovou. Neprojevovala už ani nejmenší známky života. Ale jedovatý škleb mu z tváře nezmizel a proud smíchu se nezarazil.

„Mrtvá nebo živá,“ zaječel, „to je jedno. Hajduci, chopte se jí a odneste ji na zámek!“

Hajduci se hnuli a udělali několik kroků směrem k mrtvole dívky. Farář se jim však postavil do cesty, varovně rozepjal ruce a křikl na ně:

„Ani o krok dál!“

Hajduci zaváhali a nehnuli se, ani když se na ně Ficko zuřivě obořil:

„Tak koho budete poslouchat, vy psi?“

„Ani o krok dál!“ zvolal farář ještě pevněji a odhodlaněji. „Ilona Harcajová je mrtvá, přestala být služebnicí čachtické paní. Její duše dlí u Pána Boha a na její mrtvé tělo má nárok už jen matka církev. Církev, kterou tu zastupuji já!“ Na hajduky sršely, blesky z Fickových očí.

„Na co čekáte, vy baby? Bojíte se starého faráře?“ řval. „Udělejte, co poroučím, nebo vás naučí poslouchat lískovka!“

Hajduci se rozpačitě pohnuli, ale Jan Ponicenus stál před nimi neohroženě jako skála.

Z hrdě napřímené postavy a přísné tváře vycítili tolik vznešenosti a důstojnosti, že znovu nanejvýš rozpačitě stanuli.

Na smrt bledá farářka uvažovala, nemá-li se vrhnout mezi svého manžela a hajduky, ale samou hrůzou nebyla schopna udělat ani krok.

„Odpíráte tedy poslušnost, psi zatracení!“ křičel Ficko. „Dobrá! Odnesu ji sám! Ale běda vám!“ A už taky vykročil.

„Uhni mi z cesty, faráři!“ zaječel pisklavým, vztekem chrčícím hlasem.

„K té mrtvole,“ prohlásil farář s chladnou odvahou, „se dostaneš jen přes mou mrtvolu!“ Ficko se už chystal ke skoku.

Na své oběti se obvykle vrhal krvelačně jako dravec, a tak je omotal svýma dlouhýma, silnýma rukama a křivýma nohama, že nebyly schopny pohybu. Tak dlouho se snažily vysvobodit z pevného sevření, dokud nepadly vysíleny na zem a nevydaly se zcela napospas jeho zběsilosti. Ficko pak vysílenou oběť ztloukl tak, že se musela celé týdny zotavovat.

Hajduci, kteří byli už nejednou svědky takového zápasu, hleděli zděšeně na Ficka, připraveného vrhnout se na duchovní osobu. Ženy s hrůzou ve tvářích chtěly skočit mezi faráře a Ficka. Ale jeho odporný zjev v nich vzbudil nepřekonatelný hnus a odpor. Cítily, že kdyby se ho jen dotkly, sklátí je smrt.

Vtom se ze dvora ozval pronikavý hvizd, který napjaté ticho v kuchyni protrhl dvojnásobnou silou. Hajduky to trhlo a také Ficko se zarazil. O dobrou píď se zmenšil. To prozrazovalo, že napětí svalů před skokem povolilo. Všem se ulevilo.

Cítili, že farář je zachráněn.

Po prvém hvizdu následoval druhý a pak ještě třetí.

„Rychle ven,“ zařičel Ficko na hajduky, „něco se stalo!“

Hajduci střemhlav pádili z kuchyně.

„Ještě si spolu promluvíme, pane faráři, ještě se vrátím!“ vyhrožoval trochu zchlazený Ficko a pajdavě odklusal za hajduky.

Hajduk, kterého nechali za vyvrácenými farskými vraty u koní, aby se nerozutekli, oznamoval Fickovi a svým druhům ještě celý zmatený:

„Dřív, než jsem se nadál, vyšvihla se na jednoho z koní temná postava a ucítil jsem, jak mi opratě vytrhla z rukou. Sotva jsem se vzpamatoval, temná postava už uháněla šíleným cvalem pryč. Hned jsem vyskočil do sedla taky, ale ten chlap se mi ztratil, jako by se do země propadl. Ve větru jsem neslyšel ani dusot jeho koně. Zmizel někde na konci Komárna.

Hnal se určitě směrem k hradu.“

Ficko se zuřivě rozchechtal.

„Vím, kdo je ten chlapík!

Dostanu ho dřív, než jsem si myslel! Na koně, za ním!“

Hajduci byli rázem v sedle a Ficko se za jednoho z nich vyšvihl mrštně jako kočka.

Když jedna služka, která ze zvědavosti vyběhla před faru, zvěstovala Janu Ponicenovi, co se stalo, ustaraně si povzdychl:

„Jen aby ho ta čertovská sebranka nedohnala!“

A ve své světnici se zahleděl na převrženou sklenici vína a na krůpěje stékající ze stolu jako na špatnou předzvěst.

Kapky vína byly červené jako krev.

Hajduci, neustále pobízeni, bodali koně ostruhami. Komárnem prolétli jako šípy.

Daleko za Čachticemi, na cestě u potoka, sevřené zleva kopcem a zprava lesem, zastavili. Před nimi odfrkoval a poskakoval uštvaný kůň.

„Vždyť je to moje kobylka!“ překvapeně vykřikl Ficko. „Cháchá! Náš chlapík se radši zbaběle schoval. Dolů z koní, musíme ho najít. Nebude daleko,“ vykřikl na hajduky.

Hajduci seskákali a po pravé i levé straně cesty vnikli do lesa. I sám Ficko se pustil do houští za pronásledovaným.

Bylo to těžké hledání.

Měsíc se právě schoval za hustý, jako smůla černý mrak a vítr znovu zafičel. Větve omšelých stromů na sebe narážely a tak strašlivě, sténavě praskaly, že v nich hajduci slyšeli vytí zlých duchů, kvílení zakletých bytostí. Zvuk potoka k nim doléhal, jako by houf smrtek drkotal zuby. Opatrně se prodírali mezi křovisky, a když suché roští pod jejich těžkými škorněmi zapraštělo, zastavili se s tlukoucím srdcem a vylekaně čekali, odkud se na ně vyřítí strašidlo. Nedaleko se jako obludná příšera vypínal pustý hrad, obývaný jen starým kastelánem a hrstkou služebnictva.

Dodávali si odvahy ustavičným pokřikováním a motali se stále poblíž cesty, protože se báli, že by mohli zabloudit.

Marně na ně Ficko vřískal, aby pátrali tiše a opatrně. On sám se prodíral křovisky neslyšně jako lasička, zastavoval se a naslouchal. Ale marně. Kolem se rozprostíral hustý les a byla taková tma, že by se dala krájet.

Hajduci si s úlevou oddychli, když na ně Ficko křikl, aby se přestali namáhat s hledáním. „Však já ho dostanu!“ utěšoval se rozezlený marným hledáním.

Po chvíli pádili všichni pronásledovatelé zpátky.

Z jedle kousek od cesty se spustila temná postava. Jan Kalina.

Měsíc se prodral těžkým mrakem a zalil les modravým svitem.

„Hlupák,“ zabručel Jan Kalina, když přeskočil příkop a octl se na cestě.

Bylo mu do smíchu, když si představil, jak se Ficko motal pod jedlí, na kterou se on vyšplhal. Ani ve snu ho nenapadlo, že má oběť nad svou hlavou, na jedli, na jediném jehličnatém stromě široko daleko.

Oprášil si rukou zašpiněný plášť, narazil si klobouk do čela, protože mu ho vítr strhával, a rázným krokem vykročil také zpět do Čachtic.

5. Matka, syn a kdosi třetí

Jan Kalina nepotkal cestou živou duši.

Na konci Čachtic vklouzl do úplně tiché, jakoby zakleté uličky. Hluboký klid rušil občas jen poryv větru či štěkot psů. Okénka nízkých, slámou pokrytých chalup byla temná jako zavřené oči. Jen tu a tam z nich ještě vyvěral do ulice pramínek bázlivého světla.

Před jednou z chalup se zastavil, váhavě přistoupil blíž a nahlédl oknem dovnitř.

U ohniště uviděl kolovrat a u něj drobnou stařenu. Zahleděl se na její milou, vrásčitou tvář, vyzařující dobrotu. Dlouho se na ni díval, na tu drahou, milovanou, po dlouhá léta nespatřenou postavu, a neustávající tiché písničce kolovratu naslouchal. jako velebné hudbě.

Hned si uvědomil, že zpěv kolovrátku vlastně nemůže přes zavřené okno slyšet, že k němu doléhá jen ze vzpomínek.

Pak přelétl očima po celé světnici a překvapeně se zarazil u dívky, která seděla vedle stařeny. Natáhl se a přitiskl obličej k oknu. Sedělo tam hezké děvče. Oblou, jemnou, dobráckou tvář právě obrátila k stařeně a cosi jí povídala. Jan Kalina nezachytil smysl slov, uslyšel oknem jen tlumený líbezný hlas. Když zpozoroval, že tváří stařeny přeběhl smích, srdce mu zalilo příjemné teplo. Jak se na děvče díval, objevoval na něm nové a nové půvaby. Jeho zrak hned s potěšením klouzal po bohatých

copech zlatých vlasů, splývajících jí zramenou přes prsa do klína, hned se zase vinul kolem neuvěřitelně štíhlého pasu a nakonec spočinul na ňadrech, vzdorně napínajících modrou halenku. Hádal, kdo to je, ale neuhádl.

Zamířil k vratům. Stiskl kliku a vrata hned povolila. Nač by poddaný zavíral, řekl si s trpkým úsměvem.

Před pány se nikdy dost nezavřeš. A zbojníci? Ti poddanému určitě neublíží.

Jen vstoupil do dvora, couvl o krok, překvapen prudkým nárazem. Skočil na něj věrný čtyřnohý strážce domu. Cerber.

Je to už dávno, co ho takhle sám pokřtil, když se poprvé vrátil na vakace z latinských škol, na které ho vypravil pán.

Cerber už hodnou chvíli na dvoře tiše kňučel, ale Kalina, zaujat pohledem do světnice, si nevšiml jeho tichého uvítání.

Teď Cerber rozradostněně vyskakoval, třel se o něj, olizoval mu obličej i ruce.

„Milý Cerbere! Ty mě ještě poznáváš?“ říkal mu, hladil ho a poplácával. Pes se stále kolem něho točil, a když už stanul na prahu a rozpačitě zaklepal, Cerber se radostně rozštěkal.

Na klepání ženy hned neodpověděly, jako by se vylekaly pozdní návštěvy. Ale když zaklepal podruhé, uslyšel za dveřmi kroky a pak i ustrašený, zvučný hlas.

„Kdo je to?“

„Ubohý, unavený a hladový pocestný. Noc ho zastihla na silnici, a protože je chladno a nemůže přenocovat pod širým nebem, prosí dobré lidi o přístřeší.“

„Jen ho chudáka pusť, Maryšo,“ ozval se zevnitř slabý, třaslavý hlas, „dobří lidé u nás najdou vždycky útulek a kus chleba.“

Sotva sundal klobouk a pozdravil, stařena se na něj podívala zaraženě jako na přízrak, pak vyskočila, přiběhla k němu, upřeně se mu zahleděla do tváře, jako by nevěřila vlastním očím, a radostně vykřikla:

„Jane, Jane můj!“

„Maminko!“

Matka a syn si padli do náručí.

Dojetím ze setkání se zprvu nezmohli ani na slovo. Vždyť štěstí, jaké prožívali, se slovy ani nedá vyjádřit.

„Přece ses vrátil, dítě moje,“ ozvala se konečně matka.

Zálibně hleděla na jeho statnou, štíhlou postavu a rychle švitořila.

„Jak jsi urostlý a silný! To tě tam ti Němci dobře živili! A jak ses vrátil? Kdys přišel? Nejsi unavený? Nemáš hlad?“ zasypávala ho otázkami.

Dívka se během dojemného vítání rozpačitě točila kolem kolovratu, potají si utírala slzy a chvíli rovnala koudel na přeslici a hned zas vřeteno, jako by se na kolovratu najednou všechno porouchalo a ona to musela okamžitě spravit.

„A koho to tu u nás máme, maminko?“ ukázal Kalina pohledem na děvče.

„Copak ji nepoznáváš?“ divila se.

Dívka, otočená k němu, cítila, jak si ji prohlíží. Zčervenala jako růže a zmateně si pohrávala s obrubou zástěry.

„Ne, nepoznávám.“ řekl rozpačitě.

„Vždyť je to Maryša Šútovská, sousedova dcera,“ zvolala matka s údivem. „To ona má na mou věru lepší paměť.

Pořád na tebe vzpomínala a čekala zrovna tak toužebně jako já.“

„I já na tebe myslíval,“ přistoupil Jan Kalina k dívce a srdečně jí stiskl ruku, „ale jen jako na rozkošné děvčátko, se kterým jsem se rozloučil, a nebyl bych se nadál, že tu najdu dokonalou krasavici.“ Maryšiny rozpaky rostly, ruměnec jí z tváří nezmizel. Ruku, kterou Kalina tak těžko pouštěl, mu vytrhla z dlaně a rozhovořila se, aby zakryla bouři citů.

„Jsme my to ale zapomnětlivé!

Ani tě neposadíme, nenakrmíme. A určitě jsi unavený a hladový.“

Svižně přiskočila ke stolu, odtáhla těžkou židli, utřela ji zástěrou a odběhla do komory.

Kalina odložil klobouk a plášť na postel a sedl si ke stolu. Když se teď podíval na matku, srdce se mu sevřelo bolestí. Její tvář před chvílí zářila radostí, štěstí skoro zahladilo její hluboké vrásky a vzpružilo stářím znavené tělo. Teď se jí na tváři zračil žal, z očí jí kanuly slzy a celá její postavička, bezvládně shrbená, se zdála ještě drobnější.

Syn si k ní přitáhl židli, něžně ji hladil po šedivých vlasech, utíral jí slzy a těšil ji laskavými slovy. „Chudák nemůže být ani na chvilku šťastný,“ vzdychla si. „Jen jsem se zaradovala, že ses vrátil, už mám v duši hořko: co s tebou bude? A co je s Magdou? Ty ani, hochu, nevíš, co se s ní stalo.“ „Vím, maminko, vím.“

Maryša se právě vrátila z komory, položila na stůl džbán s mlékem, hrnek a krajíc chleba a váhavě ho pobízela:

„Vezmi si, Jane, najez se.“

„Maryša je jako moje dcera, hochu,“ řekla matka a mírným pohledem hladila Maryšinu rozpálenou tvář.

„Nevím, co bych si bez ní počala. Je se mnou ve dne v noci, ani spát domů nechodí, všechno tu udělá a mě jen rozmazluje: sedněte si sem, sedněte si tam, teto. Kolikrát šla za mě dělat i na panské: Bez ní by mě už dávno práce a starosti umořily. Pořád mě těší a často i rozveselí tak, že zapomínám na všechno trápení.“

Maryša se pomalu osmělovala. Už snesla Kalinův vděčný pohled, když ji jeho matka vychvalovala, a už se také sama rozpovídala:

„Jací bychom to byli sousedé, kdybychom vás nechali, abyste se tu sama trápila? Nás je plný dům. Doma určitě nechybím. A co bych vlastně dělala, kdybych nechodila k vám?“

Syn věděl, že matka teď myslí jen na Magdu, proto, jako by se byl s Maryšou smluvil, bezstarostně se rozpovídali o minulosti. Vzpomínky naplnily světničku dávným štěstím. Před roztouženýma očima, zahleděnýma do minulosti, se rozprostíraly pokosené louky, vonící čerstvým senem a mateřídouškou. Po nich běhával malý Jan s Maryškou. Rozvlnila se před nimi široširá moře zlatého obilí, ve kterém trhali chrpy a vili věnce. Rozhořela se před nimi strniště, na kterých pásli hejna panských husí. Maryška si hrávala na mezi, a když na ni přišla řada, Jan šel místo ní zahánět husy, které se zatoulaly do panáků.

Jan Karina s údivem poslouchal Maryšku Šútovskou, která oživovala jejich dětské příhody, jasně si vzpomínala i na ty nejnepatrnější události a tváře jí při těch dětských vzpomínkách zářily jako zrcadla dávných radostí.

„Ty jsi byl ale směšný,“ smála se, „když jsi přišel na vakace zlatinských škol. Byl jsi bledý jako křída, pořád v černých šatech a s knihou pod paží. A mne sis sotva všiml.“

Tichá výčitka v něm vzbudila opravdovou lítost. Jak ho jen mohly ty latinské knihy natolik zaslepit? Až teď zpozorovali, že ve světnici je i Cerber. Protáhl se nepozorovaně za Kalinou a stočil se pod stolem. Po celý čas tam tiše ležel, ale teď najednou začal kňučet, vyběhl zpod stolu a pobíhal po světnici jako v kleci.

„Nezvětřil něco?“ ptala se matka. „Hochu, neviděl tě někdo, když jsi přicházel?“

„Ne, maminko, nikdo.“

„Psi štěkají v celé ulici,“ ozvala se Maryša, aby ji uklidnila, a tišila psa, který nakonec poslechl a zalezl poslušně pod stůl. „Ale zakryji okno, aby někdo náhodou neuviděl, jakého máme hosta!“ „Nedělej to, Maryško, když to máme zakázáno!“

„Udělám to, ať se děje, co se děje,“ odhodlaně řekla. „Měly jsme to udělat hned, protože hajduci ve dne v noci slídí po ulicích jako ohaři a nedej Pánbůh, aby k nám nakoukli.“

Život poddaných musí být pro pány otevřenou knihou. Vrata nesmějí zamknout, aby panští pochopi mohli kdykoliv bez překážky vrazit do jejich domovů, a večer nesmějí zastírat okna, aby se za nimi

nemohli scházet a kout pikleZlé panské svědomí se bojí, že utlačovaným jednou dojde trpělivost. „Hochu, hochu, bůhvíco je s Magdou a co bude s tebou?“ zahořekovala matka. „Kam se jen poděješ?“

„O mě se nestarejte,“ uklidňoval ji syn, „svět je dost veliký, aby vněm štvanec našel útočiště. A co se Magdy týče, od nynějška je jediným cílem mého života vypátrat, kde je ukryta, jestliže je ve vězení, nebo ji pomstít, jestliže ji zabili!“

6. Zničené blaho

Najednou všechny přibil k zemi pisklavý, chraplavý, řezavý hlas.

Když se ohlédli, stál ve dveřích, které se nehlučně otevřely, jako kdyby vstoupil nějaký duch, Ficko. „Jen ne tak zhurta, uprchlíku!“ rozchechtal se. „Po nikom pátrat nebudeš, nikoho nebudeš mstít. Nebudeš mít kdy!“

Ženy stály u stolu omráčené strachem. Cerber zuřivě zaštěkal a s vyceněnými zuby vyrazil zpod stolu. Jan Kalina neodtrhl oči od Ficka, který se na něj bez otálení ze svého postavení vrhl. Ale Kalina byl připraven. Ve chvíli, kdy měl na něj Ficko celou vahou a soustředěnou silou narazit, rozehnal se a zaťatou pěstí ho odhodil: Ficko udeřil hrbem do zdi, která tupě zaduněla, a padl na zem jako hnilička, jako kus mrtvé, neforemné hmoty. Pes, který ho zprvu jen obskakoval, zaútočil Cvakl mu zuby po stehnu a roztrhl mu kalhoty a spodky. Odhalilo se nahé stehno, hustě porostlé ryšavými chlupy. Pes by se byl do něho už-už zakousl, ale poslechl Kalinův přísný hlas:

„Cerbere!“

Sice neochotně a váhavě, ale přece jen se plazil k mladému pánovi, nepřestával však na Ficka cenit zuby.

„Můj věrný Cerbere,“ poplácal ho Kalina po hlavě, „tahle obluda si nezaslouží, aby sis své bílé zuby poskvrnil její hnusnou krví.“

A odevzdal ho Maryše, aby ho zavřela do komory.

Ficko ležel nehybně naznak v koutě. Kalina mu šlápl na břicho a vykřikl:

„Ty lumpe! Dobře, že jsme se potkali dřív, než jsem se nadál. Máme si o čem pohovořit. Odpověz mi, nebo tě rozmačkám jako ubohého červa! Řekni, co se stalo s mou ubohou sestrou?“ Ficko mlčel. Z jeho tváře zmizel vzteklý škleb, vystřídal ho výraz strachu.

„Mluv, nebo se rozluč se životem!“

Sehnul se, a přestože k němu pocit’oval nevýslovný odpor, sevřel prsty jeho holý krk.

Fickova zbledlá tvář začala otékat a znovu měnit barvu.

Stařena a dívka zděšeně přihlížely tomuto výjevu. Cítily, že to je poslední otázka, kterou Ficko dostal. Uvědomil si to i Ficko a konečně pohnul rty. Kalina zmírnil tlak. A světnicí se rozlehl chrčivý hlas jako odněkud ze země:

„Tvoje sestra je “

Ficko se zarazil a Kalina mu zcela uvolnil krk, protože se mu zdálo, že není s to mluvit. Vtom matka a Maryša zoufale vykřikly. Ficko najednou jakoby zázrakem vyskočil na nohy a rozchechtal se. Ve dveřích se objevili čtyři hajduci.

Kalina se nestačil ani ohlédnout, vrhli se na něj zezadu a povalili ho na zem.

Ficko skákal kolem klubka zápasících a dohlížel, jak drábi Kalinu svazují.

„No tak, pane studente!“ škodolibě cenil černé zuby. „Dívej se! Jsem jako rybička! Jsi moc slabý na to, abys mě ztloukl. He-he-he. Hrál jsem si stebou jako kočka s myší, dopřál jsem ti chvilkové vítězství, abys porážku tím víc pocítil. A vy mizerové,“ obrátil se na hajduky, kteří už stáli nad pevně svázaným Kalinou a funěli po krátkém, ale prudkém zápase. „Přišli jste právě včas. Kde jste se tak dlouho potloukali? Věděli jste, že sem nejdu jen na kus řeči, a přece jste málem přišli pozdě. To si odskáčete! Já vás naučím móresům!“

Přistoupil ke Kalinovi a zuřivě do něho kopl.

„I ty máš u mě vroubek. Můj krk jsi zrovna nešetřil, to tedy ne! Nejraději bych ti to hned oplatil. Ale tvůj život má pro mě větší cenu než tvá smrt. Dostanu za něj zlato, he-he-he. A milý hostinský od Tří zelených lip v Piešťanech, ten ať si na svůj podíl počká.

Vidíš, to ti radím, až se podruhé narodíš, téhle hospodě se vždycky vyhni.

Její pán má bystrý zrak a dobrý sluch a rád si přivydělá. He-he-he, čekali jsme tě, panáčku, čekali. Hostinský nám dal vědět, žes pod jeho pohostinnou střechou. A tam v lese ses schoval dobře, moc dobře. Ale co ti to pomohlo? Věděl jsem, že se mazlíček neobejde bez maminky, he-he-he.“ A křepčil kolem Kaliny jako opojený vítězstvím.

„Ale prsty máš jako ze železa, jen co je pravda!“ škodolibý chechtot vystřídal výbuch zlosti a pomstychtivosti. „Pořádně jsi mi zmáčkl krk. Nezůstanu ti to dlužen. Dám tě přivázat na lavici, že se ani nehneš, a uvidíme, jak ti bude hůl odskakovat od zadku a od pat, aby tě přešla chuť utíkat. A to bude teprve závdavek!“

Matka se chytila opěradla židle, protože ji obcházely mrákoty při představě, co čeká syna, vydaného napospas tomuhle zloduchovi a panské pomstě. Maryša přišla do pokušení vypustit z komory psa a poštvat ho na Ficka a jeho čeládku. Cerber by si s nimi poradil! Odhodlala se využít jediné možnosti k záchraně, udělala krok, aby otevřela dveře komory.

Ale její záměr neušel Fickově ostražitosti.

„Kampak, kampak, holubičko?“ přistoupil k ní. „Že bys chtěla vypustit hafana? Nebo ze strachu přede mnou utéci?

Jen se mě neboj! Na tebe jsem se nerozhněval, krasavice, na mou duši, i když se mi nelíbí, že sis vybrala tohoto lotra za milého.“

A zvedl chlupaté, placaté prsty, aby ji štípl do zrudlých líček. Zděšeně uskočila.

„Nejenže jsem se na tebe nerozhněval, he-he-he. Naopak, mám tě tak rád, že ti obstarám dobrou službu u paní hraběnky, he-he-he!“

Stařenu zase zachvátila hrůza.

„A co ty?“ vycenil na ni Ficko zuby. „I ty bys chtěla k hraběnce za služku? Takové staré, jednou nohou v hrobě, nepotřebujeme. Ale ani na tebe se nehněvám, protože ty za to nemůžeš, že jsi přivedla na svět nepovedeného syna. I tobě udělám radost. Dám tě zavolat, abys viděla, jak tvému synovi sletí jeho učená palice z krku!“

Matka klesla na židli a bezmocně, zdrceně propukla v srdcervoucí pláč. Maryška k ní přiskočila, beze slova přitiskla její hlavu na svá prsa a hladila ji po vlasech.

Jak syn zaslechl matčin pláč, trhl sebou. Napínal svaly. Hajduci jeho zápas s provazy sledovali s velkým zájmem, zdálo se, že si přejí, aby je zpřetrhal jako nitě.

Házel sebou ze strany na stranu, provazy se mu zařezávaly do těla, tváře rudly námahou. „Hajduci, chopte se ho a jde se!“ vydal rozkaz Ficko.

Když ho hajduci zvedli, matka se vytrhla z Maryšina objetí, vyskočila, vykřikla a s pláčem se vrhla na spoutaného syna.

„Chlapče můj drahý, už tě neuvidím!“

V hajducích se probudil lidský cit. Litovali plačící matku.

„Nečumte jako ovce před porážkou!“ zaječel na ně Ficko. „Snad se ještě nerozbrečíte, he-he-he!“ A pak vykřikl:

„Zmizni, stará, nepřekážej!“

Když se nehýbala, Ficko ji popadl za ruku a odhodil ji od syna. Kdyby ji Maryša nezachytila, jistě by byla upadla.

Hajduci ze sebe na povel setřásli dojetí. Vykročili.

Na rozloučenou spočinuly Kalinovy oči s nevýslovnou něhou na matce, pak se přenesly k Maryšce a naplnily se hlubokým žalem.

„Sbohem, Jane!“ zvolala Maryša.

Jeho pohled vnímala celým tělem, rozpáleným vzrušením. Bolest jí svírala srdce, tiskla hrdlo a oči

zastírala mlhou.

Když za odcházejícími zabouchly dveře, jako zasažená úderem se zhroutila i se stařenou v náručí. Dvě trpící ženy ležely na zemi v zoufalém pláči.

Hliněná podlaha žíznivě pila jejich hořké slzy. V kahanci dohoříval olej, knot zapraskal a světnice se pohroužila do tmy.

7. Zlověstné sochy před vraty

Když hajduci se živou kořistí vyšli z Kalinovy chalupy na dvůr, ulehčeně si oddychli, že už před sebou nemají ubohou stařenu a nešťastné děvče. Bylo to nepříjemné poslání, chytit člověka a odevzdat ho neznámému osudu. Dozví se o tom celičké Čachtice a lidé se na ně budou dívat ještě nenávistněji a pohrdavěji. Co na tom, že budou ze strachu mlčet.

Nevyslovenou nenávist pociťují dvojnásob. Všichni stejně chlácholili své svědomí.

Rozkaz je rozkaz. Co se dá dělat? Ficko je předběhl a otevřel bránu. Chechtot mu však najednou uvízl v krku. Zaraženě se zastavil.

Před vraty jako nezničitelná zeď stálo hrozivě a beze slova deset temných, mohutných, krásně urostlých postav. A mezi nimi se přímo tyčil jeden obrovský muž, který je o dvě tři hlavy převyšoval. Vítr utichl, měsíc se prodral oblaky a zalil uličku modravým světlem, v němž nehybné postavy vyhlížely jako ocelové sochy. Ficko se ještě nevzpamatoval z úžasu a hajduci se ještě nepřestali třást strachy, když nejmohutnější postava přistoupila k Fickovi, který jí sahal sotva po pás.

„Poznáváš mě, Ficko?“ ozval se mohutný chlapík. „A vy, hajduci, panští psi, vy mě taky poznáváte?“ Nikdo mu neodpovídal, jako by oněměli.

„Tak, hajduci, hezky do kupy tamhle pod jabloň. A běda tomu, kdo se jen pohne!“

Hajduci se beze slova jako poslušní chlapečci postavili na určené místo.

„Ty, Vávro, si stoupni k nim.

A kdyby některého z nich napadlo utíkat, tak mu zpřerážej hnáty,“ oslovil temné postavy. Jedna z nich zamířila k hajdukům.

„A ty, zrzavý pidimužíku,“ šťouchl do Ficka, „se Javorině nějak vyhýbáš, abys mi nepadl do rukou. Počkal jsem si proto na tebe, abych z tvých pařátů vysvobodil nevinného člověka a abych s tebou změřil své síly. Ale takhle: proti celé té tvé proslavené síle použiji jedinou ruku! Chystej se k zápasu. Shoď si kabát a povol si řemen. Máš pověst nejobávanějšího siláka. Tak ukaž, co umíš!“

Hajduci se zatajeným dechem vyvalili oči. Temné postavy stály pořád bez hnutí.

Kalina, svázaný, že se skoro nemohl pohnout, dychtivě lapal každé obrovo slovo.

Ficko shodil ošuntělý kabátec a prudce se vymrštil proti mohutnému muži. Měl to být úskok. Chtěl svého soupeře zmást, získat neočekávaným útokem převahu. Ale marně. Skok se mu sice podařil, dokonce rukama a nohama omotal protivníka, ale silák hravě, jako z rukávu, vytáhl paže z té obruče.

„Jen mě sevři a objímej, když mě tak miluješ,“ smál se srdečně, „ani já ti nezůstanu nic dlužen!“ A udeřil mu pěstí na hrb jako kladivem na kovadlinu. Ficko zaskřípal zuby bolestí a svaly mu ochably. Ještě mu jiskřilo v očích a už ho protivník uvolněnou rukou chytil za ramena, odtrhl od sebe a vyhodil do výšky. V letu ho chytil, vyhodil znovu jako hračku ještě výš, pak ještě jednou, ale to už ho nechytil.

Smál se jako chlapec zabraný do příjemné hry a temné postavy s ním. Hajduci se nesmáli jenom ze strachu.

Ficko padl na zem jako kámen.

Tupé zadunění, způsobené jeho pádem, vyvolalo radostnou ozvěnu v mnoha srdcích, protože poddaní okolních domů, kteří zpozorovali, že se něco děje, vyhlíželi nejprve jen z tmavých oken, pak, hnáni zvědavostí, vykrádali se na ulici a tam, opatrně ukryti za stromy, sledovali tuto vzrušující podívanou.

„To ti snad postačí,“ podíval se neznámý na nehybného Ficka a přešel kolem něho rovnou ke svázanému Kalinovi.

Vtom se Ficko, který ležel jako mrtvý, najednou vzchopil a ve světle měsíce se mu zaleskl v ruce nůž, který nenápadně vytáhl z holínky.

„Chcípni!“ zařval hlasem plným zloby a vrhl se na siláka zezadu snožem v ruce.

Na tento výkřik se silák bleskurychle otočil a po vteřině se ze všech stran ozval ulehčující výdech. Silák popadl letícího Ficka za ruku svírající vražedný nástroj a tiskl ji železnou silou, dokud nůž nezazvonil o tvrdou zem. Ficko, celý bez sebe, že se mu útok nepodařil, zuřivé omotával křivé nohy a dlouhé ruce kolem protivníkova trupu, ale netrvalo to dlouho. Silák, kterého zrádný skok rozčilil, sebou otřásl s dvojnásobnou silou, prudce trhl pažemi, poskočil a Ficko sletěl na zem. Hned ho pevně popadl za nohu a roztočil se s ním.

Zlost ho ještě nepřešla, jak prozrazoval jeho ostrý hlas:

„Vyber si strom, ke kterému chceš letět, abys tam nechal zuby. Ech, škoda, že jsem slíbil bojovat jen jednou rukou, už mě svrbí i levička.“

Ale nepustil ho. Přestal se otáčet, nadhodil ho nad sebe, a když padal, bušil do něho zezdola pěstí. A tak ho znovu a znovu vyhazoval do vzduchu za nadšeného řevu svých společníků a za tlumeného smíchu skrytých pozorovatelů.

Teď už to však nebyla žádná hra.

Ficko už nekopal a neházel rukama. Bezvládně poletoval nad silákovou hlavou jako kus hadru. „Vyber si hvězdu, na kterou tě mám hodit.“ řekl silák, když jeho hněv pomalu vyprchával. Ještě několikrát silně udeřil do padajícího Ficka. Vymrštil ho do výšky několika metrů, uskočil a nechal ho, aby se rozplácl o zem.

„Doufám, že už máš dost!“

Zvedl nůž a rozřezával Kalinova pouta.

„Děkuji ti, neznámý zachránče!“ vděčně mu stiskl Kalina ruku, když se postavil na nohy. „Vysvobodil jsi mě od jisté smrti!“

„To nestojí za řeč, kamaráde.

Ale copak už opravdu nepoznáváš svého starého věrného přítele Andreje Drozda?“

„To jsi ty, Andreji? Vždyť z tebe vyrostl obr!“

A staří přátelé si padli do náručí.

„Jak ses vlastně dozvěděl, že jsem přišel a že jsem v nebezpečí?“ podivil se Kalina.

„No,“ Andrej Drozd se záhadně usmál, „člověk se dozví leccos, hlavně když je tak velkým pánem jako já.

Když jsem dnes v lese na procházce potkal pacholka piešťanského hostinského od Tří zelených lip, zeptal jsem se ho, jakou zradu zase chystá jeho mazaný pán. Tak velkému pánovi se pacholek neodvážil neodpovědět. Tak jsem se dozvěděl, co na tebe chystají, a jak vidím, doběhl jsem právě včas.“

„A co děláš?“ nevycházel Kalina z údivu.

„Jsem zbojník!“ pyšně odpověděl Drozd. „A tohle jsou mí kamarádi,“ ukázal na své společníky. Se zbojníky se Jan Kalina nikdy v životě nesetkal a svatozář, kterou jsou ozdobeni v představách lidu, mu dávno zastínila školská výchova. Ta mu vštípila přesvědčení, že zbojník je zločinec, kterého má zákon stíhat a jímž má řádný člověk pohrdat.

Skutečnost, že jeho zachráncem je zbojník, však nezmenšila jeho vděčnost, a tak i rozpaky trvaly jen okamžik.

„I když jsi zbojník, Andreji, skvěle jsi dokázal, že za ta léta, co jsme se neviděli, z tebe nevyprchaly přátelské city ke mně, a vykonal jsi šlechetný skutek. Děkuji ti!“

A ohlédl se k domu a ke dvoru.

Ty, které jeho oči hledaly, tu však nebyly.

Matka a Maryša nezpozorovaly, co se venku děje, protože měly smysly otupené žalem.

Jan Kalina rychlými kroky zamířil k domovním dveřím.

8. Setkání srdcí

Když vstoupil do světnice, přivítala ho tma. Ale trocha měsíčního světla přece jenom dovnitř vnikala, a tak po chvíli rozeznal všechny předměty i matčinu a Maryšinu postavu.

„Maminko! Maryško!“ zvolal hlasem rozechvělým smutkem nad jejich utrpením i radostí z nového setkání.

Jen co zaslechly jeho hlas, ztrápená stařena i dívka hned ožily. Záblesk radosti zahnal mračna jejich žalu.

S blaženými výkřiky se k němu vrhly, objímaly ho, líbaly, jako by se navrátil zhrobu.

Maryša Šútovská se za okamžik vzpamatovala. Uvědomila si, že se nechala strhnout výbuchem citů, a poplašeně odskočila od Kaliny. Ve zmatku a v rozpacích, vzrušena bezděčným přiznáním dávno tajené lásky, ponořila hlavu do dlaní a znovu se rozplakala. Byl to pláč úlevy, že otevřela srdce před přítelem z dětských let, o němž dlouhá léta snila a po němž toužila. I pláč úzkosti, zda její city naleznou ozvěnu v jeho srdci.

„Jsi zachráněn “ jásala matka.

Kalinovo tělo, když ho Maryša bezděky líbala a objímala, a tak mu beze slov vyznávala lásku, zaplavovala žhavá vlna štěstí. A jeho dávné přátelské city náhle dozrály v lásku.

Matka se konečně vyvinula ze synova objetí, aby zažehla kahanec. Když ho po jisté chvíli položila na stůl, uviděla Maryšu v synově náručí. Její hlava spočívala na jeho prsou. Hladil ji po zlatých vlasech a šeptal:

„Maryško milá “

Matčina tvář se rozzářila štěstím. Položila na ně staré, unavené ruce a řekla:

„Jsem šťastná, děti moje, splnilo se mé dávné, nejvroucnější přání: vaše srdce se setkala.“ Maryšina tvář již ožila radostí, její modré oči byly jako nebe po bouřce a nebylo v nich ani stopy po slzách.

Zmizely v přívalu štěstí jako rosa zkvětů při východu slunce.

Kalina byl nevýslovně šťasten.

Ale to trvalo jen chvíli, dokud ho tvrdá, neúprosná skutečnost nevytrhla z blaženého zapomnění. „Ne, nesmím tě k sobě připoutat, Maryško,“ po chvíli mlčení se ozval smutně, ale odhodlaně. „Můj stín nesmí padnout na tvůj život. Zapomeň na mě navždycky. Budou mě pronásledovat, nikde nenaleznu bezpečný kout. Na mé polapení vypsali odměnu. Nečeká mě nic dobrého.

Dřív nebo později dozpívám svou písničku. Nesmím strhnout do neštěstí i tebe.“

„Ale já tě, Jane, miluji a budu tě milovat do posledního dechu!“ vroucně a oddaně zvolala Maryška. „A tvá smrt bude i mou smrtí. A snad se ještě všechno v dobré obrátí “

„Ne, Maryško, neutěšuj se marnými nadějemi,“ řekl přemáhaje dojetí. „Okolnosti mezi námi otevřely hlubokou propast, která bude čím dál hlubší. Mám už u nich pěkný dloužek a ještě k němu leccos přibude, když splním svůj nový úkol. Musím vypátrat, kde je sestra, anebo pomstít její smrt. A pak – ať se stane cokoli“

Chtěl říci, že život pak už pro něj nebude mít cenu, když nebude moci žít tam, kde nechal své srdce. Ale zmlkl.

Ve světnici bylo ticho jako na hřbitově, kde se pochovávají city.

9. Zbojníkům přibyl nový druh

Vtom vstoupil do světnice Andrej Drozd. Dveře byly pro něj příliš nízké, a přestože se sehnul, otřel se kloboukem o zárubeň.

Rozesmátý, kypící zdravím, s párem černých očí jako dvěma uhlíky popřál příjemný dobrý večer.

„A copak je s tebou, Jene?“ vesele promluvil s výčitkou v hlase. „Co nejdeš? Vždyť na tebe čekáme.“ „Na mě?“ podivil se Kalina a teprve teď si uvědomil, že beze slova odešel od zbojníků i od hajduků. „Jen na tebe. A není radno dlouho otálet, proto jsem tě přišel popohnat. Pojď!“

„Kam?“

„S námi,“ odpověděl Andrej Drozd.

„S vámi? Se zbojníky?“

„Zrovna tak, s námi!“

„Snad se nemám stát zbojníkem i já?“ nevycházel Jan Kalina z ohromení.

„Co by sis jiného dělal?“ klidně odpověděl Andrej Drozd.

Jak by se mohl stát zbojníkem?

On, který pokládal zbojníky za zločince. Ale při pohledu na širokou, dobráckou tvář Andreje Drozda se mu vracela do duše dávná představa zbojníků, jakou si kdysi odnesl z rodné chalupy do škol. Myslel na Branka, na zbojníka, o němž se o přástkách za dlouhých zimních večerů už tolik naposlouchal.

Zaslouží si vskutku pohrdání a povýšené odsouzení? Jak se stal zbojníkem tenhle novohradský rodák Branko, o němž každý mluvil s obdivem? Když dobyli Turci i novohradskou stolici, oloupili Branka o všechno. Odehnali mu dobytek, podpálili mu dům a ženu s dvěma dětmi odvlekli do zajetí. Sám si zachránil jen holý život. Uchýlil se do hor a brzy se stal postrachem Turků. Široko daleko měl oddané spojence, a když bylo třeba jít proti Turkům, zaplály do noci na Polaně a na mnoha kopcích ohně a odvážní junáci se k Brankovi pěšky, na koních i na vozech ze všech stran jen hrnuli. Branko se nemstil jen Turkům, trestal každou křivdu, o které se dozvěděl. Tak se stal obávaným zbojníkem a znepřátelil si města i stolice. Jednou, když se objevil u Zvolena, nechali městští radní zvonit na poplach a vyštvali proti němu všechny měšťany.

Přemohli ho. V boji s velkou přesilou padl mrtev. Pochovali ho v lese na vrchu nad Breznem. Byl to zbojník, vyvrhel lidské společnosti, zasloužil si trest. Tak to Kalinovi vtloukali ve škole do hlavy. A je to pravda? Všichni ti z chudých chalup od Tater až k Dunaji, kteří ho považují za hrdinu, se mýlí? Ne, nemohou se mýlit.

Nemůže být zločincem ten, kdo mstí křivdy a bojuje za spravedlnost na tomto světě.

„Co si počneš sám?“ vytrhl ho z myšlenek Drozd. „Sotva ses osvobodil z rukou panských náhončích, znova se do nich dostaneš. Nikde se před nimi neskryješ a rozumem přesilu nezmůžeš.

Jen v horách se můžeš ukrýt, a to s námi, protože my známe každý vršek, každé údolí, každou jeskyni, každý dutý strom.“

„A pomůžete mi vypátrat sestru, je-li živá, a pomstít ji, přervala-li zločinná ruka její život?“ skočil mu do řeči Kalina, který se zřejmě už rozhodl.

„Ano, všichni do jednoho!“

A přitom mu už Andrej Drozd podával mohutnou ruku, Kalina ji srdečně stiskl a potřásl jí. Stařena i dívka si ulehčeně oddechly. Matku uklidňovalo vědomí, že syn bude nablízku, a ne sám. Maryša se těšila nadějí, že ho snad přece tu a tam uvidí. Nepřijde-li on, půjde ona za ním přes hory a doly, třeba až do třetí stolice.

Na zápraží svého vůdce očekávali zbojníci, shromáždění v hloučku kolem hajduků a Ficka, který bez hnutí ležel natažen na zemi.

„Vy panští psi,“ rozkřikl se Andrej Drozd na hajduky, „dnes jsem se s vámi poprvé střetl jako zbojník, proto vás tentokrát ještě propouštím se zdravou kůží. Ale běda vám, přijdete-li mi ještě jednou pod ruku! Nepůjdete však do zámku s prázdnou. Seberte si svého pána!“

Hajduci se bázlivě blížili k Fickovi. Tvář měl znetvořenou vztekem. Mlčel, nehýbal se, ale oči mu planuly.

Hajduci si hned uvědomili, že teď budou mít mnohem lehčí náklad než před chvílí, proto se pro Ficka sehnul jen jeden z nich a zvedl ho na rukou snadno jako štěně.

„A ty, Ficko,“ výstražně zvolal Drozd, „sám nad sebou vyneseš rozsudek, nenecháš-li Kalinovy a

Šútovské na pokoji. Kalinová se narobotovala na panském až dost, už ji hnát na robotu nesmíš. Za každý den, kdy ji vyštveš na panské, ti zlomím jedno žebro, a když jich nebude dost, přiberu si žebra hajduků a tvé paní.“

Pak přistoupil k Fickovi ještě Kalina, který se zrovna rozloučil s matkou. Popadl ho za ramena a zatřásl jím tak, že se i hajduk, který nesl Ficka v náručí, zapotácel.

„Jestli jsi ještě neohluchl, tak dobře poslouchej: Jan Kalina, který se stal zbojníkem, vzkazuje paní, aby jeho unesenou sestru pustila na svobodu. Nevrátí-li se do tří dnů domů, zbojník Kalina bude vědět, že je mrtva. A pak běda čachtické paní!“

Hajduci s Fickem odcházeli beze slova a za chvíli zmizeli z dohledu.

„Pojďme, hoši!“ zahřměl Drozdův hlas.

Kalina se ještě jednou rozloučil s matkou, pak se zastavil u Maryši. Její rozpálená ruka se zachvěla v jeho dlani.

Jemně ji sevřel.

„Sbohem, Maryško!“

Z jejího obličeje mohl vyčíst nejoddanější lásku a neuhasitelnou touhu.

„Na shledanou!“ zašeptala a sklopila oči, jako by ji jeho pohled pálil.

Jan Kalina přemohl city, pustil její ruku a vykročil pevným krokem za odcházejícími zbojníky.

10. Barboro, Barboro.!

Pavel Lederer svého nového přítele Jana Kalinu vyprovodil až do Čachtic. Ale nezdržel se tam. Rozloučil se s přítelem se slibem, že hned jak navštíví své stařičké rodiče, kteří o něm od té doby, co se vydal na vandr do světa, ani neslyšeli, a jak se poohlédne po nějakém místě, přijde do Čachtic. Od jeho matky se dozví, co s ním je a kde ho najde. Bude-li si to přát, spojí svůj život s jeho životem. Ale při tomto slibu se v něm probouzely pochyby. Příteli se s nimi nesvěřil. Nespojí svůj život spíše s životem své vyvolené? S životem spanilé panny Barbory Repášové, dcery mistra, u něhož se vyučil? Mohl by pak přinášet přátelské oběti a vystavovat v nebezpečí život, který už mu nepatří?

Tmavou nocí uháněl roztouženě k Novému Městu. Třebaže se celý kraj topil v husté tmě, rozeznával už téměř každý strom, každý les. A když míjel Skalský vrch, jako by hora rozjasňovala chmurnou tvář na uvítanou starému známému. Jezdcovo srdce bouřlivě tlouklo při vzpomínkách, tady se procházíval se svými přáteli tovaryši každou neděli, po celotýdenní robotě volný jak ten pták. A nejen s nimi, často i s ní A jako by cítil ve vzduchu vůni fialek, šípkových růží a trnkových květů, které pro ni trhával.

Ani se nenadal, už se před ním ze tmy vynořilo Nové Město.

U mýta ho zastavila noční stráž.

V tak pozdní době se musel každý cizinec prokázat nějakou listinou. Krajem se toulá mnoho podezřelých lidí a město bdí nad osobním bezpečím svých občanů i jejich majetku. Pavel Lederer se legitimoval výučním listem. Strážce si ho prohlédl ve světle vycházejícím zokna mýtnice. „Vždyť já už vás poznávám!“ přátelsky řekl strážce. „Vyučil jste se u mistra Repáše, že?“

„Ano, u váženého mistra Repáše, jehož pohostinný dům mě určitě po dlouhé době znovu přivítá.“ „Jakže, vy ani nevíte, že je už nebožtík a že v jeho domě vládne jiný pán?“

Pavla Lederera přepadla zlá předtucha.

Tisíce otázek se mu dralo na jazyk, ale žádnou z nich se neodvážil vyslovit.

„Tak-tak, už je tomu půldruhého roku, co se mistr Repáš odebral na onen svět,“ vyprávěl sdílný strážce.

„Ranila ho mrtvice. Na schůzi novoměstského cechu kovářů a zámečníků.

Zrovna rozhořčeně brojil proti nemravnosti vzmáhající se už i v rodinách příslušníků cechu, které bývaly vždycky tvrzí ctnosti.

Padl jako podťatý a už ho nikdo nepřivedl k životu. Měl slavný pohřeb. Na poslední cestě ho provázely všechny cechy pod svými prapory a celé město “

„A kdo se stal pánem v jeho domě?“ přerušil Lederer proud jeho řeči, která mu připadala nekonečně dlouhá.

„Kdo? No Martin Šuba.“

„A jak k tomu došlo?“

Tušil to. Ale bylo by to opravdu možné?

„No tak, jak už to obvykle bývá.

Když uplynul rok smutku, vzal si jeho dceru za ženu.“

„Barboru?“

„Ano, Barboru.“

Tedy Barbora, jeho Barbora se vdala

Od udiveného strážce utekl jako vystřelený a bez cíle se potloukal po městě i okolí.

Až pozdě v noci se zastavil na čtvercovém náměstí. Před hostincem, do jehož věnce se houževnatě zakusoval vítr.

Nahmatal ve tmě klepadlo a zabušil jím, jako by na rychlém otevření vrat závisel jeho život. V hostinské světnici seděl dlouho zahleděn do světla krátící se svíčky. Srdce mu svírala bolest a žal. Je to opravdu zvláštní. Co se jen po ty dva roky v dalekých zemích natoužil po té chvíli, kdy ji obejme, zulíbá a odvede k oltáři! Jak krásně si představoval život po jejím boku, kolik v sobě nacházel sil a odvahy vysoukat si rukávy i proti největším překážkám. A ona zatím zapomněla na něj i na svůj slib, že bude čekat, i kdyby se měl vrátit až za sto let. Zapomněla na všechno, stala se ženou jiného, zatímco on po ní toužil s celým zápalem mladého srdce, ona objímala jiného, jiného líbala, jinému přísahala věrnost.

Dlouho se převaloval v posteli a hleděl otevřenýma očima do tmy. Martin Šuba Kdo by si byl pomyslel, že právě tento člověk se stane jeho vítězným sokem v lásce? Zná ho dobře. Vyučil se jen pár let před ním. Nikdy ho neměl rád a vůbec nikdo ho neměl v oblibě.

Byl svárlivý, pil a s každým se chtěl prát. Cechmistr Repáš ho nejednou přísnými slovy napomínal, aby se choval a žil, jak se na řádného mistra sluší. A nejednou mu pohrozil i vyloučením z cechu. V hrobě by se obrátil, kdyby věděl, že tenhle člověk se stal mužem jeho dcery Barbory a pánem v jeho dílně.

Do hostinské světnice se už vkrádal úsvit, když k smrti unaveného Pavla Lederera z mučivých úvah na chvíli vysvobodil spánek.

Část druhá - Zbojník na zámku

1. Výprask

Čachtická paní, jak bylo v rodině Báthoryů a Nádasdyů odnepaměti zvykem, vstávala zároveň se sluncem.

Dala služebnictvu rozkazy, pak poručila osedlat svého nejoblíbenějšího koně Vihara a na něm si na kratší či na delší dobu vyjížděla do okolí. Každé ráno navštěvovala své dvory v okolí Čachtic a všude ji už všechno vítalo usilovnou prací.

Toho rána po bouřlivé noci, kdy se Jan Kalina vrátil z Německa a stal se zbojníkem, čachtická paní už hladila a poplácávala milého Vihara a chystala se na něj vyskočit, když spatřila v koutě dvora jednoho z hajduků. Tu si vzpomněla na Ilonu Harcajovou, na Ficka, kterého za ní poslala, i na Kalinův návrat. Byla zvědavá, co se stalo. Zavolala na hajduka. Přiblížil se k ní bledý, s chvějícími se koleny. Na paniny otázky ze sebe stěží vysoukal noční události. V prvém výbuchu vzteku dala hned hajduka položit na lavici. A po něm i ostatní. Vměkkém křesle, které si vždycky nechávala přinést k výpraskům na lavici, seděla jako na soudní stolici.

„Zbabělci!“ překypovala zlobou. I když svist ran utišoval její zlost, chvílemi rozzuřeně vyskakovala z křesla, chytala silnou lískovku a tloukla hajduky na lavici hlava nehlava.

Když se zadýchala, odhodila hůl daleko stranou a poručila, aby hajduka odvázali.

Zbitý hajduk se odpotácel ke svým druhům.

„Ničemové!“ křičela na ně.

„Takhle potřebujete vyprášit kůži, kterou si tak šetříte.“

Hajduci se třásli strachem, aby se znovu neozval povel lehat na lavici.

„A kde je Ficko?“ zvolala paní, rozčilená nepřítomností věrného sluhy.

U hajduků stály i tři staré služebnice: Anna Darabulová, Ilona Jó a Dora Sentešová. Ty sem paní přinesly křeslo a číhaly na její rozkazy.

Anna neznala na paninu otázku odpověď, stála tedy mlčky. Byla to stařena, ale stále ještě svěží a svižná, jako by každým pohybem chtěla dokázat, že řídké vlasy, sesmolené na temeni hlavy do neforemného drdolu, vodnaté oči bez lesku, vráskami zbrázděná tvář, bezzubá ústa a vysoká, kostnatá postava jen stáří předstírají a že v jejích vetchých údech bouří mladistvý temperament. Pohledem na ztlučené hajduky, urostlé chlapy celé vyděšené strachem, zda trest, který utržili, nebyl pouhým závdavkem, se pásla se zjevným potěšením Ilona Jó, žena také hubená a dlouhá, jenže ne tak vzpřímená jako Anna Darabulová, ale shrbená tíží let. Škodolibý úsměv jí ještě víc prohloubil vrásky kolem širokých úst a jediný řezák, trčící vpřed jako kel, jí zvedal horní ret. Nikdo by nevěřil, že tato scvrklá stařena odkojila všechny děti čachtické paní: Annu, Andreje, Kateřinu i Pavla.

Dora Sentešová, žena s mohutnou chlapskou postavou i hlasem, byla vedle nich úplný obr. Před Annou, Ilonou a Dorou, pocházejícími odkudsi z Dolní země, se třásl celý zámek a všichni poddaní, protože ony byly nejdůvěrnějšími služebnicemi a rádkyněmi paní, která dělala vše podle jejich rady. O paninu přízeň zápolila jen Anna s Ilonou. A prvenství si vždy uhájila Anna, vznětlivá, pomstychtivá, slídivá a hádavá ženská.

Ilona těmito vlastnostmi také oplývala. Dora Sentešová na jejich zápolení o paninu přízeň pohlížela s jakýmsi chlapským pohrdáním.

Čtvrtá starší služebnice, Kata Benecká z Čachtic, která měla na starosti praní a nejhorší domácí práce a dostala se na zámek za pradlenu z protekce, díky matce sárvárského kazatele, se jejich zápolení také nezúčastnila. Byla to drobná žena se starým, dobrotu vyzařujícím obličejem, svědomitá, pracovitá, dobrosrdečná, poddajná, proto poslouchala jak Annu, tak Ilonu Jó i Doru Sentešovou, jako by byly jejími velitelkami. Dělala vše, co jí uložily. Dostávalo se jí zato jen jejich pohrdání:

Nebyla pro ně ničím a kromě rozkazů se s ní skoro ani nepouštěly do řeči.

Na výstup, odehrávající se na dvoře, se Kateřina Benecká dívala jen z dálky, ze dveří prádelny, jako by se neodvažovala k paní přiblížit.

Když se nedočkala odpovědi, zeptala se Alžběta Báthoryová ještě víc rozezleně, kde je Ficko. Jeden z hajduků se osmělil a řekl, že Ficko leží. Utržil tolik ran, že nebyl s to vstát.

„Hned ho přiveďte!“ poručila.

Anna a Ilona, stále hotovy třeba se přerazit při plnění rozkazů, vyběhly. Ilona zůstala v půli dvora zklamaně a roztrpčeně stát. Anna ji zase předhonila. Rozběhla se jako nějaká holka a už otevírala dveře čeledníku.

Ficko ležel jako mrtvý.

„Vstaň, paní tě volá!“ křikla prudce a netrpělivě, aby panin rozkaz co nejdříve splnila.

Ficko sebou trhl a s velkou námahou se posadil. Pak spustil nohy z lůžka. Jeho výraz prozrazoval, že ho každý pohyb velice bolí. Nejraději by zůstal ležet, aby se nemusel v tak zbídačeném stavu objevit před paní. Ale věděl, že kdyby nepřišel sám, paní by ho nechala přinést na nosítkách, a to by byla ještě větší pohana.

Hnul sebou a vykročil ke dveřím.

Když Anna zpozorovala, jak se mu těžko jde, chytila ho za ruku. Chtěla mu pomoci.

Ale on se na ni strašně zamračil a odstrčil ji od sebe.

„Tak se podívejme,“ vztekle zavrčela. „Člověk mu chce pomáhat a on se takhle odměňuje!“ S největší námahou se jako opilý dopotácel před paní, kterou už lomcoval hněv, že musí na služebníka čekat.

Když ho však spatřila, hněv se rozplynul a ona vybuchla v neutišitelný smích.

Tak byl ve své ubohostí Ficko směšný. Stál před ní v zahanbení ještě shrbenější a se skloněnou hlavou. Jeho rozbitý, opuchlý obličej byl ještě ohavnější a vpravo i vlevo trčely z jeho čela mezi slepenými zrzavými vlasy velké boule.

„Ha-ha-ha!“ smála se paní, „kosa narazila na kámen! Tenhle chlapík odzvonil tvé slávě a pověsti nepřemožitelného siláka. A jak se zdá, už se ti klubou i růžky, ty čertisko!“

Ficko stál před svou paní jako ztělesnění hanby a pokory. Hajduci ho sledovali se zadostiučiněním. Když ho viděli takhle poníženého, zapomněli na vlastní rány a s jistou vděčností vzpomínali na zbojníky.

Ale přání, aby uviděli svého tyrana na lavici, to se jim nesplnilo.

„Ficko,“ promluvila paní, když se dosyta nasmála. „Přece jen ses choval hrdinsky a zasluhuješ uznání.

Nezklamala jsem se v tobě. Při hájení mých zájmů jsi nelitoval své kůže.

Lehni si a lež, dokud se ti síly nevrátí. A aby to bylo co nejdřív,“ obrátila se k Anně, „vzkaž Majorově, aby ještě dnes přišla.“

Majorová byla po celém Myjavsku i okolí vyhlášená jako zkušená bylinkářka a mastičkářka. Kdykoli čachtickou paní přepadly nějaké obtíže, dala si ji zavolat. Jejích rad se přesně držela a bohatě ji odměňovala.

Majorová se všude těšila velké úctě a bázni. Lid v ní viděl ženu zaprodanou ďáblu, který jí za duši dal schopnost vniknout do tajů bylin, rozeznávat jejich léčivou moc a také schopnost zahánět choroby a zaříkávat neštěstí. Všichni se jí vyhýbali, Na přástkách a dračkách o ní vypravovali strašlivé historky, ale každý se na ni se svým duševním nebo tělesným trápením obracel. Nejen lid, ale i obyvatelé zámků a hradů. Paní z širokého okolí se koupaly ve voňavém odvaru z jejích bylin. Pro Ficka bylo velkou poctou a vyznamenáním, že paní zavolala Majorovou kvůli němu. Pocítil nesmírnou vděčnost.

Napřímil se a vděčně hleděl na paní.

Už se mu i jazyk rozvázal a také on vypověděl všechny noční příhody. O faráři Ponicenovi, o uprchlíkovi Kalinovi a o zbojníku Drozdovi mluvil překypuje vztekem. Ale Drozdův a Kalinův vzkaz zamlčel stejně jako hajduk.

Panino vysoké čelo se znovu zakabonilo.

„Ficko, co nejdříve se ke mně dostav, abys vyslechl mé rozkazy, co podniknout proti zbojnické bandě a jejímu nejnovějšímu členovi.“

2. Zbojnická návštěva

Právě když paní vrhla na hajduky ještě jeden zdrcující pohled, vstala a důstojně vzpřímená poručila podkonímu, aby přivedl Vihara, překvapeně pohlédla na Fickův vyděšený obličej, strnule otočený k bráně. Vtom Ficko vykřikl:

„Andrej Drozd!“

Všechny zraky se upjaly k železem okované bráně.

Vskutku, Andrej Drozd přicházel těžkým, hřmotným a sebevědomým krokem.

V prvou chvíli ho mohli jen stěží poznat. Byl svátečně oblečen jako zeman, který jde na veselku. Krejčí určitě tyhle šaty nešil na něj. Ale koho mohl vysvléci, který zeman by se mu vyrovnal postavou? Z jeho vzezření i rázné chůze vyzařovala jistá důstojnost.

Mířil přímo k čachtické paní, která právě tak jako ostatní na dvoře ohromením oněměla. Jaká troufalost a drzost! Vůdce zbojnické bandy se odvažuje vkročit na zámecký dvůr!

První se vzpamatoval Ficko. Byl by se sám vrhl na Drozda, ale když se vzepjal ke skoku, křížem mu projela krutá bolest. Ach, kdyby tak teď byl při plné síle a mohl se tady, před tváří své paní, pomstít za noční porážku! Zařval na hajduky, aby se vrhli na zbojníka.

I když byli hajduci bitím tak zesláblí, že sotva stáli na nohou, přece jen se pohnuli.

To už byl Andrej Drozd od paní jen pár kroků.

„Stůjte!“ okřikl Drozd hajduky hromovým hlasem. „Beztak víte, že i kdyby vás bylo dvakrát tolik, nestačili byste na mě ani s Fickovou pomocí.“

Hajduci zaraženě stanuli a zbojníkova troufalost ochromila už i Ficka. Drozd se směle postavil před Alžbětu Báthoryovou, zpříma na ni pohlédl a obřadně strhl klobouk na pozdrav.

„Čachtická paní,“ oslovil ji, „zkroť své služebníky a šetři si je. Tvůj věrný sluha Ficko se už přesvědčil, že nerad žertuji.“

Omráčeně na něj pohlédla.

Její zlost vystřídal údiv. Vždyť Drozda ještě nedávno vídala jako poslušného poddaného, který bez reptání robotoval od úsvitu do soumraku. I na lavici lehal krotce a bez odporu trpěl rány. Jak se tak mohl změnit? Teď tu před ní stojí hrdě vzpřímen jako před sobě rovnou, mohutný a jistý, že se mu nezkřiví ani vlas na hlavě. A usmívá se jako člověk povznesený nad celý svět. A ten zemanský šat mu rozhodně sluší. Jako by byl na něj střižen.

Ficka ani hajduky krotit nemusela. Stáli nerozhodně a čekali na panin rozkaz. Ona si jich však nevšímala.

Zvědavě se zeptala Andreje Drozda:

„Proč přicházíš? Co chceš?“

„Přicházím s poselstvím od Jana Kaliny.“

Nezpozoroval, jak zlověstně se jí zabarvila tvář při vyslovení tohoto jména. Sáhl do záňadří a vytáhl list. Odevzdal jí ho.

Alžběta Báthoryová ho v prvé chvíli chtěla roztrhat nepřečtený, ale zvědavost byla silnější než hněv. Četla.

Vaše hraběcí Milosti!

Oslovuji vás takto, třebaže jste se stala tohoto oslovení, příslušejícího urozeným a šlechetným paním, nehodnou již dávno, již po smrti vašeho zesnulého manžela hraběte Ference Nádasdyho, mého dobrodince a ochránce, který nikdy nezapomněl, že můj otec, dobrý, věrný sluha, bráně jeho život v boji proti Turkům, zanechal na bojišti svou pravou ruku. Jak nehodnou družkou jste hraběti Ferenci Nádasdymu byla, to jste dokázala, jen co navždy zavřel své dobrotivé oči. Odtrhla jste mne od pramene věd a umění, třebaže jste svému manželovi, když ležel na smrtelné posteli, slíbila, že mne, jeho chráněnce, necháte studovat, pokud mne hlad po vědění, probuzená vědychtivost neopustí. A jen co nad rakví mého vznešeného ochránce dozněly pohřební písně, už pro mne uháněl jízdní posel, abych se hned navrátil domů a nastoupil službu u koní.

Nikoliv však křivda na mně spáchaná mne nutí k tomuto kroku, nýbrž křivda, která se děje mým nejbližším i celému vašemu poddanstvu.

Vaše hraběcí Milosti, vyhlašuji vám boj! I kdybych v něm měl ztratit život, přísahám, že se postarám, aby zprávy o křivdách a zločinech vámi páchaných pronikly na nejvyšší místa naší země a aby vás stihla trestající spravedlnost, o níž nepochybuji. Jsme nerovnocennými protivníky. Vy, hraběnka, honosící se tituly, vlivnými styky, patříte mezí největší velmože v Uhrách - já jsem poddaný, utečenec, buřič a zbojník. Ale pravda je na mé straně, pravda mi nedá předčasně padnout, pravda musí zvítězit!

Otevřeně vám vyhlašuji boj.

Pamatujte, že od dnešního dne každý váš skutek sledují pozorné zraky odvážlivců, kteří si za jediný cíl vytyčili strhnout roušku tajemství, kterým jsou vaše zločiny zahaleny, odhalit celému světu, co

zvrhlosti se skrývá za vaším nevinným zevnějškem, a postavit vás před tvář spravedlnosti. A varuji vás, Vaše hraběcí Milosti! Magdu, mou unesenou sestru, okamžitě pusťte na svobodu, aby se hned mohla vrátit ke své zmučené matce. Dávám vám na vědomí, že ublížíte-li mé matce a jejím sousedům Šútovským, stihne vás nejkrutější pomsta.

Na shledanou, Vaše hraběcí Milosti, před vašimi spravedlivými soudci!

Jan Kalina Paní během čtení zrudla, krev jí vzkypěla. Vyskočila, jako by ji uštkla zmije.

V prvém výbuchu vzteku roztrhala dopis na kousíčky. Vítr je roznášel jako zežloutlé listí. Hajduci a služky strnuli.

Pohled na paní jim naháněl strach. Znali ji a věděli, že když je takhle rozčilená, běda všem, kdo jí přijdou do cesty.

Jen Andrej Drozd stál neohroženě, klidně a sebevědomě. Na. tváři mu pohrával tichý úsměv. Když se na něj čachtická paní podívala, vzbouřila se jí všechna žluč v těle. Zdálo se, že se na něj vrhne, aby ho roztrhala jako lvice. Ale neudělala to, jen drsným, skoro mužským hlasem křičela na Ficka a na hajduky:

„Tak na něj ! Co stojíte jako sloupy? To se bojíte toho podlého zbojníka, toho buřiče? Snad byste nechtěli, abychom ještě pana zbojníka pozvali na snídani? Na něj a svažte ho!“

Sama zapochybovala, jestli se jim to podaří, proto vrhla na Annu a Ilonu rozkazovačný pohled: „Utíkejte na věž zvonit na poplach!“

Ficko i hajduci, povzbuzeni jejími výkřiky, se rozběhli k Drozdovi, aby ho obklíčili.

„Stůjte!“ zlověstné na ně křikl Drozd. „Kdo z vás se mě dotkne, je synem smrti. Čachtická paní,“ pokračoval s hrozivým výrazem ve tváři, „přišel jsem k vám dobrovolně jako posel. S posly se takto nejedná!“

„Ha-ha-ha!“ smála se paní zlověstným smíchem. „Hned jak ses tady objevil, měla jsem tě dát pověsit na nejbližším stromě a ne se ještě s tebou dávat do řeči. Zbojník nás chce učit dobrému vychování! Jen počkej, však my tě naučíme!“

Na její znamení sebral Ficko všechny síly a vrhl se na něj. Drozd ho však udeřil železnou pěstí. Ficko odletěl několik metrů daleko. Vřískal bolestí a vztekem, že se už nemůže ani na nohy postavit. „Poddám se vám dobrovolně.

Ušpinili byste mi můj kabátec a pošlapali karmazínové boty. Ani se nesluší pouštět se do takovéhle selské pranice v podobném urozeném oblečení. Meč jsem si bohužel zapomněl doma. Napíchal bych na něj vaše kotrby jako dýně,“ posmíval se Drozd hajdukům. „Ano, poddám se dobrovolně, ale dřív mě ještě, čachtická paní, vyslechni.“

Hajduci se zase zarazili se zřejmou úlevou, protože ani jeden z nich nevěřil, že by Drozda přemohli. Paní se na něj překvapeně podívala.

„Poddám se dobrovolně tvým hajdukům,“ mluvil Drozd mírným a rozvážným hlasem, „ale dříve zvaž, čeho si ceníš víc: mě nebo svých čachtických a myjavských domů a dvorů.“

Paní hned nepochopila.

„Protože,“ pokračoval, „nevrátím-li se do poledne ke svým druhům nebo nedám-li osobě vědět, že se mi nic nestalo, zakokrhají večer na tvých statcích červení kohouti a oblohu zkrvaví plameny!“ Hajduky obešla hrůza při představě hořících zámků, dvorů, sýpek a stohů. Ale čachtickou paní taková představa neděsila a hněv jako by ji přešel.

Po tváři jí přelétl záhadný úsměv a řekla klidně:

„Tebe si cením víc než všech nádasdyovských i báthoryovských statků!“

„Dodržím slovo! Poddávám se! Hajduci, tu mě máte, svažte si mě!“

Nedůvěřivě hleděli na Drozda. Že by se opravdu nechal nepřemožitelný obr spoutat z vlastní vůle a bez nejmenšího odporu? Vždyť ho čeká šibenice!

„U lavice máte.provazy!“ poradil hajdukům, kteří až teprve teď uvěřili, že se opravdu poddává. Za chvíli ležel na zemi spoutaný. Hajduci ho ze strachu, že je to jen žert a že se najednou vzchopí a pustí se s nimi do boje, zavázali na pěkných pár uzlů, až se z toho sami zadýchali.

Panin potutelný úsměv se změnil ve výsměšný škleb.

„Síly ti dál Pán Bůh dost,“ řekla Drozdovi, „ale rozumu ani za mák. Snadno jsme tě dostali, he-he! Ale neboj se, na šibenici se nedostaneš, protože jakmile večer tvoji přátelé zapálí kterýkoli můj dvůr nebo stoh, dám tě zaživa uškvařit. A s tebou i starou Kalinovou a Maryšu Šútovskou. Kdyby ses tedy nad nimi slitoval a chtěl raději dát světu sbohem ty sám na šibenici než s nimi v plamenech, vzkaž svým přátelům, aby se smířili s tím, že už se mezi ně nevrátíš.“

„Kdo se směje naposledy, ten se směje nejlépe,“ odpověděl Drozd docela klidné. „Stačí, abych jednou trhl rukama a budu volný, volný, jako bystě mě svázali nitěmi.“

„Chvastoune!“ rozesmála se paní.

Hajduci se nesmáli, protože už leccos zaslechli i o Drozdově nevídané síle a uvěřili, že by se mohl vysvobodit.

„Opravdu dostávám chuť osvobodit se, když jsi mě oklamala a slibuješ mi šibenici nebo upečení zaživa.

Poruč hajdukům, aby přinesli z lisovny oleje mlýnský kámen a položili ho na mě, jinak jim mohu ufrnknout jako pták.“

Hajduci ani nepočkali na rozkaz a o překot utíkali pro mlýnský kámen.

Jen co odběhli, paní se smála už jaksi nuceně a rozpačitě. Napjatě pozorovala Drozda, který sebou zavrtěl, pak se posadil a s úsměvem řekl:

„Hned, hned budu hotov!“

Za okamžik se paní vydral z úst výkřik úžasu. Drozd se vysvobodil zpout a hrozivě se před ní postavil.

„Vidíš, kdo se směje naposledy. Znám tě i celou tu panskou chásku a vím, co se od vás dá očekávat. Věděl jsem, že si zahrávám se životem, když se vypravuji do zámku, ale vidíš, že tu jsem pánem nejen nad svým, ale i nad tvým životem. Podívej, těmahle rukama bych tě mohl rozmačkat “ A nastavil dlaně proti ní.

Vyjekla strachy, jako by už cítila jejich drtivou sílu.

Tu do ranního ticha zaznělo vyzvánění na poplach. Z větší věže na západní straně kostela i z menší nad svatostánkem se sypal na Čachtice poplašný hlahol. Anna i Ilona vyzváněly, jako by půl města bylo v jednom ohni.

Lidé se srocovali na ulicích a vylekaně se ptali, co se stalo.

Čachtická paní naslouchala vyzvánění jako sladké hudbě, její strach se rozplýval.

Když hajduci, kteří se právě vraceli, uviděli volného Drozda, upustili překvapením mlýnský kámen a byli by tam stáli až do večera, kdyby jim paní nerozkázala, aby znovu zbojníka zajali.

Drozda poplach nezmátl. Přiskočil k nedalekému vozu, bleskurychle vytrhl oj, uchopil ji do obou rukou, díval se klidně na blížící se hajduky a sluhy.

„Kdo se chce ke mně přiblížit na dosah, ať si nejprve objedná truhlu na míru!“ okřikl útočníky. Hajduci, poddaní, služky i mužští, kteří přiběhli z ulice, stáli vylekaně v kruhu, který kolem sebe opsal ojí.

Tu zpozoroval za zády lidí, kteří ho obkličovali, známého koně. Byl to Vihar, nejoblíbenější kůň čachtické paní. Ona sama několikrát denně dohlížela, jestli je o něj dobře postaráno.

Pro nic neutržilo služebnictvo tolik ran jako pro něj. Vždycky se našlo něco, proč nebyla spokojená. Byla na tohoto koně, černého jako noc, se srstí lesklou jako hedvábí, pyšná. Hladívala ho s neobyčejnou něhou, oslovovala ho mazlivými slovy, a když se na něj vyšvihla, každý její pohyb prozrazoval zvláštní rozkoš.

A Vihar, vděčný tvor, jako by četl její myšlenky, bez pobízení ostruhami vždycky vyhověl její náladě. Tu kráčel pružně jako za doprovodu hudby, tu se rozbíhal prudce jako s větrem o závod. Páni z okolí i z dalekých krajů jí ho záviděli.

Jednou na velkém honu nevycházel hrabě Kryštof Erdödy, syn Tomáše Erdödyho, pána na hradě Dobrá Voda, nad Viharem z údivu. Nedbal ani na dobré lovecké jméno, nesnažil se ukořistit co

nejvíce zvěře. Po celý den neodtrhl od Vihara oči a večer, když se veselá společnost bavila na dvoře zámku, nadšeně zvolal: „Celou ves ti dám za Vihara, milá paní.“ Starý Erdödy ho neokřikl, protože i on spolu se synem obdivoval Vihara. „Lopašov, Lančár, Dobrá Voda, Radošovce, Osuské, Hradiště, Horné Dubové, Naháč, Jaslovce, Paderovce, Kátlovce a Steruš jsou naše vsi. Kterou z nich se vším všudy, co k ní patří, s dobytkem i s poddanými, chceš za Vihara?“ rozohňoval se mladý Erdödy. A čachtická paní odpověděla: „I kdybys mi nabízel ne jednu ves, ale všechny, nedám ho. Za nic na světě!“

Vihar už od časného rána stál ve stáji přistrojen, a když Alžběta Báthoryová vydala rozkaz, aby ho podkoní přivedl, bylo už na něj třeba položit jen sedlo. Ale podkoní, ohromený událostmi, na sedlo zapomněl. Andrej Drozd se s potěšením pásl pohledem na Viharovi, který hrabal kopyty a ržál. Když se dosyta pokochal krásou proslaveného koně, obrátil se k paní:

„Je to pro mě velká pocta, čachtická paní, že jsi dala na mou počest vyzvánět. Proto uznáš, že za takového slavnostního vyzvánění nemohu jít přes Čachtice jen tak pěšky jako obyčejný smrtelník. Půjčím si tedy tvého koně!“

A s ojí pevně v rukou zamířil směrem ke koni. Zástup mu vylekaně uskakoval z cesty. Podkoní stál u Vihara jako sloup. Andrej Drozd se pružně vyhoupl na koně. Vihar se zprvu vzpíral, otřásal, jako by chtěl shodit neobvyklého jezdce, ale hned ucítil, že je v pevných rukou.

Za okamžik už pádil ze dvora.

Nikdo se mu neodvážil v útěku nějak zabránit, jen Alžběta Báthoryová se s pronikavým křikem rozběhla za svým koněm, ale marně. Andrej Drozd už uháněl ulicí.

Čachtická paní, rozčilená na nejvyšší míru, pokořená a okradená o Vihara, se chytila za srdce, zapotácela se a padla na zem. Služky se kolem ní sběhly a položily ji do křesla.

Zatímco ji studenými obklady křísily, Andrej Drozd pádil ze zámku. Před farou viděl faráře, který se vyběhl podívat, proč zvoní na poplach. Když na Viharovi poznal zbojníka, všechno pochopil a zamračil se. Drozd před ním uctivě strhl klobouk a farář němě sklonil hlavu.

Jan Ponicenus stál dlouho před farou a díval se za zbojníkem. Dívaly se za ním celé Čachtice, v hloučcích na ulicích. Lidé tušili, že se něco chystá, když už se zbojníci neskrývají jen v horách, opouštějí lesní skrýše a odvažují se až do zámku.

Andreje Drozda všichni znali, všem byl blízký. Teď však, když ho za poplachu viděli uhánět na nejmilejším koni Alžběty Báthoryové, připadal jim jaksi cizí, vzdálený. Mohutněl a rostl v jejich očích. Cítili, že se nad ně vysoko povznesl, že se stal pánem, že se ho bojí i na zámku.

Za chvíli se za Andrejem Drozdem řítil houf pronásledovatelů.

Zeman - příslušník nejnižší šlechty v bývalých Uhrách.

Kryštof Erdödy + 1620 - hrabě, syn chorvatského bána Tomáše Erdödyho, za manželku měl Barboru Thurzovou.

Tomáš Erdödy 1558-1624 - hrabě, chorvatský bán, majitel panství Dobrá Voda a Smolenice. Za manželku měl Annu Marii Ungnadovou.

3. Láska všeho schopná

Pavel Lederer seprobudil pozdě ráno s těžkou hlavou. Hostinská ho poznala teprve teď, když mu přinesla snídani.

V noci při světle svíčky, kdy sotva vykoktal, že by potřeboval nocleh, si myslela, že je cizinec. „Vždyť to jsi ty, Pavle,“ zaradovala se, když si ho líp prohlédla. Už jako učeň jí přirostl k srdci a nejednou ho vyznamenala láskou, kterou bezdětné ženy často věnují cizím dětem.

Pavel Lederer se jen násilně usmál, protože jeho srdce nebylo schopno se po tak těžké ráně rozechvět radostnými pocity ze setkání.

„Už víš, co se stalo, Pavle?“ zeptala se, když se ho marně snažila rozveselit.

„Vím,“ řekl temně.

Hostinská na něj pohlížela soucitně a po chvíli mlčení řekla:

„Už ji Pán Bůh potrestal za nevěru “

Ta slova ho rozrušila, ale otázky, které se mu draly na jazyk, nevyslovil. Beze slova vyšel ven, ani nenahlédl do stáje, jestli mu pacholek pořádně nakrmil a opatřil koně. Potuloval se křížem krážem po Novém Městě. Byl trh, ulice se hemžily cizími lidmi. Nikdo si ho nevšímal. Někdo si ho překvapeně přeměřil, jako by ho poznával, ale když se setkal s očima, které si dívaly tak cize a bez zájmu, šel dál, přesvědčen, že se dal zmýlit podobou.

Jen jedné ulici se vyhýbal.

Ale nakonec mimoděk zabočil i do ní. Váhavě, jen jakoby poháněn neodolatelnou silou. Tady je ten dům. Sem ho před dávnými lety dovedl otec a svěřil ho mistru Repášovi, aby z něho udělal člověka. Tady se na něj naplno usmálo štěstí, tady se mu v srdci zrodila oddaná láska a odtud šel do světa na zkušenou, aby vyzbrojen vědomostmi dělal čest svému řemeslu.

Vida, ta divná, temná kulatá skvrna na zdi u vrat! To je stopa po dřevěných cechovních hodinách, které ukazovaly den a hodinu, kdy se mají poctiví mistři cechu sejít na pořadu. Kampak se hodiny poděly, čí dům teď zdobí?

Okno je otevřeno a rozmarýn se v něm zelená jako kdysi. Tentýž rozmarýn, jen rozrostlejší a vyšší. Co kdyby si utrhl snítku na památku a nahlédl do světnice, je-li v ní vše jako tenkrát, když se vydával do světa?

Jen co se přiblížil k oknu, trhl sebou jako zloděj přistižený při činu.

„Pavlíku!“ zazněl z okna pronikavý výkřik a objevil se v něm Barbořin překvapený obličej. Zprvu stál jako k zemi přikovaný, pak ho přepadla veliká touha dát se na úprk a už nikdy nepohledět do té tváře, nikdy neuslyšet ten hlas Ale dveře se rozlétly dokořán. Barbora vyběhla na ulici, vrhla se mu kolem krku, objímala ho a líbala se slzami v očích a plačtivě hovořila:

„Pavlíčku, ty ses přece vrátil!“

Toto neobyčejné přivítání ho zmátlo. Jako blesk jím proniklo nevýslovné štěstí. I on ji objal a štědře vracel polibky. Ale sladké opojení trvalo jen okamžik. Neúprosná skutečnost naráz zchladila jeho city.

„Pozdě jsem se vrátil,“ těžce vzdychl a s něžnou rozhodností se vyvinul z jejího objetí. „Sbohem!“ řekl zastřeným hlasem a měl se k odchodu.

Ale Barbora Repášová ho chytila za ruku. Táhla ho do dvora a pak dovnitř do světnice. Vzpíral se, ale marně.

Byli v domě sami.

Beze slova hleděl před sebe.

Žal mu svíral hrdlo, div, že mu slzy nevyhrkly. Jako ničivou lávu chtěl vychrlit na nevěrnou milou tisíce výčitek, co se mu za bezesné noci nahromadily v duši, ale z jejího smutného výrazu, z jejích slzících očí a z chvějícího se hlasu vycítil tolik smutku, že slova výčitek se změnila na slova útěchy. „Myslel jsem, že jsi šťastnější než já.“

„Nejsem a také jsem nebyla šťastná! Ale budu, protože ses vrátil. Miluji tě a i ty mě musíš milovat!“ „Přísahala jsi věrnost a lásku jinému.“

„Křivě jsem přísahala, protože jsem vždycky milovala jen tebe.“

„Proč ses tedy vdala za Martina Šubu?“

Vrhla se před ním na kolena.

Objala ho svými rozechvělými pažemi a začala mluvit se slzami v očích:

„Ty ho neznáš a nevíš, jaký je to zlý a podlý člověk. Jak jsi odešel, začal mi nadbíhat, chtěl mě získat pěknými slovy a sliby. Pak mi vyhrožoval. Prý podpálí dům a mě zašantročí jako služku k čachtické paní. Nepolekala jsem se jeho hrozeb. Nějaký čas mi dal pokoj, pak jednou přišel a ukázat mi ostrou dýku: ,Dobře si ji prohlédni, jak se leskne. A abys věděla, věčně se takhle lesknout nebude. Když si mě nevezmeš, počkám, až se vrátí Pavel, dýka pak zrudne jeho krví !‘ A pak jsem se za něho vdala. On by tě byl zákeřně zavraždil! Teď ses vrátil a já jsem tvá!“

„Láska ti bude přinášet jen utrpení. Manžela nesmíš a nemůžeš opustit.“

„Já ho však opustím!“ zvolala odhodlaně. „Na kraj světa s tebou odejdu. Nebudu mřít touhou po tobě po boku muže, kterého nenávidím. Pojďme, pojďme, chci hned s tebou, kamkoli mě zavedeš. S tebou budu všude spokojená a blažená.“

„Ne!“ vzkřikl Pavel rozhodně.

Zvítězila v něm přísná výchova a zásady, které mu vštěpoval mistr. „Ne, nikdy nepožádám manželky bližního svého ani toho, cokoliv jeho jest. Pro mne jsi mrtvá a i ty musíš zapomenout Naše cesty se navždy rozcházejí “

Vytrhl se z křečovitého objetí a odcházel.

„Pavle, neopouštěj mě! Život bez tebe nemá pro mě cenu. Myslela jsem stále jen na tebe, na tebe jsem čekala jako na spasení z muk a utrpení. Konečně jsi přišel, slunce pro mě zazářilo. Ne, nesmíš odejít! Když nechceš cizí ženu, dobře, počkej jen jednu noc a budu vdovou “ Pavel Lederer stanul na prahu jako omráčený. Barbora byla všecka změněna. Slzy zmizely, jemná tvá zdrsněla, zračila se v ní neústupnost ženy odhodlané bojovat za své štěstí a blaho.

„Barboro, ty bys ho“

„Ano, já bych ho “

Jen co se vzpamatoval z ohromení, řekl tvrdě:

„Dcera poctivého mistra Repáše si nesmí potřísnit ruce krví bližního ani v myšlenkách. Barboro, ďábel tě pokouší a otravuje ti duši. Musíme se rozejít, není jiného východiska. Trp, jako trpím a budu trpět já, ale s hlavou vzpřímenou a s duší čistou. Neodcházím od tebe v hněvu, jen s lítostí a nešťasten, že ty nejsi šťastná “

„Pavle,“ volala úpěnlivě.

„Jdu s tebou!“

Ale dveře se za ním zavřely a jeho rychlé kroky doznívaly v úzké uličce.

Když se vdova Repášová vrátila z trhu, našla svou dceru v slzách. Po dlouhém vyptávání Barbora odpověděla:

„On se vrátil a zase odešel“

A po chvíli mlčení řekla rozhodně:

„Ale já půjdu za ním “

4. Setkání na kraji lesa

Daleko za Čachticemi, když se Vihar všecek cvalem zpěnil a když za stromy už vyhlédly věže vrbovského kostela, Andrej Drozd zpomalil a ohlédl se. V širém okolí neviděl živé duše, leda tu a tam osamělého oráče, plně zabraného do své práce. Pronásledovatelé ztratili jeho stopu, protože hned za Čachticemi odbočil z cesty a uháněl přes pole, louky a pastviny, a třebaže utíkal směrem k Novému Městu, velkou oklikou se dostal na opačnou stranu: Hajduci ho viděli pádit přes pole, ale neměli vůbec chuť se s ním setkat.

Zatímco si kůň ladně vykračoval, utíral si Drozd zpocené čelo. Usmíval se při představě, jak budou jeho kamarádi vyvalovat oči, když k ním přikluše na proslaveném koni čachtické paní a řekne jim, co zažil. Rozjařeně si začal pohvizdovat. Ale hned přestal, jako by uťal.

Z ohybu cesty, klikatící se lesem, se před ním znenadání vynořila dívka na koni.

Překvapeně zarazil a dívka také zastavila. Na opuštěné cestě to bylo neočekávané setkání. Andrej Drozd se však vzpamatoval a opět se rozjel.

Dívka jen stála a s údivem hleděla na neznámého jezdce na známém koni.

Drozd se rozpomněl, že tohle štíhlé, milé stvoření ve vrbovském kroji a v červených karmazínových holínkách v Čachticích vídával. Znal i její jméno, ale protože se o ženy nestaral, vyprchalo mu z hlavy.

Zastavil ho však podrážděný hlas:

„Dobré ráno, Vaše Urozenosti!“

Andrej Drozd nejenže zastavil, ale obrátil se na koni a zadíval se na děvče, které také obrátilo svého koně a sledovalo ho se zrudlými tvářemi, prozrazujícími hněv. Neuměl si to vysvětlit, ale hned pochopil.

„Takhle se chová jezdec, když potká na pusté cestě osamělou jezdkyni, dámu? Ani klobouk nesmekne, ani nepopřeje dobrého rána?“ křičela na něj dívka a ještě nohou trhla v třmeni. Na zemi by to bylo trucovité dupnutí.

Výraz překvapení mu zmizel z tváře a rozesmál se zvonivým srdečným smíchem „Koukejme se! Sotva je ji u země vidět a už ze sebe dělá dámu! U nás si takové dámy ještě hrají na písku, drží se máminých sukní a netroufly by si sednout na koně a pustit se za humna!“

Jeho smích a slova děvče do krve urazily. Tváře jí hořely jako pivoňky a ulevovala si:

„Hulváte, nevychovanče!“

Dobrá nálada ho pořád ještě nepřešla. Děvče se mu hrozné líbilo. Co života je v tomhle útlém stvoření, jak se dovede rozpálit a rozohnit, a vida, jak jí oči srší hněvem! A na koni sedí, jako by k němu přirostla.

Přiblížil se k ní. Stál těsně u jejího koně.

„Ticho, holčičko, nebo se strýček bude zlobit!“ pohrozil jí vesele prstem.

Jezdcovo chování pyšnou jezdkyni pobuřovalo. Nejraději by se na něj vrhla jako divoká kočka, zajela mu prsty do kštice a růžovými nehtíky rozdrápala tu jeho tvář, širokou jako měsíc v úplňku, i ty jeho posměvavé oči.

Ale ulevila si slovy:

„Kdyby tvůj zevnějšek neprozrazoval zemana a kdybys neseděl na vzácném koni čachtické paní, řekla bych, že jsi praobyčejný zbojník, a ještě něco horšího. Nejsi hoden oděvu, který z tebe jen tak navenek dělá zemana, a nejsi hoden, aby tě Vihar nosil.“

Znovu se rozesmál, až se v lese probouzela ozvěna. Nahnul se k rozhořčené dívce, vyzvedl ji ze sedla a čím vylekaněji se na něj dívala, tím nezkrotnější veselost se ho zmocňovala.

Držel vyděšené děvče za ramena jemně jako kytičku.

„Ech, maličká, dovedla bys člověka i urazit. Brrr, já a zeman! Kdepak, já nejsem zeman a nikdy nebudu! Zůstanu tím, čím jsem, ať si na sebe navleču, co chci.“

Dívčinu zlost vystřídal strach.

Co je ten hrozný člověk zač?

Pryč o něho, co nejrychleji pryč!

Zoufale se mu zatřepala v rukou.

Politoval poplašené, rozkošné děvčátko. Posadil je zpět do sedla. Nějak zvážněl a zmlkl. Takový mlčenlivý a vážný připadal dívce ještě hrozivější.

„Kdo jste?“ zeptala se ho bázlivě, když se chystal odcválat. Už se mu neodvážila tykat.

Drozdova tvář se zas rozjasnila.

„Když ti to, holčičko, řeknu, vyděsíš se mě jako strašáka a maminku máš daleko. Ale když už jsi tak zvědavá, tak ti prozradím, že nejsem horší než zbojník, protože nemohu být horší než to, co jsem. Jsem totiž zbojník!“

„Zbojník?“ opakovalo děvče a nedůvěřivě na něj upřelo ustrašené oči.

„Ano, zbojník, a moje poctivé jméno je Andrej Drozd,“ pyšně se vzpřímil v sedle.

Byla tak ohromená, že ze sebe nemohla vypravit ani slovo. Trnula, aby zbojníka nepřešla dobrá nálada a nechtěl se mstít za to, že se na něj tak obořila. Proč jen se do něho tak pustila, proč jen neuháněla pryč, pryč, co nejdál a co nejrychleji.

„A čí jsi ty?“ zeptal se stále s úsměvem. „Chtěla jsi mě učit dobrému chování a teď si vyměňujeme úlohy. Nesluší se snad říci své jméno tomu, kdo se představí?“

„Jsem Eržika Príborská z Vrbového,“ poslušně odpověděla. Neodvážila se v něm vzbudit hněv ani nejmenším odporem.

„Dcera Benjamína Príborského?“

„Ano.“

„Toho, který se vyšvihl do zemanského stavu a teď tak bohatne?“

„Ano,“ přisvědčila Eržika Príborská.

„Toho já dobře znám!“ odpověděl Andrej Drozd a svraštil čelo.

Benjamín Príborský robotovával kdysi na panském v Čachticích s jeho nebožtíkem otcem, který mu o tom nejednou vyprávěl. Když se mu narodila dcerka, začalo ho provázet jakési tajemné štěstí. Zesnulý hrabě Nádasdy se prý na paninu přímluvu postaral, aby se povznesl z poddanství do zemanského stavu. Pak se přestěhoval do Vrbového. Jedni říkali, že padl na poli na nějaký tajný poklad, druzí, že ho čachtická paní zasypává penězi. Postavil si zemanský dům, koupil k němu pozemky a teď stále kus po kuse půdu přikupuje. Jen vprosinci louku za tisíc zlatých. Odkud bere peníze? Teď už se o něm neříká, že našel poklad, protože takové štěstí může mít člověk jen jednou v životě, ale že prý je milencem čachtické paní. A proč by nebyl?

Když se mohla veřejně a bez studu objímat s obyčejným pacholkem, Železohlavým Ištókem z Dolní země, který právě tak nečekaně zmizel, jako se předtím objevil, proč by jí nemohl padnout do oka urostlý, statný chlapík, jako je Benjamín Príborský? Určitě to tak bude. Vždyť Príborské na zámku pokaždé vítají a častují jako nějaká hrabata a čachtická paní je také čas od času poctí svou návštěvou. V jejich stycích je cosi tajemného, nevysvětlitelného.

„Tvůj otec byl kdysi řádný člověk,“ ozval se po chvíli mlčení Andrej Drozd temným hlasem, „ale co je zemanem, tak se spustil. Teď je z něho nelidský vydřiduch jako všecka ta panská pakáž.“ „Můj otec je řádný člověk i teď!“ vybuchla dívka, která nesnesla, aby se někdo dotýkal jejího otce. „Nechme tvého otce na pokoji,“ mávl rukou Andrej Drozd a přestal se mračit. „Řekni mu, že ho pěkně pozdravuji a že mu vzkazuji, aby nikdy nevycházel z domu s prázdnými kapsami, protože bych se s ním jednou rád potkal!“

„Vy byste mého otce oloupil a zbil, jako to děláte s pány?“ zhrozila se. „Ne, tomu nevěřím!“ „Ha-ha-ha! Holčičko, holčičko, teprve před chvilkou jsi o mně řekla, že jsem horší než zbojník, a teď bys chtěla, aby ze mě byl krotký beránek! Pán jako pán, máme pro ně stejnou odplatu.“ Když ho tak poslouchala, její strach ještě rostl a do očí se jí hrnuly slzy.

„I ty patříš mezi pány.

Chtěl jsem tě minout, protože ženám dáváme pokoj. Jen jednu bychom rádi potkali na osamělé cestě, řekni jí to i ty, holčičko, řekni to čachtické paní.

Ale co mám dělat s tebou, když jsem nepřepadl já tebe, ale ty mě?“

S úsměvem pozoroval její rozpaky a strach.

„Ale aby sis zapamatovala, že se nesluší přepadat zbojníky, půjdeš za trest domů pěšky. Hodí se nám ten tvůj pěkný koníček. Jeden z našich kamarádů spadl ze stromu a kulhá, tak se mu alespoň zavděčíme.“

Ani se nenadála, už stála na nohou. Zvedl ji ze sedla lehounce jako pírko a postavil ji na zem. Pak přitáhl jejího koně ke svému a dělal, že chce odjet.

Eržika Príborská už ztratila všechnu pýchu. Rozplakala se jako dítě, kterému vzala nemilosrdná ruka oblíbenou hračku.

Bezradně se zahleděl na plačící děvče. Přepadla ho lítost, že to milé stvoření tak potrápil. Jak by ji mohl chtít oloupit o koně!

Vrátil se k ní a seskočil ze sedla. Stál u ní chvíli bezradně. Nejraději by ji pohladil po hlavě a potěšil. Neplač, neplač, holčičko, tu máš svého koníčka.

Ale nebyl schopen projevit, co cítí.

„Taková dáma a takhle se tu rozbrečí!“ řekl se strojenou přísností, chytil ji za ramena a vysadil ji do sedla. „A teď upaluj, než si to rozmyslím!“

Ale ona se ani nepohnula. Tak zoufale se rozplakala, že ani náhlá změna situace ji nedovedla utišit. Drozdova bezradnost rostla.

Dopalovalo ho, že se ta holka nechopí otěží a neodcválá celá šťastná, že tak snadno vyvázla z dobrodružství se zbojníkem. Nikdy nechtěl mít co dělat s plačícími ženami.

Myslel si, že by bylo nejlépe odjet, ale cosi mu bránilo. Nechat takovou ubohou, nešťastnou dívenku takhle na opuštěné cestě? Vzpomněl si, jak tišil dětský pláč doma v rodinném kruhu. Rozplakalo-li se dítě, dal mu něco, co měl zrovna po ruce, třeba nějakou maličkost.

Když nepřestalo, dal mu ještě něco. Neosvědčil by se tenhle způsob také u ní?

Ale co jí, k čertu, dát? Kapsy má prázdné, kolem dokola kde nic tu nic.

Tu se v něm zrodila podivná myšlenka:

„Tu máš, vem si i mého koně!“

Eržiku Príborskou jako by kouzelným proutkem švihl, tak na ni jeho slova zapůsobila. Okamžitě ožila, vzpřímila se v sedle, oči jí zazářily.

„Chceš mi dát i svého koně?!“ tykala mu zase, plná náhlé radosti. Vjejích rozšířených očích se zračil netajený údiv a obdiv.

„Na, vezmi si ho!“

A už jí také strčil do rukou Viharovy opratě, odvrátil se a pevným krokem odcházel.

Eržika Príborská nevycházela z údivu. Kdyby v rukou nesvírala Viharovy opratě, ani by nebyla s to uvěřit, že se to všechno opravdu tak stalo. To bude mít teta radost, až jí přivede jejího oblíbeného oře!

A jaký je to vlastně zbojník?

Nejen ji neokrade, ale ještě se nechá sám oloupit! A jaký je to obrovitý chlapík, jako hora, a pořád s takovou usměvavou, dobráckou tváří. A jak jemně se jí dotýkal! Nejmenší bolest necítila, zrovna jako by ji otec nebo matka hladili. A jak ji litoval, když se rozplakala! Ne, nelitoval ji tak, že by se to dalo slovy vyjádřit, prostě to cítila. Teď jí i svého koně daroval. Vihara. Jak jen k němu přišel? Je to podivín. Chce jít pěšky, třebaže ví, že ho tak mohou hajduci snáz chytit. S deseti by si určitě poradil. Ale co kdyby potkal těch dvacet jako ona?

Tam na druhé straně lesa. Možná, že jich bylo i víc. Ne, ona toho koně nemůže přijmout, i když by jím čachtickou paní potěšila.

Zatímco jí vířily hlavou takové myšlenky, Andrej Drozd už zmizel v lese.

„Nechci tvého koně!“ volala za ním.

Ale odpověď nedostala. Z tichého lesa slyšela jen kroky vzdalujícího se člověka

A tak za ním ještě vší silou vykřikla:

„Pozor, na druhé straně jsou hajduci!“

Když si uvědomila, že zbojníka varovala, aby ho nechytili, zalil ji ruměnec.

Proč upozorňuje zbojníka na nebezpečí, proč není schopna přát si jeho zkázu, třebaže v ní vře krev pro jeho urážlivé chování?

Část třetí - Před zrcadlem

1. Sama sebou

Když po útěku Andreje Drozda vzkřísili na dvoře zámku Alžbětu Báthoryovou z mdlob, uviděla nad sebou fialová nebesa svého křesla i ustarané tváře Dory, Anny a Ilony, které přiběhly, jen co je v poplašném vyzvánění vystřídal starý zvoník.

V celém těle pociťovala hroznou tíhu, přesto však vyskočila z křesla.

Služebnictvo bylo ještě pohromadě. Neodvažovalo se dosud probírat poslední události, jen napjatě čekalo, co podnikne hraběnka.

„Kdo má nohy, ať se pustí každý na jinou stranu! Kdo z vás mi přivede Vihara, dostane odměnu, o jaké se mu ani nezdálo! řekla spíš prosebně než rozkazovačně.

Ficko stál opřen o strom. Sám, opuštěný, nikdo si ho nevšímal. Chvílemi, když mu bolest v údech

zvlášť silně zaryla, stáhl tvář do zlostné grimasy a zaskřípal zuby. Proklínal celý svět za to, že není schopen udělat ani krok, právě teď, kdy by si mohl nejsnáze získat přízeň své paní a báječně si vydělat. Trnul, že ho Alžběta Báthoryová zpozoruje v tomto žalostném stavu a že nad ním znovu zasviští smích, zrovna jako by ho bičem švihali. Ale ani si ho nevšimla. Hned se vrátila do svých pokojů.

Dora, Anna a Ilona hleděly za odcházející paní s radostí, kterou nemohly skrýt ani pod hlubokými vráskami. Zdálo se, že se paní potácí a hledí kamsi do dáli, do neznámých světů.

Tři nejvěrnější služebnice věděly, že se jejich čas zase blíží. Budou se moci paní zavděčit radami, za dobrou odměnu jí pošeptat, jak vybít nashromážděný vztek. Ilona Jó nedávno provdala dceru. Paní jí dala věnem padesát zlatých a čtrnáct sukní. Anna Darabulová nemá dceru, ale cinkot peněz je i jí milý a tam do toho úkrytu za zahradníkovým domem nezakopala už dávno ani denár I ona si nějak musí vysloužit velkou odměnu, protože Ilona Jó se už nejednou chlubila, co dostala její dcera, aby viděla, že teď je ona vpaniných očích první A ani Dora Sentešová nepohrdne zvonivými penězi.

Dav na dvoře mlčky pohlížel za paní, která zmizela ve dveřích zámku.

A pak se rozprchl, zůstali tam jen poddaní, kteří měli práci na zámku, a služebnictvo.

Několik děvčat chtělo využít příležitosti a utéci, ale Dořiny, Anniny a Iloniny pohledy se do nich zabodly jako supí oči.

Paní šla rovnou do ložnice v poschodí. Byl to nejtišší kout zámku. Třebaže dvě okna ložnice hleděla do ulice, nepronikl dovnitř ani sebevětší hluk. Okenicemi, i ve dne zavřenými, a těžkými aksamitovými záclonami prosakoval i hřmot nejtěžšího vozu jako tiché, vzdálené šumění. Zdi byly ověšeny skvostnými nástěnnými koberci. A podlahu také pokrývaly drahocenné, pestře květované koberce.

Na stole neustále hořela stříbrná lampa, napájená vonným olejem. Vcelé ložnici se šířilo příjemné šero a vůně. Alžběta Báthoryová trávívala v pokoji, za bílého dne úzkostlivě chráněném před denním světlem, celé hodiny. Nikdo nevěděl, co tam dělá, jen služebnictvo si šeptem říkalo, že prý nahá vysedává před zrcadlem.

Po takových hodinách býval celý zámek na nohou. Musely se kolem ní seběhnout služky i švadleny. Jedna jí česala, druhá jí skrápěla vlasy vonnou vodou, třetí do nich vplétala šňůry perel nebo zlatých nití. Nejmenší opomenutí nebo chybu paní krutě trestala.

Rozkaz stíhal rozkaz a po hodinách horečného shonu bývaly služky ksmrti unavené, musely běhat z pokoje do pokoje, přinášet a odnášet věci, kterých se paní zachtělo a které, když je měla před sebou, nechtěla ani vidět. Tak jí musely v největší rychlosti obléci a hned zase vysvléci desítky šatů. Děvčata trnula strachem, že něco popletou, že něco neudělají navlas podle jejího přání. Ze strachu se jim třásly ruce.

Jaký div, že ji při česání tu a tam zatahaly, že jim nejednou stuha, spona, špendlík nebo nějaký jiný předmět upadly. Následoval trest. Tu vrazila komorné špendlík pod nehty, a když jej komorná omdlévajíc bolestí a pohledem na prýštící krev vytáhla, stihl ji nový trest za neposlušnost. Vysvlečené děvče bily staré služky i paní holýma rukama i pruty, povalily je na zem a pak je švihaly přes paty, dokud bylo při sobě. Jiné zase přestříhala kůži mezi prsty nebo jí nabodala jehly do mladých ňader. Zámkem se rozléhaly výkřiky bolesti a hrůzy.

A pak, když už paní vystrojily jako mladici, Anna, Ilona a Dora odvlekly zoufale se bránící děvčata, která si vybrala, do podzemních místností. A druhého dne služky marně hledaly dvě tři své družky. O dvě tři jich bylo méně

Při trýznění děvčat se poslední dobou vyznamenávala Dora, kterou pro službu u čachtické paní před lety získala a najala Ilona.

Jako by ďábel posedl tuto mohutnou ženu s chlapskou silou i pohyby. Mučí tak rafinovaně a ve způsobech mučení je tak vynalézavá, že Anna s Ilonou na ni hledí s úžasem a žárlivě a čachtická paní s obdivem. Chová se k ní stále přátelštěji, jako k sobě rovné.

Nikdo nevěděl, co se v podzemí odehrává. Ilona, Anna, Dora a Ficko o tom nemukli ani slova nejen proto, že to měli přísně zakázáno, ale i z vlastního zájmu. Přesto se strašlivé pověsti šířily a děvčata se zámku zdaleka vyhýbala

Alžběta Báthoryová za sebou pečlivě zavřela dveře ložnice a zamkla je na klíč.

Přistoupila k vysoké posteli.

Na čtyřech měděných sloupech se nad ní vypínal hýřivými barvami vyšitý baldachýn. Vystoupila na schůdek k posteli, odhrnula poddajné postranní záclony z purpurového sametu a klesla do prachových peřin. Všecka se do nich zabořila. A tichou ložnicí se ozval křečovitý, neutišitelný pláč. Byl to pláč panské pýchy, zbojníkem tak neslýchaně uražené? Pláč ženy oloupené o nejmilejšího tvora?

Nebo snad zoufalý pláč nad celým životem?

Když pak po hodné chvíli sestoupila z postele a kráčela po koberci, zdálo se jí, že květy na něm pod jejíma nohama ožívají a kvílí jakýmsi záhadným smutkem

Chytila se za hlavu, kterouž jako by jí houf myšlenek chtěl roztrhnout. Přistoupila k oknu. Chce je otevřít a rozrazit okenice, aby sem vtrhly paprsky jasného slunce a přemohly přítmí? Ale neTam u okna ve velkém benátském zrcadle, vpíjejícím do sebe šero pokoje, spatřila celou svou postavu.

Pozorovala se upřeně a přistoupila k zrcadlu blíž, jako by se ptala, kdo to v něm vlastně je. Usedla na vysoký, tvrdě vycpaný polštář a neustále na sebe hleděla do zrcadla. Ze zrcadla se na ni dívá oválná tvář jemných rysů, bledá, chladná jako mramor. Z bílého oválu tváře výrazně vystupují jemně řezané rty. Jsou ostře rudé. Velké černé oči, ověnčené modrými kruhy, se zdají ještě tmavší. Vlasy, temné jako noc, se jí rozpletly a v bujném proudu splývají po ramenou a zádech na zem. Dívá se do vlastních horečnatě se lesknoucích očí, tiskne tvář k zrcadlu, až se sklo zamžívá jejím dechem. A pojednou se jí vhrne krev do obličeje, bledá tvář zahoří. Zase jí přibylo vrásek kolem očí a úst! Nedávno je ještě skoro všechny mohla spočítat.

Dnes se tu hemží křížem krážem v nespočetném množství, vtíravě stahují pokožku a tady - tady v jemném oblouku - prohlubují brázdy od nozder ke koutkům úst a větví se na všechny strany. Napříč čelem vyrývají léta své stopy. A vysoké čelo jako by se zužovalo a celý obličej se sotva znatelně scvrkal. A tam, v tmavých vlnách bujných vlasů, posměšně probleskují bílá vlákna, jako by je tam s neochabující vytrvalostí vplétala neviditelná zlomyslná ruka. Alžběta Báthoryová netrpělivě trhá vlas po vlasu, ale jako by jich každým okamžikem přibývalo. V ruce jich má už celé klubko a ještě se tu a tam bělají

Ze vzrušeně se dmoucích ňader se jí pojednou vydral výkřik, jako by spatřila nějaký přízrak. Vedle svého obličeje uviděla jinou tvář zohyzděnou boláky a důlky po neštovicích a stářím nemilosrdně poznamenanou. Vychrstla na ni strašlivé proroctví:

„Jen počkej, pyšná paní, i ty budeš jednou takhle vypadat!“

Opravdu, tuhle pomstychtivostí planoucí tvář viděla.

A to teprve včera.

Vracela se na Viharovi z Beckova.

Když uháněla přes Višňové, jako by ze země vyrostla, objevila se před ní stará Cvengrošová, shrbená, vyhublá žebračka s poďobaným obličejem, opírající se o sukovitou, křivou hůl, a její ústa zahuhlala uctivý pozdrav:

„Dej Pán Bůh dobrý den, hraběcí Milosti!“

Zaražena nečekaným pozdravem zastavila. Vtom jí připadlo, že se ta ošklivá tvář před ní pošklebuje. A už k ní přihnala koně. Vihar se zprvu vzepřel, ale když ho bodla ostruhami, poslechl.

„Uhni mi z cesty, ohavná babice!“ křikla.

Zaslechla žbluňknutí, jak žebračka padla do příkopu plného vody po nedávném dešti. A pádila pryč. Ale znovu k ní dolehl nesnesitelný hlas:

„Jen počkej, pyšná paní, i ty budeš jednou takhle vypadat!“

Ohlédla se. Viděla, jak se žebračka celá mokrá vyhrabala z příkopu a v tváři rudá vztekem jí hrozí sukovitou holí.

Ten obličej se jí vryl do paměti. V noci se několikrát probudila a viděla ji před sebou a vidí ji i teď a slyší prorocký hlas bezzubých úst: „Jen počkej, pyšná paní, i ty budeš jednou takhle vypadat!“ Při té vzpomínce hleděla s úžasem do zrcadla. Dívaly se tu na ni dvě tváře, které byly čím dál tím podobnější. Zakryla si oči rukama. Pak, jako by se dusila, rychle rozepjala na štíhlém hrdle sponu krajkového okruží a odhalila celá ňadra.

Ulehčeně vydechla. Přízrak hlubokého dojmu, promítnutý rozrušenými nervy do zrcadla, se rozplynul jako dým.

Dlaní si přetřela čelo jako po těžkém snu.

Zadívala se na svá prsa. Byla bílá stejně jako její obličej, ale ňadra, která ještě nedávno vzpurně napínala živůtek až k prasknutí, unaveně klesala jako vadnoucí růže.

Při pohledu na rozšířené oči, černé jako noc, i na vadnoucí ňadra si uvědomila, že stárne. S tímto poznáním se v ní budil vzdor jako vždy, když na svém těle postřehla stopy let. Vzdor proti odvěkým zákonům přírody a proti nezměnitelnému koloběhu lidského života.

Proti stáří se v ní bouřila každá žilka. Aby nestárla, koupe se každý den v odvaru zázračných bylin, s nábožným šepotem odříkává v záhadné řeči kouzelná zaříkadla. Nechápe jejich nesmyslná slova. Ale jejich zvuk a tajemná hudba ji sladce vzrušují. Každým rokem v máji se den co den brodí ve vysoké trávě perlící se rosou a nahá se v ní převaluje. Vpevné víře v magickou moc májové rosy chladí rozpálené tělo s největší rozkoší na travnatém koberci.

Ale to všechno nepomáhá.

Neosvědčují se ani kroje myjavských krasavic, které jí kupuje a přináší Majorová. Naopak, pas se jí šíří a už se skoro vyrovnal s boky. Rostoucí vrstvy tuku změkčují pevné tvary těla a mladistvý růžový nádech její pleti uvadá.

Nestárnout, jen nestárnout!

Ano, už se rozhodla bojovat proti stárnutí jediným účinným prostředkem, o kterém jí toho Majorová a služky už tolik navyprávěly a o kterém se dočetla ve všelijakých knihách.

Krev! Lidská krev! Při představě této záhadné rudé tekutiny jí jakási omamná mlha zastírá mozek a po těle jako by se jí otevíralo tisíce a tisíce drobných úst, žíznících po tomto tajemném moku. Krev čistých panen!

Legenda z dob Noemových o ní říká, že když kočovníci někde pod širým nebem rozbili stany, pokropili je perlami panenské krve, aby se uchránili před všelijakými pohromami. Divoká zvěř se prý krví skropeným stanům vyhýbala, vichřice je nestrhala a hrom do nich neuhodil.

Když devětasedmdesátiletý papež Sixtus V. zmíral stařeckou slabostí, čím mu chtěli velemoudří a učení lékaři zachránit život? Krvavými lázněmi. A démonická Lucrezia Borgia, jak ta si myslila, že si zachová svěžest těla? Také jen krvavými lázněmi.

Proč se tedy nevyužívá moci krve, proč ji nevysvobodí z vězení žil, aby konala zázraky? Jen proto, že lidský život chrání božský i lidský zákon. církev slibuje za zmaření lidského života a za prolévání krve věčné zatracení a světský zákon potupnou smrt.

Alžběta Báthoryová se rozesmála sama sobě, své zbabělosti. Bála se lidského trestu a ještě víc věčného zatracení. Jen proto ještě váhala.

Když vstala od zrcadla, procházela se po pokoji zřejmě uklidněna, ale hluboce zamyšlena. Vytrhlo ji vzrušené zaklepání.

Škubla sebou a zrudla hněvem, že se ji někdo odvažuje takto vyrušovat. Optala se zlostně: „Kdo je?“

Za dveřmi se ozval mladistvý dívčí hlas:

„Já, Eržika Príborská.“

A pak zazněl zvonivý smích, jako by se jím dala příchozí lépe poznat než prozrazením svého jména. Chladná tvář Alžběty Báthoryové změkla jakousi něhou.

„Hned, hned ti odemknu„ Eržiko moje!“

2. Tajemství Alžběty Báthoryové

Rychle si upravila účes, ještě jednou pohlédla do zrcadla, jestli zmizely všechny stopy po slzách, pak přistoupila ke dvéřím a odemkla.

Eržika Príborská vešla do ložnice se zářícíma očima a s hořícími tvářemi. Jako by do tohoto neskutečného kouta vnesla slunce a jaro. Stříbrné lampy veseleji zablikaly a zrcadlo jejich svit rozmarně vrhlo na dvě objímající se ženy.

„Buď vítána, Eržiko moje milá, bud vítána. Přišla jsi tak neočekávané a tak radostně jsi mě překvapila, že bych málem zapomněla, že jsem se na tebe hněvala. Už dvě neděle jsi mě nenavštívila, jako by Čachtice byly kraj světa.“

A něžně objímala Eržiku, líbala její rozpálené tváře a hladila vrkoče jejích bujných vlasů. „O skutečném překvapení se teprve dozvíš, drahá tetičko. Pak už nebude po tvém hněvu ani památky,“ zašvitořila Eržika.

„A čím mě překvapíš?“

„Viharem!“

Eržiku zarazilo, jak se čachtická paní náhle změnila. Ruce, kterými ji objímala a hladila, od ní najednou odtrhla, zaťala je v pěst a oči se jí divoce rozehrály.

„Co je s Viharem?“ zeptala se drsně v návalu hněvu.

Eržika pocítila, že to není ona, na koho se zlobí, proto na ni šibalsky pohlédla a řekla:

„Hned uvidíš, tetičko, jen pojď.“

A vedla ji na dvůr, kde stál shlukem zvědavců obklopený Vihar.

Jak ho Alžběta Báthoryová uviděla, radostně vykřikla, přiběhla k němu, vášnivě ho objímala kolem krku a šťastně plakala.

Pak ho s dětskou radostí ze všech stran obcházela a hladila rukama, jako by se chtěla přesvědčit, že se mu nic nestalo. Nakonec se na něj vyšvihla a jezdila křížem krážem po prostranném dvoře. Lidé jí ustrašeně uskakovali z cesty a tiskli se ke zdem i k ohradě. Vlasy za ní vlály jako černý hedvábný závoj.

Bledá tvář se jí zalila červení a Eržika Príborská nevycházela z údivu, jak krásná jezdkyně každým okamžikem mládne. Vihar byl už celý zpěněný, když Alžběta Báthoryová seskočila ze sedla a potácejíc se padla Eržice Príborské kolem krku.

„To tys mi ho přivedla, Eržiko?“ zeptala se rozradostněně a vděčně.

„Já, já, tetičko!“ Byla šťastná, že vykouzlila na zámeckém dvoře tolik divoké radosti.

Po chvíli už seděly obě v ložnici.

„A jak jsi k Viharovi přišla, Eržiko?“ vyzvídala čachtická paní.

Eržiku ta otázka zmátla, třebaže se na ni připravovala. Jak vlastně? Vždyť jí samé není jasné, jak se to stalo.

Neví, proč jí Andrej Drozd, který ji předtím obral i o jejího vlastního koně, pojednou vtiskl do rukou Viharovy opratě.

„Jak jsem k němu přišla?“ opakovala rozpačitě. „Dostala jsem ho darem.“

„Darem? Od koho?“

„Od neznámého pána.“

Cítila, jak jí na lících pálí ruměnec, a zmateně sklopila oči. Nedovedla si vysvětlit, proč ji vzpomínka na tu příhodu tak podivně vzrušuje a proč jí jméno Andreje Drozda nijak nechce přes rty. „Jistě jsi toho neznámého pána okouzlila!“ smála se Alžběta Báthoryová jemným, hladivým smíchem, jaký od ní mohla slyšet jen Eržika. „A jak ti ho daroval?“

„Docela prostě,“ Eržika nevycházela z rozpaků a cítila, že čím dál víc rumění. „Na kraji lesa jsem se potkala s jezdcem. Poznala jsem Vihara. Seděl na něm nějaký obrovský zeman, kterého jsem tu

jaktěživa neviděla. Uctivě mě pozdravil a ustupoval z úzké cesty, aby mi udělal místo. Po krátkém rozhovoru mi Vihara daroval.“

„Neslýchané! Ještě jsem neslyšela, že by jezdec daroval dámě nebo komukoli v lese koně a pak šel za svými věcmi pěšky. Jak se to mohlo stát?“

„Určitě viděl, že se mi Vihar tuze líbí, a myslel si, že jsem po něm zatoužila.“

Mírný, stále tlumený smích čachtické paní nezkrotně vybuchl.

Eržičiny rozpaky vyvrcholily.

Schovala obličej do dlaní a pocítila nesmírnou touhu ukrýt se před celým světem i před sebou samou. Hrdlo se jí úžilo, sliny v ústech hořkly a do očí se užuž tlačily slzy.

„Blázínku můj malý.“ ozvala se čachtická paní a přivinula ji k sobě, „ani nevíš, jaké dobrodružství jsi prožila. Víš, kdo byl ten tvůj zeman? Obyčejný zbojník Andrej Drozd, který se na Viharovi zachránil ze spárů jisté smrti.“

Eržika neřekla ani slovo. Výčitky svědomí a stud, že lhala, aniž věděla proč, ještě stupňovaly její nevysvětlitelný smutek a pláč, který dlouho potlačovala, už nedokázala zadržet.

Alžběta Báthoryová netušila, co se odehrává v její duši. Udiveně se na ni zahleděla, ale úsměv jí z tváře nezmizel.

„Já vím,“ řekla, „trpce ses zklamala, potkala ses s udatným rytířem a ukázalo se, že to byl obyčejný zbojník. Ale nutno přiznat, že se choval rytířsky. A je to divné, že teď na něj vzpomínám bez hněvu a vše bych mu odpustila, kdyby vstoupil do mých služeb a stal se mým hajdukem!“

„Ten by se nestal hajdukem ani za nic!“ vyhrkla Eržika. Její uslzená tvář zazářila podivným nadšením, které bylo podezřelé, ale za okamžik se rozhovořily o různých jiných věcech a paní na příhodu s Drozdem už nemyslela.

Po hodné chvíli Alžběta Báthoryová zvážněla, vstala, objala Eržiku a slavnostně řekla:

„Milé dítě, ty jsi jediným stvořením na tomto světě, které mám ráda, a přesto mám před tebou velké tajemství. Už léta jsem v pokušení, abych ti ho odhalila. V minulých dnech jsem se k tomu odhodlala.“

Důstojnými kroky se přiblížila ke skříňce u zrcadla a ze zásuvky vyňala kazetu, z ní pak velkou, těžkou, v kůži vázanou knihu s masivními zlatými sponami. Držela ji v obou rukách:

„Toto je Písmo svaté.

Rukopis maďarského překladu, dílo Štěpána Báthoryho, Bohu oddaného příslušníka našeho rodu, mnicha pavlínské řehole, kterého katolická církev krátce po jeho smrti, po roce 1416, povýšila mezi blahoslavené a uctívá jeho památku 27. února.

Je to památná kniha. Poklekni přede mnou a přísahej na tuto svatou knihu, že z toho, co ti povím, nikdy a nikomu za žádných okolností neprozradíš ani slovo.“

Eržika přísahala poprvé v životě, proto slova přísahy odříkala třesoucím se hlasem a v očekávání velkého tajemství se všecka rozechvěla.

„Eržiko milá,“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když vrátila knihu do skříňky, „ty jsi ještě mladá a tvou čistou duši ještě nezranilo hloží života. Ale máš citlivé srdce, pochopíš druhé a cítíš s nimi. Budu ti vyprávět o svých vlastních útrapách, protože máš na to právo a musíš o všem vědět, abys mě jednou neodsoudila.“

Celá ložnice se utápěla v tichém pološeru a výpary voňavých lamp se plnila takřka k zadušení. Eržice bylo teď v tomto prostředí, které si teprve nyní uvědomila, úzko u srdce. Zmocňovalo se jí pokušení otevřít okno a vpustit dovnitř denní světlo. Ale ve vážném a důstojném hlase Alžběty Báthoryové, rozechvěném hlubokým smutkem, se skrývala i jakási hypnotická síla, která ji spoutávala, nutila ji bez hnutí poslouchat a zcela se soustředit.

„Abys všemu plně porozuměla, začnu ti o sobě vyprávět od svého nejútlejšího mládí.“

A vyprávěla.

Rodiče Jiří a Anna Báthoryovi z Ecsedu v lesku největší slávy a bohatství chtěli svůj rod spojit s jiným nejváženějším rodem v Uhrách, s Nádasdyovými. Proto jednu ze svých tří dcer, teprve

čtrnáctiletou, zasnoubili s Ferencem Nádasdym, se synem palatina Tamáse Nádasdyho. Tak se rozplynul sen po poctách toužící dívky o životě na císařském dvoře ve Vídni. Po něm toužila mladičká Alžběta, za vrchol štěstí pokládala pohybovat se v blízkostí trůnu mezi předními osobnostmi země a být obdivována kavalíry.

Matka snoubence, kterého Alžběta uviděla až v den svatby, přísná matróna Uršula Kanizsayová- Nádasdyová si přála, aby čas mezi zasnoubením a svatbou trávila nevěsta u ní na čachtickém zámku.

Chtěla, aby přivykla mravům Nádasdyů a byla manželkou podle jejího přání a vkusu.

Stalo se.

Kočár, do něhož zapřáhli čtyřspřeží nejlepších koní Jiřího Báthoryho, přivezl čtrnáctiletou Alžbětu do Čachtic a její osud byl zpečetěn. Vrodičovském domě se nespoutaně oddávala svým choutkám a volně trávila své dny. V Čachticích každý její krok omezovala největší přísnost.

Jak strašný to byl rozdíl mezi životem v Ecsedu a v Čachticích! Zatímco ecsedský palác se neustále ozýval halasem bezstarostných hodovníků a každý si žil tak, jak chtěl, v Čachticích panovaly nejpřísnější mravy. Zábavy tam byly velmi vzácnou událostí a život byl spoután přísnými zásadami. Alžběta Báthoryová nenáviděla Uršulu Kanizsayovou od prvního dne. Uršula Kanizsayová jí byla ustavičně v patách, rozdělila jí práci na minuty, určovala jí oblečení, předpisovala úsměv a pátravým zrakem se snažila číst i její myšlenky.

Z tohoto otroctví se vysvobodit nemohla.

Jasné chvíle jí svitly jen tehdy, když zavítal domů Tamás Nádasdy. Stávalo se to zřídka, protože válka s Turky, kteří nepěkně vyváděli za Dunajem, a jiné vážné záležitosti mu málokdy dopřávaly vrátit se k rodinnému krbu. Když se to přece stalo, celý zámek ožil nezvyklým ruchem a čekala na den svatby, který jí přinese vysvobození. Šlechtici z blízkých i dalekých krajů zaplnili Čachtice, hra stíhala hru, zábava zábavu.

Život, který se při palatinově návratu rozproudil v tichém zámku, byl jakýmsi odleskem rušného a pestrého života na císařském dvoře, a proto i snoubence přinesl trochu štěstí.

Ale po dnech neustálého vzrušení a sladce omamného ruchu následovaly dny nového otroctví a nevýslovné nudy.

„A nebylo možné vysvobodit se útěkem nebo jinak?“ přerušila Eržika vyprávění.

„Ne. Tajní poslové, které jsem vysílala domů se zoufalými listy, napsanými v noci, kdy celý zámek spal klidným spánkem, se vraceli se vzkazem od rodičů, abych jen trpěla a čekala na den svatby, který mi přinese vysvobození. Trpěla jsem tedy a čekala, ale zatím mi srdce ztvrdlo hrozným, stále potlačovaným hněvem a zlá pomstychtivost ovládla celou mou bytost. Touha pomstít se za to, že mě zbavili svobody a oloupili o sny.“

Její obličej nabyl nelítostného a hněvivého výrazu, který však změkl při nové vzpomínce. „Jednou se však v mém monotónním čachtickém otroctví přihodilo něco, co vrhá stín na celý můj život a ovlivňuje ho. Událost, na kterou budu do smrti vzpomínat.“

Zmlkla a zadívala se do blikajícího světla lampy, jako by váhala, má-li pokračovat.

3. Vobjetí neznámého muže

A po chvíli mlčení odhalovala čachtická paní Eržice svůj život dalšími vzpomínkami.

Byl krásný májový den a Alžběta Báthoryóvá vyjela bez dovolení Uršuly Kanizsayové-Nádasdyové z Čachtic. Nelítostně bodala koně ostruhami. Opojena chvílí svobody a hnána bouřlivou krví pádila křížem krážem přes pole, louky a lesy, až sejí pojednou na úpatí vršků postavil do cesty Váh, vlnící se jak tmavozelená stuha. Před touto překážkou sesedla z koně a unavena usedla do bujné trávy. Zasněně se dívala do vířících vln i do oblak, naslouchala veselému štěbetání ptáků i tichému hučení lesa.

Ze snění ji vyrušil podezřelý šustot, jako by někdo blízko ní kosil trávu. Když se ohlédla, uviděla, jak

se opodál u jejího koně pase ještě jeden cizí, a hned také spatřila mladého muže, který nehybně stál a upřeně se na ni díval.

Vykřikla. Překvapením i nejasným strachem, který jí pronikl. Na muže, stojícího jako socha, hleděla s vytřeštěnýma očima.

Neznámý, který jako by spadl na břeh Váhu z nebe, se dívčímu strachu nezkrotně rozesmál. Jeho smích vyvolal v dívce děsivou ozvěnu. Hned jí roztřásla zima, hned ji zas polil žár. Ze směsi nejrůznějších pocitů byl nejurčitější strach, který rostl a stupňoval se, když se muž pohnul a blížil se. „Krásná vílo,“ řekl, „zprava i zleva je hustý les, prchnout můžeš jen do mého objetí, nebo do vln Váhu!“

Všechno se odehrálo v kratičké chvíli. Hrůzou omráčena zvolila vlny Váhu.

Už se vzepjala ke skoku do řeky, ale neznámý muž ji jako blesk dostihl a ovinul ji pažemi. Strhl se mezi nimi divoký zápas.

Chtěla se všemi svými silami osvobodit z pevného objetí. Ruce jí však po chvíli zeslábly. Zápasili ležíce v trávě. Kopala, tloukla a zoufale ho škrábala.

On se smál a mluvil. Vybraně, rytířskou řečí.

„Od vás i údery přijímám s rozkoší, vyvolená mého srdce!“

„I za to vám budu vděčen, zarosíte-li hrot své dýky krví z mého srdce!“

„Dovolte, abych se vám představil.

Jsem ten, kdo se za bezesných nocí potlouká pod okny čachtického zámku a šeptá vaše jméno. Alžběto, krásná Alžběto!“

„Miluji vás, miluji vás a jen polibek vašich rtů utiší má muka!“

„Stižen kletbou lásky, jako lupič na vás číhám celé měsíce. Konečně jste tu, svírám vás v objetí. Síly celého světa mi vás nemohou vyrvat!“

Zvuk jeho slov ji omamoval a oslaboval víc než objetí a jeho rty ji pálily víc než slunce.

Horká, neznámá rozkoš jí rozpálila celé tělo. Sladké opojení ji spoutalo a už se jeho polibkům bránila mdlými záchvěvy vzdoru, jen jaksi mimoděk.

Docela ji přemohl. Stala se chabě vzdorující hračkou jeho strhující vášně. Dlouho ji věznil ve svém objetí a pak už nebyla schopna žádného odporu. A když se jí pak zdálo, že jako sladkou hudbu slyší šepot „na shledanou, na shledanou“ a tupý, vzdalující se dusot koňských kopyt, chtěla za ním natáhnout ruku a zvolat, aby neodcházel, aby u ní zůstal navždy. Zmožena divnou únavou nebyla schopna se pohnout, ozvat se.

Když se v poválené, polehlé trávě probrala z omámení, nebe už zkrvavělo soumrakem a potemnělý les se rozšuměl večerními písněmi.

S nevýslovnou úzkostí, veskrze proniklá hroznými předtuchami, jako šílená vyskočila na koně a uháněla divokým cvalem domů, do Čachtic.

Jak tak letěla přes lesy a vyhýbala se vsím a samotám, chvěla se, nevyskočí-li najednou z houští onen neznámý muž.

Na osamělých cestách napínala zrak, neřítí-li se na ni v houstnoucím šeru z dálky jeho obrovská postava jako z kovu, aby ji zase uchvátila do náručí.

Ale současně cítila, že by toho mohl dosáhnout bez odporu. Když si ho živě představila, neviděla na něm nic hrozného, odpudivého. Ba přistihla se, že stále silněji touží, aby se s ním znovu setkala Když přicválala domů, síly ji zcela opustily.

Spadla z koně se zcuchanými vlasy a potrhanými šaty. Tak ji v náručí odnesli do ložnice.

Několik týdnů problouznila v horečce.

Lékaři, felčaři, bylinkářky a mastičkářky se střídali u její postele. Vylekaná Uršula Kanizsayová- Nádasdyová vypravila posla pro její matku. Když přišla, dcera ji přes bílou mlhu, která ji obestírala, poznávala jen chvílemi.

Když se uzdravila, byla jako vyměněná. Bez nejmenšího odporu plnila všechna přání Uršuly Kanizsayové, která se o ní rozepisovala matce své svěřenky v nadšených listech. Po jejím svéhlavém

vzdoru nezůstala ani stopa. Byla jako náměsíčná, stále zamyšlená, ponořená do sebe. Když za krátkých návštěv ožil zámek ruchem, který mívala tak ráda, ukryla se do svého pokoje a pozorovala ho jen zamřížovaným oknem. Vlastně jen čekala, nevynoří-li se pojednou ze shluku před ní postava neznámého, nezazáří-li odtud jeho ohnivé oči. Za měsíčných nocí prostála hodiny v okně a namáhala zrak, jestli ho v stromořadí nezahlédne, a často se vytrhla ze spánku a ve stínech stromů promítnutých na zeď, tušila jeho siluetu. Za vycházek bystřila zrak, neuvidí-li ho někde. Měsíc po měsíci plynul v ustavičné touze a očekávání, že se vrátí. Hned by se mu vrhla kolem krku. Blížil se i termín svatby a snoubenec se měl vrátit z vídeňských studií.

Tehdy Alžběta Báthoryová poprosila jeho matku, aby ji vypravila k rodičům rozloučit se s nimi i se vzpomínkami na dětská a dívčí léta. Uršula Kanizsayová si ji už velice oblíbila, proto ji s radostí a mateřskou láskou přichystala na cestu.

A Alžběta jela domů. Jela s jednou čachtickou poddanou. To je tajemství jejího života, které znala jen její matka a ještě dva lidé v Uhrách: poddaná a její muž.

Jela domů, aby porodila

Anna Báthoryová byla z dceřiny upřímné zpovědi všecka zoufalá. Bála se skandálu, řečí, zrušení zásnub a jiných nepříjemných následků. Ale neztratila hlavu. V největší tajnosti odvezla dceru do jednoho z nejodlehlejších báthoryovských zámečků v Sedmihradsku. Prohlásila, že onemocněla nakažlivou chorobou, a ošetřovala ji sama s čachtickou poddanou a porodní bábou, které složily přísahu, že nikdy neprozradí, jaká to byla choroba.

Alžběta porodila děvčátko.

Její matka je s bohatou odměnou odevzdala čachtické poddané, která je přijala za vlastní. Alžběta Báthoryová si přála, aby své dítě mohla alespoň občas zpovzdáli uvidět, alespoň očima pohladit. Její matka chtěla, aby byla od dcery co nejdále. Proto měla v úmyslu poddanou i jejího muže přestěhovat do Sedmihradska, aby se jednou Alžběta nějak neprozradila. Ale neodolala jejím úpěnlivým prosbám a slzám. Bohatou odměnu dostala i porodní bába, kterou dala Anna Báthoryová odvézt do Rumunska a zavázala si ji přísahou, že se už do Uher nevrátí.

Ze sedmihradského zámečku putovala matka s dcerou rovnou na svatbu do nádasdyovského zámku ve Vranově, který byl určen za místo oslav. Byl to nejtrpčí den v životě Alžběty Báthoryové. V radostné a slavnostní náladě, která zavládla na celém Vranově, při svatebním ruchu, jenž ji obklopoval, se potácela jako v neskutečném, fantastickém světě. Ne a ne uvěřit, že by se mohla vdát za člověka, kterého teprve před chvílí uviděla a kterého nemiluje.

Zase hledala ve svatebním zástupu jen jeho, neznámého, otce své dcery, jediného muže, kterého milovala. Ještě u oltáře věřila, že k ní najednou přiskočí on a ožení se s ní.

Žádný zázrak se však nestal. Nikdo se jí nezeptal, přeje-li si stát se ženou Ference Nádasdyho, později znamenitého vojáka, který si získával jednu zásluhu o vlast za druhou, ale její srdce nikdy nedobyl. V srdci si zachovala obraz neznámého, po němž dlouho toužila, třebaže se už dávno vzdávala naděje, že ho ještě uvidí.

A přece ho jednou uviděla.

Bylo to hned v prvním roce manželství, kdy ji muž povolal do Prešpurku na zemský ples. Jela s potěšením, protože to znamenalo vytržení z nudy jejího života, ale jela především s nadějí, že se tam setká se svým neznámým.

Na zemských plesech se scházel výkvět země. Byla přesvědčena, že tam její neznámý bude. Týdny se chystala na ples jako na svatbu, na které by měla být družičkou. Nejslavnější vídeňské švadleny šily pro ni plesové šaty, koupala se v lázni z voňavých bylin, aby byla krásná, aby svého neznámého oslnila. Pila čarodějné nápoje lásky, připravené pověstnými vědmami, a o půlnoci odříkávala kouzelné formule, aby našla ztraceného milého.

Ples ji zklamal. Nebyl takový, jaké bývaly jiné zemské plesy, které z vyprávění dobře znala. Ze strachu před tureckými bandami, vyjíždějícími z jihu na odvážné výpady, i z obavy před množstvím loupežníků, jimiž se hemžily hory, přijely jen paní a pánové z Prešpurské a Nitranské stolice a ti, kdo

trávili zimu v Prešpurku. Všechny účastníky ovládala stísněná nálada.

Manžel a pán Alžběty Báthoryové byl u vytržení, když uviděl svou manželku v plesovém úboru. A třebaže jeho jazyk v drsném vojenském životě odvykl jemnosti, zahrnul ji poklonami. Byla nejoslavovanější dámou, stále obklopenou spoustou obdivovatelů. Sotva vstoupila do tanečního sálu, zůstala zaraženě stát, jako by zkameněla.

Mezi tančícími zpozorovala neznámého. Rozeznala jeho tvář, kterou si onoho májového dne nesmazatelně vryla do paměti. Jen k němu vztáhla ruce jako on tehdy na břehu Váhu k ní, vykřikla jako tehdy, když ho poprvé uviděla. A smrtelně bledá padla, jako by ji zasáhl blesk. Z mdloby se probrala v postranní místnosti na divanu. Ustaraný manžel se nad ní skláněl a skrápěl její čelo chladivou voňavkou. Rychle vstala, úsměvem všechny přesvědčila, že to byla jen krátká mdloba po únavné cestě z Čachtic, a zavěšena do svého muže vracela se do tanečního sálu. Sebrala všechnu sílu, aby se s neznámým mohla setkat bez zjevného vzrušení.

Ale marně přelétala zrakem rozlehlý sál, osvětlený množstvím svíček a pochodní. Už ho neuviděla. Oklamal ji snad před chvílí zrak, viděla snad opravdu jen přelud, který před ní vykouzlila její roztoužená a rozechvělá duše ?

Eržika Príborská poslouchala zpověď čachtické paní se zvláštním vzrušením. Soucit s její nesplněnou touhou jí svíral srdce a marně hledala slova útěchy.

Léta manželství Alžběty Báthoryové byla léta těžkého otroctví. Pokud šlo o každodenní život, podobala se ve všem všudy Uršule Kanizsayové. Zatímco se její muž v Prešpurku staral o zemské věci či bojoval proti Turkům, pěstovala ona jako pravá poustevnice drůbež, starala se o

hospodářství. V těžkých, blátem olepených škorních jezdila od dvorce k dvorci na vše dohlížet, pohánět práci, učit poddané poslušnosti, vychovávala děti, psala manželovi listy povinné lásky, touhy a manželské něžnosti, a když se vracel, vítala ho sotevřenou náručí a neprocítěnými slovy radosti.

A jako kdysi, když poprvé vkročila do čachtického zámku, nalézala úlevu ve zlobě. Sama trpíc, chtěla vidět trpět i ostatní: Stala se proto neúprosnou k služebnictvu, hajdukům i poddaným. Cizí slzy a utrpení byly lékem na její rány. Nesnesla ničí radostný smích a cizí štěstí v ní vybičovávalo zuřivost. Eržiku Príborskou při tomto přiznání Alžběty Báthoryové zamrazilo, stejně jako chlad a nenávist, jež z něho sršely.

„Ale ty, Eržiko, ty se mě nikdy neboj, tvé štěstí jsem si vždycky zcelého srdce přála.“

A s tváří, z níž opět setřela výraz zloby a nenávisti, pohlédla na ni laskavě a objala ji.

„Tebe mám ráda, nevýslovně ráda!“

Eržice se již mnohokrát drala na jazyk otázka: proč. Vyslovit ji se však ani v této chvíli neodvážila. Myslela na dceru Alžběty Báthoryové, na její tajné dítě, které má tak záhadného otce a které nikdo nezná.

A proto se čachtické paní bázlivě zeptala, jak se ta dívka jmenuje, kde žije a jestli ji náhodou nezná. „Jmenuje se zrovna jako ty.

Jmenuje se Erža, Eržika, žije ve Vrbovém a ty ji moc dobře znáš “

Nechápavě pohlédla na čachtickou paní. Namáhala paměť, probírala v duchu všechna děvčata z Vrbového a hledala mezi nimi tajnou dceru Alžběty Báthoryové.

Čachtická paní ji držela v objetí a s konejšivým úsměvem se dívala do její udivené tváře, přitiskla ji pevněji k sobě a zašeptala:

„Ty moje hloupá, hloupoučká Eržiko !“

4. Šklebící se tvář vokně

Poslední události vyvedly faráře Jana Ponicena docela z míry. Noční návštěva člověka, na něhož vrhá stín šibenice, krvavé poselství ze zámku, Fickova tvář a jeho skandální výstup na faře, zbojník prchající městem - to všechno byly otřesné dojmy, které ho připravily o klid. Nejvíc ho vzrušovala

stále se vracející vzpomínka na Fickovo drzé chování a představa zohavené mrtvoly Ilony Harcajové, ležící už v márnici.

Už časně zrána po odsloužení mše se rozhodl navštívit čachtickou paní, ale nakonec usoudil, že je lépe trochu počkat, až se uklidní. Uvažoval, jakými slovy bude protestovat proti Fickovu drzému chování a hlavně jak ji má volat k odpovědnosti za zkázu života mladé dívky.

Když nastal soumrak, sňal z věšáku plášť a těžkou hůl, věrnou průvodkyni, a sebevědomě vykročil k zámku.

Čachtická paní ho přijala ve slavnostní síni v křesle jako trén, před řadou podobizen Nádasdyů a Báthoryů.

Jan Ponicenus se uctivě poklonil.

Paní se laskavě usmála a nabídla mu místo.

Sedl si a na nízkém taburetu si připadat jako u nohou trůnu.

„Vítám příležitost pohovořit si s vámi, pane faráři,“ ozvala se úředním tónem. „Přeji si, aby mezi mnou a vámi, mezi kostelem a zámkem, panovala shoda. A bude dobře projednat věci, které, myslím, tuto shodu trochu narušily.“

„Není to má vina, Vaše Jasnosti,“ sebevědomě řekl farář, „a právě to bylo pohnutkou k mé návštěvě.

Váš služebník Ficko se minulé noci zachoval vůči mně a důstojnosti úřadu, který zastupuji, způsobem nanejvýš odsouzeníhodným.“

„Prosím, povězte mi vše dopodrobna a ubezpečuji vás, že Ficka, provinil-li se, nemine trest.“ Rozhořčen vzpomínkou na noční událost vyprávěl.

Paní ho poslouchala se zájmem, a když domluvil, řekla velmi laskavě:

„Chápu vaše pobouření a uznávám, že se můj sluha choval trestuhodně.“

Zatřepala zvonkem na stolečku u křesla a ve dveřích se hned objevila Anna Darabulová. „Přiveď Ficka!“ rozkázala zlověstně. Když Anna honem zmizela za dveřmi, řekla:

„A co se Ilony Harcajové týče, vystrojte jí ten nejkrásnější pohřeb sřečí nad hrobem, ve které bych vám doporučovala uvést, že ji usmrtila její vlastní neposlušnost. Možná, že jsem se dala příliš strhnout spravedlivým hněvem a potrestala ji víc, než snesla.

Jestliže jsem se provinila, chci to odčinit. Protože Ilona byla úplný sirotek a nemá příbuzné, vykoupím svou vinu peněžitým darem pro účely čachtické evangelické církve. Tu sumu vám zítra přinese můj posel současně s odměnou za důstojný pohřeb té dívky.“

Vtom Anna přivedla Ficka, který si změřil faráře nenávistným pohledem. Ale když pohlédl na paní, zrcadlily se v jeho tváři jen strach a úzkost.

Alžběta Báthoryová, jako by chtěla dodat svým slovům na váze, mluvila nelítostně přísně. „Lotře! Za odsouzeníhodné chování, na které si pan farář právem stěžoval, tě uvrhnu na tři dny a tři noci do žaláře o vodě a o chlebu. Když se ti třetího dne ráno dveře žaláře otevřou, přidají ti pětadvacet ran holí a právě tolik v poledne a večer, a to na paty nohou, kterými jsi neuctivě překročil práh fary.“

Ficko vyvalil na paní oči.

Takovou odměnu že by dostal za věrné služby?

Panin přísný, mrazivý hlas a tvrdý pohled rozptýlily jeho pochybnosti.

„Ihned ho odveď za mříže!“

Anna ho spíše odnesla, než odvedla, tak ho rozsudek zdrtil.

Farář nevycházel z údivu, jak pyšná paní od samého začátku zdůrazňuje potřebu shody mezi nimi a odstraňuje vše, co by tu shodu narušovalo. Přísný trest mu vrtal hlavou. Věděl, že Ficka, nejoddanějšího sluhu, doposud nikdy nepotrestala.

„Doufám,“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když se důstojně posadila, „že to pokládáte za postačující zadostiučinění?“

Chtěl říci, že netrvá na výkonu trestu, ale nedostal se ke slovu.

„Co se budoucnosti týče,“ pokračovala paní varovným hlasem, „žádám, abyste se nijak nepletl do mých věcí, zrovna tak, jako jsem se já nikdy nestarala o vaše záležitosti. Jinak by bylo shodě mezi námi odzvoněno a následky byste musel nést sám.“

Překvapil ho její změněný hlas. Nebylo v něm už ani stopy po laskavosti, s níž ho přivítala. A čím mu vlastně hrozí? Vždyť není její poddaný a není na ní závislý! Dostává sice od čachtického panstva ročně čtyřicet měřic žita, deset věder vína a osm zlatých. To není dar, ale pachtovné za část farských pozemků, kterých panstvo užívá. Že by ho zbavila tohoto důchodu? Chtěl jí položit několik otázek, oč vlastně jde, ale ona vstala a dala tak zřetelně na srozuměnou, že pokládá rozhovor za skončený. Podala mu ruku.

Chladně ji přijal, poklonil se a odešel.

Blesklo mu hlavou, zda zakončení jejich rozhovoru není předzvěstí otevřeného nepřátelství mezi zámkem a farou. Rozhodl se, že nazítří panin dar nepřijme a Ilonu Harcajovou pochová ve vší tichostí, bez proslovu. Nezdržel by se, aby neobvinil čachtickou paní.

Jen se za ním zavřely dveře, vstoupila Ilona a oznamovala, že Eržika Príborská, kterou čachtická paní ze strachu před zbojníky zdržela na zámku a do Vrbového vypravila posla, aby uklidnil její rodiče, ve svém pokoji pláče.

„Proč?“

Nedostala odpověď, ani ji nepotřebovala. Eržika tedy už pochopila její tajemství

Když Jan Ponicenus míjel přístavek pro čeleď, mimoděk pohlédl do jednoho z oken. Při pohledu, který se mu naskytl, se zaraženě zastavil, jako by pojednou spatřil nějaký přízrak. Z okna se na něj zašklebila pokřivená tvář.

Tvář Fickova

Ficka tedy neuvrhli do žaláře:

Sedí si v komůrce a tam se směje, že faráře odbyli takovou komedií. Jan Ponicenus si až teď uvědomil, že si všiml, jak paní po vynesení rozsudku podivně mrkla na Annu Darabulovou. Tak jí dala znát, že její slova platí jen pro něho. A když se za Fickem a Annou zavřely dveře, zdálo se mu, že slyší přidušený smích.

Už ví, že to nebylo zdání. Krev se mu vzpěnila v žilách.

Těžkou, křečovitě sevřenou holí se rozehnal, aby jí udeřil do okna.

Ale tvář už zmizela.

Část čtvrtá - Železná panna

1. Se zavázanýma očima

Duší Pavla Lederera zmítala po útěku z Barbořina objetí bouře zmatených citů. Hned ho to pudilo pryč z města, co nejdál, hned se musel s vypětím vší vůle bránit pokušení, aby se nevrátil do domu mistra Repáše, který před chvílí opustil. Vždyť ho Barbora miluje! Je ochotna opustit Martina Šubu, ba udělala by i víc Není bezcitný, když ji nechá trpět?

Pomyšlení na Martina Šubu, kterým nevýslovně. pohrdá a kterého nenávidí, v něm budí hněv a odpor. A Barbora je jeho ženou. Ne, nemůže se vrátit. Nikdy ne!

Zklamání jeho lásku tvrdě ranilo. Milá nepočkala na jeho návrat, vdala se za nehodného člověka. Ani se nenadál a byl už za městem.

Toulal se bez cíle po dávných pěšinách, po nichž kdysi s Barborou chodíval. Poseděl na místech, kde s ní sedával, a na úpatí Skalského vrchu stál dlouho u keříku, u něhož si poprvé řekli, že se mají rádi a poprvé se políbili.

Tenkrát keřík kvetl a voněl do všech stran, ptáci zpívali, les šuměl a po obloze skotačily obláčky. Teď odevšad čiší chladné pusto, větve suše praští, omšelé stromy zvedají k nebi průzračné koruny a vrány krákají. Tady začal kdysi snít sen o lásce a štěstí.

Rozplynul se jako duha.

Když se vracel do města, už se stmívalo. Rozhodl se, že dá osedlat koně a okamžitě zmizí z Nového Města.

Ale jen se vrátil do hostince, přiběhla za ním hostinská. Prý má příležitost skvěle si vydělat. Trhovci z Dolné Krupé přinesli novinu, že hrabě Brunsvik, který má zálibu ve všelijakých přístrojích, hledá obratného mistra. Hrabě Brunsvik si totiž před léty najal starého německého zámečníka, aby mu zhotovil hodinový stroj. Dva roky na něm pracoval a pak jej střežil a pečoval o něj až do smrti. Hodinový stroj, který chodili do Dolné Krupé obdivovat z široka daleka, se před půl rokem pokazil a hrabě Brunsvik od té doby marně hledá mistra, který by mu tu jeho pýchu opravil.

Pavel Lederer sice toužil uvidět co nejdříve rodiče, ale k této práci se přemluvit dal. Koně nechal u hostinské a vsedl na vůz trhovce, který se chtěl hraběti zavděčit.

Hodinový stroj opravoval tři dny. Se štědrou odměnou za podařené dílo v kapse se třetího dne večer dokodrcal na hraběcím voze zpět před hostinec v Novém Městě.

Šel rovnou do svého pokoje.

Chtěl si lehnout, odpočinout si, aby se mohl časně ráno vypravit krodičům.

Sotva však vešel do pokoje, někdo zaklepal.

Ve dveřích se objevila nízká postava s černou maskou přes obličej a ozval se pisklavý hlas, ze kterého běhal Pavlu Ledererovi mráz po zádech.

„Jsi opravdu zámečník?“

„Jsem. Teprve před několika dny jsem se vrátil z vandru a teď jsem opravoval hodinový stroj hraběte Brunsvika,“ odpověděl s nechutí, ale sebevědomě.

„Chceš si vydělat?“ zeptal se maskovaný člověk, který budil v mladém zámečníkovi odpor. „Jen řádnou prací.“

„Tak dovol, abych ti zavázal oči. Nikdy se nesmíš dozvědět, kam jsem tě odvedl, a nikomu nesmíš povědět, co jsi dělal.“

Pavlu Ledererovi se nelíbil maskovaný host ani celá tajemná výprava na neznámé místo. Zprvu váhal, ale cosi ho vábilo, cosi mu nedovolilo odmítnout.

Zatoužil po nebezpečném dobrodružství, chtěl v něm najít zapomnění.

„Dvě stě zlatých ti vyplatím na dlaň hned po vykonání práce, se kterou můžeš být raz dva hotov,“ řekl maskovaný člověk, když zpozoroval, že zámečník váhá. „A když dokážeš, že jsi mistr, jak se patří, a dovedeš držet jazyk za zuby, obstarám ti místo, jaké bys jinde nenašel.“

„Dobrá!“ rozhodl se.

„Tady je má ruka!“

Pavel mu mužně stiskl ruku, ale hned ji pustil, protože byla tak chlupatá, že to v něm vyvolalo nepříjemný pocit, který ještě vzrostl, když ji ucítil vblízkostí obličeje, jak mu Ficko zavazoval oči černým šátkem.

Jen co se svět před jeho očima zastřel tmou, znovu zaváhal, nebylo-li by lepší šátek strhnout a poděkovat za práci, ke které vede taková tajemná cesta. Vždyť dvě stě zlatých by poctivou prací nikdy nevydělal, i kdyby pracoval ve dne v noci.

Ale než se vzpamatoval, už seděl na voze a už měl i ruce spoutány.

Teprve teď si uvědomil, že maskovaný člověk ho vyvedl z pokoje zadním vchodem a ne přes výčep, kde by na sebe upoutali pozornost lidí. Nikdo tedy nevěděl, kdo a kam ho odvádí. Leda snad hostinská. Vždyť od ní se asi ten maskovaný člověk dozvěděl, že je zámečník, a ona se o něm zmínila jistě jen proto, že nepředpokládala, že by se mohlo něco špatného stát. Ale kdo se v téhle zkažené době může na někoho spolehnout? A kdyby zmizel, kdo by ho hledal?

Kopyta koní hluše duní o vyfoukanou zem a kola jednotvárně drkotají po hrbolech. Kam ho to jen veze ten mlčenlivý maskovaný člověk? Aha, to bude do Mnešic. Ale ne. Kočí zahýbá nějak příliš doleva. Určitě jedou kBzincům. Ani tam ne. Vždyť na cestě do Bzinců není tak prudká zatáčka vpravo, jakou zpozoroval teď.

A třebaže celou svou pozornost soustředil na sledování cesty, brzy se neuměl ani přibližně orientovat. A jak dlouho už jedou? Při ustavičném sledování směru ztrácel i pojem času. Jedou už hodinu, dvě?

„Potrvá cesta ještě dlouho?“ ozval se.

„To dáváš takovou zbytečnou otázku ze zvědavosti, nebo ze strachu?“ zeptal se posměšně průvodce. „Zvědavost bych ještě pochopil, strach ne. Mám tě za moudrého člověka, který neví, co je strach: Protože moudrý se vyzná v každé situaci a všechno obrátí ve svůj prospěch.“

Vůz konečně zastavil a Pavel.

Lederer na rozkaz sestoupil. Kde to jsou? Slyšel, jak vítr skučí ve větvích stromů. Jsou tedy v lese. Záhadný průvodce třikrát zatleskal. Chvíli čekal, pak pronikavě hvízdl. Rozlehlo se tupé zadunění. Pavel Lederer sebou trhl. Co to? Pak uslyšel, že vůz drnčí pryč. A on už sestupoval před záhadným průvodcem dolů po schodech.

Ucítil pach smůly, šátkem pronikla trocha světla. To tam jistě stojí někdo s pochodní.

„Už ho máme!“ řekl zámečníkův průvodce škodolibě a vzápětí vybuchl. To už jsi hluchá nebo co, měla bys pást husy a ne vykonávat vážnou službu! Člověk aby si uhvízdal plíce!“

„Hi-hi-hi!“ odpověděl ženský smích.

Za okamžik to znovu zadunělo.

Pavel Lederer pocítil, jak se vzduch zavlnil. Aha, to se za ním zabouchly pancéřové dveře. Plesnivý, zatuchlý vzduch.

Podzemní chodba. Šli dlouho tiše. On, jeho tajemný průvodce a žena s pochodní.

Zastavují. Zapalují novou pochodeň. Už je Pavel Lederer sám jen se svým průvodcem.

Ženské kroky doznívají v dálce. Ještě stojí. Ledererův průvodce cosi hledá.

Slabé vrznutí. Několik kroků postupují vpřed a klíč znovu zaskřípe.

Ještě chvíli a zámečníkovi padá šátek z očí. Jeho pohled se upře nejprve na průvodce, který už přestává být záhadný. Tak ošklivou tvář a postavu jakživ neviděl. A zná ho. Může to být jen ten, o kom slyšel tolik strašných věcí.

„Jsem Ficko a ty jsi Pavel Lederer,“ vycenil neznámý černé zuby, jako by měl radost z jeho ohromení. „Vím, že jsi přítelem uprchlíka, buřiče a zbojníka Jana Kaliny. Říkám ti to, abys to věděl i ty.“

S hrůzou si uvědomil, že je v moci zloducha, známého široko daleko v okolí Čachtic, který ho najímá do služeb čachtické paní. Při jakém zločinu má pomáhat?

Rozhlédl se. Prostorná síň.

Zdi zastřené koberci. V jednom rohu pozlacené křeslo s baldachýnem z tmavého aksamitu, na protější straně mistrovsky vyřezávaná truhla. Tu práci zná. Je to pýcha rýnských mistrů, která šíří jejich slávu po celé střední Evropě.

„Líbí se ti tu, že?“ poškleboval se Ficko. „Tak a teď ti řeknu, na čem jsi, co máš dělat a co tě čeká. Jsi pánem svého osudu. Jen na tobě závisí, jestli zbohatneš, nebo zahyneš “

Beze slova poslouchal. Jeho dnešní dobrodružství bylo jako hrozný sen a přál si, aby se probudil. „V támhleté truhlici je tvoje práce,“ pokračoval Ficko jaksi vážněji. „Seber rozum do hrsti a oprav chybu. U truhlice máš jídlo i pití, posilni se a zavdej si a je tam i tvá odměna dvě stě zlatých. Za to poděkuj štědré a dobrotivé čachtické paní. Já bych se ti odvděčil tak, že bych ti navždy zavřel ústa. Nejen proto, že jsi kamarád Jana Kaliny, ale i proto, že nikomu nedůvěřuji. Do rána, doufám, budeš s prací hotov. Pak tě mám odvést k paní. Tam se ukáže, máš-li rozum. Jestli ano, bude ti hej, jestli ne, běda ti.“

Ficko odcházel. Za záclonou byly dveře.

„Aby tě v práci nerušila zvědavost, kam vedou tyto dveře, prozradím ti, že ne tam, kam bys chtěl. Odtud se utéci nedá.

Dobře se se svou roztomilou společnicí bav!“

A dveře se za ním zavřely. Zámečník zůstal sám.

V síni, ozářené pochodní, se ho zmocňovala úzkost. Jaká společnice? Ohlédl se. Nikde živé duše. Jaká práce ho čeká v rýnské truhlici? A co zítra? Přistoupil k truhlici a opatrně zvedl víko. Krev mu ztuhla v žilách.

V truhlici ležela naznak nahá žena se zářícím náhrdelníkem.

Ležela nehybně.

Spící, nebo mrtvá?

Hrabě Brunsvik - jde tu zřejmě o zemana Tomáše Brunschwicka, který byl v letech 1622-1625 dvořanem palatina Stanislava Thurza. Rod Brunschwicků získal statky v Dolné a Horné Krupé až koncem 17. století a povýšení do hraběcího stavu získal až Anton Brunschwick roku 1775.

2. Vesmrtícím objetí

Když se vzpamatoval, sehnul se nad truhlici, aby si ženu prohlédl docela zblízka.

Zasmál se a vynadal si, že je hlupák.

Byla to socha.

Brzy zjistil, že je mistrovsky zhotovená z kovu. Zaklepal na ni prstem. Dutý zvuk. Namalovaná je opravdu štětcem umělce. Všechny barvy jsou jako živé a žádný div, že ho prvý pohled zmátl a zmýlil. A pod ní těžký podstavec. Těžký jako hrom. Zakrývá celé dno truhlice. Tři silní mužští by měli co zvedat. Nebude se s ní mordovat. Postaví sochu v truhle.

Tak to je ta má roztomilá společnice! Blesklo mu hlavou. Jen co s tebou? Mám ti tu snad vyznávat lásku?

Ale veselo mu nebylo.

Jak se ten náhrdelník blyští!

Jsou to pravé drahokamy? A proč je soše pověsili kolem krku?

Natáhl se, aby náhrdelník sundal a podíval se na něj zblízka. Sotva se ho však dotkl, projela jím hrůza.

Socha zamrkala, jako by ožívala, a v jejích útrobách zašramotily neurčité zvuky, jako by chtěla promluvit. A paže, které jí mrtvě ležely podél těla, daly se do pohybu. V úžasu nestačil ani uskočit, už ho sevřely, až v něm zapraštělo.

Vyvalil oči.

Hruď sochy se otvírá a trčí z ní řada nožů. A hýbou se, blíží se mu k prsům. Jako by se jimi oháněly ruce neznámého vraha.

Vykřikl.

Nože se pomalu, ale jistě blíží k jeho hrudi. Už cítí na těle tlak jejich ostrých hrotů. Cítí, jak mu pot vystupuje na čele. To je jeho konec.

Ještě chvilku a lesklé nože se mu zaryjí do srdce a do plic a vykrvácí v objetí železné panny. Ale co to? Rozeznělé útroby tichnou, oči už nemrkají, nože se zastavily.

Ulehčeně si vzdychl. Cítil, že je zachráněn. Ale nohy se mu třesou. A hned se v něm rodí nová obava. Není to jen krutý žert železné panny, nezastavila nože jen proto, aby se svým bezcitným kovovým srdcem pokochala na jeho mukách?

Ale ne.

Je nehybná, a jako by se rozmarně usmívala. Na ní závisí jeho život a smrt.

Jak už je dlouho v jejím děsivém objetí? A jak se vysvobodí? Tak chladnokrevně uvažoval mezi životem a smrtí.

Svitlo mu, že to je ona chyba.

Objetí železné panny není smrtelné, protože je porouchaný mechanismus. Nože se předčasně zastavují, proto se těla jen dotýkají, nezabodnou se. Ale jak důmyslný mechanismus znovu rozhýbat, aby se náručí otevřelo, hruď zavřela a nože zmizely? Nože se pohnuly přece, když pozvedl náhrdelník. Nebude mít jeho vrácení do původní polohy opačný účinek?

Dlouho si náhrdelník prohlížel.

Váhal. Pravou ruku měl volnou, protože ve chvíli, kdy ho paže panny objaly, ji měl zvednutou k náhrdelníku.

Uvážil všechny okolnosti a viděl, že násilím se z objetí nevysvobodí. Odhodlaně sáhl na náhrdelník. Na jednom z drahokamů zpozoroval tenkou tyčinku, zapadající do otvoru v hrdle. Tyčinku při prvém dotyku povytáhl. Tou se určitě mechanismus spouští i zastavuje. Má ji docela vytáhnout, nebo zasunout? Zaváhal. Nerozhýbou se novým dotykem nože znova a nezabodnou se mu do prsou? Ještě jednou přehlédl strašlivou místnost. Malý, pochodní osvětlený výsek velkého, krásného světa, se kterým se loučil.

Přimhouřil oči, jako by nechtěl pohlédnout smrti do tváře. Vsunul tyčinku do otvoru. Znovu zaslechl zvuky, které ho už jednou vyděsily. Zapotácel se. To ho objímající paže pojednou pustily ze sevření. Zvonivě dopadly k bokům.

S úlevou se podíval na železnou pannu, jako by mu darovala život.

Vyčerpán vzrušením se natáhl na měkkém koberci. Byl sotva schopen uvažování, jen se rozhlížel po podzemní místnosti a díval se na čadivou pochodeň, na železnou pannu, která se v jejím světle chladně leskla.

Na vlastní oči se přesvědčuje, že mučírny a mučidla nejsou výmysly. A jeho tu čeká strašná úloha. Proto se tak dlouho učil a proto léta vandroval, sbíral odborné znalosti a zkušenosti, aby teď uměl opravit vražedný nástroj?

Pavel Lederer se zachvěl při představě, jak bude železná panna ničit lidské životy. Vstal a neklidně přecházel sem a tam.

Konečně se zastavil u železné panny. Zmocňovala se ho zvědavost, jestli by opravdu neuměl opravit chybu tohohle čertovského nástroje. No, pokusí se o to. A když se mu to povede, zase stroj pokazí. Zezadu opatrně chytil náhrdelník a pozvedl ho. Ale nic. Železná panna stojí. Zvedá náhrdelník ještě jednou a zase nic. Co to? Po krátké úvaze nalézá příčinu. V zádech panny je vidět malý otvor a tamhle v rohu truhlice se třpytí stříbrná klika: mechanismus panny se musí natáhnout. Když ji natáhl a pak zvedl náhrdelník, v útrobách železné panny to zahrkalo, zařinčelo, paže se prudce vzepjaly k objetí, hruď se otevřela a nože se daly do pohybu.

Zahleděl se do otevřené hrudi panny.

Spousta větších a menších koleček jako v hodinovém stroji. Vyznal se i v hodinářském řemesle, proto si kolečka prohlížel se živým zájmem. Po chvíli se mu tvář rozzářila radostí vynálezce. Jedno z koleček nesedělo pevně, kývalo se, takže se do zoubků vedlejších koleček zachycovalo jen občas, a proto je neroztančilo tolikrát, kolikrát bylo třeba, aby nože vyrazily z hrudi úplně.

Po opravě natáhl mechanismus znovu a rozzářil se ještě víc. Přesvědčil se, že se nemýlil. Nože vyrazily až k objímajícím pažím.

Ale mistrova radost z podařeného díla rychle vyprchala. Zamračeně se zadíval na opravený nástroj smrti. Po chvíli železnou pannu znovu pokazil. A dvě stě zlatých, vysypaných z měšce na hromádku se v tísnivém tichu svůdně blýskalo.

Co štěstí a radosti se dá koupit za tu hromádku zlata! Zatočila se mu hlava, když si to představil. Ale ne, takovou hnusnou prací si ruce neposkvrní. Kdyby získal tuto odměnu, mohl by si postavil dům se vzornou dílnou, zbylo by ještě na krávu a kousek pole. Rodiče by mohl vzít pod svou střechu a do smrti by se nemuseli trápit. Ale ne, ne, i kdyby si mohl postavit palác, koupat se ve víně a oblékat se do hedvábu, neproviní se proti svému svědomí. Ale co ho čeká, když to neudělá?

Představil si rozšklebenou Fickovu tvář a při pomyšlení na čachtickou paní se zachvěl. Zahrává si se svým životem. A kdyby poslechl a poslouchal, získal by si jejich důvěru, měl by nejen těchto dvě stě zlatých, ale i zlatý život.

V jeho duši bojovala počestnost s pokušením. Počestnost zvítězila. Nechá železnou pannu pokaženou, ať se s ním stane cokoli.

A tu se mu v duši vynořil Barbořin obraz.

S takovou hlubokou ránou v srdci se snáze rozloučí se životem.

Odevzdán do vůle osudu, sedl si k jídlu a pití. S chutí pojedl a vyprázdnil džbán. Když už se na něj ze všech nádob dívalo jenom čisté dno, blesklo mu hlavou, nebylo-li jídlo a víno otrávené.

Tak by ho Ficko hravě odklidil a mohl by shrábnout i odměnu za jeho práci.

Jakmile si byl jist, že ho Ficko neotrávil, napadlo ho, jestli by nemohl utéci dřív, než Ficko přijde. Vstal, obhlížel koberci pokryté stěny a ohmatával je. Tady za kobercem jsou dveře, kterými Ficko zmizel. Tudy sem nepřišli. A vůbec sem nepřišli dveřmi. Dobře se pamatuje, že před vstupem do mučírny neslyšel skřípat klíč nebo vrzat dveře. Rozhodně sem vedou dva vchody. Jedním se vytratil Ficko a druhým sem přišli.

Byl by skákal a výskal radostí, když si všiml něčeho, co měl už dávno zaznamenat. Do mučírny přece musí někudy proudit vzduch! A ani nemusí hledat odkud, ukazuje mu to čoud pochodně, který se jako černý had táhne železné panně za záda, do rohu mučírny, kde se přisává ke koberci a vpíjí se do něj. Tam musí být otvor. Skočil do toho rohu a odhrnul koberec. Zasáhla ho vlna chladného vzduchu a otevřel se před ním asi metr široký a dva metry vysoký otvor.

Jak se tak do černého otvoru díval, brzy se přestal mračit, protože v něm zvítězilo sebevědomí a jistota, že se pomocí svých nástrojů určitě dostane pod širé nebe.

Do pravice uchopil hořící pochodeň, druhou nezapálenou strčil do pod paždí a do levice popadl bedničku se zámečnickým nářadím. Vítězoslavně se ušklíbl na železnou pannu, kopl do hromádky zlata a zmizel v temném otvoru.

Ale sotva udělal dva kroky, padl do jámy, zakryté kobercem. Když se tak nechtě ocitl na zemi a rozhlédl se, vysmál se sám sobě, že byl tak bláhový. Zas ho obklopovaly zdi pokryté koberci a on už snil o svobodě! Zklamaně posbíral pilníky, dláta, kleště a jiné nástroje, které se mu při pádu vysypaly. Ve světle pochodně se zableskly řady mramorových dlaždiček, jimiž byla prohlubeň vyložena. Po chvíli našel podzemní žlab, vedoucí z rohu mučírny. Dovtípil se, co to objevil Železná panna stojí v koutě vedle vchodu. Od ní vede pod dlažbou žlab do této lázně, kde se čachtická paní koupe v krvi.

Nebo se k tomu teprve chystá?

Ještě jednou si pozorně prohlédl lázeň.

Ne, ještě nebyla použita. I po nejpečlivějším vyčištění by tu musel najít nějakou skvrnku, alespoň nejnepatrnější stopu po krvi. Ještě jednou prohlédl i železnou pannu. Na nožích neobjevil ani sebemenší škrábnutí, bez něhož by se žádné čištění neobešlo, a ani jediná součástka nebyla napadena rzí. Tady se tedy šílené krveprolévání teprve chystá.

A když si Pavel Lederer uvědomil, že on je určitě jediný nezasvěcenec, který ví, že tu na ubohé oběti čeká železná panna a koupel čachtické paní, stiskl zuby a zaťal pěsti. Musí se odtud vysvobodit a musí znemožnit páchání zločinů! Ale co může udělat on, zámečník, který má počestné srdce a pracovité ruce, a co jeho nový přítel Jan Kalina, hledaný uprchlík, který propadl životem? Jen co nejdříve ven z tohoto dusného podzemí! Po krátkém hledání za kobercem narazil na dveře. I kdyby jejích zámek vymysleli všichni čerti, on jej těmi nástroji, co mu dal Ficko na opravu železné panny, otevře, ať se děje, co děje! Dveře však nebyly zamčeny, a to bylo největší překvapení. Proto ho tedy Ficko přivedl k železné panně bez nejmenšího hluku.

Pavel Lederer vykročil do široké zděné chodby, která se často zatáčela. Z ní se hned doprava, hned doleva rozbíhaly užší nezděné chodbičky.

Spěchal stále hlavní chodbou, jako by měl smrt v patách. Ale kam tato chodba může vést, jaká překvapení ho ještě čekají?

Po dlouhé chůzi pocítil, že vzduch je už svěžejší. Srdce mu proto radostněji zabušilo.

Ještě okamžik a chodba končila u zdi.

Postával a rozhlížel se.

Kouř pochodně stoupal k železným dveřím, k nimž zleva vedly příkré schody. Ale jak jen ty padací dveře otevřít?

Tady nepomůže nářadí ani násilí, jenom vtip.

Vystoupil po schodech vzhůru a zkoumal dveře. Závěsy měly zleva, nemůže tedy dveře otevírat nahoře, protože by ho buď srazily z příkrých schodů, nebo by ho svou vahou rozmáčkly o zeď. Zapálil i druhou pochodeň a napínal zrak. Píď po pídi proklepával zeď, ale nenašel nic!

Celý zpocený si sedl na schůdek a jen se rozhlížel a uvažoval. Konečně si všiml, že vpravo pod protější zdí chodby je zem nějak vyvýšená, kypřejší než u schodů, a bylo na ní znát spoustu stop, jako by se tam dva lidé poprali nebo jako by si tu někdo zatancoval.

Vstal a horečnatě rozhrabával sypkou zem. U zdi najednou nahmatal silnou, dlouhou tyč. Položil pochodeň na zem, a jako by se bál, že se před ním tyč propadne, popadl ji oběma rukama a vší silou jí trhl.

Bum!

Padací dveře se svezly a náraz o zeď ohlušivě zaduněl. Husté suché křoví, které je nahoře obrůstalo, zašelestilo.

Pavel Lederer byl u vytržení, když nad schody uviděl čtverec namodralého svitu. To se na něj usmála hvězdná obloha. Celý bez sebe vyběhl po schodech nahoru. Pod širým nebem rozhodil ruce, jako by chtěl obejmout celý svět. A na měsíc hleděl jako na nejkrásnější zázrak.

Vtom se však na něj vrhla hrozivá černá postava, na hlavě pocítil úder tvrdé pěsti a padl na zem jako podťatý.

Jako z nesmírné dálky zaslechl nad sebou smích, pak se nad ním zatmělo jasné nebe a zatmělo se mu i v hlavě.

3. Práchnivějící kosti žalují

Jan Kalina se rychle vžíval do nového zbojnického života. V Andreji Drozdovi a v jeho bodrých druzích našel oddané kamarády.

Jejich kamarádství podrobil tvrdé zkoušce. Seděli zrovna kolem ohně v jednom z úkrytů. Seznamoval je se svými plány a hlavně s nejnovějším plánem pro následující noc.

„Kamarádi, slíbili jste mi, že se můj boj stane i vaším bojem. Zbojníci jsou pokládáni za vyvrhele, panské zákony pro nás znají jen trest potupné smrti. Jestli si nedáme pozor, spálí nás co nevidět na hranici s uťatými hlavami a údy, pověsí nás na šibenici, nebo nás vpletou do kola. Doufejme, že nás tento osud nestihne. A kdyby měl, ukažme, že se ze strachu před ním nestaneme zbabělci a nebudeme se jako syslové schovávat v tmavých dírách, dokud nás z nich nevyžene hlad.“ Mluvil a zbojníci mu zbožně naslouchali.

Oheň praskal a vydával příjemné teplo.

„Boj proti Alžbětě Báthoryové, do kterého se pouštíme,“ řekl Kalina, „nemůžeme vybojovat sami. Hlas zbojníka k pánům nedolehne. Musíme si najít spolubojovníky, na jejichž slovo dají i páni vyšší, než je čachtická paní. Nejdřív musíme získat Jana Ponicena-Ponického.“

Zbojníci by se byli rozesmáli, kdyby to neřekl tak vážně.

Oni a farář! Za chvíli jim to však bylo jasné.

„Nikdo z nás nesmí překročit práh vrchnosti, a když to udělá, půjde mu o hlavu. I kdyby si to někdo z nás troufl, co jiného by se mu dostalo za veřejnou žalobu proti jedné z nejbohatších a nejodvážnějších šlechtičen v Uhrách než žalář a trest smrti? Ale žalobu z úst ctěného a váženého starce, podporovaného a chráněného církevní a zřejmě i světskou vrchností, tu by přijali jinak!“ Andrej Drozd seděl u ohně a mlčky hleděl do plamenů. Ještě pořád luštil otázku, proč daroval tomu děvčeti svého koně. Proč nemůže na nic jiného myslet než na to drobné, roztomilé stvoření. Až teprve teď začal pozorně sledovat přítelova slova. A odmítavě mávl rukou:

„A k čemu tohle všechno, Jene? Marně bychom hledali společnost mezi pány. Pán jako pán, všichni jsou z jednoho pytle. A farář je taky pán. A pak, není na tomhle světě soud, který by soudil čachtickou paní, i kdyby vyvraždila půl země.“

„Správně! Správně!“

Vavro přiložil do ohně roští tak procítěně, jako by už podpaloval čachtický zámek.

„Všem pánům zakroutit krkem a Báthoryové ze všeho nejdřív!“ mračil se Andrej Drozd. „To je to jediné, co můžeme udělat! Oloupit je, vypálit.“

„Kdybychom, dejme tomu, podpálili zámek a sami odsoudili čachtickou paní k smrti, čeho bychom dosáhli? Paní by do hrobu vyprovázeli páni i obyčejní lidé jako oběť zvrhlých zbojníků a my bychom se s ní brzo sešli v pekle. Protože by na nás uspořádali hon, jaký ještě svět neviděl! Buď by nás pochytali, nebo bychom si v některé skrýši vyzkoušeli, jak se umírá hlady “

Zchladil nadšení, které u zbojníků vyvolal Andrej Drozd, a viděl, že už je pomalu získává pro své plány.

Ale když jim pověděl, co je třeba tuto noc udělat, vyčetl z jejich zraků hrůzu.

„Půjdeme do kostela a přesvědčíme se, je-li pravda, že pod ním předchůdce dnešního čachtického faráře Andrej Berthoni tajně pochoval devět dívek zavražděných na zámku.“

Kolem ohně zavládlo hrobové ticho, které rušilo jen praskání ohně.

„To teda ně, kamaráde!“ vykřikl Vavro, který z nich byl nejpověrčivější. „S čertem bych se dal klidně do pranice, do horoucích pekel mě můžeš poslat, ale mrtví ať odpočívají v pokoji. Do smrti by nás pronásledovali.“

„Ano, do smrti by nás pronásledovali,“ odsekl Kalina, „ale jen kdybychom nechtěli odhalit tajemství jejich skonu a nesnažili se přispět k tomu, aby jejich vrazi byli potrestáni!“

„A čeho bychom dosáhli, kdybychom vyhrabali jejich kosti?“ podrážděně se optal Vavro. „Dokázali bychom pochybovačům, že Alžběta Báthoryová páchala krvavé zločiny už před lety. Rakve s těly povražděných děvčat, obracejících se v prach, by byly první velkou obžalobou proti zámku!“ Dlouho musel mluvit, než je přesvědčil a přemohl pověrčivý strach z rušení věčného spánku. Když se setmělo, vypravili se zbojnicí s Kalinou v čele do Čachtic.

„Já s vámi nepůjdu, na mrtvé je vás dost,“ usmál se Andrej Drozd. „Ne, že bych se snad bál, ale protože ode dneška začnu chodit na číhanou na jedno podezřelé místo. Až budete hotovi, zahněte tamhle za Višňové a pak na mě hvízdněte!“

Zbojníci si marně dodávali odvahy. Pověrčivý strach se vracel znovu a znovu. U kostela váhavě postáli mezi kříži a náhrobními kameny, zaplavenými měsíčním světlem. Kdyby se nestyděli, vzali by nohy na ramena.

Kalina zamířil rovnou ke kostelním dveřím. Byl si jist, že na hřbitově nic nenajdou. Tam tajné hroby být nemohou. Celé Čachtice vědí o každém novém hrobě. Tady nejsou žádné záhady.

Dveře byly otevřeny jako vždy.

Zbojníci váhavě vstoupili za Kalinou a klopýtali mezi lavicemi celí nesví.

Před oltářem mírně blikalo věčné světlo a malovanými okny se prodíraly měsíční paprsky. Kostel nyní patřil evangelíkům.

Nicméně katolické věčné světlo zde nepřestává svítit. A to jen kvůli pověře, která hrozí, že se kostel zřítí, když světlo zhasne. Ale i bez té pověry by nic v kostele neměnili, když se stejně neví, jestli už zítra tu zase nebudou sloužit svou mši katolíci.

Protože víra se mění podle nálad a spekulací pánů. A jakou víru vyznává pán, takovou musí vyznávat celé okolí.

Kalina vzal ze sakristie voskovici, zapálil ji od věčného světla a posvítil na kámen, pod kterým odpočíval poslední Országh. Z mramorové desky vystupuje postava rytíře s korouhví v ruce, u nohou má országhovský erb a tento nápis: Hic jacet Spectabilis ac Magnificus Dmus olim Comes Christophorus Országh de Guth Judex Curiae ac consiliarius Sacrae. Rom. Caesarae Mattis nec non Comitatus Neogradien. Comes. Obiit aetatis a. 32 Die Oct. 1567.

Kalina četl nápis, který se už dávno naučil nazpaměť, když ještě jako katolík ministrovával a dokud ještě panstvo se všemi poddanými nepřešlo na evangelickou víru. Díval se na nápis, jako by z něho vyčetl něco nového, jako by se mu mezi odřenými písmeny odkrylo vzácné tajemství.

„Kamarádi, tenhle kámen zvedneme,“ řekl zbojníkům, kteří stáli kolem a neodvažovali se říci ani slovo. Věděl, že něco nalézt mohou jedině v Országhově kryptě, kryptě někdejšího pána čachtického hradu.

Beze slova poslechli. Těžký kámen zvedli a tiše, bez hluku ho položili vedle otvoru. Z krypty zavanul těžký zápach.

Kalina bez váhání sestoupil se svíčkou v ruce dolů. Jen co se rozhlédl, oči se mu spokojeně rozzářily. „Tady jsou!“ zvolal. „Devět rakví je tu položeno na rakev Kryštofa Országha a vedle ní Všechny je vyneseme, jen Országhovou tu necháme.“

Zavolal dolů Vavra.

Vavro chtě nechtě k němu přistoupil.

„Vidíš,“ vysvětloval mu, „v této velké, drahocenné rakvi leží poslední Országh a v těchto devíti truhlách z nehoblovaných prken devět nešťastných dívek, jejichž mrtvoly hledáme“

Pak podávali z krypty rakev za rakví a zbojníci je rozestavěli po kostele.

Když vylezli z krypty, zbojníci byli už u dveří, odpočívali a toužili zmizet co nejdříve a co nejdál z toho příšerného místa.

„Ještě nejsme hotovi!“ zarazil je Kalina. „Ještě musíme udělat, co by jiní neudělali “

Chytil dláto a otvíral rakev za rakví.

Pohled, který se mu naskytl, ho naplnil děsem. Viděl devět mrtvol, na kterých už neúprosná zkáza dovršovala své dílo, pozůstatky devíti dívek, které mohly ještě žít, těšit se ze života a rodit děti. Ke svému největšímu překvapení nalezl Jan Kalina v jedné rakvi u srdce mrtvoly zežloutlý, zapečetěný dopis.

Vzal ho do ruky a četl:

„Tento dopis Andreje Berthoniho budiž kdykoliv dán čachtickému slova božího kazateli, ať jím je kdokoliv a nechť se jmenuje jakkoliv:

Byl v pokušení dopis otevřít a přečíst si, jaké tajemství odkazuje Andrej Berthoni svému nástupci. Ale váhal jenom chvíli. Pečeť nestrhl. Strčil dopis do kapsy, odhodlán doručit ho nějak faráři, kterému patří.

Zbojníci vytřeštěnýma očima jenom z dálky bázlivě nahlíželi do rakví. Byli na smrt bledí, stejně jako Kalina, když k nim přistoupil.

„Zítra,“ řekl, „budou celé Čachtice na nohou. Každý obyvatel sem přijde, aby uviděl tento strašný obraz. Není třeba někomu něco vysvětlovat. Každý bude vědět, kdo v rakvích leží a kdo je vrahem těchto děvčat A teď pryč odtud!“

Odcházeli ve stísněné náladě.

Ulevilo se jim až za Čachticemi.

Jestlipak měl Drozd štěstí? pomyslel si Jan Kalina a jeden ze zbojníků pronikavě hvízdl. Hvizd se vesele nesl tichou nocí a za chvilku se ozvala odpověď.

Z těsné blízkosti:

Andrej Drozd rozradostněně vítal své přátele:

„Vidíte, že jsem se nemýlil?

Když jsem předevčírem šel za těmi babicemi, Ilonou a Dorou, a chtěl vysvobodit mladé děvče, co bylo s nimi, najednou zatleskaly a zmizely mi rovnou před nosem.

Tušil jsem, že tu někde jsou tajné dveře, které vedou bůhvíkam. A nehlídal jsem tu marně. Místo baby jsem tu chytil nějakého chlapíka, se kterým jsem ještě bohužel nemohl mluvit, protože po mém pohlazení tvrdě usnul.“

Zbojníci se překvapeně dívali na člověka, který nehybně ležel Drozdovi u nohou.

Kalina nabral v blízkém potoku do širáku vodu a vylil ji neznámému v bezvědomí do obličeje. Ten se probral z mdloby a překvapeně se rozhlížel.

Měsíční světlo ozářilo jeho tvář a Kalina na ni hleděl, jako by nechtěl věřit svým očím.

„Pavle!“ vykřikl překvapeně.

„Jsi to ty? Jak ses sem dostal?“

Pavel Lederer vyskočil stejně překvapen a přátelé si padli do náruče.

Když jim Lederer vypověděl své podivné dobrodružství, řekl Kalina:

„Ne, Pavle, ty neutečeš, ale vrátíš se do mučírny a opravíš železnou pannu.“

Lederer se na přítele udiveně podíval.

„Ano, opravíš železnou pannu, aby sis získal důvěru čachtické paní. Necháš se najmout do jejích služeb.

Tak budeme mít i na zámku svého člověka. Okamžitě se vrať, aby nezpozorovali tvůj útěk. Ty opravíš železnou pannu a naší povinností bude bdít, aby neměla koho objímat.“

„Dobrá!“ odpověděl Lederer bez váhání a přátelé si mlčky potřásli rukou na rozloučenou. „Zítra touhle dobou tě budu čekat u častkovských božích muk,“ řekl Jan Kalina.

4. Zrádce

Jen co se Pavel Lederer vrátil do mučírny, natáhl se na koberec. Byl unaven vzrušujícími zážitky, hlava ho ještě bolela po úderu, a tak usnul jako v peřinách.

Ani neslyšel, když vklíčové dírce zaskřípal klíč a vešel Ficko, který se nemálo podivil, když zjistil, že zámečník spí, jako by ho do vody hodil.

„Vstávej, ospalče!“ zatřásl jím.

Zámečník se posadil a protíral si oči.

„To jsem si mohl myslet, že takový darebák jenom sežere, na co přijde, vychlastá džbán a pak se svalí a chrápe, jako když pilou řeže. A co práce, co?“ vyskakoval.

„To není žádná práce pro mě,“ vymlouval se Lederer. „Nebudu fušovat do řemesla hodinářům.“ Ficko se zamračil.

„Koukněme se na něj. U hraběte Brunsvika v Dolné Krupé jsi to dělal s radostí, ale u nás ti to smrdí. Ale abys věděl: jestli to nespravíš, nikdy už nikomu do řemesla fušovat nebudeš!“

„Ne, že bych se zalekl tvých hrozeb,“ řekl Lederer po chvilce váhání, „ale jenom proto, abych ti ukázal, co umí pořádný mistr, to spravím.“

Ficko se zájmem sledoval, jak se Lederer točí kolem železné panny. Neuměl zatajit svůj obdiv, když zámečník po krátkém hledání chybu našel a opravil ji.

„A teď se sem postav, vyzkoušíme, jestli panna objímá dost vášnivě,“ řekl Lederer se smíchem, chytil Ficka za rameno a přistrčil ho před železnou pannu.

Ficko vylekaně uskočil.

Viděl, že železná panna funguje bez chybičky.

Zámečník si potom klekl k penězům, rozdělil je na dvě hromádky a řekl Fickovi „Dopomohl jsi mi k lehkému výdělku.

Abys viděl, že nejsem nevděčník, tak se s tebou rozdělím. Tady je tvůj díl!“

Fickův obličej se rozzářil.

Přiskočil k hromádce peněz a dychtivě si je cpal do kapsy.

Byl u vytržení.

„Doufám, že ani ty nebudeš nevděčný,“ naléhal pak zámečník na Ficka, který se rozjařeně poplácával po kapse, „a najdeš mi místo u své paní, vlastně to už mám slíbeno. Dost jsem se nachodil po světě a rád bych se usadil někde, kde se dobře platí.“

„Pomůžu ti k tomu,“ nadšeně sliboval Ficko. „Jako bys už byl panským zámečníkem!“

Pojednou se ale zachmuřil:

„Jenže ty jsi přítelem Jana Kaliny. Jak bych se na tebe mohl spolehnout?“

„Co chceš, abych si získal tvoji důvěru?“

„Kalinu nebo Drozda!“ odpověděl Ficko bez váhání. „Když mi pomůžeš dostat některého z nich do pasti, budeš mít nadosmrti dobré místo.“

Pavel Lederer zadumaně přecházel po mučírně. Ficko ho sledoval a šklebil se.

Zámečník se nakonec zastavil před Fickem, podíval se mu tvrdě do očí a zeptal se:

„A co za to dostanu? Kolik?“

„He-he-he!“ rozchechtal se Ficko: „Vidím, že jsi chlap na pravém místě! S tebou si budu rozumět. Byl bych se ti vysmál, kdyby ses na to byl nezeptal. Já bych ti za to dal všechno, co bys unesl. Ale kolik dostaneš, to záleží jen na paní.“

„Polovina bude zase svoje,“ velkomyslně utrousil Lederer.

Ficko se zase rozchechtal.

„Náramně se mi líbíš, kamaráde, náramně! Ale je už načase, abych paní zvěstoval radostnou novinu, že panna je opravená, a tebe abych odtud odvedl.“

Zavázal mu oči.

„Musím to udělat,“ řekl, jako by se omlouval, „protože tudy nemůže chodit s nezakrytýma očima každý.

Sem nebudeš mít přístup ani jako panský zámečník, náš člověk, a jestli ano, tak taky jenom se zavázanýma očima. Musíš si získat zásluhy, moc zásluh, než ti dovolí, aby ses tu mohl rozhlížet volně jako na zámeckém dvoře.“

Nakonec Ficko Ledererovi šátek strhl.

Viděl pochodní osvětlenou chodbu, která se už natolik zužovala, že nemohli jít vedle sebe. „Tady bývám nejzdvořilejší, he-he-he,“ smál se Ficko, „svého společníka pouštím vždy napřed. Ale ty sis zasloužil, abych k tobě nebyl zdvořilý. Ty počkej!“

Popošel ještě pár kroků, džbán vína, který nesl z mučírny, postavil na zem, pak se vrátil, zámečníka pustil napřed, a když byl asi metr od džbánku, řekl:

„Stůj a pořádně se opři o stěnu, protože uvidíš něco, cos ještě neviděl.

A pozor, aby se ti nezatočila hlava, jinak by si na tobě za chvíli pochutnávaly krysy, he-he “ Poslechl. Sotva se opřel o stěnu, zem se před ním otevřela, padací dveře hrozivě zaduněly a u jeho nohou se rozšklebil temný otvor. Vzápětí zaslechl, jak se džbánek na dně propadliště roztřískl na střepy.

„Vidíš, jenom svému rozumu máš co děkovat, že jsi nedopadl jako ten džbánek, he-he-he,“ smál se Ficko.

Z hloubky zavanul mrtvolný pach. Ficko se s netajenou rozkoší popásal na zámečníkově úžasu. „Jen zrada tě zachránila, kamaráde,“ ozval se Ficko nakonec přátelským tónem, který se však hned zase změnit vhrozivý. „Ale tu zradu musíš dokonat, protože jestli ne, máme ještě několik takovýchhle propadlišť, která jsou připravena pohltit každého, kdo se vzepře, anebo když hrozí nebezpečí, že neudrží jazyk za zuby.“

Ficko trhl pákou, nenápadně ukrytou ve stěně, a dveře se zvedly. Pavel Lederer kráčel za chechtajícím se Fickem zase se zavázanýma očima.

Když mu Ficko strhl černý šátek z očí, viděl, že je v pokoji s černými stěnami a dávno nedrhnutou podlahu. Celé jeho zařízení tvořil pelech, stůl, lavice a truhla z neohoblovaných prken.

Část pátá - Pod hradem boj, na náměstí šibenice

1. Všichni čerti zpekel

Ficko hned odešel. V Pavlu Ledererovi vyvolala špína Fickova brlohu takový odpor, že nebyl schopen ani si sednout. Aby zahnal svou nudu, stoupl si k okénku.

A měl se na co dívat.

Dvůr byl plný lidí, mužů i žen, hajduků a služebnictva. Rozčileně o čemsi vykládali, a když zpozorovali Ficka, polekaně se rozběhli. Ficko křikl na hajduky, kteří se také chtěli ztratit. Se strachem se zastavili a na Fickovy otázky odpovídali nějak ostýchavě.

Ficko byl strašně rozčilený. Řval, že ho mohl slyšet i Lederer, skákal, jako by měl v záňadří čmeláka, a zuřivě rozhazoval rukama.

Vtom se otevřela brána zámku a na Viharovi jí prolétla čachtická paní, která se vracela z ranní vyjížďky.

Tvář měla rozpálenou a její pohyby byly tak svěží, že Pavel Lederer, který ji dychtivě pozoroval, nevycházel z obdivu. Zastavila se u Fickovy skupiny a rozrušeně se vyptávala:

„Co se stalo? V ulicích je plno lidí a před kostelem jsou takové zástupy, že jsem stěží mohla projet.“ Zamlčela, že to nebylo jen kvůli množství lidí. Dav tam stál tak hrozivě, že v první chvíli měla pocit, jako by se do ní tisíce očí vbodávalo s úžasem a s nevýslovnou nenávistí. Až když.zuřivě pobídla Vihara, připravena zástupem třeba projet, udělali jí cestu, mlčky a beze slova. Ve vratech kostela viděla Jana Ponicena. Stál tam jako socha, jako ztělesněná výčitka. Vznešeně pozvednutá hlava se nesklonila k pozdravu

„Dějí se strašné věci, osvícená paní,“ odpověděl Ficko, který se teprve před chvilkou dozvěděl o nočních událostech. „Dnes ráno našli Országhovu kryptu odkrytou a v kostele devět rakví s devíti mrtvolami děvčat “

Paní zbledla.

„Kdo to udělal?“ vybuchla.

„Prý je země sama vyvrhla, protože “

„Nejsem zvědavá na povídačky hloupého lidu,“ skočila mu podrážděně do řeči, protože při své pověrčivosti si zpočátku také myslela, že to asi byl zásah tajemné, nadpřirozené síly.

Fickovi bleskla hlavou spásonosná myšlenka a tvář se mu rozjasnila.

„Udělal to Jan Kalina se zbojníky!“ vítězoslavně vykřikl. Ať to udělal, nebo ne, myslel si, to je jedno. Jen ať paní vybuchne hněvem a ať přikáže, aby uspořádali na zbojníky nelítostný hon. Ani Kalina, ani Drozd neuniknou! Kalinu jako by už měl v hrsti. A dostane i Drozda, jen musí trochu

zapřemýšlet!

„Ještě dneska chci vidět Kalinu živého nebo mrtvého!“ vykřikla paní, ochraptělá výbuchem vzteku. „Když ho nepřivedeš, běda ti!“

Ficko se na zástup shromážděný na dvoře rozeřval, aby šel každý po své práci. Hajduci, služky i poddaní se rozutekli jako opaření.

Potom Ficko paní vyprávěl, jak dobrého zámečníka jí našel a pro sebe skvělého pomocníka, a nakonec jí navrhl plán honu na zbojníky, až Kalina bude chycen.

„Dobrá!“ souhlasila paní.

„Se zámečníkem si dělej, co chceš. Za Kalinu, ať živého, nebo mrtvého, dostaneš dvě stě zlatých. A aby to byl pořádný hon, vzkaž do nejbližších míst, ať pošlou do Čachtic všechny pandury, bez kterých se mohou několik dnů obejít. A z mých obcí povolej polovinu hajduků.“

Za chvilku se dvůr zase zahemžil jako mraveniště. Ficko vydával rozkazy, poslové na koních i pěší se rozbíhali do všech stran, aby do Čachtic svolali pandury a hajduky.

Když se Ficko vrátil do svého brlohu k Ledererovi, stál Lederer stále ještě u okna, udiven novým horečným shonem.

„Blahopřeji ti, kamaráde,“ oslovil ho Ficko, „ale blahopřeji taky sobě. Máš tolik štěstí, že ho kousek zbude i na mě. Od této chvíle jsi panským zámečníkem. Starý zámečník už opouští svoje, obydlí, aby ti udělal místo. A jestli ještě dneska chytíme Kalinu, dostaneš zase dvě stě zlatých, vlastně sto, ha-ha-ha, a sto já.“

S Fickem se smál i Lederer.

Ale nějak nuceně a trpce, protože rozmýšlel, jestli dělá dobře, co dělá, a jestli Kalina nepřijde jeho vinou o život.

Hryzlo ho to čím dál tím víc, když se na dvoře začali sbíhat panduři a hajduci z nejbližšího okolí. Červené stejnokroje se tam vlnily jako krvavé moře. Ostruhy cinkaly, zbraně řinčely, zpocení koně řičeli, strážcově pořádku a klidu kleli rozčilením z nastávajícího boje se zbojníky.

Stačilo jen vydat rozkaz a vyhrnou se ze dvora na hon jako všichni čerti z pekel

Pavel Lederer se jako bez života motal po svém novém obydlí, které jeho předchůdce, zámečník Petr Duchorovič, zešedivělý ve službách čachtického panstva, musel tak nahonem opustit. Utrápeně si sedl na prázdnou bednu. Z myšlenek ho vyrušil měkký, ale přesto vážný hlas: „Synu, odpusť, že tě takhle oslovuji, když neznám tvé poctivé jméno, odcházím, abych ti udělal místo. Jen jednu věc jsem si zapomněl, nezazlívej mi proto, že jsem se pro ni vrátil.“

A starý zámečník sejmul ze zdi dřevěný kříž a malý kahanec, který hořel pod ním.

Pavel Lederer dojatě hleděl na starce dobráckého vzhledu. Jeho svědomí se bouřilo. Vstal, aby mu stiskl ruku, odprosil ho, že chtěl obsadit jeho místo, a aby mu řekl, že není schopen zbavit ho chleba. Radši si odejde hledat zaměstnání jinam.

Ale jeho rozechvělá tvář se jako po švihnutí bičem zpotvořila úšklebkem a starce ohromila bezcitná slova:

„Blázne starý!“

Tak se rázem změnil, když se ve dveřích objevil Ficko, který se hned rozchechtal a s ním i Lederer. Petr Duchorovič se na ně smutně podíval, přitiskl dřevěný kříž kprsům a beze slova odcházel. „Ba, je to blázen, kamaráde!“ plácl Ficko Lederera po rameni. „Jsem zvědav, jestli mu ten jeho Spasitel pomůže, když nemá kam hlavu ani svoje harampádí složit, a také šest osiřelých vnoučat, která vzal k sobě, aby se spolu sním modlila a hladověla. Musí z panského dvora zmizet co nejdřív. Někde pod starou vrbou si ho s těmi jeho fakany místo Spasitele sebere čert, ha-ha-ha!“

2. Vpasti

Andrej Drozd se z úkrytu na vrchu Plešivci starostlivě díval na silnici i na panské cesty:

„Chlapci, chystá se něco nedobrého!“

Jan Kalina se s ostatními chlapci zadíval do údolí.

„Do Čachtic se už od oběda ze všech stran rojí panduři a hajduci. Není těžké se dovtípit, proč je tam shánějí.“

„U sta hromů!“ ulevil si Vavro. „Když to tak půjde až do večera, vrhne se na nás dneska nebe zítra celá smečka těch panských honících psů!“

Zbojníci se bezradně rozhlíželi.

„Kdyby už tak bylo jaro!“ vzdychl si některý.

To je jiný život, když se kopce zahalí do husté zeleně, když útulek ochotně poskytne údolí, louky i háje.

Tehdy není třeba se ve dne schovávat a jen vnoci vylézat z úkrytu. Tehdy jsou zbojníci volní a bezpeční jako ptáci.

„To máme kvůli těm nešťastným mrtvolám!“ prohodil Vavro, ale bez výčitky. „Byl to asi dneska v Čachticích poplach!“ Zazářily mu oči radostí, když si představil, jak se čachtická paní jistě rozzuřila, když se dověděla o jejich nočním kousku.

Aby je útok nezastihl nepřipravené, radili se zbojníci, co dělat. Předpokládali, že útok mohou čekat nejdřív příštího dne, protože noc se na chytání zbojníků nehodí. A druhý den už budou za doly a za horami.

„Večer půjdu na schůzku se svým přítelem,“ řekl Kalina, „a vy se rozprchněte shánět živobytí. V Želovanech, Hrachovišti, Kostolném nebo Krajném zajděte ke krčmářům a naložte slaninu, šunku a víno a co nejdřív se sejděte za višňovskou hájovnou. Já tam taky přijdu a potom se poradíme, na kterém kopci si schováme důkladné zásoby, dokud se ta červená havěť neztratí.“

Všichni souhlasili.

Za soumraku se Jan Kalina s kamarády rozloučil a ubíral se na schůzku s Pavlem Ledererem. Když se z kopce zadíval do kraje a uviděl věže čachtického kostela, začalo mu srdce rychleji tlouci. Rozteskněnýma očima hledal, kde asi je ta ulička a v ní dvě známé chalupy.

Zahanbeně se přistihl, že po Maryše touží víc než po stařičké matce a přepadlo ho pokušení odbočit k Čachticím. Jen pod okno si na chvilku stoupnout, uvidět matčinu tvář a pokochat se pohledem na Maryšu. Za večerního šera ho obvykle přepadala tato touha, ale vždy ji přemohl. Překonal ji i tentokrát a rázně vykročil k Častkovcím.

Na dolním konci, nedaleko mlýna, u kraje cesty vroubené řadami stromů, tam u božích muk si sedl na lavici, vytesanou do skály.

Větve stromů kolébal tichý větřík, dole pod cestou žblunkal potok a snivě klapala mlýnská kola. Myslel na sestru. Ubohá Magda.

Kde asi je, jaký osud ji stihl?

Nevrátil se už pozdě?

Nevyhasly už její krotké, plaché zraky? Neurvala již zlověstná smrt růže jejích tváří?

S povděkem si vzpomněl na svého nového přítele Lederera. Bude pracovat na zámku a s jeho pomocí se mu určitě podaří nejít Magdu živou nebo mrtvou.

Zaslechl dupot kroků a zvedl hlavu.

Blížila se k němu temná postava.

„To jsi ty, Pavle?“ zeptal se.

„Ano, jsem to já.“

A vtom se Kalina překvapeně zadíval před sebe.

Jako by se stromy kolem božích muk proměňovaly v lidi, ze všech stran se k němu řítily temné postavy. Kolik jich je? Nestačí to ani spočítat. Ale je jich spousta. Celá Drozdova družina by s nimi měla co dělat.

A vtom rozeznal malou kulhající postavu.

Blesklo mu hlavou, že to je Ficko. Jeho podezření se hned potvrdilo. Uslyšel nezkrotný smích. „Co se děje?“ zeptal se zaraženě.

„Na nic se nevyptávej,“ odpověděl mu Lederer. „Měj rozum. Nepouštěj se do zápasu s přesilou.“ To ho opravdu zradil nejlepší přítel? Určitě. Teď tu stojí jako zkamenělý vědomím své zvrhlosti, zatímco temné postavy se za Fickova smíchu ženou k jeho oběti.

Vybuchla v něm zuřivost. Přiskočil k zámečníkovi a bušil mu pěstí do obličeje.

„Ty vyvrheli! Ty zrádče!“

Vtom se na něj vrhl Ficko a sevřel ho nohama a rukama jako obručemi.

A už se váleli po zemi. Přidali se k nim i hajduci a všichni se tu motali v rozzuřeném chumlu. Kalina se bil s dvojnásobnou silou. Rozdával údery rukama nohama, drápal útočníky nehty a kousal je zuby jako zuřivec. Bylo jich dvanáct a pomáhal i Lederer. Už mu sevřel nohy do smyčky a svázal je nemilosrdně jako kusy dřeva. Stáhl mu je tak, že bolestí zaskřípal zuby.

„Nemlať sebou, příteli,“ uklidňoval ho Lederer, „zbytečně se namáháš.“

„Jidáš je tvým přítelem!“ křičel Kalina.

„Jidáš se mu nevyrovná,“ chechtal se Ficko, „zrazuje jen za zlato!“

„Za zlato jsi mě zradil?“ ptal se Kalina a z jeho hlasu se s rozhořčením ozývala i nesmírná bolest. Lederer hleděl na přítele beze slova. Kdyby v tu chvíli svítil měsíc, Kalina by před sebou viděl kajícího se člověka, kterému se v obličeji zračila nesmírná lítost, smutek a bolest.

„Odpusť mi,“ řekl zkroušeně.

„O odpuštění požádej mou mrtvolu, až budu viset na šibenici!“

„Jen si nedělej zuby na šibenici, to by pro tebe byla příliš fajnová smrt, ha-ha-ha!“

Za chvíli ho hodili na vůz, který odrachotil k Čachticím.

Alžběta Báthoryová prožívala celý ten večer v mučivém neklidu. Poprvé v životě pocítila jakýsi strach a celá nesvá chodila po zámku ze síně do síně, drsnými slovy proháněla služky a každou chvíli vyhlížela oknem, jestli se už Fickova výprava nevrací s Kalinou.

Všechny zbojníky musí stůj co stůj pochytat a potrestat! A jako prvního Kalinu, který je učený, a proto nejnebezpečnější. Ale její vzdor přemáhal strach. Kdo by se odvážil omezovat činy Alžběty

Báthoryové, příslušnice zasloužilého rodu, vdovy po hrdinovi a vítězi nad Turky Ferenci Nádasdym, sestry sedmihradského knížete Gábora, vnučky polského krále Štěpána Báthoryho! A když se toho odváží, pozná, že ona dosáhne vždy toho, co si umane, a svou svobodu před každým uhájí! Zvlášť potom, až se její krása zaskví jako slunce a oslepí mládence i starce.

A bude krásná, bude oplývat půvaby, o kterých se bude hovořit široko daleko. Svou krásou si všechny podmaní, i zákony!

A běda každému, kdo se odváží plést se do jejích záležitostí. Zbojníky musí co nejrychleji zničit. V propadlištích zámku zmizí beze stopy jako kámen ve vodě. Ne, nepředá je řádnému soudu, aby ani pod šibenicí nemohli mluvit proti ní a vykřikovat do světa svá obvinění proti ní. Ale co s čachtickým farářem?

Přistihla se, že jí nějak nahání strach. Je to přítel superintendenta Eliáše Lániho z Bytče, jako senior proti ní může poštvat okolní kazatele a zná se i s palatinem Jurajem Thurzem.

Musí proti němu něco podniknout. Vždyť se stává jejím otevřeným nepřítelem.

Odmítl zvláštní odměnu a Ilonu Harcajovou pochoval tiše, bez přikázané pohřební řeči A dnes před ní ani hlavu nesklonil. Musí s ním důkladně zatočit. Má ho otrávit, nebo si vynutit jeho přeložení na jinou faru?

Rozhodnuta bojovat třeba proti celému světu a omámena představou své budoucí krásy, vypotácela se na dvůr.

Nepozorovaně sledovala zmatek a shon, naslouchala cinkotu skleněných číší a zpěvu hulákajících pandurů, hajduků a služebnictva.

Uprostřed dvora stál vypřažený vůz a na něm obrovský sud. Z pípy se bez přestání lilo do džbánků víno.

Nedočkavci se vyškrábali až na sud a lokali víno koštéry. Ženské, které se vždy objeví, kde jsou chlapi a víno, se svůdně nakrucovaly mezi pandury, bez pobízení popíjely víno a výskaly, když je objímaly chlípné ruce.

Před zámkem už bylo slyšet vítězoslavný řev Fickovy družiny, která se vracela z honu.

Brána se rozletěla dokořán a vůz se spoutaným Kalinou, obklopen hajduky a pandury, vjel do dvora. Vínem rozkurážení panduři vřískali radostí, plácali se do holení, bujně poskakovali a nalévali vracejícím se druhům víno.

Tu vystoupila Alžběta Báthoryóvá z ústraní. Zpozorovali ji a všichni zmlkli, jako na nejráznější povel. Ficko k ní rozjařeně dokulhal.

„Chytili jsme Kalinu, osvícená paní, a tady ho klademe k vašim nohám živého.“

Dva panduři Jana Kalinu popadli a hodili ho z vozu paní k nohám.

Kalina dopadl jako kus dřeva.

Pavla Lederera překvapil výraz jeho obličeje. To nebyla tvář, která se mu nesmazatelně vryla do paměti už tam v Prešpurku, kde se setkali a spřátelili. To není ta vznešená, bledá tvář, je to tvář úplně jiná, ztrhaná k nepoznání bouří citů.

Báthoryová se ozvala mrazivým hlasem:

„Jane Kalino, vzdorný a zpupný poddaný čachtické paní, zběhu a zbojníku, ocitl ses v mé moci dřív, než ses nadál. Věz, že už zítra tě stihne zasloužený trest. Za úsvitu budeš viset na šibenici!“ Otočila se k pandurskému kapitánovi:

„Jistě proti tomu nebudete nic namítat, pane kapitáne. Hrozí nebezpečí, že by Jan Kalina, který už před čtyřmi lety dozrál pro šibenici, mohl utéci. Má příliš mnoho pomocníků.“

Kapitán Imrich Kenderessy, přestože nesouhlasil, neodvážil se odporovat.

Němě přikývl. A Ficko se zeptal:

„Kde máme postavit šibenici, paní hraběnko?“

„Na náměstí, aby celé Čachtice věděly, jak se trestá buřičství, útěk a zbojnictví!“

Anna Darabulová a Ilona Jó přinášely křeslo s baldachýnem, což dělaly už bez příkazu vždy, když paní na dvoře vykonávala právo.

Paní se důstojně posadila:

„Ficko, kde je můj nový zámečník?“

Pavel Lederer stál jako přikován.

Jazyk i nohy mu vypověděly službu. Ficko k němu dokulhal, chytil ho za rameno a přivedl před čachtickou paní.

„Velmi ses mi zavděčil,“ usmála se na něj blahosklonně, „odměnu i místo zámečníka sis zasloužil. Hned ti dám novou příležitost, abys dokázal svou šikovnost. Zajdi do kovárny a rozžhav kleště!“ Pavel Lederer nechápal, co od něho chce, ale okamžitě se dovtípil, když se zase obrátila ke Kalinovi a mírným hlasem, ze kterého však sršela nenávist, pravila:

„Na dovršení svých zločinů ses mi odvážil napsat dopis. Umění psát, za které máš co děkovat svému zesnulému pánu Ferenci Nádasdymu, jsi zneužil k urážce jeho vdovy, své paní, které jsi povinen nejvyšší poslušností a úctou. Za to ať jsou ti žhavými kleštěmi utrženy z pravice tři prsty, kterými jsi držel pero!“

Na dvoře panovalo hrobové ticho.

Jan Kalina ležel u nohou paní se zaťatými zuby bez pohnutí. Pavel Lederer, ohromený rozkazem, uslyšel bouřlivý tlukot vlastního srdce. On, poctivý mistr, má svůj nástroj zneuctít zmrzačením ruky vlastního přítele! Ne, to neudělá! Chtěl vykřiknout, že od rána do večera bude dělat do úmoru, co k jeho řemeslu patří, ale katem že se nestane. Ale místo toho jen stál jako sloup.

Ficko ho zase chytil za rameno.

„Pojď, já ti pomůžu “

Nevzpíral se. Pořád se ještě nevzpamatoval.

„Máš proklaté štěstí, kamaráde, ha-ha-ha,“ hučel mu do uši Ficko. „Jsi tu první den a už tě paní tak vyznamenává!“

Pavel Lederer už našel východisko: utéci, utéci co nejdál z tohoto dějiště tak strašlivých událostí. Vešli do kovárny. Ficko nadšeně tahal měchy.

Zatímco se ve výhni rozpalovaly kleště, předstoupil pandurský kapitán před paní.

„Utržení prstů znamená zostření trestu smrti, Vaše hraběcí Milosti. A podle zvyklostí se má zostření trestu vykonávat až před popravou, tedy až zítra ráno.“

Kapitán se zamýšlel nad tímto soudem a obával se následků. Věděl, že by to s ním také dobře nedopadlo, kdyby vrchnost nezamhouřila oči nad samozvaným přisluhováním spravedlnosti. „Ne,“ okřikla ho paní, „my ty zvyklosti porušíme!“

Kapitán se ještě odvážil namítnout:

„V tom případě by bylo třeba zeptat se zbojníka Kaliny na jeho poslední tři přání.“

„Dobrá,“ souhlasila paní.

„Řekni, odsouzenče, co si přeješ?“

Jan Kalina se pohnul a zvolal nenávistně:

„Přeji si jenom jedno: aby vás čert vzal!“

„Bohužel,“ řekl kapitán posměšně, „tvému přání se vyhovět nemůže. Čert si odnese jenom tebe.“ Jan Kalina už neřekl ani slovo. Smiřoval se se svým osudem. Za chvíli přijde o tři prsty a zítra o život. Zarmucovalo ho jenom vědomí, že Magdu už nebude mít čas zachránit anebo pomstít a že stařičká matka a Maryša Šútovská ztratí ochránce.

Pojednou vytřeštil oči. Přibližoval se k němu Ficko s Ledererem, který v rukou držel jako pochodeň dlouhé rozžhavené kleště. Jejich horní polovina bíle zářila.

„Kate! Ty kate!“ vykřikl Kalina.

Pavel Lederer si ho už nevšímal.

Číhal jenom na vhodný okamžik, kdy se bude moci dát na útěk, přiběhnout ke koním, které panduři po návratu z Častkovců přivázali nedaleko brány. Byl rozhodnut použít kleští jako zbraně, kdyby mu v útěku bránili.

Ficko se sehnul ke Kalinovi, aby mu uvolnil pravici. Vtom vběhla na dvůr otevřenou bránou ženská,

chlapské postavy, udýchaná, se sukněmi až po kolena ucouranými, a křičela:

„Zbojníci! Zbojníci!“

Byla to Dora Sentešová.

Na dvoře vypukla panika. Čachtická paní vyskočila z křesla, panduři se hnali ke zbraním. Lederer, připravený už k útěku, se nerozhodně díval k bráně, jestli ji užuž nezatarasí zbojníci. Jen Ficko neztratil rozvahu. Přiskočil k Doře, popadl ji za ruku a okřikl ji:

„Co je se zbojníky? Kde jsou? Mluv!“

„Za Višňovým!“ odpověděla Dora.

Hajduci a panduři si ulehčeně oddechli. Rozhodně jim bylo milejší napadnout než být napadnuti. „Když jsem se pozdě večer vracela z Vaďovců,“ udýchaně vyprávěla Dora, „zaslechla jsem na temné cestě za sebou rachot vozu. Řekla jsem si: ,Radši se, Doro, schovej, protože kdovíco je to za pozdní spřežení.‘ Číhala jsem schovaná v příkopu. Na voze seděli dva chlapi. Co bych chodila pěšky, řekla jsem si, když se můžu svézt. Sotva přijeli, vyběhla jsem, potají jsem vůz dohonila, vyskočila na něj a schovala se pod plachtu, kterou byl přikryt náklad. Ucítila jsem vyuzené šunky, nahmatala jsem i soudek, dížku s omastkem a pecny chleba. A poslouchala jsem, co si chlapi na kozlíku vykládají. Vlasy mi vstávaly na hlavě. Slyšela jsem Drozdův hlas: ,Neměl jsem ho tak praštit, kdoví jestli jsem mu nepolámal žebra.‘ A jeho společník, kterého neznám, odpověděl: ,Tím se netrap, Andreji. Měl nám to dát po dobrém a ne dělat poplach, krčmář proklatý!‘ Andrej Drozd se rozesmál a v dobré náladě se plácal do stehen: ,Ale přišli jsme zrovna v pravou chvíli, zrovna po zabíjačce, sotva pro nás stačili ty šunky trochu vyudit!‘ Zbojníci se chechtali, ale mně moc do smíchu nebylo. Poradila bych si sice i se dvěma chlapy, ale s Drozdem bych se do křížku dostat nechtěla. Ale přesto jsem si řekla, když už se vezu, tak se povezu a někde u Čachtic potají seskočím, stejně jako jsem se na vůz vyškrabala, a ještě se aspoň něco dozvím.“

Paní jí netrpělivě skočila do řeči:

„A co ses dozvěděla?“

„Z jejich hovoru jsem si vybrala, že se chystají dneska v noci před tím honem ufrnknout. Večer se všichni zbojníci rozběhli naloupit živobytí a mají se sejít za Višňovým. Odtud prý pak budou ostošest uhánět k Bohuslavicím. Probudí převozníka a k ránu prý už budou za Váhem a jejich pronásledovatele prý ani nenapadne, že jsou až tam.

Schovají se někde na Javoří, anebo na Inovci a do května se před nikým neobjeví.

Ale potom prý běda čachtické paní.“

„Na to už nejsem zvědavá,“ přerušila ji paní a vykřikla, „Ficko!“

Ficko ani nečekal na její příkaz.

Věděl, že je třeba zbojníkům útěk překazit.

„Pustíme se za zbojníky, paní hraběnko!“ nadšeně vykřikl. „Obklíčíme je. Když se dají na útěk, budeme je pronásledovat. Je jasná, měsíčná noc. Dostaneme je!“

Kapitán vydal pandurům rozkaz, aby vsedli na koně, Ficko zase hajdukům a čachtická paní řekla Kalinovi:

„Za několik hodin bude celá zbojnická banda pohromadě tady na dvoře. A potom všichni uvidí, jak umí nový zámečník trhat prsty žhavými kleštěmi!“

Pavel Lederer si ulehčeně oddechl, když slyšel o odkladu katovské práce. Než se panduři s pochytanými zbojníky vrátí, do té doby už něco vymyslí.

„Ficko!“ rozkázala paní.

„Zatím s Dorou toho zbojníka strčte na bezpečné místo!“

„Zastrčím ho tak, že ho ani všichni svatí neosvobodí, ha-ha-ha!“ a už popadl Kalinu.

„Jen mi ho nech!“ odstrčila ho Dora se smíchem. „Nesla jsem už těžší chlapy!“

Přehodila si ho přes rameno jako pytel a vykračovala si za Fickem.

Panduři a hajduci vsedali na koně. Anna a Ilona ještě s několika služkami pobíhaly na rozkaz paní mezi nimi se džbánky a napájely je vínem.

Když se Ficko vrátil, vyskočil taky na koně a vřískavým pokřikováním povzbuzoval sebe i ostatní. Za chvíli se tlupa jezdců vyvalila s velkým rámusem a pokřikem na ulici.

Vyhrnuli se ze zámku jako čerti z pekel.

Pavel Lederer za nimi hleděl zamyšleně. Kolik jich je? Víc než padesát. Jestlipak si s nimi zbojníci poradí, přemohou víc než pěti-šestinásobnou přesilu?

Paní kývla na Doru:

„Pojď, řekneš mi, co je nového s Magdou Kalinovou “

Dvůr ztichl. Ilona s Annou odnášela křeslo s baldachýnem.

3. Boj začíná

Panduři a hajduci proletěli Čachticemi jako střely. Obyvatelé, kteří se už uložili ke spánku, i ti, co ještě bděli u kahanců nebo lojovek, přiskočili k oknům, aby se přesvědčili, co se děje.

Snad nevpadli do Čachtic Turci? Když za tlupou zůstal v ulicích jen zvířený prach, vycházeli Čachtičané před domy a živě přetřásali události.

„Jedou pochytat zbojníky!“

Neslo se od úst k ústům a šířila se i pověst:

„Kalinu už mají a ráno ho pověsí na náměstí!“

Na náměstí stavěli čtyři hajduci šibenici. Nebylo jim to moc příjemné, protože několik svobodných měšťanů - řemeslníků, kteří kromě povinnosti bezplatně panstvu odevzdávat část svých výrobků byli na čachtickém panstvu nezávislí, se sběhlo kolem nich a popichovalo je opatrnými

poznámkami.

„Vy se ale v katovském řemesle vyznáte!“ poznamenal jeden.

„Vás je na to škoda, dělat hajduky,“ prohodil druhý. „Katům se platí líp!“

„A vás, chudáky,“ povídá s předstíranou účastí třetí, „vyplácejí spíš holí než penězi a k tomu pořád ty trampoty, co máte s neposlušnými poddanými. Ještě si na vás v noci někde počíhají “ V hajducích vřela krev. Vycítili z těch poznámek ostré pohrdání, posměch a nenávist.

„Rozkazuji vám, abyste se rozešli a nerušili nás při vykonávání příkazu, nebo toho budete litovat!“ vykřikl na občany nejprchlivější z hajduků.

„Tak se na něj podívejte!“ naoko se rozčiloval občan. „Člověk je chudáky lituje a oni se na něj ještě rozkřikují!“

„A ty nám nemáš co rozkazovat, panský hajduku,“ obořil se na něj jiný svobodný občan. „Když se nám to bude líbit, můžeme se na stavění šibenice dívat třeba do rána.“

Na náměstí došel i čachtický rychtář a s pohoršením se dozvěděl, že se tam staví šibenice. „Občané,“ ozval se rázně, „na čachtickém náměstí se bez našeho vědomí nesmí nic podnikat. A my tady šibenici nestrpíme!“ Občané živě souhlasili.

„Nechceme se míchat do záležitostí panstva,“ řekl rychtář sdůrazem a rozhlížel se přitom po zástupu i po hajducích, jestli tam není nějaký slídič ze zámku, „ale nenecháme si ani brát svá práva.“ Za chvíli už obcházel občany, odpovědné za správu města a povolané hájit jeho zájmy, radní. Svolával je k naléhavé poradě.

Zatím se tlupa hajduků a pandurů s Fickem v čele blížila k Višňovému. Ficko už ochraptěl od neustálého bojovného pokřiku a řehotu. Každá kapka krve v něm hořela nedočkavostí pomstít se Andreji Drozdovi za nedávné pokoření. Na těle už z něho nic necítil, protože mu pomohly byliny a mastičky Majorové z Myjavy, ale i bez nich by se z toho byla jeho houževnatá nátura rychle vylízala. Zato v duši ho ještě stále pálí strašná rána, kterou zchladí jenom Drozdova krev!

Zbojníci s hojnou kořistí a se dvěma.vozy se už shromáždili na smluveném místě. Čekali jen na Jana Kalinu, aby se poradili, kam se mají vrhnout, než se bouře pandurů a hajduků převalí přes čachtické okolí. Ale Jan Kalina nepřicházel. Vavro na nejvyšším stromě na stráni pozoroval orlím zrakem cestu. Pojednou výstražně hvízdl. Zbojníci, kteří seděli v houfu u vozů, vyskočili.

„Je zle, chlapci!“ vykřikl Vavro. „Kalina nejde, ale hrne se sem celé peklo hajduků a pandurů!“ „A jdou samozřejmě po nás!“ zvolal Drozd. „Kolik jich je, Vavro?“

„Deset, dvacet Ne, nemůžu je v tom oblaku prachu spočítat. Ale je jich spousta, opravdu spousta!“

„Dvacet si jich beru na starost, chlapci,“ chystal se Drozd, „s ostatními si už poraďte sami!“ „Jen se dobře schovejme za vozy, na útěk už není ani pomyšlení!“ radil Vavro, když slezl. „To by byla zbabělost, utéci,“ řekl Drozd. „A utíkali bychom také zbytečně, je jasná noc. Schovat se nemůžeme, ať zamíříme kamkoliv, všude nás dohoní a pochytají nebo postřílejí.“

Zbojníci, ozbrojeni noži, valaškami a sukovicemi i pistolemi v opascích, stáhli se za vozy a odhodlaně hleděli v ústrety blížícímu se boji.

„Hlavní je, aby na nás nemohli střílet už z dálky. Boj na pistole bychom možná prohráli, přestože mířit bychom se nemuseli od nikoho učit. Máme však málo pistolí a střeliva, a to je chyba. Musíme se dostat porůznu mezi ně, aby pistole nemohli použít, když nebudou chtít střílet do vlastních lidí, a potom jim ukážeme, co umějí naše valašky a pěsti.“

Dodávali si všelijak odvahu, ale přece jen je trápily nějaké obavy. Kdo ví, kolik těch čertů připadne na jednoho, kdo ví, zda se ještě dožijí rána?

„A já jim ukážu, jak se zachází s ojí!“ vykřikl Andrej Drozd a už taky vytrhl oj z vozu a zatočil s ní, jen to nad hlavami zbojníků zasvištělo. Dupot koní se blížil. Netrvalo dlouho a pronásledovatelé v čele s Fickem a pandurským kapitánem se přihnali k vozům a obklopili je.

„Chlapci,“ křikl Drozd na zbojníky, „dokud vám nedám povel, ani se nehněte!“

„Na ně, na ně!“ řval Ficko i pandurský kapitán, „rozšlapte je jako chrousty!“

Jen abychom jako červa my nerozšlapali tebe, měl chuť zavolat Andrej Drozd, kdyby byla chvíle na řeči. Ale na to nebyl čas, muselo se rychle jednat, protože houf pandurů a hajduků svíral za strašlivého řevu hlouček zbojníků stále těsněji.

Andrej Drozd s ojí v ruce vyskočil tak prudce na vůz, až se pod ním zatřásl a zavrzal.

Několik pistolí už mířilo na Drozda, ale nestačily vypálit. Ohnal se ojí a Ficko s pandurským kapitánem a tuctem hajduků i pandurů vyletěl ze sedla.

„Vzhůru, chlapci!“ zavelel teď Andrej Drozd a rychle jako blesk skočil na Fickova koně, který se pod nečekanou tíhou zakymácel a splašil. Ale okamžitě zkrotl a oddaně poslouchal nového pána. Andrej Drozd se stále oháněl ojí a srážel útočníky jednoho po druhém. Mnozí z nich, když viděli, co je čeká, sotva se mu dostanou na dosah, sami seskakovali ze sedel.

Zbojníci se jako zuřiví vrhali na útočníky, sražené z koní na zem, skákali po nich, a když se jim podařilo vstát, tloukli je rukama, kopali nohama, mlátili sukovicemi a valaškami.

Ficka způsob Drozdova útoku nesmírně překvapil. Už mu namířil pistolí na nohu. Ne, bůh chraň, nechtěl ho zbavit života, nedopřál by mu tak. lehkou smrt. Chtěl jenom, aby nebyl schopen boje. Právě pohnul prstem, že spustí kohoutek, když ho oj zasáhla přímo do zad a sletěl z koně. Při pádu vystřelil a také trefil, ale ne Drozda.

„Jej, moje noha,“ zařval kapitán.

Fickovi se na chvíli zatmělo před očima, prudká bolest jím pronikla skrznaskrz. Ale neomdlel, zůstal jen nehybně ležet.

Vřela v něm žluč, pomstychtivost, nenávist a zášť vzpružily jeho ochablé tělo.

V další chvíli už skočil na Drozda, sevřel ho dlouhými pažemi a strhl z koně.

Panduři a hajduci se vzpamatovali z překvapení, že nebojují na koních, jak si to představovali. Povzbudilo je i to, že Drozd se už z koně neoháněl hroznou ojí, ale že byl stržen k zemi a váli se tu v zuřivém zápase s Fickem. Hnali se Fickovi na pomoc a za krátkou chvíli se jich nad Andrejem Drozdem motalo celé klubko.

Měsíc hleděl na ten zápas s udivenou tváří, jako by se ptal, kdo zvítězí.

4. Zažloutlý dopis

Když celá fara ztichla, odešel Jan Ponicenus do své světnice. Poslední dny mu úplně otrávily duši. Vzrušující události, které se s takovou úžasnou rychlostí hnaly nad jeho životem, plynoucím téměř vždy tiše a pokojně, mu starostmi zbrázdily čelo. Přece jenom je tedy pravda všechno, čemu dlouhé roky nevěřil, o čem pochyboval. Přesvědčila ho o tom Ilona Harcajová, která vydechla duši před jeho očima, i návštěva u čachtické paní a dnes devět otevřených rakví v kostele. Jak strašný to byl pohled do rakví a jaká bouře lomcovala dušemi věřících! V té chvíli, obklopen užaslými věřícími, byl by nejraději zvolal hromovým hlasem: Lidé boží, pojďme zbourat tu peleš hříchů, ať nezůstane kámen na kameni! Ale opanoval se, klekl na studenou kostelní dlažbu a modlil se, aby nevzbouřil věřící k pomstě a pustošení: „Odpočinku věčného dopřej jim, ó Pane “

Události, které se odehrávaly v blízkostí chrámu božího, ho doháněly k zoufalství. Pověsti o ukrutnostech hraběnky pokládal ve své zaslepenosti za klepy. A musel se dožít takového zklamání! S duší zmučenou výčitkami a otázkami co dělat, aby co nejdřív a navždy zabránil vraždění v čachtickém zámku, sedl za stůl a ponořil hlavu do dlaní.

Byl však natolik rozrušen, že nebyl schopen uvažovat.

Sáhl po rozečtené Postile vynikajícího beckovského kazatele Bornemisse. Ale nedokázal ani číst. Písmena mu skákala po stránkách, řádky tancovaly.

Rozčilen přecházel po světnici.

Ze zamyšlení ho vytrhlo zaklepání na okno.

Byl to Višňovan, který bydlel na konci vesnice.

„Důstojný otče, nesu vám dopis,“ řekl bojácně a omlouval se, že tak pozdě vyrušuje.

„Jaký dopis?“ divil se farář.

„Zavítal do mého domu neznámý muž,“ vyprávěl Višňovan, „slušně pozdravil a poprosil mě, abych byl tak laskav a zanesl na čachtickou faru dopis„Dobrá,‘ řekl jsem neznámému„ale až ráno, kdo by se potloukal po nocích?‘,Ne, farář musí mít ten dopis ještě dneska v rukou,‘ řekl neznámý, ale v jeho hlase už nebyla laskavost. Lekl jsem se, protože “

„Čeho ses lekl?“

„Protože mě napadlo, že to může být jenom zbojník. Nikdo jiný by se s takovou naléhavou věcí nebál jít do Čachtic teď, kdy je tu plno pandurů a hajduků z okolních panství. Lekat mohou jenom zbojníky.“

Farář byl přesvědčen, že mu píše Kalina, proto dopis vzal, ale ani se do něj před poslem, který ho nepřinesl z ochoty, nýbrž ze strachu, nepodívat. Poděkoval mu a podal mu otevřeným oknem pohár vína na posilněnou. Když zavřel okenici i okno, vzal dopis ze stolu.

Ne, to nepíše Jan Kalina. To není jeho rukopis. Ale tenhle rukopis zná z kroniky čachtické fary. Je to rukopis jeho předchůdce na čachtické faře.

Četl.

Tento dopis Andreje Berthoniho budiž kdykoliv dán čachtickému slova božího kazateli, ať jím je kdokoliv a nechť se jmenuje jakkoliv.

Strhl pečeť a četl zažloutlý dopis.

Historie jednoho dne, která není zaznamenána ve farské kronice čachtické.

S duší pobouřenou a s myslí na nejvyšší stupeň roztrpčenou nad strašlivou událostí tady popisuji to, co není radno ani dovoleno, abych napsal, a co se ani neodvažují zvěčnit v kronice, do které na radu hraběte Ference Nádasdyho zaznamenávám události čachtické církve a čachtického panstva se týkající.

Užaslý čtenář, čachtický slova božího kazatel, kterému je tato historie k přečtení určena, ať ji po desetiletích, anebo staletích, až ji lidská ruka objeví v rakvi, v níž se lidské tělo obrátilo v prach, s křesťanskou shovívavostí přečte a jeho rty místo odsouzení nechť odříkají zbožnou modlitbu, aby trest boží stihl ty, co mají zkázu devíti lidských životů na svědomí, i za mne, slabého a křehkého člověka, který výstrahám i hrozbám podlehl a neodvážil se pachatele do nebe volajícího zločinu

volat k zodpovědnosti a zasloužený světský trest na jejich hlavy svolat.

Takovéto strašlivé události se v čachtickém zámku i hradu udály.

Alžběta Báthoryová, co nejpřísněji trestající služebnictvo své, jestliže se dopustilo i té nejmenší chyby, nechtěla z nevysvětlitelných příčin, aby se ani nejbližší příbuzenstvo dovědělo, jak nemilosrdně trestá, proto před několika dny, když posel přinesl zprávu, že její dcera Anna se svým manželem hrabětem Zrínským přijíždí na návštěvu, ponechala v zámku jenom nejstarší a nejvěrnější služky svoje a mladší, skoro každodenně trestané - bylo jich devět -, aby si náhodou, anebo úmyslně před služebnictvem hostí nepostěžovaly na své utrpení a ani svými ranami neprozradily, co má být v tajnosti uchováno, přikázala Doře odvést na hrad a tam je o hladu a žízni držet do té doby, dokud je čachtická paní nepřikáže propustit.

Služka Dora přesně splnila příkaz. Podzemní chodbou odvedla děvčata na hrad, tam je uvěznila a hajduka postavila na stráž, aby každého, kdo by se jim pokrm anebo nápoj odvážil poskytnout, také do vězení uvrhl. Ale Dora zůstala na hradě i sama, protože ani hajdukovi nedůvěřovala. „Ať hrom udeří do toho, kdo se odváží dát jim jíst nebo pít!“ křičela na něj. Donaha vysvlečené služky studenou vodou polévala, nedala jim ani jíst, ani pít, ani na chvilku je nepustila a celou noc hlídala, aby se neopovážily lehnout si a aby stály.

Kastelán Mikuláš Lošonský, vida, co se děje, od svých hvězdářských knih a dalekohledů, kterým se ve dne v noci věnuje, rozhořčeně se odtrhl a k čachtické paní pospíchal.

„Vznešená paní,“ zvolal pobouřen, „copak už tak vybledla sláva čachtického hradu, že ho snižujete na vězení neposlušných služek?“

„Kasteláne,“ oslovila ho paní přísně. „Nejsem povinna vám odůvodňovat své činy, ale vy jste povinen vážit si a poslouchat každého mého rozkazu,“ zdůraznila, „a to bez uvažování. A můj nejnovější rozkaz zní: Bez meškání se vypravte do hradu Vranova se srdečným pozdravením pro mého bratra Štěpána Báthoryho a se vzkazem, aby čachtickou paní ráčil navštívit, protože její sesterské srdce ho zatoužilo uvidět!“

Kastelán přikázal osedlat svého koně a odjel do Vranova se vzkazem.

Třetího dne, to bylo předevčírem, přijela dcera čachtické paní, hraběnka Anna Zrinská s manželem na návštěvu. Nezdrželi se v Čachticích dlouho, už příštího dne v poledne se vypravili zpátky do Prešpurku.

„Vyprovodím vás do Piešťan, milé děti,“ řekla jim čachtická paní a poslala Katu na hrad, aby přivedla několik děvčat, která nemají zjevné rány a která by ji mohla na cestě doprovázet. Byla by je držela stále u sebe, neposkytla by jim příležitost s nikým a o ničem vykládat.

Kata přiběhla z hradu celá bez sebe:

„Ani jedno děvče nemůže přijít, osvícená paní!“

„Proč?“

„Leží všechny ve vězení na smrt vysílené zimou, hladem a žízní.“

„Co se stalo?“ divil se hrabě Zrinský.

„Děvčata neposlušná jsem na hrad z trestu odvést přikázala a služky nedbalé je opomněly stravovat,“ odpověděla paní. A na Katu se obořila: „Ať jsou děvčata z hradu hned sem do zámku přivedena. A ty s Dorou, až se vrátím z Piešťan, trestu neujdete!“

Od služky Katy jsem se události, které se potom staly, dozvěděl. Děvčata nemohla být z hradu do zámku podle příkazu paní odvedena, protože byla slabostí natolik zmožena, že už ani na nohou stát nedokázala, a jedná z nich ještě v noci duši vypustila. Staré služky je na zádech podzemím do zámku odnosily a tam ve světnici určené služebnictvu je polomrtvé jednu vedle druhé uložily. Teď už jim jíst a pít dávaly, ale bylo pozdě, protože v děvčatech život jen na vlásku visel.

Staré služky navztekané, že děvčata přinesená jídla a nápoje odmítají, bily je tak, že do večera jen tři zůstaly živé a ostatní se v noci s tímto slzavým údolím rozloučily.

Paní se až druhého dne, čili dnes odpoledne, vrátila, a když jí služky ohlásily, co se stalo, ani slovo neřekla, jenom truhláři do večera devět rakví sbít přikázala a pro mne poslala posla.

„Pane faráři,“ řekla mi nezvykle chladným hlasem, „žádám vás, abyste se ani mě, ani nikoho jiného neptal, co a jak se to anebo ono stalo, a abyste se po okolnostech, za jakých děvčata zemřela, nijak nepídil. Dnes pozdě večer, až na ulicích Čachtic nebudě živé duše, buďte v kostele připraven splnit mé přání.“

„Jaké přání?“ byla jediná otázka, na kterou jsem se zmohl jejím chladem a hlasem vystrašen. „To budete mít dost času dozvědět se až večer tam v kostele,“ řekla a hned se také vzdálila. Uprostřed společenské síně, kde se tento rozhovor odehrál, jsem stál jako sloup, neschopen rozhodnutí. Co se to stalo a jaké přání mám splnit? Jen co jsem přišel domů, dozvěděl jsem se všechno. Služka Kata, výčitkami svědomí pronásledována se mé manželce svěřila a všechno, co se v zámku i na hradě stalo, jí vypověděla.

A pacholci moji mi pověsti přinášeli, které do města ze zámku pronikaly.

Panský truhlář prý z prken sbíjí rakve. Čtyři už má hotové, ale ještě nepřestává. Devět prý jích bude třeba.

Hrozná muka jsem prožíval. Takový do nebe volající zločin byl spáchán a ode mne žádají, abych zamhouřil oči, abych nic neviděl a mlčel nad křivdou, spáchanou na nevinných mladých děvčatech. A brzy jsem se dozvěděl i to, jaké přání čachtické paní mám splnit.

Přišel Ficko. Prý má se mnou důležitý rozhovor. Dveře mé světnice zamkl, a když k nim přitiskl ucho a přesvědčil se, že tam nikdo neposlouchá, rozchechtal se:

„Netřes se, faráři. Ani vlásek ti na hlavě nikdo nezkřiví, jestli v ní máš trochu rozumu a dodržíš poslušnost. Čachtická paní od tebe nic nechce, jenom to, abys pro, neposlušnost zahynulá děvčata pochoval v kryptě Országha, alespoň po smrti budou s pánem pod jednou střechou, ha-ha-ha, a abys držel jazyk za zuby.

Rakve přineseme do kostela potají.“

Vzal potom ze stolu drahocenný nůž na ořezávání per, který mi hrabě Ferenc Nádasdy daroval, když jsem začal psát čachtickou kroniku.

„Podívej se na ten nůž!“ a Ficko ho zabodl do stolu. „Snáz by se zabořil do lidského těla než do tvrdého dřeva. Jestli neposlechneš, v poli za Višňovým ještě dnes najdou nehybně ležet děvče, bude mrtvé a přesně v srdci bude mít zabodnut tento nůž, který každý zná. Mrtvolu přinesou do Čachtic, kolem se seběhnou lidé a ozvou se výkřiky: ,Byla to farářova cizoložnice! Já jsem je jednou viděl spolu! To farář ji zabil, aby se jí zbavil‘!“

Mdloby mě obcházely, klesl jsem na židli a svou šedivou hlavu jsem sevřel v dlaních, protože návalem strašlivých myšlenek se mi zuřivě rozhučela, jako by chtěla prasknout.

„A ještě i jiná obvinění na tebe budou vykřikovat, faráři, protože kdo by si nechtěl jazykem vydělat pěkný peníz? A potom rozvášněný dav potáhne na faru. Vlastní věřící, kteří ti včera ještě naslouchali jako světci, tě ukamenují, ha-ha-ha!“

Ó Bože! Už jsem přání čachtické paní splnil. Pochoval jsem v kryptě oběti strašlivého zločinu Proč jsou mé vlasy už šedivé, proč jsou mé ruce slabé a proč není vmé plaché duši bojovná odvaha! Odpusť mi, Bože, slabost, že jsem pomohl skrýt zločin a že mlčím teď, kdy bych měl zplna hrdla volat, aby křivda byla potrestána.

Hodina za hodinou míjí, po temné noci vychází jasné slunce, ale v mé duši se stále rozprostírá hustá tma a spánek nepřilétá na má unavená víčka.

Cítím, že dny mého života se krátí. Ó, slituj se nade mnou, milosrdný Bože, slituj se a povolej mne co nejdřív do svého věčného království.

V útrapách dopisuji historii dnešního dne, kterou dnes nebo zítra potají do jedné z rakví vložím, abys ty, milý bratře v Kristu, viděl utrpení moje, odpustil mi slabost a k Bohu se za mne pomodlil. Už svítá.

Otvírám okno. Do světnice se mi řine svěží vůně a májový vzduch a ptačí zpěv. A hle, hajduci cestu před farou s řehotem slámou podestýlají a už se šinou sáňky od zámku. To hrabě Štěpán Báthory, který v noci právě při pohřbu přijel, po celé krajině známý jako velmož, který v zimě i v létě sáňkuje,

se vydává na ranní vycházku. Do dvou párů koní, táhnoucích saně, zuřivě švihá. Před farou u hajduků zastavuje a šlehá je bičem. „Co jste mi cestu líp nezasněžili slámou, darebáci!“ řve a šlehá je a šlehá.

Jeden z hajduků stojí poslušně, jako by byl ze dřeva, bič po něm práská, ovíjí se kolem jeho těla a hle, na tváři z dlouhé tenké rány se valí krev.

Pán švihá bičem, sluha pokornější než zvíře se bít nechává a z rány se krev jen valí, valí Ó, Bože, Bože, proč jen jsem tak sláb!

Andreas Berthoni, duchovní evang. církve v Čachticích Jan Ponicenus dočetl a prudká bolest mu sevřela srdce. Ubohý stařec! Andrej Berthoni měl už víc než osmdesát pět let, když psal tyto řádky. Kdo by po něm hodil kamenem odsouzení za jeho slabost? Již druhého dne po tajném pohřbu se stal pro slabost otrokem lůžka a čtyř stěn a za několik týdnů usnul a už se neprobudil

A potom zaujal jeho místo on, Jan Ponicenus. Tady v této světnici, kde nenachází klidu, trpěl hrozná muka stařičký Berthoni. Oč strašnější však jsou muka svědomí, která pálí duši jeho nástupce? Jana Ponicena pojednou vyrušil prudký dusot koňských kopyt před farou. Otevřel okno. V měsíčním světle uviděl Ficka, který se na něj zlostně ušklíbl:

„Modlete se za svého miláčka, pane faráři, aby mu v pekle uchystali dobré místo, ha-ha-ha!“ A za Fickem se s křikem hnali panduři a hajduci.

Od svého pacholka se farář dozvěděl o všem, co se děje. Kalinu kránu oběsí na náměstí a s ním asi i zbojníky, které teď pochytají!

„Čachtická paní nemá právo soudit a věšet!“ zvolal farář, až se pacholek polekal jeho vzezření. Přehodil si přes ramena plášť, vzal hůl a opouštěl faru odhodlán vyhledat Alžbětu Báthoryovou, aby protestoval proti zneužívání moci a proti porušování zákonů.

Hned před farou ho však zastavil udýchaný radní:

„Důstojný otče, máte hned přijít k panu rychtáři k naléhavé poradě.“

„Dobrá,“ odpověděl a v duši mu zasvitla jiskřička naděje. Celé město bude protestovat. Tak se nám snad podaří vysvobodit Jana Kalinu z moci čachtické paní.

Ale očekává ho před řádným soudem lepší osud?

5. Ptáče vželezné kleci

Čachtická paní byla náramně zvědavá, co se stalo s Magdou Kalinovou.

Ještě nedávno jí na ní příliš nezáleželo. Ale od chvíle, kdy si přečetla výstražný dopis jejího bratra, byla by dala všechno, aby ji měla ve své moci. Zvlášť teď, když už je buřič a zbojník Jan Kalina za mřížemi. To bude podívaná na děvče, které se dívá, jak bratrovi trhají žhavými kleštěmi tři prsty a jak mu kladou kolem krku smyčku, aby se na šibenici rozloučil se životem. Jak se bude třást hrůzou a lítostí a skřípat zuby nad svou bezmocností.

„Vykládej, Doro, co ses dozvěděla!“ pobízela ji paní nedočkavě.

Ilona a Anna také hlídaly každé Dořino slovo, protože jejich vinou se Magda Kalinová nedostala do zámku. To ony na ni číhaly, když se večer po falešném vzkazu, který staré Kalinové přinesla ji ne příliš dobře známá vdova Sabová, vypravila Magda ošetřovat nemocnou tetu do Staré Turé. Měly se na ni v širém poli vrhnout a odvléci ji podzemní chodbou do zámku. Chytily ji, ale kdo ví, kde se vzalo v Magdě tolik síly, že se jim dokázala vytrhnout a utéci? Až do půlnoci ji pronásledovaly, slídily, kam se mohla ztratit, ale všechno marně. Paní mohly zvěstovat jenom svůj nezdar. Dora to cítila jako veliké vyznamenání, když ji druhého dne paní poslala, aby slídila v bližším i vzdálenějším okolí tak dlouho, dokud Magdu nenajde.

A poctivě se snažila přijít.jí na stopu. Se starostlivou tváří se kdekoho vyptávala, jestli neviděl takové a takové děvče, jako by šlo o její dceru.

„Paní hraběnko,“ oznamovala však paní zklamaně, zatímco se Ilona a Anna škodolibě pošklebovaly, „prochodila jsem celé okolí, nedopřála jsem si chvilku odpočinku. Ale cizí děvče podobné Magdě

Kalinové nikde neviděli.“

Čachtická paní přejela oblíbenou služku nemilosrdným pohledem:

„Styď se, Doro, že jsi nesplnila mé přání. Nenašla jsi děvče, na kterém mi teď velice záleží. Jestli sis opravdu nedopřála odpočinku, nedopřávej si ho ani teď, okamžitě jdi, kamkoliv se ti zachce, ale co nejdřív mi přiveď Magdu Kalinovou.“ Dora věděla, že by to s ní dobře nedopadlo, kdyby něco namítala proti rozkazu, proto odcházela jako opařená. Anně a Iloně se teď mohutná žena chlapské postavy zdála strašlivě malá a ubohá.

A Ilona, aby paní zalichotila, ozvala se úlisně:

„Paní hraběnko, dovolila bych si připomenout, že klín se vytlouká klínem. Rozkažte, ar přivedou Maryšu Šútovskou, když už nám Magda Kalinová utekla.“

Panina tvář se rozzářila.

Maryša Šútovská! To je to děvče, co celé dny tráví se starou Kalinovou, chodí místo ní na panské, je zamilovaná do Kaliny a on do ní. Jinak by ji vtom bezohledném dopise nevaroval, aby neubližovala jeho matce a Šútovským.

„Hned ji přivedu!“ zvolala Anna. Zezelenala nenávistí, že ta myšlenka nenapadla ji.

„Ne ty, ale já! vyskočila Ilona.

Čachtická paní je rozsoudila rozkazem:

„Přiveď ji ty, Ilono!“

Ilona odešla beze slova, doprovázena Anniným nenávistným pohledem. Na náměstí se zastavila a za zády zvědavců zálibně popásala své staré oči na šibenici, bělající se v měsíčním světle. Šibenice byla hotová. Už jenom skřipec scházel v rameni, hrozivě vztaženém nad hajduky.

Okny ještě blikalo do ulic světlo kahanců a svíček. Celé Čachtice byly vzrušené. Na čachtickém náměstí ještě nikdy nestála šibenice, tady se ještě nevěšelo. A kdo by mohl spát, když za Višňovým teď zuří boj na život a na smrt mezi pandury, hajduky a zbojníky? Kdyby tak zbojníci zvítězili! Jestli nezvítězí, bude viset nejenom Kalina, ale i pochytaní zbojníci.

Lidé nemohou Kalinovi ani Drozdovi ani jeho statečným druhům pomoci, a tak jim aspoň drží palce. Ještě se svítilo i v uličce poddaných. Ilona došla před dům Kalinových. Zaraženě se zastavila. Cerber se na ni rozštěkal, že se dál neodvážila udělat ani krok.

„Kdo je to?“ ozval se hned přívětivý, ale smutný hlas.

To Maryša Šútovská vyběhla před dům. Věděla o všem, co se děje, protože zlá zpráva letí vždy rychlostí blesku. A celá utrápená těšila usouženou matku. Lítost a strach o život milovaného je však přemohl a obě společně prolévaly slzy.

Maryša Šútovská se v zoufalství utěšovala vírou, že se něco stane, nějaký zázrak, který Jana Kalinu vysvobodí! Andrej Drozd! V jejích představách vyrostl do nesmírné velikosti. Ten zachrání jejího milého i podruhé!

Snad každou chvíli už přijde, zaklepe na okno a přivede Jana Kalinu

Zklamaně si měřila postavu před chalupou. Ne, to není Andrej Drozd.

„To jsem já, Ilona, copak mě už, Maryško, nepoznáváš?“ říkala služka, snažíc se, aby její hlas byl co nejsladší.

Uklidněný Cerber znovu zaštěkal, jako by ho Ilonina falešná laskavost pobuřovala.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se Maryša chladně, protože Ilonu znala jen z té špatné stránky a od jejího příchodu si neslibovala nic dobrého.

Ilona odháněla stále určícího Gerbera a přistoupila k Maryše. Ohromila ji nečekanou otázkou: „Chtěla bys vidět Jana Kalinu?“

„Chci, chci ho vidět!“ zvolala Maryša bez uvažování.

„Tak pojď se mnou!“ vyzvala ji Ilona, popadla ji za ruku a chtěla ji odvést.

Dotek Iloniných kostnatých rukou vzbudil v Maryše odpor a ostražitost.

„A jak bych ho mohla vidět?“

„Ne tak, dušinko, jak by sis to přála, a ne tak, jak by si to přál on,“ nutila se Ilona do smutku a

soustrasti. „Chudák, už mu na mou duši ani Pán Bůh nepomůže. Šibenice je postavená, ortel je vynesen. Jeho posledním přáním je ještě jednou tě uvidět, dřív než bude oběšen Tak bys ho mohla vidět.“

„A kde?“

„V žaláři. Mám tě k němu dovést.“

Svět se s ní zatočil. Je tedy po všem, opravdu se nestane zázrak, který by ho zachránil? A chce ji naposledy vidětToto vědomí ji naplňovalo štěstím při pomyšlení, za jakých okolností jí takhle vyznává lásku. Rozhodně kněmu půjde, ať je to kamkoliv. Musí splnit jeho přání.

„Hned se vrátím,“ řekla Maryša Iloně a odběhla ke staré Kalinové. V úzkosti a strachu o Jana Kalinu sledovaly venku každý šramot. Když Gerber zaštěkal, obě sebou trhly. Kdo to přichází, jakou jim přináší zprávu? Maryša celá rozrušená hned vyběhla ven. A teď, když už ví, koho Cerber vítal, a když se už rozhodla jít s Ilonou, nebyla schopna stařeně říci, kam se vypravuje.

„Cerber štěkal jenom na ponocného,“ uklidňovala stařeninu zvědavost malou lží. A jakoby na potvrzení jejích slov se ozval tahavý zpěv ponocného:

„Udeřila dvanáctá hodina “

„Už je dvanáct hodin! “ vzdychla Kalinová a v duchu hned počítala, kolik hodin života ještě jejímu ubohému synovi zbývá.

Maryša se trochu zmateně vymluvila, že už musí jít, a spěchala pryč, protože měla strach, aby netrpělivá Ilona nevešla do chalupy za ní.

Cestou Ilona neustále vykládala páté přes deváté, ale Maryša ji neposlouchala. Představovala si setkání v žaláři a hledala slova, jak dát Kalinovi najevo svou lásku, jak mu říci, že ho miluje víc než cokoliv ostatní na světě, a když ho zbaví života, že i ona umře žalem.

Šly přes náměstí.

Šibenice už byla docela hotová.

Pod ní se chechtali hajduci s Dorou Sentešovou. Na panin rozkaz šla hledat Magdu jenom naoko a zašla sem. Ví, že ji nenajde. Zmizela beze stopy. Po útěku možná zabloudila v lesích, spadla ve tmě do propasti, anebo ji roztrhala divoká zvěř.

Co na ní záleží? Přiláká do zámku místo ní pět jiných děvčat a zase bude paninou nejmilejší služebnicí. Anna a Ilona se zbytečně radují, že ji zastínily.

Bezstarostně žertovala s hajduky, vdobré náladě je poplácávala po ramenou, bouchala je pěstí do zad a chechtala se, když před ní silní chlapi polekaně uhýbali a uskakovali před tvrdými údery ženských pěstí.

Maryšu Šútovskou obcházely při pohledu na šibenici mrákoty. Tak tady zahyne Jan Kalina potupnou smrtí. Raději by šla sama na popraviště. Umřela by šťastná a blažená, kdyby on mohl žít„Tamhletu čarodějnici by měli oběsit!“ zasyčela Ilona Jó, když zpozorovala, jak je Dora veselá a bezstarostná.

Pojednou Ilona Maryšu prudce popadla, strhla ji z cesty a přitiskla se sní ke zdi. Proti ním šíleným cvalem ujížděli dva jezdci: muž a žena.

Jezdkyni Ilona hned poznala. Vždyť je to Eržika Príborská! A kdo je ten jezdec? Co tu v noci hledají? „Koho budou věšet?“ zaslechla Ilona od šibenice vzrušený hlas Eržiky.

„Zbojníka Kalinu!“ odpověděl uctivě jeden z hajduků a pod šibenicí všichni ztichli. V zámku si Eržiky každý vážil, protože byla miláčkem Alžběty Báthoryové.

„Jenom Kalinu?“ ptala se Eržika se zřejmým ulehčením.

„Ostatní zbojníky taky!“ zvolala Dora překvapená, že ji tam vidí s neznámým společníkem. „Možná celou tu bandu, jestli nezůstanou už tam pod hradem!“

„A co se děje pod hradem?“

„Panduři a hajduci tam chytají zbojníky!“

Nato Eržika pohodla koně a její průvodce následoval jejího příkladu. Uháněli pryč.

Hajduci s Dorou a Ilona za nimi hleděli nechápavě. Maryša si ničeho nevšímala. Trhla sebou, až když

zaslechla, že mluví o Kalinovi.

Slzy se jí tlačily do očí.

Každý je přesvědčen, že ho oběsí. Jak by ještě v srdci mohla mít jiskřičku naděje?.

Došli k zámku.

Kráčela po Ilonině boku jako slepá. Nic kolem sebe neviděla. Všechny její myšlenky patřily jemu. Skrznaskrz jí proniklá touha uvidět ho co nejdřív.

Ani si neuvědomila, že ji, Ilona v obavě, aby na poslední chvíli neutekla, znovu nenápadně popadla za ruku a z tváře že jí laskavost už docela zmizela.

„Tady na mě chvíli počkej!“ zaslechla její hlas jako ve snu.

Byla v přístavku pro čeleď.

Ilona se hned vrátila s lucernou a se svazkem klíčů.

Zanedlouho klíč ve dveřích zaskřípal a Ilona sestupovala s děvčetem po schodech dolů. Potom ji vedla dlouhou chodbou. Maryša udiveně hleděla vpravo i vlevo na černé stěny, ve kterých sem tam byly železné zamřížované dveře. V dusném tichu se jí těžce dýchalo.

V polovině chodby vykřikla.

„To jsou jen krysy, ty blázne!“ osopila se na ni Ilona, překvapená jejím výkřikem. „Musíš se s nimi skamarádit, protože jich tu je spousta. S kým se spřátelí, tomu neublíží.“

Na konci chodby otevřela jedny ze zamřížovaných dveří, ukázala dovnitř prstem a řekla: „Tady najdeš svého miláčka“

Maryša Šútovská, přesvědčená, že tam opravdu najde Jana Kalinu, vběhla za zamřížované dveře, Ilona je za ní bleskurychle přibouchla a rozchechtala se:

„To jsem lapila ptáčka, hi-hi-hi!

Jen si hledej svého milého! Uvidíš ho, jenom kdyby ho nějaký kouzelník proměnil v krysu, jinak ne!“ A přiložila lucernu ke dveřím.

Vyplašené krysy běhaly po žaláři, zalézaly do děr a několik se jich mříží prosmýklo na chodbu. Maryša si uvědomila, že ji Ilona oklamala.

„Pusť mě, pusť mě ven!“ křičela a zuřivě třásla mříží.

Ilona se na ni zašklebila.

„Jen buď potichu, nebo vyplašíš všechny krysy a seběhnou se k tobě. Mohly by si z té tvé krásy ukousnout. A seber si ten vlňák, co ti upadl, protože se tu netopí. A od rýmy by ten tvůj hezký nosánek zčervenal!“

„Chci vidět Jana Kalinu!“ křičela Maryša. „Když ho uvidím, pak mě můžete třeba i zabít!“ Za chvíli oznámila Ilona čachtické paní:

„Ptáček už je v klícce, osvícená paní.“

„A viděl vás někdo cestou?“

„Ne, nikdo.“

Ilona váhala, jestli má říci, že viděla Eržiku Príborskou. Nakonec to řekla.

„A kdo to byl s ní?“ zeptala se paní ohromená zprávou, že Eržika vnoci přijela do Čachtic a v zámku se nezastavila.

„Neznám ho,“ odpověděla Ilona.

Paní zachmuřeně hleděla před sebe.

6. Tajemné postavy na stráni

Eržika Príborská se po zpovědi čachtické paní jako v mrákotách dovlekla do pokoje, kde měla přenocovat.

Podezření, že ona je tou tajnou dcerou, jí zahlodalo v srdci už ve chvíli, kdy jí Alžběta Báthoryová prozradila tajemství svého života. Už dávno si lámala hlavu, proč právě jejího otce a její matku vyznamenává čachtická paní takovou pozorností, proč je pozvedla z poddanství do zemanského

stavu a proč ji má tak ráda. Konečně nalezla vysvětlení. Zapůsobilo to na ni jako blesk z čistého nebe. Svalila se na postel a propukla v křečovitý pláč. Ilonu Jó, která vrazila do pokoje pro hosty a našla ji tak zoufale uplakanou, podrážděně vyhodila, zamkla se a bílé peřiny postele s baldachýnem zmáčela bohatým proudem slz.

Strašně těžce se vžívala do netušené skutečnosti, že není dcerou Benjamína Príborského a jeho ženy Marie a že Michal není jejím bratrem. Její otec je neznámý rytíř a matka - Alžběta Báthoryová

Celou noc proplakala.

Ještě ani nevyšlo slunce a už opustila pokoj pro hosty, dala si osedlat koně a uháněla pryč z čachtického zámku, protože se jí svíralo srdce při pomyšlení na nejbližší setkání s matkou. Její domov! Trpce se usmála. Domov? Jejím domovem by měl být čachtický zámek.

Vrbovské zemanství je jejím vyhnanstvím. Údajní rodiče a bratr jsou cizí lidé.

Ba ne, přesto přese všechno je má ráda

Za dlouhého bdění se z veselého stvoření proměnila v zachmuřené děvče, stravované tajným smutkem. Od této chvíle musí žít v klamu a přetvářce. Údajným rodičům nesmí prozradit, že už všechno ví, protože ji váže přísaha, a čachtické paní se ani mezi čtyřma očima neodváží říci mami, maminko

Do zamračené duše jí proniklo jen trochu jasu při pomyšlení na Andreje Drozda. Jak krásné by to bylo, přitisknout se k němu, najít v něm otce i matku, svěřit mu všechno, celý svůj život a zmizet s ním někam do cizího kraje. Když projížděla okrajem lesa, kde se setkali, zarazila ji záplava zmatených citů. Rozhlédla se na všechny strany, jestli se vedle ní zase neobjeví, ohromný jako obr, s tak něžně a dobrácky rozesmátou tváří. Kdyby ji teď znovu vyzvedl ze sedla, už by se nechvěla strachem, ale radostí a rozkoší.

Tam na kraji lesa si uvědomila, že ho miluje, a cítila, kdyby se před ní objevil, že by mu padla kolem krku.

Dlouho tam stála, přemožena city.

Jarní vánek ji čechral vlasy a chladil rozpálený obličej. V srdci se jí rodilo pevné odhodlání získat si jeho lásku stůj co stůj.

Ve Vrbovém ji nepoznávali.

Chodila stále zamlklá, s nikým nehovořila a Marie Príborská starostlivě pozorovala její bledou tvář. „Co ti je, Eržiko, dcero moje?“ vyptávala se jí smutně. „Něco tě trápí.“

„To nic, maminko, to nic “ usmála se násilně.

Zesmutněl celý zemanský dům.

I Michal marně zpíval Eržice nejveselejší písně a marně vyváděl šibalské kousky. Eržika jako by zestárla, pozorovala jeho úsilí nepřítomným zrakem a nakonec řekla:

„Jsi hodný chlapec, Michale, ale nenamáhej se, mě nic nerozveselí.“

„Proč?“

Ale odpovědi se mu nedostalo.

Jak by mu mohla odhalit tajemství čachtické paní a ještě strašnější tajemství své, že se zamilovala do zbojníka?

Za několik dnů Eržika k velkému překvapení všech ožila. A to tenkrát, když se poslové z čachtického zámku rozběhli svolávat do Čachtic hajduky a pandury. Po Vrbovém se hemžily stejnokroje, červené jako tvář vzrušené Eržiky.

Poprosila Michala, aby zjistil, co se děje, proč se hajduci a panduři tak rojí.

„Brzy budeme mít dobrou zábavu,“ oznamoval jí Michal. „Čachtickou paní už omrzelo, jak zbojníci vyvádějí, a chce s nimi rázně skoncovat. Svolává do Čachtic hajduky a pandury z celého okolí a uspořádá na zbojníky hon, zněhož ani jeden z nich neunikne.“

„Ani Andrej Drozd?“ zapochybovala.

„Ani ten. Je to sice chlap na pravém místě, to musím přiznat, ale co zmůže sám, anebo s tuctem

svých kamarádů proti tolika dokonale vyzbrojeným chlapům?“

Eržičin neklid hodinu od hodiny rostl. Když se stmívalo, oslovila Benjamína Príborského lichotivým hlasem:

„Otče, dovol mi navštívit čachtickou tetu.“

„Co tě to, Eržiko, napadlo?

Vždyť už je večer. Teď už ani ve dne není radno toulat se po polích a po lesích.

Drozdova zbojnická banda si už moc troufá.“

„To nevadí, otče. Drozd přece neublíží dceři Benjamína Príborského!“

„Jak to myslíš, Eržiko?“

„Myslím, že nezapomněl, jak si kdysi s jeho otcem jídal trpký chleba poddaných čachtické paní “ Připomínka poddanství ho bodla, a proto rázně rozhodl:

„Teď do Čachtic nepojedeš.

Když budeš chtít zítra ráno, prosím, to můžeš.“

V zemanském domě už všichni spali, jen Eržika Príborská. se nepokojně převalovala na posteli. V polospánku viděla, jak tlupa pandurů a hajduků přemáhá obrovskou silou se bránícího Drozda a jak ho spoutávají a lámou v kole. Ustrašeně vyskočila z postele a divila se, že měsíc tak krásně svítí a takovým jasným svitem zalévá dům i zahradu kolem.

Dlouho stála zamyšleně u okna, potom potichu otevřela dveře a kradla se k Michalovu pokoji. Neslyšně otevřela i jeho dveře a právě tak je za sebou zavřela.

„Michale!“ zašeptala.

Ale devatenáctiletý hoch spal tvrdým spánkem mládí. Když mu jemně zatřásla ramenem, trhl sebou, jako by ho shodili z oře, na kterém ve snu spěchal do pohádkové krajiny.

Poplašeně se posadil, ale hned se rozesmál.

„To jsi ty, Eržiko? Co se stalo?“

A když se zadíval na její tvář svítící jemnou bledostí, na zářící oči, které se zdály tak nesmírně hluboké, na havraní vlasy splývající jí na ramena a na hruď, nedokázal zatajit svůj obdiv: „Ty jsi krásná, Eržiko!“

Chytila ho za rukáv jako v horečce, sevřela ho v rozpálených dlaních a šeptala „Michale, řekni, jsi opravdu můj bratr a máš mě rád?“

Cítil, jak se jí třesou ruce a její dech pálí.

„Co se ti stalo, Eržiko? Proč se mě ptáš na takové podivné a nepřirozené věci? Co tím sleduješ?“ „Jen mi řekni, jestli mě máš doopravdy rád!“

Objal ji a políbil na čelo:

„Mám tě rád, Eržiko, nejvíc na celém světě!“

„A kdybych na tobě chtěla důkaz tvé lásky, poskytl bys mi ho?“

„Samozřejmě.“

„Hned teď?“

„Hned teď.“

„Tak osedlej koně, ozbroj se a pojď se mnou!“

„A kam, Eržiko?“

„Zachránit mého milého!“

„Ty máš milého?“ vytřeštil oči.

„Mám,“ slzy se jí tiskly do očí. „Mám, ale už ho možná zabití, nebo uvrhli do žaláře “

„Ty máš milého “ šeptal Michal, jako by tomu nebyl schopen uvěřit, a podivný bol mu sevřel srdce.

„Neodsuzuj mě, Michale, a nezlob se na mě. Nikomu jinému na světě bych se nepřiznala. Tys mě vždycky chápal, nikdy jsi mě za nic neodsuzoval. Pochopíš mě i teď.“

„A kdo je tvůj milý?“ přerušil ji netrpělivě.

„Je to zbojník,“ odpověděla sotva slyšitelně.

„Zbojník?“ zeptal se zděšeně.

To bylo to nejstrašnější, co mu mohla říci.

„Andrej Drozd?“ hádal s jakýmsi ulehčením.

„Andrej Drozd!“

Michal Príborský jako každý zeman se na zbojníky zlobil a pohrdal jimi. Jen Andrej Drozd byl výjimkou. Pro nevšední sílu a odvahu ho v hloubi srdce obdivoval. Proto jeho úžas z Eržičina přiznání, že její milý je zbojník, se zmírňoval a mizel a on si stále jasněji uvědomoval svůj obdiv k Andreji Drozdovi. Z paměti se mu vynořovalo všechno, co o něm slyšel, a každou chvílí v jeho očích rostl. Přistihl se, že mu závidí mohutnou postavu, šílenou odvahu, sílu i pověsti, které o něm jdou světem.

„A on tě miluje?“ zeptal se nakonec.

„Nevím,“ odpověděla třesoucím se hlasem a přemohl ji pláč, který měla celý večer na krajíčku. „Neplač, Eržiko,“ utěšoval ji Michal. „Není možné, aby někdo neopětoval tvoji lásku “ Ani nevěděla, proč pláče.

Musela plakat, protože měla srdce přeplněné city a pláčem se jí ulevilo.

Michalova víra povznesla i její klesající mysl. Utřela si uslzené oči.

Vypověděla mu celou příhodu, která se odehrála na kraji lesa. Věrně, do všech podrobností. I o události na dvoře zámku, jak Andrej Drozd předstoupil před čachtickou paní s poselstvím Jana Kaliny, sám, jen s holými pěstmi, jak, hravě zpřetrhal provazy, a zatímco zvonili na poplach, utekl na Viharovi.

Její vzpomínky byly plné nadšení a obdivu.

„Pojďme, nemeškejme!“ zvolala nakonec.

„Pojďme,“ souhlasil Michal, ochoten bojovat i proti sedmihlavému drakovi. Toužil po vzrušujícím dobrodružství, chtěl Eržice dokázat, že není usmrkaný zbabělec, ale smělý a odvážný chlapec. Opájel se představou, že se stane zachráncem nepřemožitelného Andreje Drozda, že ho v poslední chvíli vyrve z rukou nepřátel.

Musí ho zachránit!

Už za chvíli přikazoval ve stáji rozespalému a překvapenému pacholkovi, aby osedlal jeho a Eržičina koně. Jako zloděj se vkradl do otcovy zbrojnice, sebral čtyři pistole a nastrkal si je za opasek. Když přecházeli přes dvůr, Eržika si se zálibou měřila jeho bohatýrskou postavu a její oči s uspokojením spočinuly na čtyřech pistolích za jeho opaskem.

„Jsi jako rytíř, který se vypravuje do boje!“ obdivovala ho. Michal se hrdě vypjal a vyšvihl se na koně.

„A abys držel jazyk za zuby!“ osopil se na pacholka, svého vrstevníka, který bojoval s pokušením vzbudit starého pána a zpravit ho o noční vycházce dcery a syna.

„Jestli se opovážíš říci mému otci jen slůvko o tom, že jsme byli vnoci pryč, rozmlátím ti hubu!“ Pacholek zavrtěl hlavou a ztratil se ve stáji.

Eržika pobízela koně ostruhami a Michal uháněl za ní. V jízdě ho opravdu předčila. S obdivem sledoval, s jakou jistotou sedí na koni a jak zná každou cestu, každou pěšinu v kraji. Ostrov, Očkov, Korytné, Podolie, Častkovce, Želovany, vesnice, kterými projeli nebo v jejichž blízkostí projížděli, zůstávaly jedna za druhou za nimi a černaly se v měsíční noci.

Cestou nepromluvili ani slůvko.

Když se před nimi na čachtickém náměstí zabělala šibenice, Eržika ve zlé předtuše málem spadla z koně. Jak se jí ulehčilo, když se dozvěděla, že to nepostavili šibenici pro Andreje Drozda, ten že je ještě na svobodě, ještě bojuje.

Když se přibližovali k Višňovému, Eržika pojednou zarazila koně a s ní i Michal, jakmile ji dohonil. „Slyšíš?“ napjatě poslouchala.

„Slyším ukrutný řev. Bojují někde tady,“ odpověděl Michal.

„Seskočíme, přivážeme koně tamhle v houštině a přikrademe se opatrně k bojišti!“ Eržika chtěla co

nejdřív vidět, kdo má naději na vítězství.

Kradli se dál a drželi se přitom za ruce jako děti, až nakonec před sebou uviděli šílený zmatek, klubka bojujících, pěsti létající v povětří, uslyšeli bojovný řev a křik i sténání raněných.

„Vlezme tamhle na stráň!“ radil Michal. „Odtud nejlépe přehlédneme celou situaci a uvidíme, co se dá podniknout.“

Ze stráně napjatě sledovali boj.

„Tamhle je, tamhle!“ chytila Eržika rozčileně Michala za ruku a ukazovala prstem.

Ale ani to nebylo zapotřebí.

Andrej Drozd o dvě tři hlavy převyšoval útočící. Vždycky popadl některého z nich za nohy, ohnal se jím jako před chvílí ojí a rozrazil sevření útočníků.

Ficko se opodál zuřivě rval se dvěma zbojníky a jako slepý se hned tu hned tam divoce vrhl i na hajduka anebo na pandura.

Když se vzpamatoval, vrhal se ještě zběsileji na nejbližšího zbojníka. Zuřil. Pokládal hon na zbojníky za hračku a zatím už trvá celou věčnost. Kamkoliv se podívá, všude se hajduk nebo pandur svíjí v bolesti anebo tiše sténá. A Andrej Drozd pořád ještě stojí pevně jako nezlomná socha, sráží každého, kdo se na něj vrhne, a jen se směje a sebevědomým výskáním vlévá do svých druhů vytrvalost a sílu. Při tomhle pohledu se ve Fickovi zrodil plán. Jestli přemohou Andreje Drozda, bude boj vyhrán!

Zpočátku ho chtěl čachtické paní hodit k nohám živého, v řetězech. Ale když na to není naděje, ať radši zahyne, než aby měl on předstoupit před paní poražen.

Když Vavro praštil Ficka sukovicí, rozplácl se Ficko omráčen na zemi. Vavro si ho už dál nevšímal a ani nemohl, protože panduři se na něj sesypali jako vosy.

Skrytí diváci téměř bez dechu sledovali ze stráně napínavý boj. Ze tmy zářily na Andreje Drozda čtyři nadšené oči, Eržika byla hrdá a šťastná. Hle, hrdina jejích snů stojí pevně a směje se, směje se, protože ze všech stran se na něj vrhají zuřiví, hltaví vlci, hajduci a panduři, aby ho připravili o svobodu a život. Ale ne, nedostanou ho!

7. Tajemný výstřel, který rozhodl

Eržika pojednou strnula, krev jí stydla v žilách. Napjatě upřela zrak na Ficka, který se před chvílí zřítil k zemi.

„Michale!“ chytila ho křečovitě za ruku. „Podívej se, podívej “

Ficko nebyl omráčen. Plazí se mezi sténajícími raněnými píď po pídi jako had, plazí se z bojiště pryč. Po čtyřech se už přikrádá k osaměle ležícímu pandurovi a vytahuje mu z opasku pistoli. Potěžkal ji v ruce a plazil se dál.

„Michale, Michale!“ šeptá Eržika a třese se po celém těle.

Ficko jako by ztratil o boj zájem a leze na stráň.

Eržika a Michal trnou. Připadá jim, že je Ficko ve tmě hledá a že se vleče rovnou k nim. Ale po dvou třech krocích se pojednou zastaví, zády kmladé dvojici, zvedá ruku s pistolí a míří.

Na Andreje Drozda.

A měsíc, jako by byl jeho spojencem, štědře lije na bojiště bledý přísvit. Zřetelně je vidět plnou, dobrácky rozesmátou tvář Andreje Drozda a jeho mohutnou, jakoby z kovu ulitou postavu. „Chcípneš, Andreji Drozde!“ zařval pojednou Ficko bojovně a pevnou rukou mu mířil přesně na hlavu.

Všichni kolem sebou při tom strašném výkřiku trhli a všechny tváře se obrátily ke stráni. Úsměv z Drozdova obličeje zmizel. Hleděl na stráň, ale nedovtípil se, jaké nebezpečí mu hrozí. Eržice okamžitě blesklo hlavou, že Ficko Andreje Drozda zastřelí. Ve chvíli si uvědomila, že je ztracen, jestli Fickovi výstřel neznemožní.

Ještě ani ozvěna nevrátila Fickův zuřivý výkřik, když zahřměl ohlušující výstřel.

Ficko zařval ještě zuřivěji než před chvílí, svalil se a kutálel se po stráni dolů. Vřískal zlostí, že mu neviditelný střelec prostřelil ruku, ze které v tu chvíli vyletěla pistole a s ní i jeho naděje na vítězství. Bojující nechápali, co se děje, jen vyvalovali oči na temnou stráň a na Ficka, který se jim skutálel k nohám a tam se svíjel jako přišlápnutý had a vřeštěl bolestí.

Byla to Eržičina práce. Před chvílí bleskurychle vytrhla z Michalova opasku pistoli - Michal nebyl schopen ani slova ani činu - a namířila na Fickovu paži. Jen co třeskl výstřel, vypověděly jí nervy službu. Zatmělo se jí před očima, zapotácela se a byla by upadla, kdyby ji Michal, který se už vzpamatoval, nezachytil.

Obdivoval Eržiku. Zahanbeně si uvědomil, že nebýt jí, Andrej Drozd by už nežil. Než by se on vžil do situace a vzchopil se k činu, byl by už Ficko dosáhl svého.

Tam dole se první vzpamatoval Andrej Drozd a pandurský kapitán. Andrej Drozd už uhodl, že zákeřný Ficko se vykradl z toho strašného zmatku a hluku, aby na něj ze stráně klidně mohl namířit pistolí a zastřelit ho. Ale někdo, kdo stál na stráni nad ním, mu v poslední chvíli jeho záměr překazil. V záblesku výstřelu bystrým zrakem zpozoroval dívčí postavu a dívčí tvář. Mihla se před ním jako ve snu a hned ji pohltila hustá tma. Pandurský kapitán ještě nechápal, co se stalo, proto přiběhl k Fickovi přesvědčen, že mu vysvětlí záhadnou událost, která přerušila boj.

Nad chlapy, kteří se nemohli probrat z překvapení, se znovu rozlehl Drozdův pokojný smích. Jen co se kapitán sklonil nad vřeštícího Ficka, Andrej Drozd k němu přiskočil, popadl ho za krk levou a Ficka pravou rukou.

Vyzvedl je do výšky a srazil je hlavami k sobě, jen to zadunělo.

Panduři a hajduci v tom viděli povel pokračovat v bitvě, ale Drozdův hromový hlas je zarazil: „Panduři a hajduci! Jestli se ještě některý z vás pohne, rozmlátím hlavy vašich velitelů jako ořechy! Kdo z vás by si chtěl vzít jejich smrt na svědomí?“

A svým zajatcům, kteří se mu zuřivě házeli v rukou, řekl:

„Ficko i ty červený kapitánku, rozkažte těm svým lotrům, aby se hned klidili domů, protože jestli se jen pohnou proti mně a proti mým druhům, prožíváte teď poslední chvíle svého života.“ A aby dodal svým slovům důrazu, neúprosně jim stiskl krk a dal každému po kopanci.

„Tak co? Snad jste neoněměli?“

Prudce s nimi zatřásl. Ficko div nepukl vztekem. Nikdy ve svém životě ještě nebyl tak bezmocný a směšný. Visí tady v ruce Andreje Drozda jako na šibenici a nijak si nemůže pomoci. Odhodlával se, že radši zahyne, než by přežil takovouhle hanbu a pak se ukázal na očích čachtické paní. Pandurský kapitán, který byl z jiného těsta, nebojoval proti zbojníkům z nenávisti, ale pouze z povinnosti. Teď měl jenom strach o život. Když mu chvílemi Andrej Drozd pevněji stiskl hrdlo, lapal po vzduchu, jako by se topil. Byl ochoten kapitulovat.

„Copak jste polkli jazyk?“ křičel Drozd na své zajatce a přidal jim zase po kopanci. „Jestli se neozvete, než napočítám do tří, jste syny smrti!“

A hlasem ostrým jako břitva začal počítat:

„Jedna! Dvě! “

Pandurský kapitán sebou trhl.

Andrej Drozd ho postavil na zem a trochu mu uvolil krk.

„Panduři!“ zvolal kapitán chrčícím hlasem. „Boj skončil, vraťte se do Čachtic!“

Ficko, vzteky málem bez sebe, sebou zuřivě škubl a dřív než se Drozd nadál, kapitána kopl. „Zbabělče!“ zařval.

Drozd mu sevřel hrdlo, takže místo zuřivých slov bylo slyšet jen chrčení.

„Teď jsi červený jako stejnokroj těch tvých pochopů,“ ozval se Drozd zlověstným hlasem. „Za chvíli budeš modrý jako tvůj kabátec a čerti uvítají tvou černou duši v pekle. Ale ještě ti dopřeji chvíli na rozmyšlení,“ povolil sevření prstů, které se bořily do Fickova hrdla. „Budu ještě jednou počítat do tří. A pak bude po tobě, jestli se neumoudříš!“

Ficko si už myslel, že nadešla jeho poslední chvíle. Teď, když mu Drozd dopřál novou možnost

zachránit si život, strach před smrtí, které už hleděl do tváře, přemohl všechno. Co na tom, že si život zachrání tak hanebně? Alespoň bude mít možnost pomstít se pomstou, o jaké ještě nikdy nikdo neslyšel. Jen žít, žít, za každou cenu žít! A nakonec se utěšoval i tím, že ta hanba nebude tak strašná. Protože co si může počít sám se svými hajduky, když se pandurský kapitán zbaběle vzdal. On si to odnese, na něm se vybouří hněv i vztek čachtické paní.

„Jedna! Dvě! “ počítal Drozd za hrobového ticha.

„Dost!“ zasyčel Ficko.

„Vzdávám se!“

„Ty se nemáš co vzdávat,“ zasmál se Drozd, „za tebe a tvůj život, jak tě tu tak držím, by nikdo nedal ani děravý denár! Rozkaž hajdukům, ať zmizí!“

Ficko poslechl.

„Panduři, hajduci!“ zvolal Andrej Drozd. „Vraťte se do Čachtic bez velitelů! Pustíme je až ráno. Vím, že jen co by byli volní, hnali by vás do boje dál. Ale my už nemáme na rvačky kdy.

Máme ještě před sebou dlouhou cestu. A taky vás trochu litujeme. Tvářičky máte jako malované a huby vám otékají a modrají.“

Panduři a hajduci se sbírali.

Svolávali a chytali rozutíkané koně, zvedali ze země raněné druhy, tahali je na koně a ty, co nedokázali sedět v sedle, snášeli na jedno místo a utěšovali je, že se pro ně vrátí.

Zbojníci spoutali Ficka a pandurského kapitána, hodili je na vůz a zapřáhli koně. Byli veselí, žertovali, nezbedně pokřikovali na pandury a hajduky, pohvizdovali a prozpěvovali si.

Jen Andrej Drozd stál v tom ruchu nečinně, zamyšleně. Zkoumavě hleděl na stráň, která se černala v neproniknutelné tmě. Za chvíli se pohnul a zamířil k místu, odkud zazněl výstřel, v jehož zablesknutí se mihla ta tvář

„Pojďme, Michale, pojďme!“ tahala Eržika Michala za ruku.

Co se natoužila po setkání s ním, uvidět ho, uslyšet jeho hlas! A teď, když se k ní přibližuje, pudí ji cosi pryč, cosi ji odhání. Ne, teď se s ním nesmí setkat. Nesmí se dozvědět, že mu zachránila život. Nechce jeho vděčnost, chce od něho víc, jeho srdce.

Ale utéci nebylo možné.

Andrej Drozd, jako by viděl i potmě, jistými kroky vystupoval na stráň. Eržika a Michal se ani nenadáli a už stál u nich a cítili na sobě jeho zkoumavý zrak.

„Jsi to ty, Eržiko Príborská?“ zeptal se přitlumeným, něžným a rozechvělým hlasem, jakým ho ještě Eržika neslyšela hovořit.

„Ano, já,“ odpověděla plaše a celým tělem se jí rozlilo horko.

„A kdo to stojí vedle tebe?“

„Můj bratr Michal.“

„Kdo to vystřelil Fickovi pistoli z ruky?“

Eržika rozpačitě mlčela. Ale jen chvíli, pak vyhrkla:

„Michal!“

„Ne, to Eržika!“ protestoval Michal poplašen. „Pistoli, ze které vystřelila, ještě drží v ruce“ „Ukaž tu pistoli, Eržiko!“

Podala mu ji, a když se jejich ruce mimoděk setkaly, zachvěla se.

„Jste statečné a smělé děti,“ řekl Andrej Drozd. „Tuhle pistoli si vezmu na památku.“

Strčil si pistoli za opasek a zahleděl se na Eržiku Príborskou, nerozhodně stál. V duši se mu odehrával boj.

Pak přistoupil k Eržice, chytil ji jemně pod paží, jako pírko ji zvedl a přitiskl k sobě. A políbil ji na rty. Když ji zase postavil, se slzami štěstí v očích se jako omámená zapotácela. Potom vztáhla ruce, aby ho objala a vyznala se mu, že ho miluje

Ale on už beze slova odcházel, už sestupoval ze stráně, už se dole vmísil mezi své druhy. Hleděla za ním skrz slzy a propukla v pláč.

„On mě políbil Miluje mě “ šeptala a Michal ji bezradně hladil po vlasech a rozpálených tvářích. Divná bolest mu svírala srdce.

Měl by být šťasten, když je jeho sestra šťastná. Ale nedokáže se radovat, bolí ho srdce.

Andrej Drozd líbal Eržiku. Líbal ji!

Kdo by mu dokázal říci, proč ho ten polibek tak pálí, proč mu rozlil vsrdci tolik trpkosti?

„Eržiko,“ ozval se, jako by ji probouzel ze sna, „už musíme jít.“

Panduři a hajduci odcházeli.

Ale ne se zpěvem, bojovým pokřikem a nadšením, jak se sem přihnali. Nebodali koně ostruhami. Kráčeli beze slova jako pochmurný pohřební průvod.

„Kde je Kalina?“ zeptal se Andrej Drozd. Ale nikdo mu neuměl odpovědět.

„Vavro,“ přikázal vůdce zbojníků, „ty se vrátíš do Čachtic a vyzvíš, jestli se mu něco nestalo.“ Pak se k němu naklonil a pošeptal mu, kam se má vrátit. Za chvíli zůstala na bojišti jenom kupa sténajících pandurů a hajduků. Eržika s Michalem sestupovala ze stráně ke svým koním a zbojníci na dvou vozech zamířili k Novému Městu.

Když zbojníci projížděli pod Skalským vrchem, vůz, na kterém byl Ficko a pandurský kapitán, zastavil.

Andrej Drozd popadl jednou rukou Ficka, druhou kapitána a hodil je do příkopu u cesty. „Tady si počkáte do rána, anebo do večera, jestli vás dřív nenajdou!“

Část šestá - Jako o soudném dnu

1. Hanebný návrat, trpká odplata

Otcové města, kteří se shromáždili u starosty Kubanoviče, se dlouho a bouřlivě radili. Jeden každý měl na zámek nějakou stížnost. Všichni se horšili, že čachtická paní nedbá práv a privilegií, udělených městu různými panovníky. A nebude trvat dlouho - alespoň se tak zdá - a bude se svobodnými občany jednat, jako by to byli poddaní.

Otcové města se odhodlali jít rovnou na zámek a tam ústy nejvýřečnějšího z nich, Jana Ponicena, přednést protest města proti věšení na čachtickém náměstí.

Právě když vycházeli ze starostova domu, vraceli se panduři a hajduci z bitky se zbojníky. V hloučcích, někteří koňmo, někteří, pěšky se vlekli, jako by šli na popraviště. Trnuli, co je čeká, až předstoupí před paní poraženi a bez velitelů.

Celé Čachtice se vyhrnuly na ulici.

Přestože se poražení vraceli tiše a zkroušeně, občané, kteří vrozčileném očekávání výsledku boje pod hradem a ranní popravy nezamhouřili oka, je zaslechli. Byl to pro červené strážce panské moci a veřejného pořádku ostudný pochod. Ostudnější než návrat z prohrané války, ve které by jim nepřátelé na potupu uřezali nosy a uši. To by alespoň v očích přihlížejících vyvolalo slzy soucitu a lidé by zahořeli hněvem. Ale je nepolituje nikdo. Ze všech stran se ozývají posměšné a uštěpačné poznámky, jako by kolem dokola hořely domy a ze střech na ně dopadaly hořící třísky:

„Chudáčkové, to vám ti zbojníci dali “

„A kde máte koně? Snad na ně nedostali zálusk zbojníci?“

„A co velitelé? Ty jste ztratili cestou?“

„Ubožáci, ve vaší kůži bych nechtěl být!“

Nebylo človíčka, který by po vracejících se nehodil nějakou otázkou nebo poznámkou, zdánlivě soustrastnou, ale ve skutečnosti pichlavou. Panduři a hajduci, uondaní a nejistě sedící v sedlech, se proti těmto žihadlům obrňovali nevšímavostí. Občané v čele se starostou a farářem vykročili za průvodem těch honců na lidi k zámku.

Co udělá čachtická paní, až se dozví, že Ficka a kapitána zbojníci zajali? To bude podívaná! S tichou hrůzou v srdci mysleli na Jana Kalinu. Chudák, za chvíli mu zmrzačí ruku a potom ho oběsí.

Brána zámku se rozšklebila jako obrovská ústa a panduři a hajduci se hrnuli do dvora. Čachtičané zůstali před bránou a přebíhali po dvoře jenom očima. Tamhle už je pro paní připraveno křeslo s baldachýnem a kousek vedle lavice. Opodál stojí nový mladý zámečník a zamyšleně pohlíží do ohně, ve kterém se rozpalují kleště. Kata Benecká se služkami se motá kolem klokotajících kotlů, ve kterých se vaří guláš, a vedle se kulatí tři obrovské sudy vína. Pro vítěze nachystali panečku štědrou výslužku!

A tamhle, co by od zámku kamenem dohodil, se pod hvězdnou oblohou černá stodola s obrovskými otevřenými vraty, aby se unavení bojovníci mohli co nejdřív oddat odpočinku na lůžkách z vonného sena.

„Už jdou, už jsou tu,“ křičí Ilona Jó. Ani nevyzvídá, kolik zbojníků zajali, a střemhlav utíká, aby paní co nejdřív zvěstovala, že se panduři a hajduci již vrátili.

Alžběta Báthoryová neměla po celý večer klid. Vzrušovalo ji vědomí, že právě teď se v podzemním žaláři připravuje na smrt odvážlivec, který si dovolil jí vyhrožovat, a za Višňovým přitom ohromná přesila drtí jeho společníky. Než nadejde ráno, budě vítr na šibenicích rozhoupávat jejich mrtvoly a nad nimi budou krákat vrány.

Neklid ji poháněl z pokoje do pokoje, v šatně vyhazovala z truhlic šaty a nenávistně dupala po skvostných černých sukních, vestách a kabátcích, v nichž oplakávala manžela. Vševědoucí Majorová ji dnes přesvědčila, že černá barva zabíjí krásu, že je hrobem .mládí.

Proto si umínila, že zničí všechny ty černé hadry a ponechá si jen šatstvo hýřící živými, jasnými a pestrými barvami. Patnáct švadlen jí už šije nové roucho z růžového hedvábí. Bude jakoby sešito z tisíců lupínků a ona se v něm zaskví v celé své kráse.

Když Ilona Jó hlásila návrat pandurů a hajduků, Alžběta Báthoryová právě zbožně naslouchala radám Majorově. Dala by té vyschlé stařeně ruce pozlatit za vzácná naučení, jak si zachovat krásu a oddálit stárnutí. Ona jí otevřela oči, ona jí dala recept.

Jen jí má co děkovat, že bude krásná, nejkrásnější paní v celých Uhrách.

Vyběhla na dvůr. Byla u vytržení.

Zúčtuje se svými nepřáteli a ukáže, co čeká každého, kdo se odváží zkřížit jí cestu.

Ale jen co dosedla do křesla, její nadšení vyprchalo. Zaraženě přeběhla pohledem po pandurech a hajducích, kteří místo aby hulákali zpiti vítězstvím, klopili hlavy!

„Co je?“ vykřikla se zlou předtuchou.

„Ficko a kapitán vydali rozkaz, abychom nechali boje a vrátili se do Čachtic,“ bojácně odpověděl jeden zporažených.

Jako by do ní hrom udeřil.

Vyskočila.

„A kde je Ficko a kapitán?“ zaječela.

„Zbojníci je odtáhli a pustí je až k ránu,“ ozvala se bojácná odpověď.

Tu se paní vrhla na hajduky jako šílená.

„Vy lotři, svého velitele jste zbaběle vydali napospas zbojníkům!“

A už zazněl povel k trestu, pro hajduky nejstrašnějšímu.

Zasvištěly lískovky a hole.

Hajduci se museli bít navzájem, a to co nejzuřivěji. Když se paní zazdálo, že jeden z hajduků tluče své druhy jen nějak mdle, zařvala na něj, hajduk pokorně přivrávoral a paní ho sama tak zřezala, že se rozplácl na zemi docela bez sebe.

Hajduci, vystrašení tímto příkladem, mlátili do sebe ze všech sil. A jeden za druhým padali na zem a řvali bolestí.

Čachtičané strnule přihlíželi.

Přáli hajdukům potrestání, ale teď, když viděli, jak se na panin rozkaz mlátí hlava nehlava, jak křičí bolestí a padají na zem, probudil se v nich .lidský soucit. Zvlášť když se Alžběta Báthoryová začala smát jako šílená, když sama popadla hůl a vrhala se na sténající hajduky a holí je mlátila ostošest.

Pak se vrhla na pandury. Vyhlížela skutečně jako dračice, jen její oči by ještě měly sypat blesky a ústa chrlit plameny. Vříská na pandury bohapusté nadávky, vrhá se mezi ně jako jestřáb, zuřivě se ohání holí a panduři prchají jako hejno splašených slepic.

A paní se rozbíhá hned za jedním, hned za druhým, celá už udýchaná a od křiku ochraptělá. U kotlů se znovu rozkřikuje:

„To tak, ještě guláš byste chtěli a víno, ne? Roztaveným olovem bych vás měla nakrmit!“ A holí převrhne kotel. Maso s vonnou šťávou vytéká do plamenů. Oheň prská, syčí, valí se pára. A paní běží dál, k sudům, holí jako kyjem vyráží dna, víno tryská ze sudů a žíznivá země je pije. Vůně vína stoupá a nade dvorem se mísí s vůní guláše, hajdukům bezmocně ležícím na zemi i pandurům vkoutech dvora se sbíhají sliny.

Čachtická paní je už znavená.

Nehybní hajduci ji už nedráždí, hledá další oběť, na které by se vybila.

Tamhle u převržených kotlů ještě stále bezradně stojí Kata, u křesla s baldachýnem Ilona, Anna a Dora, která se k nim přidala teprve před chvilkou. A opodál u ohně, ve kterém se rozpalují kleště, stojí zámečník Pavel Lederer.

Kromě nich není na dvoře živáčka. Panduři se poschovávali v temných koutech dvora.

Ilona a Anna si přály, aby panin hněv stihl Doru. Když už přišla o paninu přízeň, myslely si, že se jí neodváží na oči, alespoň dokud nepřivede Magdalénu Kalinovou. A opravdu, panin divoký pohled se upírá na Doru. Jenže žárlivé a nepřející služky jsou zklamané, protože rozkaz je dalším vyznamenáním:

„Doro, přiveď Jana Kalinu!“

2. Protest

Dora pevnými kroky pospíšila pryč a paní si sedla do křesla.

Otcové města v čele zástupu obyvatel usoudili, že nadešla chvíle vhodná k tomu, aby předstoupili před čachtickou paní. Když se, vedeni Janem Ponicenem, rozvážně blížili, měřila si je paní zachmuřeným pohledem.

„Co chcete?“ zeptala se chladně.

„Přicházíme ve jménu města Čachtic,“ začal Jan Ponicenus a důstojně se napřímil.

„Za posledních dnů jsem poznala, že sem chodíte velice rád,“ ušklíbla se paní. „A zbytečně. Není to tak dávno, co jsem vám řekla, čeho se máte držet, a víte, že pro vás a pro vaši církev by bylo nejlepší, kdybyste se od zámku přestěhoval na sto mil daleko, jestli vám překáží.“

„Nepřekročil jsem práh zámku ze své vůle, ale z pověření města Čachtic,“ pronesl farář přísným hlasem, „a prosím, abyste protest vyslechla!“

„Jaký protest?“ vybuchla paní.

Popadla ji zuřivost při pohledu na toho hrdého starce. Rozhodla se, že ho musí co nejdřív zneškodnit.

Opanovala se a řekla mrazivě:

„Poslouchám vás.“

„Naší povinností je starat se o mravní a hmotný blahobyt města i bdít nad jeho právy a dobrým jménem, nezkoumáme, nakolik je Vaše hraběcí Milost oprávněna vynášet rozsudky smrti a zasahovat tak svévolně do záležitostí soudu “

„Z toho ať vás hlava nebolí,“ skočila mu do řeči podrážděně, „kdybyste, pane faráři, s váženými otci města dostali chuť zkoumat můj čin, ujišťuji vás, že jsem neporušila zákon a nezasáhla do pravomoci soudů. Všechny okolnosti si vyžádaly, aby Jan Kalina, buřič a zbojník, byl okamžitě zneškodněn. Ale poslechněme si, nad čím vlastně se otcové města pozastavují!“

„Ještě jednou opakuji, Vaše hraběcí Milosti,“ hovořil Ponicenus rozvážně, přestože v něm krev jen vřela, „nezkoumáme nakolik jste byla oprávněna učinit, co činíte.“

„Jak laskavé od vás,“ přerušila ho jedovatě.

„Nezkoumáme to,“ pokračoval farář tvrdošíjně, „protože jsme přesvědčeni, že to vyšetří lidé, kteří jsou povoláni bdít nad dodržováním zákonů.“

„Nemám chuť poslouchat kázání,“ obořila se na něj Alžběta Báthoryová, „mluvte stručně.“ Jan Ponicenus byl už všecek pobouřen.

Nit připravené řeči se mu přetrhla. Vybuchl:

„Na čachtickém náměstí ještě šibenice nestála. Protestujeme, aby se na náměstí věšelo!“ „Protestujeme!“ vykřikli i občané, kteří stáli za farářem, roztrpčení zpupným postojem paní. A také před zámkem se ozvaly výkřiky:

„Protestujeme!“

„Cha-cha-cha!“ zaznělo jim v odpověď. „Vím, že kamenem úrazu není to, že má být poprava na náměstí, ale že tam má být popraven právě zbojník Kalina. Jestli si to s tím protestem nerozmyslíte, obžaluji město Čachtice u vrchnosti, že se tajně paktuje se zbojníky a že jim nadržuje. Čachtice pak budou moci dokázat svou úctu k zákonu tím, že se budou jako pečlivá matka starat o několik setnin německých žoldnéřů!“

A rozesmála se smíchem, ze kterého sršelo sebevědomí, že jsou proti ní všichni bezmocní. „Tak ještě protestujete?“ zeptala se hrozivě.

Otce města na okamžik zastrašily její hrozby, že jim přivede na krk žoldáky, kteří vybrakují pokladnici města, rozvrátí klid rodin a vyjedí komory měšťanů.

Ale nakonec ani tahle strašlivá představa nezchladila jejich rozhořčení a volali hromovými hlasy: „Protestujeme!“

Mezitím se od brány nepozorovaně blížila drobná, shrbená postava ženy. Byla to stará Kalinová. Dlouho vyčkávala návratu Maryši Šútovské, ale když viděla, že čeká marně, v zoufalství se rozhodla, že ji půjde hledat. Nikde ji nenašla, a tak dozrálo v její utrápené duši odhodlání, že předstoupí před čachtickou paní.

Zastavila se před ní a napřímila se s takovou hrdostí, že se překvapeným otcům města zdálo, že vyrostla.

„Také já protestuji, čachtická paní!“ zvolala dojímavým hlasem. „Nerodila jsem děti proto, abys je ty vyvraždila!

Sebrala jsi mi dceru kvůli synovi, ze kterého jsi udělala zbojníka. Dala jsi postavit šibenici a dnešní noci odvlekly tvé ďáblu zaprodané služky do žaláře Maryšu Šútovskou, moji poslední útěchu.“ Stařenin nečekaný příchod a její vzrušená obžaloba paní natolik zmátly, že honem nevěděla, jak jí zavřít ústa a na místě ztrestat její troufalost.

„Kdopak viděl, že to děvče odvlekly paniny služky?“ hrozivě vykřikla na stařenu Ilona.

„Když se v Čachticích nebo širokém dalekém okolí ztratí děvče, každý ví, že zmizelo v podzemních žalářích čachtického zámku!“ zvolala Kalinová s nejhlubším přesvědčením.

Jan Ponicenus s obdivem hleděl na stařenu, na ubohou poddanou, jíž vlila mateřská láska do žil tolik odvahy, že si troufla předstoupit před svou paní s tak těžkým obviněním.

Přistoupila k paní s hlavou hrdě vztyčenou a rozhodila ruce, jako by chtěla ukázat, že nemá žádné zbraně, a podtrhnout tak svou bezmocnost:

„Tady mě máš, čachtická paní,“ volala srdcervoucím hlasem, „zatni do mě své drápy jako krvelačná dračice, když ti dělá rozkoš lidské utrpení a smrt, ukonči můj život, protože pro mě už nemá žádnou cenu, když jsi mě obrala o všechny děti!“

Vtom se na ni paní vrhla jako šílená, bušila ji pěstí do obličeje, bila ji a kopala.

„Tu máš, tu máš, ty plémě buřičské!

Chcípni, chcípni, jako chcípnou tvoji parchanti,“ syčela na ni.

Stařena beze slova držela.

Diváci s hrůzou přihlíželi tomu výbuchu lidského vzteku a sem tam se ozvaly rozhořčené výkřiky. Když stařena klesla na zem, křikla paní na své služky:

„Odneste ji do žaláře!“

Vtom ji napadla ďábelská myšlenka:

„Ne, počkejte chvíli, ať si s sebou může vzít na památku a pro potěšení tři synovy prsty! Zámečníku!“ vykřikla na Pavla Lederera. „Dej sem kleště, já sama mu ty prsty utrhnu Ilono, běž popohnat Doru!“

Pavel Lederer ještě nahonem omotal dlouhé, dřevem obložené rukojeti hadry, protože byly příliš rozpálené, a pak nesl kleště opatrně jako pochodeň.

Zdálo se, že žhavé kleště hoří jako plamenný jazyk, jiskry zasršely a ozářily na okamžik celou postavu čachtické paní.

Napětí na dvoře vrcholilo.

3. Někdo zmizel, někdo se objevil

Dvůr zašuměl vyděšeným povzdechem.

Ze dveří se vyřítila Dora. a za ní Ilona.

Paní vypadly ve zlé předtuše kleště z rukou.

„Co se stalo?“ zařvala.

„Žalář je prázdný!“ zoufale vykřikla Dora. „Kalina zmizel a nezůstala po něm ani stopa. Dveře žaláře byly zamčené, ale za nimi jsem našla jen provaz, kterým byl svázán.“

Do staré matky vlila zpráva o synově útěku život.

Čachtičané se rozjásali.

Kdo by se staral, že zítra by ho mohli volat k odpovědnosti za výbuch radosti nad útěkem zbojníka? Alžběta Báthoryová se jen s námahou probírala z překvapení. Snad celý svět se proti ní spikl. V návalu vzteku jí mozek vypovídal službu. Nevěděla, jak umlčet ten jásot, smýt hanbu, která ji tak nečekaně postihla.

„Pod mou střechou se ukrývá zrádce!“ vybuchla nakonec pomstychtivě a vrhla na služebnictvo jestřábí pohled, jako by si vybírala, na koho svrhnout podezření ze zrady a hned ho příkladně potrestat, aby kleště nezůstaly rozžhavené zbytečně a také šibenice aby si přišla na své. Každým, kdo na sobě ucítil její pohled, otřásla hrůza, zda se v nejbližší chvíli nestane bezmocnou hříčkou její pomsty.

I Čachtičané zmlkli.

Vzpamatovali se, uvědomili si, že měli svou radost potlačit.

Stalo se však, co nikdo neočekával.

Před čachtickou paní skočil jeden z hajduků. Znenadání, jako by vyrostl ze země. Hajduk rozložité postavy. který vykřikl mohutným hlasem:

„Ano, máš pod svou střechou zrádce, čachtická paní! Zrádce, který zaprodal kamaráda!“ A jako smršť se mihl dvorem, rozehnal se po Pavlu Ledererovi a začal mu bušit pěstí do hlavy, až se zámečník svalil na zem jako poražený strom.

„To máš závdavek na to, co ještě za svou zradu dostaneš!“

A dalším skokem už zase stál před čachtickou paní:

„A tobě, ty dračice, trochu posvítím!“

Popadl kleště, rozevřel je a natáhl se po Alžbětě Báthoryové. Vyjekla bolestí. Štípl ji kleštěmi do stehna.

„Tu máš, abys věděla, jak to chutná, rvát rozžhavenými kleštěmi živé lidské tělo!“

Ještě jeden skok a pozvedl starou Kalinovou:

„Pojďte, babičko, my vás nedáme!“

Než se přihlížející nadáli, posadil hajduk stařenu na koně, vyšvihl se za ni a uháněl pryč. Čachtičané mu uskakovali z cesty a překvapeně vykřikovali: „Vavro! To je Vavro!“

Ano, byl to zbojník Vavro. Když ho Andrej Drozd poslal do Čachtic, aby vyzvěděl, co se stalo s Janem

Kalinou, napadlo ho, aby vysvlékl zmrzačeného hajduka a přistrojil se do jeho mundúru. Tak se nenápadně dostal do zámku a vmísil se mezi pandury, aby ho hajduci nepoznali.

Když se panduři rozprchli po temných koutech dvora, nepozorovaně se přikradl za převrácený kotel. Jen panduři ho viděli a obdivovali jeho hlad. Mysleli si, že ho přilákala vůně masa. Vavro však chtěl co nejblíž k čachtické paní, aby mohl ve vhodnou chvílí zakročit. Když se mu to nepodaří, podpálí za zámkem stodolu a stohy, aby zbojníci z ozářené oblohy vyčetli, že kamarád je v nebezpečí, a přiběhli mu na pomoc.

Když ale Kalina bůhví jak utekl, rozhodl se, že zachrání jeho matku.

A už zmizel za bránou.

Paní, zmožená víc bolestí než hněvem a vztekem, klesla do náručí svých služebnic.

„Zmizte, okamžitě zmizte,“ vykřikla ještě na Čachtičany, náramně spokojené s vývojem událostí, a zuřivě se rozplakala.

Nemohla se ani hnout, ale když ji služky odnášely, nepohnul její nářek ani jediným srdcem. Čachtičané mlčky odcházeli.

Celý zámek byl na nohou. Mladé služky pobíhaly ze síně do síně jako ptáci v kleci, poplašené a vyděšené.

Uklízely při světle svíček, aby se všechno lesklo, aby nikde neuvízlo ani smítko, ani zrnko prachu. Švadleny třesoucíma se rukama došívaly panino nové skvostné roucho.

Mučivý nepokoj trýznil jejich mladé duše a křičel jim z očí, vpadlých od neustálého bdění. I ty tři babice, Doru, Ilonu a Annu, přepadaly nedobré předtuchy. Zamračeně se motaly mezi děvčaty. Dveře ložnice natolik upoutávaly jejich pozornost, že děvčata ani neokřikovaly.

Chvílemi z ložnice zaslechly pronikavé. výkřiky. Takhle křičet bolestí svou paní ještě neslyšely, přestože jí už slouží dlouhá léta. Bolestné výkřiky však jejich soucit neprobudily.

Jenom strach jako dosud ještě nikdy. Co kdyby je najednou obvinila, že skoro všechno, co se stalo, mají na svědomí? Co kdyby si umínila, že je potrestá za útěk Magdy Kalinové a Jana Kaliny i za nezdary a pokoření, za které vůbec nemohou? Po scvrklé kůži jim přebíhal mráz. Společný strach a společné nebezpečí řevnivé soupeřky sblížilo: Anna Darabulová, Dora Sentešová a Ilona Jó daly přede dveřmi ložnice hlavy dohromady a radily se, jak se zachránit.

Děvčata na ně hleděla s úžasem.

Když se tyhle babice, na smrt znepřátelené v boji o paninu přízeň, takhle shodnou a spojenými silami něco kují a vymýšlejí, je dost důvodů ke strachu.

4. Dvanáct děvčat na umrlčím loži

Alžběta Báthoryová se na svém vysokém lůžku s baldachýnem zmítala bolestí a Majorová, která stála na schůdku u postele, se skláněla nad ní.

„Už jenom chvilku, hraběcí Milosti, a bude po bolesti,“ utěšovala ji.

Vavro ji štípl důkladně. Nad kolenem měla ránu, jako by se jí do stehna zakously dravčí tesáky. „Zabiji tě, Majorová,“ křičela paní a zatínala zuby, když jí Majorová vymývala ránu olejem a natírala hojivou mastí. Rána ji po hojivé masti nesnesitelně pálila a škubavá bolest sílila.

Mastičkářka nad ní stála se sebevědomým úsměvem:

„Ještě chvilku, hraběcí Milosti, a pak zapomenete, že vás vůbec něco bolelo.“

A opravdu, paní si už v posteli ulehčeně sedla.

Rána na noze ji už přestávala pálit, ale tím víc ji začínala pálit její zraněná pýcha a hrdost, pokoření, které se jí dostalo od zbojníků, a vzdor města Čachtice a jeho obyvatel. Představa měšťanů, kteří jásali nad tajemným útěkem Jana Kaliny, v ní vyvolávala zuřivost.

Její tvář se tak hrozivě změnila, že Majorová ustrašeně seskočila ze schůdku u postele.

„Běda jim, má pomsta je nemine!“ vykřikla tak zuřivě, že staré služky polekaně uskočily ode dveří a děvčata v síních se otřásla.

Když se podívala na temně zapálenou ránu, natřenou černou, zapáchající mastí, vykřikla ještě zuřivěji.

„Za dva za tři týdny se rána úplně zahojí,“ upokojovala ji Majorová.

„Úplně a beze stopy?“

„Úplně a možná i beze stopy.“

„Jenom možná?“ zeptala se podrážděně.

„Jsem jenom hloupé stvoření,“ odpověděla Majorová opatrně, „nemoudrá, jen s trochou zkušeností. Menší popáleniny umím zahojit beze stopy. Ale po takovéhle větší ráně nevím, jestli nezůstane tmavší jizva. Doporučovala bych, hraběcí Milosti, aby vyhledala moudrého a učeného doktora. V Prešpurku je prý doktor a ten dělá hotové zázraky.“

Paní byla okamžitě rozhodnuta, že se co nejdřív vypraví do Prešpurku.

Stejně tam musí vyhledat Juraje Thurza, obžalovat Čachtice, že nadržují zbojníkům, a poprosit ho, aby na potrestání města, na ochranu před zbojníky a na jejich pochytání poslal do Čachtic vojsko. Majorová ránu starostlivě zavázala.

Utišená bolest, naděje na úplné vyléčení, vyhlídky na to, že Čachtice pokoří, i na krutou pomstu, kterou postihne zbojníky, rozjasnily na chvilku tvář čachtické paní. Staré služky, jako by to vycítily, se hned odvážily přihlásit o rozkazy.

„Paní hraběnko,“ sebevědomě oznamovala Dora Sentešová, „švadleny právě došily nové šaty!“ „Šaty, jaké ještě nikdo nikdy nespatřil!“ dodala Ilona.

„Nebylo by dobré je hned vyzkoušet, paní hraběnko?“ přidala si i Anna.

„Nové šaty,“ čile vykřikla paní a už myslela jenom na to, jak se zaskví v růžových hedvábných šatech.

V šatně si stoupla před zrcadlo, shodila kroj myjavské krasavice a švadleny ji oblékly do skvostného roucha, které přinesly na rukou jako pápěří, beze slova, s ustrašenými tvářemi a tlukoucím srdcem. V šatně panovalo hrobové ticho.

Paní se oblékala do nových šatů.

Přistoupila k zrcadlu a prohlížela se ze všech stran. Potom se nahnula blíž k zrcadlu a bedlivě hleděla na vlastí tvář. Množství svíček zaplavovalo šatnu jasným světlem.

Tvář Alžběty Báthoryové byla bledá, oči zapadlé, bez lesku, na vysokém čele i kolem úst se rýsovaly vrásky.

Zhrozila se pohledu na vlastní vadnoucí obličej, vyhaslý lesk očí a mizející krásu.

Staré služky už věděly, že když se panino čelo zlověstně zamračí při pohledu na sebe, jo třeba k ní přivést děvčata, obvinit je z nějaké chyby, aby při zběsilém trestání, v bolesti, křiku a úzkosti třesoucích se, vřískajících a krvácejících mladých stvoření našla úlevu.

Dora přistoupila k paní, vzala do ruky lem šatů a zlostně na švadleny vykřikla:

„Která z vás to vroubila?“

Ani jedna ze švadlen se nepřihlásila, všechny byly strachem jako zkamenělé.

„Která z vás to šila?“ vrhla na děvčata zkoumavý pohled.

Tu se už také paní obrátila na švadleny, popuzená, že se dopustily chyb.

„Stehy jsou tak nepravidelné a hrubé, jako by to nebylo šito nití, ale provazem!“ ukazovala Dora paní udavačskýma očima.

Alžběta Báthoryová hleděla na jemné, pravidelné stehy. A jemné stehy v jejích očích každou chvíli hrubly a hrubly a její zachmuřená tvář se chmuřila ještě víc.

„Která z vás to šila?“ vrhla na děvčata pátravý pohled.

A když nedostala odpověď, zaječela mrazivě:

„Tak si to odpykáte všechny!“

A pak se paní a tři babizny předstihovaly v mučení. Překonávaly se v ukrutnostech, takže výkřiky trýzněných děvčat prorážely silnými zdmi a žalobně se prodíraly ven, do šera ranního úsvitu. Když Alžběta Báthoryová odcházela na Ilonino zašeptání ze šatny, ve které dvanáct zmučených

švadlenek leželo na černých šatech, vyházených z truhlic, jako na umrlčím lůžku, slunce už pozvolna vystupovalo na oblohu.

Alžběta Báthoryová s Ilonou, Dorou a Annou sestupovala do podzemí.

V jedné z chodeb se od nich Ilona oddělila a zamířila k žaláři, ve kterém byla Maryša Šútovská. Po celou noc nezamhouřila oka.

Vyplakala všechny slzy. Únavou a zimou přemožená upadla za svítání schoulená u mříže do hlubokého spánku.

Probudil ji Ilonin hlas:

„Tak pojď, holubičko, ukážeme ti krásnou panenku, s jakou sis ještě nehrála. Úplně celá je ze železa “

5. Prozrazené dobrodružství

Ještě se ani nerozednilo a Eržika s Michalem už byla doma, ve Vrbovém. Eržika, jíž srdce bouřlivě tlouklo, na svém koni uháněla, jako by letěla o závod se svými plány, které spřádala její vzrušená fantazie.

Skálopevně věřila, že ji Andrej Drozd miluje. Cítila to, když ji tam na stráni objal a na rty jí vtiskl horoucí polibek. Radost z lásky se však kalila. Co je jim platné, že se mají rádi, když je mezi nimi taková propast? Zatímco ona je zemanská dcera, on je zbojník, který nikdy neví, jestli se ještě dožije rána. Pro ni vyhledávají urozené paní po zemanských domech urozeného a bohatého ženicha, zatímco pro Andreje Drozda vymýšlí čachtická paní nejkrutější pomstu.

Michal jí sotva stačil. Jeho srdce nezranila láska, a přece je svíral žal. Marně se přemáhal, nemohl se zbavit jakési nesmyslné žárlivosti. Eržika je šťastná, protože miluje a je milována, a její štěstí jsou pro něj muka. Marně se odsuzoval a káral sám sebe.

Jejich odchodu z domu si nikdo nevšiml, pacholek si nechtěl svého mladého pána rozhněvat, a tak raději držel jazyk za zuby. Po návratu se opatrně vkradli do svých pokojů a unavení, vyčerpaní vzrušením a promrzlí nočním chladem okamžitě usnuli.

Slunce ještě nevystoupilo o mnoho nad obzor, když je probudil křik. Vyskočili z postelí a naslouchali. Benjamín Príborský, klidný a tichý člověk, teď křičel, jako by ho na nože bral:

„A koho máš poslouchat, co?

Ty ničemo!“

Přitom se ozvaly zvuky, o kterých nebylo těžké si domyslet, že jsou to pořádné facky, jaké umí rozdávat jenom otcova mohutná a široká dlaň.

Michal si všiml ještě něčeho.

Na dvoře zahlédl hajduka, který právě odcházel. Vběhl do světničky k Eržice.

„Jsme prozrazeni!“ oznamoval vzrušeně. „Podívej, tamhle na dvoře odchází hajduk čachtické paní, který nás jistě viděl a přišel nás prozradit. A ve světnici dostává pacholek, že zamlčel naši noční vycházku.“

Za chvilku k nim přišla Marie Príborská. Rozběhli se k ní, aby ji políbili jako každého jitra. Ale z celé její postavy vyzařovala přísnost:

„Co jste to vyvedli, nezvedené děti? Pojďte, otec vás volá.“

Benjamín Príborský právě vykopl pacholka a jeho tvář byla rudá jako mundúr hajduka, který přišel prozradit Eržičino a Michalovo noční dobrodružství. Hajduk si totiž cenil své kůže, a tak se hned, jen co začala bitka se zbojníky, odkradl z bojiště a schoval se na stráni, přesvědčen, že je příjemnější bitce přihlížet, než se jí zúčastnit. Viděl tedy nejen zápas, ale i Eržiku a Michala a byl také svědkem výstřelu a výjevu, který následoval. Benjamín Príborský mu za zprávu důkladně zaplatil a ještě víc za slib, že nikomu neprozradí, co viděl.

„Kde jste byli dnes v noci bez mého vědomí a dovolení?“ obořil se otec na třesoucí se děti. „V Čachticích,“ odpověděl Michal, který by nikdy nelhal, i kdyby byl přesvědčen, že se tak zachrání

před výbuchem otcova hněvu.

„Co jste tam hledali?“

Teď už Michal nedokázal říci pravdu, ani za nic by neprozradil Eržičino tajemství.

„Co jste tam hledali?“ opakoval otec.

„Byli jsme zvědaví, co se tam bude.dít, když se tam ze všech stran hrnuli hajduci a panduři,“ odpověděl Michal a tvář mu zalil ruměnec.

„Tak vy jste byli zvědaví!“ ušklíbl se otec a zlověstně se blížil k Michalovi.

Matka věděla, co bude následovat.

Tichý a klidný Benjamín Príborský býval strašný, když ho popadl vztek. Chtěla se vrhnout mezi muže a syna, ale Eržika ji předešla.

„Otče,“ postavila se před Benjamína Príborského. „Neubližuj Michalovi. On za nic nemůže. Já jsem ho probudila a přemluvila, aby šel se mnou.“

Zdálo se, že hněv Benjamína Príborského trochu opadl, protože chvilku beze slova hleděl na Eržiku. Ale to bylo jenom zdání. Smělé a otevřené doznání děvčete ho ohromilo. Hněv v něm však stále vřel a jen stěží se ovládal.

„A co tě do těch Čachtic táhlo?

Který čert ti napískal, aby ses potulovala po nocích a vystavovala sebe i bratra všelijakému nebezpečí?“ vyptával se zlověstně.

Mlčela. Jen krev jí stoupala do obličeje a tváře už jí hořely jako pivoňky. Marie Príborská byla rozpačitá.

Cítila, že by měla nějak rozehnat manželův hněv, ale bála se i jen otevřít ústa, věděla ze zkušenosti, že každé její slovo by jen přilévalo olej do ohně.

A Michal, který stál za Eržikou, se chvěl rozrušením a zoufale uvažoval, jak strhnout otcův hněv na sebe.

„Cos v Čachticích hledala?

Chci vědět všechno!“ křičel Benjamín Príborský.

Eržika stále mlčela.

„Je to pravda, co viděl hajduk, schovaný na stráni?“ netrpělivě vyzvídal.

„Nevím, co hajduk viděl, otče,“ klidně odvětila Eržice. „Jestli vám řekl, že miluji Andreje Drozda, že to byl strach o jeho život a touha pomoci mu v nebezpečí, co mě hnalo na to bojiště, řekl vám pravdu.“

Matka zoufale semkla ruce a otcova tvář ještě víc zrudla.

„Styď se, styď se, křičel.

„Touláš se za zbojníkem po nocích jako nějaká coura, objímáš a líbáš se s ním v lese a střílíš po služebnících naší paní!“

Způsob, jak jí připomněl polibek Andreje Drozda, jak ho znevážil a potupil, vyvolal v Eržice pocit, jako by někdo svatokrádežnou rukou sahal na její nejdrahocennější poklad. Byla ochotna a připravena bojovat proti poskvrnění svého nejkrásnějšího a nejčistšího zážitku.

„Otče!“ zvolala takovým podivným tónem, že přitom Michala zamrazilo a rodiče to bodlo jako dýka. „Benjamíne Príborský, kterého si vážím jako svého otce, mírni svůj hněv.

Neurážej mě, nebo si to rozmyslím, jestli s tebou mám žít pod jednou střechou.“

Podivuhodné odvážný výstup Eržiky nečekaně zkrotil jeho hněv.

Začalo v něm hlodat podezření, zdá se Eržika nedozvěděla tajemství svého původu.

„Znal jste otce Andreje Drozda?“ zeptala se ho pojednou.

„Znal,“ váhavě odpověděl.

„Vím, že jste ho znal a že jste společně jedli trpký chléb poddanství. Pokládáte ještě stále Drozdova syna za nehodného pohlédnout na mě? Zahořet ke mně láskou?“

„Ano, není toho hoden!“ vykřikl.

Eržika se na něho podívala klidně, ale nezvykle tvrdě.

„Andrej Drozd za to nemůže, že jeho otec neměl takové štěstí jako vy, že čachtická paní nevyznamenala jeho otce, ale vás takovou důvěrou a že vás pozvedla z řad poddaných do svobodného a zemanského stavu!“

Nato se obrátila a odešla ze světnice. Matka s Michalem odešla beze slova také.

Benjamín Príborský ve světnici osaměl. V záchvatu vzteku třískal vším, co mu přišlo pod ruku, až se celý dům otřásal:

Takhle se ještě nikdy v životě nerozzuřil. Jeho žena netrnula jenom o stovky nejrůznějších drobností, nashromážděných za dlouhá léta na okrášlení bytu, ale vážně se obávala, jestli mu nepřeskočilo.

Eržičino chování ji vyvedlo z rovnováhy. Jak se mohlo to poslušné děvče takhle změnit!

Eržika vešla do svého pokoje a Michal se vkradl za ní jako stín.

„Eržiko,“ jen taktak, že mu nevyhrkly slzy, „stydím se za to, že jsem takový slaboch. Jsi odvážnější než já. Poznal jsem to v noci i teď. Ne ty mě, ale já tebe jsem měl ochránit před výbuchem otcova hněvu.“

Eržika ho přitiskla k sobě.

„Tím se netrap, já si vždycky poradím.“

Jako by ji neslyšel. Hleděl upřeně kamsi před sebe.

„Nevím, Eržiko, něco mi našeptává, že se stane něco hrozného, že nás cosi navždy rozloučí.“ „Blázínku,“ štěbetala Eržika, „co by nás mohlo rozloučit?“

„Cítím, Eržiko, že tě ztratím. Ba, skoro se mi zdá, že už jsem tě ztratil. Tam před otcem, to už jsi nestála ty, ale někdo jiný, cizí, někdo, kdo ani nepatří mezi nás “

Z rozmluvy je vyrušil otcův pokřik:

„Zapřahejte!“

Když se Benjamín Príborský vybouřil, začal střízlivě uvažovat.

Eržice se bezpochyby nějak doneslo, že není jeho dcera, ale jenom schovanka. To ho rozčilovalo víc než její bláznivá láska, kterou se mu snad podaří vytlouci jí z hlavy. A co když Eržika ví, kdo je její matka? Tahle myšlenka ho strašně hryzla. Co když na něj Alžběta Báthoryová, jestli se to Eržika nedověděla přímo od ní, zanevře a uvrhne ho zpátky mezi poddané?

Bál se i Fickovy pomsty. Hajduk za odměnu prozradí jistě i Fickovi, kdo mu prostřelil ruku. Jak by se Eržika mohla zachránit před pomstou toho zlosyna? Jenom tak, kdyby věděl, že Eržika je dcera Alžběty Báthoryové. Jenže on mu to nesmí prozradit. A byla by paní schopna odhalit největší tajemství svého života sluhovi? Mučila ho spousta otázek.

Nakonec se rozhodl, že nejlepší bude, když vyhledá i s Eržikou čachtickou paní.

Ať rozhodne o všem sama.

„Zapřahejte! Zapřahejte!“ pobízel pacholky oknem. A zavolal:

„Eržo, chystej se, jedeme do Čachtic!“

„To je konec “ V Michalových očích se zaleskly slzy. „Moje předtucha se už plní. Odjedeš do Čachtic, odkud tě odvezou bůhvíkam daleko, abys zapomněla na nedovolenou lásku, a víc tě neuvidím “

Eržikou projela lítost. Co se to stalo s jejím veselým bratrem, jaké city mu to rozežírají srdce? Na dvoře nastal shon. Z kůlny vytáhli pacholci parádní kočár a zapřáhli nejkrásnějšího koně. Za chvíli vstoupil převlečený Benjamín Príborský do Eržičiny světnice. Také Eržika už byla přichystána na cestu.

„Pojďme,“ řekl naléhavě a přísně, ale po hněvu už nebylo v jeho hlase ani stopy. Rychle se vžíval do každé situace. Uvědomil si, že hněvem by spíš všechno pokazil, než spravil.

Nadešlo loučení, které otec popoháněl.

„Eržiko, pojď, už je zapřaženo!“

Za chvíli už kočár oddrkotal. Michal s matkou stál v okně. Eržika jim mávala, dokud kočár nezmizel v bráně.

Michal se už neopanoval.

Propukl v pláč. Matka ho objala, hladila ho a líbala. „Co je ti, synáčku?“ nerozuměla jeho pláči, ale cítila s ním. „Nic, nic, maminko!“ utíral si slzy a vší mocí se usmíval.

Část sedmá - Muž, který spadl znebe

1. Něco se musí stát

Čachtičané, rozrušení událostmi na zámeckém dvoře, se tiše vraceli do svých příbytků. Nahlédli až na dno lidské zloby. Viděli Alžbětu Báthoryovou tak, jako dosud nikdy. Viděli ji vysvlečenou z lidskosti. Viděli, jak vznešená dáma bije ubohou stařenu, a ještě stále se před jejich zraky vznášela, srozpálenými kleštěmi v rukou, připravená trhat jimi prsty živého člověka. Jejich hrůzu nezmenšil ani zákrok zbojníka Vavra, ani tajemné vysvobození Jana Kaliny. Prostupoval je strach před budoucností.

Jan Ponicenus přišel domů bledý, rozechvělý a rozčilený. Celé hodiny prochodil po své světnici nahoru dolů.

Oknem už nahlíželo ráno a jeho postel byla stále netknutá. Zbytečně by si lehal, takový neklid mu bouřil duší. Živě si představoval, jaké utrpení stihne Čachtice. Alžběta Báthoryová splní svou hrozbu. Vojsko přijde! V každém domě budou mít žoldáka, nenasytného hromotluka. Vojáci budou se stejnou chutí vyžírat chudáky jako boháče a vpoklidném a zbožném městečku zasejí sémě mravní zkázy. A obyvatelé budou muset dál mlčky trpět zločiny na zámku.

Copak už opravdu není pravdy a spravedlnosti na světě? Copak hraběnka Alžběta Báthoryová může opravdu šlapat po lidských i božských zákonech a světská moc jí k tomu ještě pošle na pomoc vojsko? Vojsko za trest, že Čachtice sympatizují se zbojníky, jedinými zastánci práva a mstiteli křivd? Jaká je to zvrácenost, když zbojníci, ti nejposlednější z lidské společnosti, hájí pravdu a právo, deptané svévolností jedné z nejvznešenějších šlechtičen v Uhrách.

A farář znovu a znovu četl dopis svého předchůdce Andreje Berthoniho. Tady v těch žloutnoucích řádcích je důkaz hromadného vraždění, kterého se dopouští Alžběta Báthoryová. A komu by to nestačilo, najde další důkaz v devíti rakvích A je tu i živý svědek, kastelán ještě žije!

Přehodil si přes ramena plášť, do ruky vzal svou věrnou hůl a vydal se na cestu.

Musí si co nejdřív povyprávět s kastelánem Mikulášem Lošonským, musí se s ním poradit. Ctihodný stařec snad odvrátí svou pozornost od hvězd, kterým věnuje celý svůj život, a podívá se dolů, na to, co se děje pod hradem, a poradí svým bystrým rozumem a spravedlivým srdcem.

Čachtice ještě spaly neklidným spánkem, když senior Ponicenus procházel tichým městem jako strážný duch. Na náměstí připomínala noční události už jen nezasypaná jáma, ve které stála šibenice.

Trčela tam jako do nebe volající otevřená rána.

Jan Ponicenus vymýšlel cestou plán. Dopis Andreje Berthoniho musí být doručen palatinovi Juraji Thurzovi a musí ho zpravit o případu Ilony Harcajové a o ostatních zločinech. Ale koho tímto úkolem pověřit?

Snad superintendenta Eliáše Lániho, který je v bytčanském zámku denním hostem a získal si vliv na rozum i srdce prvního muže v zemi? Anebo je ještě jiný, vhodnější způsob, jak upozornit na neplechy čachtické paní?

2. Do objetí železné panny

Alžběta Báthoryová sestoupila i se svými průvodkyněmi do podzemí hlavním vchodem. Tudy se vcházelo do sklepení se spoustou sudů v několika řadách.

I odtud vedla tajná chodba do žalářů.

Panští vinaři si vždy marně lámali hlavu„ proč se vínem nikdy nenaplňuje jeden z největších sudů na konci sklepa u zdi. A divili se, proč se nikdo znich k němu nesmí ani přiblížit a prohlédnout si ho. Kdykoliv tam měli nějakou práci, pořád se kolem nich ochomýtal Ficko, a když ne ten, tak Ilona, Anna nebo Dora. Sud se nad ostatními většími nebo menšími důstojně tyčil jako otec nad dětmi. Když se k němu paní se svými průvodkyněmi přiblížila, Dora se jenom dotkla první obruče a dno se otevřelo. Paní vešla do sudu a služky za ní.

Sud maskoval tajné dveře.

Klíč zarachotil, dveře se otevřely a paní se ocitla se svými průvodkyněmi v úzké a nevysoké chodbě. Přestože venku zářivě svítilo slunce, tady panovala hustá tma, ve které Dořina lucerna jenom blikala. Hluk světa sem nedoléhal. V zatuchlém tichu vyvolávaly kroky tupou ozvěnou. Asi po stu krocích Dořin klíč znovu zaskřípěl, tentokrát ve dveřích mučírny, ve které stála železná panna. Anna kahancem lucerny zapálila pochodeň a v záplavě načervenalého světla zasvítila nahá železná panna.

Alžběta Báthoryová ji pohladila, potom zašla do lázně a všechno si prohlížela všecka vzrušená očekáváním zázraku.

Znovu se vrátila k panně. Stoupla si jí za záda a chvějící rukou se dotkla třpytivého náhrdelníku. Paže železné panny se pozvedly a napřáhly k objeti, oči zamrkaly a zhrudi vyrazila řada nožů. „Ty jsi ale nedočkavá, moje milá!“ rozesmála se paní a s ní i Dora a Anna. „Jen počkej, počkej chvilku, ohnivá panno, naobjímáš se ještě do sytosti,“ domlouvala jí a znovu se dotkla náhrdelníku. A když paže vztažené k objetí klesly k bokům a nože zmizely v hrudi, sedla si do křesla proti panně. Maryša Šútovská, když s ní Ilona v žaláři zatřásla, sebou trhla jako při dotyku kostlivce a vyskočila: „Pusťte mě, pusťte mě!“

„Jen nekřič, Maryško,“ tišila ji Ilona. „Křikem si nepomůžeš. Jen poslušností se můžeš zachránit. Pojď pěkně se mnou.“

A otvírala dveře.

„Nehnu se ani na krok, dokud sem nepřivedete Jana Kalinu!“

„To tu tedy zůstaneš navěky,“ smála se Ilona. „Smrt milého jsi zaspala!“

Maryša Šútovská se zakymácela jako podťatá. Ilona ji zachytila svýma kostnatýma rukama. Hleděla na zmučené děvče se spokojeným úsměvem. Věděla, když jí namluví, že Jana Kalinu pověsili, zkrotne a budě poslušná jako beránek.

Maryša Šútovská se vzpamatovala.

Pochybnosti, jestli Ilona hovoří pravdu, vzpružily její ochabující tělo i duši.

„Ilono Jó,“ oslovila lišáckou stařenu, „přísahejte při všem, co je vám svaté, že Jana Kalinu opravdu popravili.“

Ilona přísahala bez váhání. S vážnou tváří, důstojně a smutně.

„Co se stalo, tomu už se nedá odpomoci!“ dodala ke své přísaze a růžkem zástěry si z oka vytírala neviditelné slzy. „Už to má chudák za sebou. Bože a takový to byl hezký, statný chlapík.“ Maryše Šútovské se zdálo, že jí celé tělo začíná dřevěnět a srdce že jí tvrdne v kámen.

Všemu je konec, je konec s Janem Kalinou, je konec jejich lásky. A s ní je taky konec.

Proč jí ještě bije srdce, proč se její oči upírají do žalářní chodby a proč jí nohy nevypoví službu, aby se skácela a aby si ji odnesla smrt?

„Dobře,“ řekla nakonec bez sebemenší známky vzdoru nebo odporu. „Odveďte mě!“

Stála tam před babiznou docela apaticky. Nezáleželo jí na tom, kam ji zavede, všechno jí bylo lhostejné.

Toužila po smrti. Ať ji zbaví života, jen ať ji pochovají do jednoho hrobu s ním, aby alespoň po smrti odpočívali spolu, když spolu nemohli žít.

„Pojď, Maryško,“ vzala ji za ruku Ilona. A Maryška mlčky kráčela vedle stařeny s lucernou. Mezitím již Alžběta Báthoryová hořela v mučírně netrpělivostí. Když Ilona vstrčila děvče dovnitř,

vyskočila.

„Tak jsi tady, Kalinova frajerko!

Jen pojď, už tu na tebe toužebně čekám.“

„Ano, jsem tady, čachtická paní,“ řeklo děvče beze strachu, vzpřímené před paní, která se se spokojeným úsměvem pohodlně rozložila v křesle.

„Jsem tu z vlastní vůle. Usmrtila jsi mého milého, tak usmrť i mě!“

Paní se podívala na děvče zaraženě.

Dvě věci si nedovedla představit.

Jednu z nich pochopila z Iloniných kradmých pohledů. Jakou lstí se jí podařilo to děvče přesvědčit, že Jan Kalina je mrtev? Jen kdyby tak byl mrtev! A pak nemohla pochopit, jak je možné, že takové pěkné a smělé děvče se dobrovolně, bez nejmenšího odporu vydává do jejích rukou a touží po smrti

„Řekni,“ zeptala se jí, „opravdu chceš zemřít? A proč?“

„Když jsi dala usmrtit mého milého,“ děvče jí směle hledělo do očí, „nemá pro mě život cenu. Usmrť i mě. Za vraždu Jana Kaliny se budeš jednou zodpovídat před soudem božím. Zavraždi i mě, ať se tím zločinem tvůj trest ještě zvětší!“

„Ha-ha-ha!“ smála se, ale musela se k smíchu nutit. Kdyby se to děvče vzpíralo, křičelo zoufalstvím a strachem, byla by schopna vrhnout se na ně a roztrhat je na kusy, anebo je vehnat do náručí železné panny. Ale to děvče je ochotno přijmout smrt z jejích rukou jenom proto, aby zvýšilo trest, který jí za zločiny vyměří na onom světě Trestu božího se vždy bála víc než světského. Ale když se nebojí lidí, nezalekne se ani Boha!

„Nejsem žádný vrah,“ řekla s falešným úsměvem, „abych tě usmrtila jenom proto, že jsi zbojníkova milá.

Naopak. Chci se ti postarat o lehkou a pohodlnou službu. Nebudeš mít nic na práci, budeš se starat jen o tuhle krasavici, o mou železnou pannu, především o její drahocenný náhrdelník, který je třeba sem tam otřít hedvábným šátkem “

„Vrahovi Jana Kaliny sloužit nebudu!“ řeklo děvče pevně.

Alžběta Báthoryová se zamračila, svraštila čelo a zatnula pěsti.

„Dobře, Maryšo Šútovská!“ řekla zlověstně. „Nebudu si s tebou hrát na slepou bábu. Prozradím ti, že jsem tě nemínila vzít do služby. Přivedli tě sem jen proto, abys zemřela. A zemřeš! Věz, že železná panna není žádná hračka, ale spolehlivý nástroj smrti. Z jejího objetí nikdo nevyjde živ!“ Maryša Šútovská se zaraženě podívala na železnou pannu. Mimoděk se otřásla.

Alžběta Báthoryová se s rozkoší popásala očima na dívčině úžasu.

A v duchu již slyšela, jak v smrtelné úzkosti vykřikne, až ji železná panna obejme a až vyrazí železné nože, aby přesekly nit mladého života. Zmámeně si představovala, jak vytryskne mladá krev, jak poteče ukrytým žlábkem do prohlubeniny. A potom

Dívčina krása přejde na ni. Bude krásnější o její krásu!

Ilona, Dora a Anna stály se zatajeným dechem za paniným křeslem.

Jejich svraštělé tváře zčervenaly vzrušením z očekávané události.

„Umřeš lehce!“ ozvala se paní.

„Dotkni se jen náhrdelníku a umřeš. Tvé přání se vyplní.“

Maryša Šútovská se váhavými kroky přibližovala k železné panně.

Zadívala se do chladně se lesknoucích očí, na nahá ramena, na bělostnou hruď a na třpytivý náhrdelník.

Zachvěla se.

Tak tedy zde, této bezcitné železné panně odevzdá svůj zmařený, zničený život, který není schopna žít bez lásky.

Tady jí navždy přestane tlouci srdce

Pomalu natahovala ruku k náhrdelníku.

Zavřela oči.

Se zavřenýma očima se snadněji umírá.

3. Co nikdo nečekal

Alžběta Báthoryová a její, služky napjatě upíraly oči na dívčinu vztaženou ruku: Nervy měly napjaté k prasknutí.

Chvějící se prsty šmátrají po náhrdelníku, užuž se ho dotknou.

Vtom Alžběta Báthoryová vyskočila, jako by do jejího křesla udeřil, a zavřískla. Služky hrůzou zdřevěněly a oněměly.

Stalo se něco docela neočekávaného.

K Maryše právě ve chvíli, kdy se dotkla náhrdelníku a hruď železné panny se zlověstně rozezvučela, přiskočil vysoký, štíhlý muž a odtrhl ji od železné panny.

Železná panna místo třesoucího se dívčího těla objala jenom dýmem pochodní páchnoucí prázdnotu.

Když Maryša ucítila pevné objetí, otevřela oči. Uviděla pod maskou ukrytý obličej. Zpod masky na ni ohnivě hleděly dvě černé oči.

„Je to on! Můj neznámý milý!“ ozývalo se čachtické paní v duši..

Tajemný muž v těsných přiléhavých šatech, které zřetelně prozrazovaly svalnaté, otužilé tělo, na ni působil stejně jako kdysi dávno záhadný rytíř na břehu Váhu. Byla by ochotna přísahat, že je to on, její vytoužený milenec. Je to tatáž postava, jsou to tytéž pohyby a z celého jeho zjevu vane táž sladká hrůza.

Ale kde se tu tak znenadání objevil člověk, po kterém dlouhá léta touží a kterého dlouhá léta hledala? Proč by se s ním měla setkat právě za takovýchto neobyčejných okolností? Proč by právě on měl křížit její záměry?

Co následovalo, to se odehrálo velice rychle.

Ze zkoprnělých služek se první probrala Dora, co stála za křeslem. Přiskočila k muži s maskou, ale on ji srazil pěstí. V hlavě, kterou úder zasáhl naplno, jí zahučelo, v očích se jí zajiskřilo, zakymácela se a roztáhla se na koberci jak široká, tak dlouhá.

Jejího příkladu následovaly Anna a Ilona, ale dopadly stejně jako ona. Rozplácly se na koberci v mrákotách jako pytle brambor.

Alžběta Báthoryová seděla jako přikovaná.

Neexistovalo pro ni nic kromě záhady, jestli je to opravdu muž jejích snů a tužeb.

Muž s maskou vrhl letmý pohled po mučírně a jeho oči nakonec spočinuly na čachtické paní. Otřásla se.

Ano, jsou to tytéž oči, které ji rozpalovaly v objetí tam na břehu Váhu, jsou to oči onoho neznámého rytíře, jehož rty jí šeptaly opojná slova:

„Miluji vás, miluji a jen polibek vašich rtů ztiší má muka!“

Vykřikla a vztáhla k němu ruce.

Jenže muž s maskou neodhodil děvče ukořistěné železné panně a nepřiběhl s vášnivým vyznáním k čachtické paní.

Hrdě se vzpřímil, jeho oči se na ni upřely ještě palčivěji. Zase jí přeběhl mráz po zádech, ba po celém těle.

Ale už ne sladkou rozkoší z vytouženého setkání, ale hrůzou. Ne, to nejsou oči jejího rytíře! Vždyť v nich plane ohnivá nenávist.

Muž s maskou popadl jednu z pochodní a už zmizel za kobercem, ukrývajícím vchod do lázně, už za ním s třeskem zapadly dveře, vedoucí do chodby.

Paní usoudila, že ať je to kdokoliv, nesmí uniknout. Vyskočila.

„Za ním!“ zakřičela na služky, které se teprve probíraly z mrákot.

Anna, Ilona a Dora vyskočily, jako by je šlehl bičem, a řítily se spolu spaní za mužem s maskou, který unášel osvobozené děvče.

Ale dveře na chodbu byly zvenčí zamčené a marně jimi škubaly a bouchaly na ně. Ani se nehnuly. „Doro, utíkej, co můžeš, do zámku a postav hlídku k hlavnímu i vedlejšímu vchodu do sklepů. Ilono, ty jdi s ní, sedni okamžitě s dráby na vůz a jeďte k tajnému východu pod hradem a počkejte na uprchlíky tam! A ty, Anno, leť na hrad, co ti nohy stačí, a řekni kastelánu Mikuláši Lošonskému, aby se i se služebnictvem ozbrojil a hlídkoval u dveří z podzemí na hrad. Však nám neutečou!“ Služky se hnaly zpátky do mučírny, zapálily si pochodně a řítily se ke dveřím. Tam se však zděsily. „Jsme zamčené!“ zvolala Dora.

Paní zbledla stejně jako její služky.

Věděly, že jsou ztraceny, jestliže se jim nepodaří dveře otevřít. V zámku nikdo neví, že odešly do podzemí. Jen děvčata zmučená na smrt. A ta jistě ani nepípnou, aby je pomohla zachránit. Mají křičet o pomoc? Tady křik nepomůže.

Tady by se mohlo dělem střílet a nahoře nezaslechnou ani zašumění.

Služky na smrt vyděšené se opíraly do dveří celou svou vahou, aby je vyvrátily. I paní jim pomáhala. Dora se pachtila, až jí žíly nabíhaly a praskalo v údech. Ale všechna námaha byla marná. Dveře se ani nehnuly.

„Jsme ztraceny!“ naříkaly služky a Alžběta Báthoryová si lámala hlavu, jak se z mučírny dostat. Ale hledala východisko marně.

4. Výbuch radosti na chodbě zločinů

Zatímco Alžbětou Báthoryovou a jejími služkami lomcoval strach, maskovaný muž unášel Maryšu Šútovskou temnou chodbou.

Neuměla si vysvětlit, proč se v rukou záhadného muže s maskou cítí tak bezpečně, proč jí srdce tluče tak klidně a proč.nemá nejmenší obavu o to, kam ji odvleče a jaký osud ji očekává. A proč touží, aby tahle cesta trvala věky, aby ji ruce neznámého muže, které ji drží tak jemně, nikdy nesložily na tvrdou zem?

Muž s maskou ji nesl beze slova, a tak mlčela i ona, přestože byla v pokušení se zeptat, kdo ji to zachránil.

Po dlouhé cestě se zachránce zastavil a postavil ji na zem. Stáli proti sobě a pochodeň ozařovala jejich postavy.

„Kdo jste?“ nedokázala přemoci zvědavost.

Neznámý strhl masku a ze tmy na ni zasvítila rozesmátá tvář. Vykulila na něj oči jako na zázrak a obličej se jí rozzářil prudkou radostí, srdce jí div nevyskočilo z hrudi.

Podzemní chodba, tajná cesta zločinů, nebyla nikdy svědkem takového výbuchu radosti a štěstí. „Už jsem tě oplakávala jako mrtvého a ty žiješ, žiješ!“ radovala se. Polibky ji přesvědčovaly, že opravdu žije.

Pojednou sebou vylekaně trhla.

Stáli v místě, kde se chodba rozbíhala do tří stran, Jednou chodbou se blížila postava s lucernou. „Neboj se, Maryško, to je můj přítel, se kterým jsem si tu smluvil schůzku,“ uklidňoval ji Jan Kalina. „A kdyby to i byl nepřítel, cítím v sobě dost síly, abych tě dokázal ochránit před zlobou třeba celého světa!“

Uklidněna se k němu přitiskla, prudce ho objala, jako by se v tom objetí chtěla rozplynout. „Nikdy se už nerozejdeme!“ řekl Jan Kalina. „Všude, kam půjdu, půjdeš se mnou, a když nám bude hrozit nebezpečí, ukryji tě!“

Maryša se zamračila.

„Abych s tebou mohla zůstat, to je mé nejvřelejší přání. Ale ve svém štěstí nesmíme zapomínat na ostatní.

Nemohu jít s tebou.“

„Proč?“ byl překvapen Kalina.

„Co by si tvá matka počala, kdyby mě ztratila, svou jedinou útěchu a oporu?“

To byla otázka, na kterou nedovedl odpovědět. Ale odpověděl místo něho přicházející přítel: „O matku neměj starosti, ani tvá nevěsta se o ni nemusí strachovat. Už jí nikdo nebude ubližovat, protože dokud nebude ta krvežíznivá dračice zneškodněna, do Čachtic se nevrátí. Je pod ochranou Andreje Drozda a jeho přátel. Vavro ji osvobodil z moci čachtické paní a unesl ji do lesů.“ „Vavro je skvělý chlapík!“ Byl nadšen Jan Kalina.

„Je, ale jak pro koho,“ prohodil přítel a ohmatával si hlavu. „Tuhle bouli mám od něho.“

Kalina se rozesmál a Maryša Šútovská si ho zvědavě měřila.

„To je Pavel Lederer,“ odpověděl Kalina na otázku, kterou jí vyčetl z očí, „znovu ho odprošuji, že jsem ho pokládal za zrádce. To on mě zachránil před šibenicí, a tak mi umožnil zachránit tebe.“ Pavel Lederer se krátce rozpovídal o tom, jaká muka prožíval minulého dne a noci.

Nikdy by nebyl schopen zrady. Do té nebezpečné hry se pustil jenom proto, aby si získal důvěru Ficka a paní.

„Už toho večera u Častkovců, když jsme tě chytili, mi bylo kuzoufání,“ vyprávěl. „Když jsem viděl, jak nelítostně se ta Fickova havěť s tebou rve, jako by mi někdo srdce vytrhával.

Strachoval jsem se, že tě některý z nich praští, že už tě pak nikdo nevzkřísí.

Proto jsem jim přiskočil na pomoc, aby tě co nejdřív spoutali. Pokládal jsi mě od první chvíle za zrádce “

„Dal bych půl života za to, že jsem se v tobě nezklamal!“ řekl Jan Kalina procítěně.

„Ale co se stalo pak, udělalo čáru přes můj rozpočet,“ pokračoval Pavel Lederer. „Počítal jsem s tím, že tě uvrhnou do žaláře a do rána že ti dají pokoj. Měl jsem v úmyslu tě hned vyhledat a vysvobodit. Mohl jsem se zbláznit, když tě čachtická paní okamžitě soudila a já musel rozpálit kleště. Ztrácel jsem sebedůvěru, odvahu i naději, pokládal jsem tě už za ztraceného a sebe za neschopného.“

„Také jsem už zúčtoval se životem,“ přerušil ho Jan Kalina súsměvem a Maryša se k němu přitulila, „už jsem se viděl na šibenici.“

„Byly chvíle,“ pokračoval Pavel Lederer, „že jsem se ze zoufalství chystal k útěku. Byl bych řekl Andreji Drozdovi, jaké nebezpečí ti hrozí, aby tě vysvobodil. Ale trnul jsem o něj, protože by byl musel bojovat s náramnou přesilou. Naštěstí všechno dobře dopadlo.“

„A co boj pod hradem?“ zeptal se Kalina, protože když ho přítel přišel vysvobodit, bitva teprve začínala.

Když mu Pavel Lederer popsal bitvu a vypověděl všechno, co se odehrálo na dvoře zámku, řekl: „Zdrželi jsme se už moc dlouho.

Je načase vypravit se dál! Pověz, Jene, zamkl jsi dobře východ z mučírny, kterým jsi se svou nevěstou utíkal?“

Ujistil ho, že dobře.

„A já jsem jim důkladně zavřel jiný východ,“’ smál se Lederer, „tak důkladně, že je mohu vysvobodit jenom já.“

„A vysvobodíš je?“ vyzvídala Maryša.

„Vysvobodím,“ odpověděl s úsměvem.

„A čachtická paní i s její čeládkou mi budou slepě důvěřovat.“

„Mnoho zdaru!“ zvolal Jan Kalina.

„Připadá mi, že se chceš stát vysvoboditelem z povolání.“

„A mně zase připadá, že se to řemeslo zalíbilo i tobě!“ prohodil Lederer žertem. „Předbíháš mě. Takové roztomilé stvoření, jako je tvoje nevěsta, mi vyfoukneš pod nosem a mně zůstává, abych vysvobozoval jen ty čarodějnice.“

Všichni se srdečně rozesmáli.

Nejsrdečněji Maryša, které se zdálo, že z nočních útrap a z prahu smrti vstupuje do jiného života, ve kterém existuje i radost.

„Janko, já jsem tolik šťastná!“ zvolala zjihle a vroucně se k němu přitiskla.

Pavel Lederer na ně dojatě hleděl.

Jejich štěstí ho činilo také šťastným, ale přece jenom se mu v srdci probouzel žal, protože si vzpomněl na Barboru Repášovou.

„Ale pojďme už, pojďme, pobídl je nakonec. „Máme tu před sebou dvě cesty. Jedna vede do hradu a druhá k tajnému východu pod hradem. Vybereme si radši tu druhou. Je ještě časně, pole jsou pustá, na cestách nebude živáčka. Vy dva, taky proto, že hajduci a panduři odpočívají, se bez nebezpečí dostanete na místo, které si vyberete za útočiště, dokud se nesetkáte s Andrejem Drozdem a ostatními přáteli. A já se s vámi hned u východu z chodby rozloučím a pospíším si do zámku, aby má nepřítomnost nevzbudila podezření.“

„Ne, Pavle,“ namítl Jan Kalina, „nerozloučíme se u východu, ale hned tady “

Pavel Lederer se na něj nechápavě podíval.

„Nesmíme myslet jen na okamžitou záchranu,“ vysvětloval Kalina, „ale i na těžké chvíle, které nás čekají.

Vím, že se Alžběta Báthoryová po nezdarech, které utrpěla v zápasech s námi, spojí třeba i s peklem. Proto se musíme postarat už teď, abychom nezůstali nepřipraveni, a když se nemůžeme vyrovnat svým nepřátelům silou, musíme si něco vymyslet, jak se zachránit. Vzhledem k tomu, co nás čeká, leží mi v hlavě hrad, proto si ho půjdu trochu prohlédnout. Počkáme v něm do večera a pak za tmy odejdeme.“

„Jen aby pro vás ta návštěva hradu špatně nedopadla!“ zapochyboval Pavel Lederer. „Nezapomeň, že nejsi sám, máš s sebou nevěstu!“

„Na hradě budeme v bezpečí,“ usmál se Kalina. „Vím, že tam je jenom kastelán Mikuláš Lošonský s hrstkou sluhů. Kdysi mě měl velice rád, proto doufám, že snad na mě ještě nezapomněl a že bude mít z mé návštěvy radost. A kdyby ne, nedá mi žádnou práci zavřít ho v té jeho hvězdárně a se sluhy si taky poradím. Spolu s Maryškou se hradu zmocníme. Beze zbraně a bez krveprolití se staneme pány hradu, od kterého vždy nepřátelé odtáhli s nepořízenou.“

Pavel Lederer už bez obav podal ruku příteli a jeho nevěstě.

„Ale přece jenom, Jene,“ řekl na rozloučenou, „abych si byl jist, že se vám nic nestalo a že nepotřebujete mou pomoc, až se v poledne rozhlaholí čachtické zvony, zapalte na hradě v krbu oheň, aby se kouř valil vysoko k obloze. Já budu ten kouř vyhlížet, a až ho uvidím, budu spokojen. Když kouř neuvidím, buďte klidní, přijdu vám na pomoc!“

Jan Kalina a Maryša Šútovská si svítili pochodní a odcházeli chodbou, vedoucí do hradu. Vedli se za ruce a byli veselí, jako by nešli chodbou hrůzy, ale po rozkvetlé louce.

Pavel Lederer je chvíli provázel očima a potom se obrátil do chodby, kterou měl vyjít on. Zanedlouho došel k padacím dveřím.

Zatáhl za páku. Dveře zaduněly: Přikrčen v koutě vyčkal chvíli, jestli se náhodou někdo nemotá zrovna vblízkosti tajného vchodu a nejde hledat příčinu podezřelého zadunění.

Nezaslechl však shora žádný podezřelý zvuk. Vystupoval vzhůru po schodech, do kterých prudce pražilo slunce a prodíralo se jimi do podzemí. Už byl venku, ale ještě mhouřil oči, protože přivykl tmě a blikavému světlu lucerny a sluneční paprsky ho teď oslepovaly.

Když se rozhlédl, údivem, překvapením a úžasem se mu zatajil dech. Nevěřil svým očím. Jaký se to stal zázrak? Je to možné?

5. Láska silnější než smrt

Před ním stála Barbora Repášová.

I ona na něj hleděla strnule jako na zjevení, které může každou chvíli zmizet.

„Pavle!“ vykřikla v návalu prudké radosti, když se přesvědčila, že není výtvorem její

obrazotvornosti.

Rozběhla se k němu a ještě se ani nevzpamatoval, už mu křečovitě visela kolem krku a držela se ho jako topící se zachránce, objímala ho a líbala.

„Kde ses tu vzala?“ vymaňoval se z jejího objetí a odstrkoval ji od sebe.

„A kde ses tu vzal ty?“ odpověděla mu otázkou a úsměvem. „Svět je tak veliký a my jsme se přece jenom sešli na jeho jednom malém bodě. Není tahle náhoda důkazem, že jsme si souzeni?“ „Byli jsme si souzeni “ řekl smutně.

Barbora rázem ochladla. Jen její velké, ohnivé, černé oči hořely, a jako by se do něho vpalovaly, hledaly odpověď na nevyslovenou otázku.

„Pavle, ty už mě nemáš rád Nikdy jsi mě neměl rád “ řekla, jako by zjišťovala skutečnost. Chtěl odpovědět, že má pravdu, aby se jí pomstil za to, že ho zradila, že nepočkala, až se vrátí z vandru, že se stala hračkou cizí vášně, zatímco on o ní snil jako o nejčistší a nejvěrnější milé a tělem i duší po ní toužil. Ale přemohl pokušení pomstít se lží.

Tady není důvod k pomstě. Nevěrná milá před ním stojí jako ztělesnění bolesti. Pokora, smutek a žal vanou ze štíhlé postavy, černají se z havraních vlasů, bělají se z tváří a sténají z hlubokých očí. Hledí na ni beze slova a cosi mu svírá srdce.

Smutné oči v něm svou němou řečí zvedají bouřku citů. Ale žár Barbořiných očí vyhasíná, bouřka se ztišuje.

„Nikdy jsi mě nemiloval “ opakuje zmíravým hlasem, přemáhá ji pláč a bledá tvář vlhne slzami. „Miloval jsem tě,“ říká rozechvělý vzpomínkami, „ale co bylo, to se už nevrátí!“

„To se už nevrátí !“ čerpá sílu z tónu vlastních slov a srdce se mu proti návalu citů obrňuje pancířem.

„Barboro, už nás nic nespojuje, jenom blednoucí vzpomínky. Naše cesty se navždy rozešly. Jsme si cizí. Tak cizí, jak jsme si kdysi byli blízcí!“

A už na ni hledí beze stopy rozcitlivění:

„Rozlučme se “

Ale Barbořina tvář se pojednou vyjasňuje, radostně tiskne podanou ruku.

„Pavle,“ volá, jako by ohlašovala nejradostnější novinu, „ty to ještě nevíš! Jsem svobodná!“ Svobodná! Jako by vyslovila zázračné slovo, oči jí zase září a po tváři se jí rozlévá svěží ruměnec. Pavel Lederer ji pozoruje s němým úžasem a probouzí se v něm otřesné podezření.

„Jsem svobodná, Pavle,“ opájí se vlastními slovy. „Naší lásce už nic nestojí v cestě. Miloval jsi mě a budeš mě milovat Všechno podstoupím, abych si tvou lásku získala.“

„Co se stalo s tvým mužem?“ vyptává se chladně, mučen podezřením.

„Dneska v noci zemřel!“ odpovídá, jako by mu ohlašovala radostnou událost. „Smrtí, která odpovídala jeho životu.

Byl ožralý pod obraz boží a vkrčmě vytáhl na kamarády z mokré čtvrti nůž.

Vrhl se na ně. Ale nohy se mu zamotaly, upadl naznak a nůž, který byl namířen na jiného, ho trefil rovnou do srdce. Sám se probodl. Přinesli mi ho domů mrtvého.

Byla to nejradostnější chvíle mého života, ať mi to Pán Bůh odpustí “

Té noci se vposteli třásla strachy.

Od Ledererova návratu se její nenávist a odpor proti muži zdvojnásobily.

Už to nevydrží. Ztratí se z Nového Města a půjde za Pavlem Ledererem, bez kterého je její život prázdný a zbytečný.

Zamrazilo ji, když si představila, jak ji opilý manžel násilím objímá, přemůže její odpor a bude ji líbat, zatímco. ona bude toužit po jiném, kterému patří úplně celá nejen ona sama, ale každá její myšlenka.

Chlapi, kteří jí mrtvého muže přitáhli, i sousedé, kteří se sběhli, se domnívali, že Barbora zešílela. Při pohledu na manželovu zakrvácenou hlavu ji přepadl křečovitý smích. A zatímco ženské, které se

sběhly, se modlily za hříšnou manželovu duši, ona se jen smála a smála, nakonec vyběhla z domu a utíkala nočními ulicemi ven do polí. Tam jako náměsíčná, opojena znovuzískanou svobodou, pobíhala po cestičkách, kterými chodívala s Pavlem. Rozhodla se, že se nevrátí domů do rodného domu, dokud ho nenajde a neuvede do uprázdněné otcovy dílny a dokud její srdce nebude tak šťastné jako před lety

„Našla jsem tě a už tě nikdy neopustím,“ řekla. Její utrápené srdce opanovávalo štěstí. Tulila se k Pavlovi a upírala na něj oči, ve kterých se zračila svrchovaná oddanost.

Naslouchal jí jako omámený.

Probouzely se v něm výčitky. Proč byl tak krutý, když se vrátil z vandru? Jak ji mohl tak nepochopit? Její vdavky nebyly zradou, ale důkazem lásky. Vždyť nepodlehla Šubově hrozbě, že ji vydá napospas čachtické paní, ale strachu, že jeho, jejího milého, zavraždí, když se za něj provdá.

V duši se mu odehrával boj.

V tom zmatku citů hledal jistotu.

Miluje ještě Barboru? Nemýlil se, když si namlouval, že zklamání usmrtilo v jeho srdci lásku? Nevyzná se ve svých citech a není schopen přemýšlet. Žene ho k ní neodolatelná síla, lucerna mu padá z rukou, strhává ji do objetí a líbá.

„Miluješ mě, miluješ “ zajásala mezi polibky Barbora.

„Jsi můj a já jsem tvá “

Pojednou ji však z objetí prudce pustil, až ztratila rovnováhu. Jeho obličej se zamračil, zchladl a slova zazněla jako údery:

„Ten polibek byl polibkem na rozloučenou.

Nemůžeme pokračovat tam, kde jsme před lety přestali. Leží mezi námi stín Martina Šuby a ten přede mnou zakrývá tvou krásu a čistotu, kterou jsem zbožňoval.

Nemám sílu objímat tělo, které objímal on !“

Ještě se ani nevzpamatovala a on už zmizel dvěma třemi skoky votvoru podzemní chodby, jako by se propadl.

A tam, kde zmizel, vyrostl ze země suše harašící keřík.

Zděšeně stála před keříkem, neschopna porozumět, jak se mohl tak najednou změnit a zmizet Stála tam žalostně jako nad hrobem.

Ale nebyl to hrob, z něhož není návratu.

Cítila, že se Pavel vrátí a přece jenom bude její.

Z kahance, který mu vypadl z lucerny, vytékal olej jako krev zraněného srdce, ale modrá obloha se usmívala a ptáci zpívali.

6. Těžká povinnost

Hluboce zamyšlen, zpocen a udýchán docházel Jan Ponicenus k hradu.

Před obrovskou, železem kovanou bránou zůstal rozpačitě stát.

Přemýšlel, jak se dotluče, a vtom se před ním vchod rozletěl. Stál vněm bělovlasý, vousatý kastelán. „Vítej, příteli,“ oslovil ho s rozesmátou tváří, „a nediv se, že se brána sama před tebou otevírá. Mohl bys tlouci třeba do večera, protože na hradě jsem teď sám a svůj čas trávím ve věži u knih a dalekohledu. Tam nedolehne k mému slábnoucími sluchu žádný zvuk. Jenže v poslední době se zdá, že se na zemi odehrávají zajímavější věci než na nebi. V noci jsem pozoroval boj pod hradem tak napjatě, že jsem zapomněl i na hvězdy. A dnes ráno, když slunce smetlo z oblohy třpyt tisíce hvězd, prohlížel jsem si okolí hradu. Zahlédl jsem tě a uhodl jsem, že jdeš ke mně.“

Staří přátelé si potřásli rukama. Kastelán zavřel bránu a vedl hosta nádvořím do věže.

Sotva se tam v těsné síni usadili a začali rozprávět, zeptal se Jan Ponicenus znepokojeně: „Jsi si jist, příteli, že kromě tebe není na hradě živá duše? Zdá se mi, že slyším podezřelý šramot “ „Neobávej se,“ uklidňoval ho kastelán. „Jsem teď sice jediným obyvatelem hradu, protože dva staré

sluhy jsem pustil k rodinám, ale kdyby se sem někdo nepovolaný zpod země nebo z nebe - odjinud to možné není - vetřel, uměl bych si s ním ještě poradit.“

Starý kastelán vytáhl zpod knih nabitou pistoli a položil ji vedle sebe.

„Chtěl bych ti vyprávět o věcech, o nichž není radno hovořit před svědky,“ začal farář.

„Já vím, chceš mluvit o Alžbětě Báthoryové “ zamračil se Mikuláš Lošonský.

A Jan Ponicenus mu vypověděl všechno, co mu leželo na duši: o smrti Ilony Harcajové, o zmizení Magdy Kalinové, o návratu Jana Kaliny a o tom, jak se připojil ke zbojníkům, o své první i druhé návštěvě na zámku, o událostech, které se odehrály v noci. A ze záňadří vytáhl dopis svého předchůdce Andreje Berthoniho.

Mikuláš Lošonský mu naslouchal se zřejmým zájmem. Když dočetl zežloutlý dopis Andreje Berthoniho, zamračil se ještě víc.

„Chápu tvé rozhořčení,“ řekl, „a umím si představit tvá duševní muka od chvíle, co jsi nahlédl do tajemství zámku a uvědomil si povinnost znemožnit pošlapávání zákonů božích i lidských. Zakousl ses do velkého sousta, když se chceš pustit do boje s paní. Přejí ti, abys zvítězil.“ Mikuláš Lošonský hovořil rozvážně, myslel na všechny okolnosti. Co se týká těch devíti rakví Až zavolají Alžbětu-Báthoryovou k odpovědnosti, hravě svalí vinu za devět zmařených životů na služky. Ty snad mohou přijít o život, ale ona se bude vítězoslavně smát. Jaképak mučení, položí si mocní páni otázku, až k tomu dojde. Čachtická paní děvčata nemučí, jenom je trestá, když neposlouchají. A copak nemá právo trestat neposlušnost?

Ilona Harcajová Jan Ponicenus s celou farou i se svým nočním hostem Janem Kalinou ji viděl nelidsky zmučenou, v jeho rukou vydechla duši. Ale co by znamenal tenhle případ před očima soudců, kteří by měli zkoumat činy Alžběty Báthoryové?

Nic. Řekla by, že si Ilona Harcajová bodla ten nůž do prsou ze strachu před trestem nebo skočila ze střechy zámku, a proto se tak zranila: Anebo by to zase odnesly služky, na které by svalila, že byly při trestání příliš horlivé.

Dokáže si najít sta a sta výmluv, a kde by se našel takový soudce, který by si troufl nevěřit slovům hraběcí Milosti, výkvětu uherské šlechty? A je vůbec možné pomyslet, že by se někdy ocitla před soudem?

„Co dělat, co dělat?“ hledal východisko Jan Ponicenus celý zoufalý.

„Milý příteli,“ řekl Mikuláš Lošonský, „pověděl jsem ti, jak to všechno vidím, ale radit ti nesmím. K čachtické paní mě váže přísaha věrnosti. Bylo by podlé, kdybych ji porušil. Dělej, co ti káže svědomí. Ale já, pokud jsem kastelánem čachtického hradu, se nemohu zúčastnit spiknutí proti paní “ Jan Ponicenus s údivem hleděl na kastelána.

„Nezazlívám ti to,“ řekl, „přísaha je přísaha Ale kam, na koho se obrátit, kde hledat dobrého spojence?“

„Obraťte se na ty, které také váže přísaha k paní. Jenže přísaha pomsty a trestu “ ozvala se odpověď na jeho otázku ze dveří, které se neslyšně otevřely.

Farář a kastelán se překvapeně otočili.

Ve dveřích stál rozesmátý Jan Kalina s Maryšou Šútovskou. Farář radostně vyskočil a Kalinu objal. „Tolik jsem se o tvůj život strachoval, synu! Už jsem myslel, že jsi ztracen, a ty jsou zatím zdráv, svěží a s úsměvem! Kdo tě to zachránil, pro koho mám prosit odplatu z nebes?“

„To je tajemství, které vám mohu prozradit snad jen mezi čtyřma očima, pane faráři.“

To dodal, protože na Mikuláši Lošonském viděl, jaký boj se odehrává v jeho duši. Jak se má kastelán čachtického hradu zachovat ke zbojníkovi?

Zatímco Jan Ponicenus srdečně tiskl Maryše ruku a hladil ji po zlatých vlasech, Jan Kalina přistoupil ke kastelánovi:

„Na vaši tváři, pane kasteláne, nevidím radost. Ani nejmenší odlesk mé radosti, že vás po dlouhých letech zase vidím “

Kastelán hleděl upřeně kamsi do kouta. Kalina cítil, že stařec sbírá síly ke slovům a činu. Na jeho

obličeji se objevoval výraz neúprosné tvrdostí, která se nehodila k sněhobílým vlasům a vousům, krotce splývajícím na prsa.

Jan Kalina miloval kastelána synovskou láskou. Jeho otec shrabětem Nádasdym a kastelánem bojoval společně proti Turkům. Kalinova otce si oba oblíbili a svou lásku přenesli i na jeho syna. Kastelán ho na celé dny brával k sobě do hradu a už jako sotva desítiletého chlapce ho zasvěcoval do tajností hvězdářství, vodíval jeho roztoužený zrak po Mléčné dráze, po neviditelných dráhách nebeských těles. Tak připoutával jeho ducha k vyšším věcem a probouzel v něm hlad po vědomostech, touhu znát ze všeho co nejvíc a o všem. A když přijížděl ze škol na vakace, dny a nocí se spolu toulali po polích a lesích, pohrouženi do vážného rozhovoru. Lidé se udiveně zastavovali a kulili oči na podivnou dvojici. Na šedivého muže a drobného chlapce, kteří se bavili jako rovný s rovným.

Jan Kalina svého starého přítele nepoznával. Takhle zamračen nebýval, ani když se zahloubal do neřešitelné záhady.

Tři páry očí se napjatě upírají na starce, změněného k nepoznání.

„Jane Kalino,“ ozval se konečně Mikuláš Lošonský chladným hlasem, „jsi zbojník a já, kastelán, konám svou povinnost!“

Všichni užasli.

Stařec se narovnal, jako by se mu vracela dávná mladost a odvaha, bleskurychle uchopil pistoli, která ležela na hrubé knize, a namířil na Jana Kalinu.

„Ruce vzhůru, zbojníku!“ tvrdě zvolal. Jana Ponicena a Maryšu Šútovskou, kteří se chtěli vrhnout mezi ně, okřikl:

„Nepřekážejte mi v plnění mé povinnosti!“

„Ty ses zbláznil, příteli, ty ses zbláznil!“ zbledl farář a Maryša stála vedle něho s prudce tlukoucím srdcem.

Ale Mikuláš Lošonský si ho ani nevšiml.

„Zbojníku,“ poručil, „jdi beze slova přede mnou a neohlížej se!“

Jan Kalina chvíli hleděl jiskřícíma očima na kastelána, zaťal pěsti, svaly na nohou se mu rozehrály ke skoku. Bleskly mu hlavou, aby se vrhl na starce, vyrazil mu pistoli z rukou, povalil ho na zem a zneškodnil nepřítele, který ho žene do náručí smrti.

Ale podivná bolest mu sevřela srdce a zchladila vzbouřenou krev. Nebyl schopen sáhnout na tohoto starce ani v obraně vlastní svobody a života.

Otočil se a vykročil ke dveřím.

Kastelán s pistolí za ním.

Dveře hned přirazil a v zámku cvakl klíč. Farář a děvče si uvědomili, že jsou v zámecké věži vězni Kastelán se svým zajatcem sestupoval po schodech stále dolů.

Stařec už byl udýchán dlouhou chůzí, a když dole otvíral těžké železné dveře, byl už natolik zesláblý, že by bylo Kalinovi stačilo strčit do něho prstem, aby se do žaláře vpotácel místo něho.

Dveře žaláře byly otevřené. Jan Kalina vkročil. Dveře se však nezavíraly, kastelán v nich dál stál, v jedné ruce pochodeň, v druhé pistoli. Ale ruka s pistolí unaveně visela podle těla.

A na Kalinu se už neobracela chladná tvář a přísné oči.

„Jane,“ ozval se po dlouhém mlčení kastelán, „odpusť mi to. Nejde to jinak, přísahá je svatá “ „Svatá, třebaže na ni doplatím životem!“ přerušil ho Kalina podrážděně.

„Přísaha mi přikazuje zneškodnit zbojníka a spiklence, i kdyby byl mým vlastním otcem nebo synem,“ řekl kastelán.

Tak obhajoval svůj čin.

„Tak to vám nemám co odpouštět, pane kasteláne “ odsekl mu.

„Nepřeji si tvou zkázu,“ řekl kastelán, „a nepřežil bych tvou smrt, kdybych ji zavinil já. Víš, Janko, tam ve věži před tebou stál vážný protivník, ve kterém pocit povinnosti snad naposledy rozproudil vojenskou krev. Nebyl bych ti radil, aby ses mi postavil na odpor. Ale teď už tu před tebou stojí

jenom vysílený stařec “

A když se na něj Kalina udiveně podíval, vykřikl:

„Sraz mě a vysvoboď se!“

„Ne,“ odpověděl skálopevně rozhodnut. „Šťasten opustím žalář, když mi sám ustoupíte z cesty, pane kasteláne, a řeknete mi, že jsem volný Vždycky jsem si vás vážil a pokládám vás za nejčestnějšího a nejspravedlivějšího člověka. Ano, jsem zbojník. Když mě máte za zločince, jsem na pochybách. Jestliže jsem se dopustil zločinu, když jsem si vybral nejvhodnější cestu k pomstě a k potrestání křivdy, ke znemožnění krveprolití nevinných tvorů, ať mě stihne zasloužený trest!“ Vřela v něm trpkost, jako by mu nalil blínu do žil.

„Proč váháte, pane kasteláne?“ vyhrkl: „Zavřete mě!“

„Janko,“ ozval se kastelán téměř prosebným hlasem, „neunáhluj se. Když neposlechneš mé rady, vyřkneš ortel nejen nad sebou, ale i nad svou nevěstou, nad Janem Ponicenem i nade mnou. Když zůstaneš a já odejdu, nevím, jestli někde vpůli cesty, někde na strmých schodech si úplně vysílen nesednu k věčnému odpočinku. Kdoví zda můj život nezhasne dřív, než mi pochodeň dohoří v ruce Kdyby se to stalo, nezkosí hladová smrt jen tvůj život, ale i život tvé nevěsty a čachtického kazatele slova božího

Sluhové se vrátí až za několik dnů, až bude pozdě “

Jan Kalina se málem zbláznil při té představě, ale vzdor se v něm neustále stupňoval. Pokušení, aby poslechl kastelána, ho ukrutně mučilo, ale přemáhal je se zaťatými zuby.

„Jste kastelán,“ vybuchl, „a já zbojník. Konejte svou povinnost!“

Mikuláš Lošonský zavřel dveře, zamkl, vytáhl klíč a strčil ho za pásek.

„Bůh je mi svědkem,“ řekl, „že jsem si nepřál tvou zkázu. Ale nejsem sto činit něco proti své přísaze a svědomí “

„Tak se na mě přijďte podívat, pane kasteláne, až se budu houpat na šibenici,“ odsekl mu Jan Kalina.

Část devátá - Děvče, které utíkalo do lesa

1. Nalezení a nalezené

Ficko a pandurský kapitán prožívali v příkopě pod Skalským vrchem strašlivá muka.

Ficko byl zraněn na ruce, kapitán na noze. Na dně příkopu byla ještě po nedávných deštích voda, která jim prosakovala do šatů. A šaty je studily jako ledové obklady.

Bolestí a nesnesitelnou zimou drkotali zuby, sténali a kleli.

Vozy zbojníků už dávno ztichly v dálce. Kolem panovalo mrtvé ticho. Marně napínali sluch, jestli na cestě nezaslechnou kroky nějakého neúnavného vandrovníka.

„Jsme jako zmoklé slepice,“ vzdychal kapitán Imrich Kenderessy.

„Radši jsme měli chcípnout.

Taková hanba!“ vztekal se Ficko. „Kdyby nás aspoň nenašel někdo známý!“

„Známý neznámý, mně je to jedno,“ řekl kapitán.

„Jestli nás do hodiny do dvou nenajdou, tak mám odzvoněno,“ zanaříkal Ficko. „Zima mě štípe až do kostí a ruka mě bolí, že bych se zbláznil.“

Nenašel je nikdo ani za hodinu, ani za dvě, ale pořád ještě byli živí. Celí promrzlí, zesláblí ztrátou krve zaslechli k ránu z dálky rachot vozu, který jim vlil do zkřehlých, ztuhlých těl novou sílu. Na jejich volání o pomoc vůz zastavil a seskočil z něho starší muž.

„Ficko!“ vykřikl překvapeně, když v jednom z nešťastníků poznal sluhu čachtické paní.

Vysvobodil Ficka i kapitána z pout.

Byl to panský hajný, kterého přijali do služeb čachtické paní teprve asi před měsícem. Bydlel v dřevěné chalupě na Skalském vrchu, hlídal cesty, aby chudáci nekradli dřevo, a pálil vápno, ze

kterého dvě třetiny musel odevzdat panstvu a třetinu mohl prodávat. Brzy zrána vyjel s vápnem do okolních vesnic.

Ficko a kapitán, vysvobození z provazů, sotva stáli na nohou. Nohy se jim podlamovaly, takže se museli opřít o hajného. Opřeni o něj vylezli z příkopu.

„Vyhoď to vápno, hajný, protože jinak se na vůz nevejdeme a tvůj starý kůň by nás neutáhl,“ přikázat Ficko.

Hajný shazoval vápno na hromadu a naříkal:

„Než se vrátím, tak mi ho rozkradou.“

„Nevadí,“ utěšoval ho Ficko, „o nic nepřijdeš. Celý týden můžeš pálit jenom pro sebe.“

Uklidněný hajný jim pomohl na vůz a pak se zeptal, kam je má zavézt.

„K tobě domů,“ řekl Ficko.

„Abychom si mohli dát do pořádku své rány a šaty. A koukej, ar držíš jazyk za zuby, ne aby ses chvástal, z jaké kaše jsi nás vytáhl. Až se začne stmívat, odvezeš nás do Čachtic.“

„Jenže můj příbytek je velice malý a příliš skromný,“ namítal hajný se zřejmou nechutí.

„To nevadí, jistě bude příjemnější než ten příkop,“ ušklíbl se Ficko.

„Dobrá,“ řekl nakonec, „ale slib mi, Ficko, při všem, co je ti svaté, že ať uvidíš v mé chalupě cokoliv, nebudeš se mstít mně ani nikomu jinému.“

„Dobře, slibuji,“ řekl Ficko překvapeně.

„Zastřelil jsi snad srnu nebo kance, ty starý pytláku?“

„Pán Bůh chraň,“ ohrazoval se hajný. „Jsem pořádný a poctivý člověk a netoužím po cizím majetku.“ Za chvíli se hajného vůz zastavil.

Na kraji cesty byly pece na pálení vápna a kůlna s malou stájí. Všechno patřilo čachtickému panstvu.

Ficko, přestože ho v ruce bodala bolest a třásl se zimou, neodtrhl od hajného oči. Cosi mu vrtalo hlavou. On ho přijímal do služby. Vzpomněl si na něj. Přišel do Čachtic celý zubožený, otrhaný, vyhladovělý. Jmenuje se opravdu tak, jak mu to zní v hlavě?

„Hajný, poslyš,“ oslovil ho, když mu pomáhal z vozu, „nejmenuješ se Jan Lederer?“

„Jmenuji,“ překvapeně odpověděl hajný.

„Tak pro tebe mám dobrou novinu.“

„Dobrou novinu pro mě?“ zapochyboval hajný.

„Ano, pro tebe. Nemáš syna Pavla?“

„Mám a vlastně ani nemám. Šel do světa na vandr a už léta po něm není ani slechu,“ zesmutněl. „Tvůj syn se vrátil, je zdráv, a když budu chtít, ještě dnes ho uvidíš!“

„Opravdu?“ zaradoval se hajný.

„Ale nechme řečí,“ napomenul ho Ficko, „radši mi řekni, jak se dostanu tam nahoru.“

Nedaleko na úbočí vyhlížela mezi řídkými stromy září ranního slunce zaplavená chalupa hajného. Z komína se k modré obloze valil hustý, černý kouř.

Hajný chytil Ficka i kapitána pod paži a opatrně je táhl k chalupě.

Když se k ní blížili, čelo hajného, který byl šťasten, že se dověděl o synově návratu, se pojednou zamračilo.

A kapitán s Fickem zaražené hleděl na čarovné zjevení.

Mezi stromy nad chalupou vycházela dívčina v bílé haleně, červené sukničce a červených holínkách, štíhlá, prostovlasá, s chrastím v náručí. Když na mýtince zpozorovala podivnou trojici, zaraženě se zastavila. Zaplavovaly ji paprsky slunce a vypadala jako lesní víla, kterou lidé vyrušili.

„To je tajemství mé chalupy,“ zašeptal hajný. „Nezapomeň, Ficko, cos mi slíbil!“

„Svůj slib dodržím,“ prohlásil Ficko tak rozhodně, že to zaplašilo hajného pochybnosti.

Jen co se však dívčiny oči dotkly Ficka, vykřikla hrůzou, odhodila roští a jako šílená se rozběhla do lesa.

„Počkej!“ volal za ní hajný.

„Utíkej za ní, nebo ji už neuvidíš!“ pobízel ho Ficko.

Ranění se opřeli o sebe a hajný se pustil za děvčetem, které zděšeně utíkalo do lesa. Dupot jeho kroků ji poháněl.

Až když se ohlédla a zpozorovala, že za ní běží jenom hajný, zastavila se a vrátila se k němu. Vrhla se mu kolem krku a strachem, hrůzou a během celá rozechvělá vzlykala:

„Nezdržujte mě, strýčku, musím utéci. Běda mi, jestli se dostanu do rukou toho zloducha!“ „Slíbil mi, že neublíží ani tobě, ani mně.“

„Pro toho člověka slib nic neznamená.“

„Ale jen pojď, možná tě ani nepozná,“ pokoušel se ji hajný uklidnit a přimět, aby se vrátila. „Kdyby mě nepoznal, ale on mě pozná. Pusťte mě, ať jsem od něho co nejdál, protože jenom pomyšlení, že je nablízku, mě naplňuje smrtelnou úzkostí. Půl roku mě pronásledoval svou láskou. Sliboval mi oddanost, bohatství, hory doly. Když jsem ho odmítla, tak mi vyhrožoval.

A své hrozby se chystal splnit. Poštval na mě ty nelidské babizny a mám štěstí, že mě neodvlekli do zámku.“

„Odpusť, že jsem tě chtěl zadržet,“ řekl hajný. „Kdybych byl věděl, že utíkáš před Fickem, nebyl bych se za tebou rozběhl, ale byl bych ti ze srdce přál, abys našla dobré lidi, kteří by ti poskytli útulek a ochranu v nebezpečí. Tak jen jdi, Bůh tě provázej!“

Ale Magda Kalinová neodcházela.

„Stydím se a lituji, že jsem myslela jenom na sebe a na vlastní záchranu. Špatně bych se vám odvděčila, kdybych vás vystavila Fickovu hněvu a pomstě.“

„A co chceš dělat, milé dítě?“ divil se hajný, který se již smířil s rozloučením.

„Poskytl jste mi útulek, když jsem se promrzlá a vyhladovělá odvážila zaklepat na vaše dveře. Přijal jste mě pod svou ochranu a rozdělil jste se se mnou o všechno, co jste měl.“

„Bohatě ses mi odměnila. Proměnila jsi můj opuštěný a osamělý život od základů. Naučil jsem se už mít i radost, přestože v srdci nosím hluboký žal. Když jsem vybíral z pecí vypálené bělounké vápno, nejednou jsem se přistihl, že si vesele hvízdám. Tak jako kdysi.“

V okolí Německého Pravna, kde se Jan Lederer také živil pálením vápna, mu zemřela před rokem žena, věrná družka jeho života. A zanedlouho mu vyhořela chaluha. Když se jednou večer vrátil z trhu, našel místo chalupy jenom hromádku popela. Sklíčený a zarmoucený nevěřil už ani v synův návrat a opustil místo, ke kterému ho poutaly jen smutné vzpomínky.

Potloukal se po Pováží, dával se najmout k příležitostným, mizerně placeným pracem a nakonec se dostal do Čachtic. Tam se na něj štěstí znovu usmálo. Stal se hajným a zase mohl vykonávat své oblíbené zaměstnání - pálit vápno. A potom jako by znebe spadla, přišla do jeho prázdného života Magda A přestože i ona tesknila, utěšovala ho stejně jako on ji. Utrpení je sblížilo a dny ubíhaly snesitelněji.

Teď, když si vzpomněl na radostnou novinku, že se jeho syn vrátil, tvář se mu rozesmála, oči se rozzářily:

„Magdo, můj syn se vrátil! Vrátil se!“

Když slyšela, že se to dověděl od Ficka, se že mu ještě neřekl, kde se Pavel Lederer zdržuje, měla ještě větší důvod zůstat. Rozčertěný Ficko by mu to mohl zatajit, a tak znemožnit jejich setkání. Hajný jí marně domlouval, aby utekla.

Vykročili po svahu dolů k chalupě.

2. Sokové

Ficko a pandurský kapitán pořád ještě stáli opřeni o sebe. Fickova svrasklá a zsinalá tvář se při pohledu na děvče, které se drželo starce, radostně rozšklebila. Vedle starého hajného Jana Lederera vynikly mládí a krása děvčete ještě výrazněji.

„He-he-he!“ rozesmál se jakýmsi cizím smíchem, bez škodolibosti, zlosti a pohrdání, jenom strašlivě

trpce.

„Vyplašená srna se vrací “

Magda se otřásla a hajnému, když ucítil, jak trhla rameny, se zazdálo, že se znovu rozběhne pryč, co nejdál od Ficka. Ale přemáhala svůj odpor.

Za chvíli odvedl hajný nezvané hosty do svého příbytku. Zatímco Magda ještě sbírala roští, dal jim hajný suché šaty a potom jim ošetřil rány. A Ficko a kapitán, převlečení a s ovázanými ranami, už pomalu zapomínali na nepříjemnosti, a když se ještě nasytili horkou polévkou, přicházeli do znamenité nálady.

Především Ficko.

„Ty jsi ale čaroděj, starý,“ ušklíbal se, sotva Magda vešla do chalupy, „když se podařilo přičarovat si takovou kouzelnou společnici! Jiní se o ni ucházeli, he-he-he, ale ona, hrdopyška, čekala na prince. A teď se místo sprincem spokojila s unaveným starcem. Máte ale, vy Ledererové, štěstí, že to ani není samo sebou!“

Hajný a děvče poslouchali jeho zlostné poznámky beze slova, a to Ficka ještě víc popuzovalo. Dráždil starce:

„Ale tvůj syn má větší štěstí!“

„Byl bych ti vděčný,“ prosil ho hajný, „kdybys mi konečně prozradil, kde je můj syn.“

„Svou vděčnost si můžeš nechat,“ šklebil se Ficko, „ale za tu životodárnou polívku ti prozradím, že je na velmi dobrém místě. A jak vydělává, člověče! Když mu to tak půjde dál, postaví ti za pár let palác a bude tě vozit v kočáře. Je to čertovský chlapík!“

Zašklebil se na Magdu:

„Ty mi můžeš být taky vděčná.

Tvůj bratr, ten lotr “

„Můj bratr není žádný lotr!“ okřikla ho Magda už celá zmučená jeho pohledy a vzteklými řečmi. „Není, he-he-he! Už není, protože dnes ráno ukončil svůj lotrovský život na šibenici!“

„To není možné!“ vykřikla Magda a prudká bolest jí sevřela srdce. Má mu věřit, nebo nemá? „To není možné, he-he-he! Třeba by to nebylo možné, kdyby neměl takového podařeného přítele. Ten ho přivedl až z Němec, aby ho tady předal katovi. Za hotové!“

Jan Lederer, rozrušený strašlivým tušením, se zeptal Ficka:

„Kdo je ten jeho přítel?“

„Tušíš dobře, starý lišáku, he-he-he! Ano, je to tvůj syn. Zradil ho za dvě stě zlatých!“

„Bože!“ ztuhl Jan Lederer.

Jak se v tom velkém světě jeho syn zkazil. Ne, už to není jeho syn, nechce ho vidět! Tolik se zaradoval, když slyšel, že se Pavel vrátil. Bože, kdyby se byl radši ztratil!

Zdálo se, že za tu chvíli zestárl o deset let. Nohy se mu podlamovaly, postava shrbila a bílé vlasy svítily jako čerstvě napadlý sníh.

„Snad se ti to nezdá málo, ty starý lakomče! Nemáš se za syna co stydět! Dal si za zradu důkladně zaplatit.

Kromě peněz dostal u čachtické paní i místo zámečníka. Je chytrý. Takoví lidé u štědré hraběnky vydělávají. Bude mít peněz jako želez!“

Otci se nad hloubkou zvrhlosti, do které zapadl jeho syn, zlákán cinkotem peněz, zatočila hlava. Magda Kalinová k němu přistoupila a objala ho. Jsou to nové rány, které je sbližují.

Ona ztratila bratra, on syna

„Jste pěkný párek,“ smál se Ficko. „Ale Pavel by se k tobě hodil líp než jeho otec, Magdo.“ Pandurský kapitán beze slova poslouchal Fickovy výbuchy a sjakýmsi soucitem pohlížel na trpícího starce a vyplašené děvče. Přestože mu srdce už dávno ztvrdlo, šlechetnost z něho nevymizela. Nebyl schopen dívat se na jejich utrpení.

„Hajný,“ řekl, „běž a posbírej si svoje vápno, vůz zatáhni do kůlny a koníka zaveď do stáje. Nezapomínej, že vápno je tvým těžce zaslouženým výrobkem a vůz s koněm není tvůj.“

Hajný se kapitánových slov zachytil jako tonoucí stébla. Hned se sbíral.

„Já jdu s vámi!“ zvolala Magda.

„Jen jdi,“ ušklíbl se Ficko a zlostně a posupně se podíval na kapitána. Měl vztek, že ho vyrušil z jeho hry.

„Jen jdi. Ale jestli nechceš přijít o matku, tak se vrať! Šibenice ještě stojí!“

Hajný i děvče se vypotáceli ze světnice jako ze hřbitova, kde právě pochovali své nejmilejší. Děvče mučil žal nad ztrátou bratra a strach o matčin osud a stařec oplakával syna. Syna, který zaprodal kamaráda, musí ze srdce vyhodit.

Beze slova scházeli úbočím na cestu.

Slunce vesele stoupalo na oblohu a teple se usmívalo na přírodu, probouzející se ze zimního spánku. Dech jara zahříval ranní vzduch a ptáci švitořili ve větvích, na nichž se pupence nalévaly novou mízou. Jen na jejich duše sedal chlad a beznaděj.

„Ficko,“ řekl pandurský kapitán pobouřeně, když hajný se svou chráněnkou zmizeli, „nejsem žádný mladík, zkusil jsem už hodně, byl jsem ve válce, kde jsou lidé horší než divoši, byl jsem i v tureckém zajetí. Ale s takovým zloduchem, jako jsi ty, jsem se ještě nesetkal!“

„Tak se podívejme! Pan kapitán se ještě rozfňuká jako nějaká rozmazlená holka!“

„Ani stařec, ani děvče ti ničím neublížili, abys je takhle trápil!“ osopil se kapitán na Ficka. „A zapamatuj si, jestli se nebudeš k našemu hostiteli, který nás nasytil, slušně chovat a jestli ještě budeš ubližovat Magdě Kalinové, budeš mít co dělat se mnou!“

Jenže Ficka tím nezastrašil. Právě naopak. Ten dostával dobrou náladu.

„Ale, ale, pane kapitáne,“ šklebil se. „Jste přece zeman. A jako zeman byste se neměl tolik starat o hajného, jednoho z nejposlednějších sluhů čachtické paní. Jako pandurský kapitán byste se neměl tak horlivě zastávat sestry popraveného zbojníka!“

„Ano, jsem zeman,“ odsekl kapitán Fickovi, „a pandurský kapitán. Právě proto nestrpím, aby někdo v mé přítomnosti ubližoval starci a bezbrannému děvčeti.“

„Starce vám přenechám, he-he-he!

Aby bylo po vašem. Ale kolem toho děvčete se mi nemotejte. Vím, co si mohu dovolit k sestře popraveného zbojníka, a uvidíte, co si dovolím!“

„V mé přítomnosti si nic nedovolíš a nic neukážeš, to si pamatuj!“

Byli ve velmi bojovné náladě. Každou chvíli se pokoušeli vyhrabat zlůžka a postavit se na nohy. Ale když je bodlo v údech, znova se natáhli na lůžko a mírnili své vzrušení posuňky.

Kapitán se nemohl vynadivit, jak se Magda Kalinová po návratu pojednou změnila.

S hajným se už nevrátilo to plaché, zakřiknuté děvče. Vkročila do chalupy sebevědomě a směle. Odvážila se dokonce podívat i na Ficka. Udělala to s pohrdavou povzneseností. Ficko už otvíral ústa, aby pokračoval v té své vzteklé hře. Ale jeho bojechtivost rychle splaskla. Už před sebou neměl bezradné stvoření, ale obrněnou protivnici. Zamžoural očima jako myš, se kterou si zahrává rozpustilá kočka.

„Jen lež, Ficko, a odpočiň si,“ řekla Magda, „bude se ti to hodit. Čachtická paní i lavice už na tebe toužebné čekají. Rychle se zotav, protože čím později se vrátíš, tím víc ran holí dostaneš!“ A zvonivě se rozesmála. Ficko se mohl vzteknout.

„Ty jsi mi pěkný hrdina! Všude si o tobě vykládají, jak ses vzdal i se svými hajduky, jen aby sis zachránil holou kůži! Přede mnou se dovedeš vytahovat, ale když přijde k bitvě, zkrotí tě kterýkoliv zbojník!“

„A já zkrotím tebe!“

Sedl si a sbíral síly.

Kapitán napjatě číhal. jaké on sbíral síly, aby zasáhl, až bude potřeba.

„Ani se nehýbej, Ficko!“ vykřikla Magda a sundala ze skoby valašku, „nebo ti touhle valaškou rozbiji tvoji podlou hlavu!“

Kapitán se spokojeně natáhl. Viděl, že to děvče nebude odkázáno na jeho pomoc. Jeho opovržlivý

úsměv Ficka popíchl.

Ficko už byl vzteky bez sebe. Kapitánův úsměv byl poslední kapkou. S napětím všech sil seskočil z postele a se znetvořenou tváří namířil rovnou k Magdě Kalinové.

Ta neztratila duchapřítomnost.

Ohnala se valaškou a vší silou ho praštila do hrbu.

„Ty zmije prokletá!“ zavřískl a upadl, ale hned zase vyskočil ještě zuřivěji.

Vtom ho hajný začal zprava i zleva bušit pěstí do obličeje a Ficko znovu s jiskřícíma očima upadl. Zaskřípal zuby a zachrčet.

„Jedna rána patří tobě,“ pronášel stařec hlasem změněným hněvem, „a druhou odevzdej tomu lotrovi, který byl mým synem. A vyřiď mu, ať mi víc nechodí na oči, nebo ode mne dostane místo požehnání na cestu do života jenom pár facek a prokletí.“

„To si odpykáte!“ zachrčel Ficko.

Tu hajný přistoupil k pandurskému kapitánovi:

„Odpusťte, pane kapitáne, že vás opustíme a že se o vás víc nebudeme starat. Před chvílí jen tohle děvče, ale teď se už i já musím chránit před podlostí tohohle netvora.“

Ficko by rád obětoval i půl života, kdyby jim mohl znemožnit útěk.

Byl však schopen jenom jim vyhrožovat.

„Ať půjdete kamkoliv, mně neutečete.

A ty, Magdo Kalinová, si zapamatuj, že nebudu mít klid, dokud tě jako tvého bratra nedostanu na šibenici!“

Magda vybuchla smíchy.

Teď teprve se Ficko dověděl, že noční porážka a toto jeho pokoření ještě není vše, co ho stihlo. Kalina utekl, jeho matku unesl zbojník a paní byla potupena, odvážný Vavro jí do stehna vypálil cejch pohany.

Ficko úplně oněměl. Ještě nikdy nebyl takhle zdrcený. Pověst o jeho hanbě jde od úst k ústům. Každý se mu bude škodolibě pošklebovat a jeho pokoření dovrší nepřízeň paní. Nebylo by lepší, kdyby se služby, ve které ho pronásleduje nezdar za nezdarem, vzdal, v noci vyhrabal svůj poklad, ztratil se do cizího kraje a mezi neznámými lidmi tam začal nový život?

„Pojď, Magdo,“ řekl hajný a něžně ji objal. „Ztratil jsem syna a vtobě jsem našel dceru. Svět je velký a dobrých lidí je hodně. My se neztratíme!“

Pohled na hrdé, rozesmáté děvče přivedl Ficka na jiné myšlenky. Ne, neuteče zbaběle z boje. Ať se stane cokoliv, nesnesl by představu, že i tohle nepoddajné děvče by se smálo jeho zbabělosti. Kdyby mu na celém světě nezáleželo, kdyby mu byla lhostejná přízeň či nepřízeň Alžběty Báthoryové, kdyby se nestaral ani o pohrdavé řeči, jeho život by přesto plynul v pohrdání sebou samým, protože nepokořil hrdopyšku, která ho odkopla, když se jí celý nabízel, ochoten sloužit jí jako pes. A od ní si vysloužil nejbolestnější úder v celém životě. Z hrbu se ještě i teď šíří štiplavá bolest do všech údů. Ne, neuteče. Ať paní třeba rozkáže, aby mu vysázeli i sto ran, a ať třeba spadne z lavice polomrtev, zůstane, znovu si vydobude ztracenou přízeň a zase se před ním budou všichni třást a nejvíc ona !

„Magdo Kalinová!“ zavřískl za děvčetem, které se starcem odcházelo. „Můžeš jít třeba na konec světa, já tě najdu, to ti přísahám! A tu urážku ti splatím!“

Ficko napjatě hleděl na zavřené dveře, jako by je chtěl nenávistnýma očima propálit.

Také kapitán upíral oči na dveře.

Ale v jeho zraku nebyl hněv, touha po pomstě - jakási něha z něj zářila, něha, která úplně změnila tvrdý, neúprosný výraz jeho tváře.

„Ficko!“ vykřikl kapitán, „k tvé přísaze já připojuji svoji. Přísahám, že jestli se jen malíčkem odvážíš dotknout tohoto rozkošného stvoření, useknu ti ruku.“

„Co se to s vámi děje, pane kapitáne?“ vyvalil Ficko oči.

„Strašně jsem se zamiloval do Magdy Kalinové!“ odpověděl kapitán. „A přísahám, že ji najdu,

ubráním ji a získám si její lásku!“

3. Čtyři za živa pochované ženy

Když Pavla Lederera před Barbořinýma očima pohltila zem, padací dveře za ním zapadly a obklopila ho neproniknutelná tma, uvědomil si, že jeho náhlé rozhodnutí - přiblížit se podzemními chodbami k čachtické paní, a tak ji zachránit - bylo marné. Až teď si vzpomněl, že jeho lucerna zůstala nahoře. A pustit se do chodeb bez světla, k tomu neměl odvahu.

Napjatě číhal, zda je Barbora ještě nad vchodem do chodby. A přistihl se, že si přeje, aby tam stála, aby na něj čekala.

Ale aby ji neviděl, protože nebyl schopen objevit se jí na očích a mluvit s ní.

Nenávist a láska se v něm podivně svářily.

Šmátral po páce, aby mohl otevřít padací dveře. Přitom u stěny nahmatal pochodeň. Byl rád, protože mu připadalo, že dostat se do krvavé lázně podzemím je výhodnější. V zámku je už jistě všechno na nohou, zmizení čachtické paní a jejích tří služebnic vyvolalo určitě veliký neklid. Dráb marně postává na dvoře s osedlaným Viharem, na kterém měla Alžběta Báthoryová vyjet na ranní vycházku, a všechny zraky, ať už veřejně, nebo kradmě, sledují vchod do podzemí a číhají na okamžik, kdy se v něm objeví paní se služkami. Pavel Lederer věděl, že kdyby ho viděli s lucernou nebo pochodní vcházet do podzemí, vmnohých by vyvolal podezření a mohly by vzniknout řeči, na které by třeba jednou doplatil.

Posbíral na zemi suché listí a větvičky opadalé z keříku nad padacími dveřmi, vykřesal oheň, zapálil pochodeň a jistým krokem zamířil ke krvavé lázni.

Cestou se ho zmocňovala všelijaká pokušení a obavy. Dosáhne záchranou paní skutečně plné důvěry? Nevzbudí v ní i ve služkách naopak nedůvěru a hněv, že se sám a bez dozoru odvážil do podzemí, a tak vnikl do úzkostlivě střežených tajemství čachtického zámku?

Ale překonal všechny obavy i pokušení ponechat zamčené ženy ve společnosti železné panny jejich osudu.

Ženy, zavřené v podzemí, se zatím zpotily a na smrt unavily bezvýslednými pokusy vyvrátit dveře. Míjely hodiny, které jim připadaly jako věčnost. Paní se už bezmocně svalila do křesla a vzrušená obrazotvornost jí živě představovala vlastní zkázu. Určitě zemře hladem a žízní. A hlad a žízeň ji už také doopravdy trápily. Její služky prožívaly stejná muka, stejně jako ona se připravovaly na smrt hladem. Na záchranu už neměly ani jiskřičku naděje.

Do ticha mučírny pojednou zazněl Dořin výkřik, ve kterém zableskla nová naděje:

„Někdo přichází!“

Napjatě poslouchaly. Když se kroky u dveří zastavily a v zámku zarachotil klíč, vybuchl radostný výkřik:

„Jsme zachráněny!“

Jenže klíč se v zámku neobracel a dveře se neotevíraly. Jaký ďábel si to s nimi takhle zahrává? Kdo jim dal okusit radost z blížící se záchrany, aby zkáza pak byla o to hrozivější?

Pavla Lederera, když už byl ode dveří, vedoucích k železné panně, jen několik kroků, přepadlo silné pokušení neotevřít.

A bylo tak nepřekonatelné, že i když už strčil klíč do zámku, aby odemkl, odtrhl ruku od klíče, jako by byl rozpálený.

Neměl by nechat Alžbětu Báthoryovou a její služebnice, osnovatelky i poslušné nástroje do nebe volajících zločinů tam, kde jsou?

Ať zahynou!

Proč se má snažit získat důvěru čachtické paní a proč se má v zámku třást neustálým strachem, že se jednou jeho hra prozradí? Proč má trnout, kdy se dozvědí, že je spojencem zbojníků? Dřív, nebo později to určitě vyjde najevo a potom - běda mu! A proč bojovat pochybný boj proti takové

přesile? Teď je příležitost smést čachtickou paní i ty nelidské babice ze světa a boj bude vítězně dobojován!

Už byl hotov obrátit se a utéci pryč.

Jeho odvahou otřásla jenom pochybnost, může-li si vzít na svědomí čtyři lidské životy. Má právo soudit a odsuzovat? Ale copak neudělá jenom to, co by pozemská spravedlnost, kdyby existovala i pro pány, byla už dávno vykonala? Oko za oko, zub za zub, život za život!

Kolik životů by musela mít Alžběta Báthoryová, aby spravedlnosti mohlo být učiněno zadost? Ne, neosvobodí ji. Ať zahyne tam, kde ničila a ještě se chystala ničit cizí životy.

A bude odzvoněno křivdám a zločinům, skončí ten nerovný boj. Alžběta Báthoryová už nebude řádit. Železná panna už nebude prolévat nevinnou krev!

Radostné výkřiky čachtické paní a jejích služebnic ho jen utvrdily vjeho rozhodnutí.

Otočil se a utíkal pryč, protože měl obavu, že mu jeho pochodeň na zpáteční cestu nevystačí. Dupot jeho kroků pronikl do mučírny a v duši zavřených žen probouzel zoufalou ozvěnu. Pavla Lederera se zmocňovala povznesená nálada, jako by byl vykonal hrdinský skutek. Byl by si zpíval radostí, že přišel na tak skvělý nápad. Co by tomu Jan Kalina řekl, kdyby věděl, že už nebude mít proti komu bojovat, protože zločinci už dopanovali?

Jeho povznesená nálada však opadla, když se ocitl pod modrou oblohou. Zase se mu z mysli vynořila Barbora. Znovu zaujala všechny jeho myšlenky. Rozhlížel se na všechny strany, jestli ji neuvidí.

Nikde nebylo živáčka, jen opodál dole na cestě se mihly dvě tři postavy chodců.

Kolem dokola panovalo ticho a nahoře se hrdě a němě vypínal čachtický hrad.

Kdy bude poledne, kdy se už ozvou polední zvony?

A jestlipak zhradního komína vyšlehne k jasné obloze sloup dýmu, jak to bylo domluveno? Čachtický hrad - leží ve vzdálenosti asi půlhodiny západně od Čachtic na vyvýšeném kopci Malých Karpat, dnes již je jen zříceninou. Přesnou dobu vzniku se nepodařilo zjistit, ale za Arpádovců už stál, od konce 14. století lze jeho dějiný sledovat již plynule. Na počátku vlády krále Zikmunda byl vlastnictvím panovníka a ten ho roku 1392 daroval bratislavskému hraběti polského původu Stiborovi ze Stiborovic 1347-1414. Po jeho smrti zdědil statky Stibor II, ale roku 1434 zemřel bez mužského potomka, a tak statky připadly znovu královské komoře. Čachtický hrad a panství pak daroval král Zikmund roku 1436 Michalu Országhovi z Guthy, který se stal později palatinem. V rukách rodu byl hrad do roku 1567, pak byl do roku 1614 ve vlastnictví Nádasdyů. V té době k hradnímu panství patřily obce Brezová, Čachtice, Častkovce, Hrachoviště, Hrušov, Korytné, Kostolné, Krajně, Komárno, Kostolany, Lubina, Podolie, Stará Turá, Vaďovce, Višňové, Vrbové, Zakostolany, Žilina a části Dubovan a Bzinců. Hrad měl shodné dějiny s městečkem.

4. Na útěku

„Kam půjdeme?“ zeptala se Magda, když vyšli z hájovny a rozhlédli se po širém kraji.

„Kamkoliv,“ odpověděl Jan Lederer, „jenom co nejdál z dosahu čachtické paní a jejích pochopů.“ „Jak trpký je to úděl!“ vzdychla si Magda. „Abychom utíkali do světa jako zločinci a ukrývali se!“ „Ať budeme kdekoliv, před každým budeš má dcera a já budu tvůj otec!“

„Dobrá, otče,“ odvětila s úsměvem.

„Nelítostný osud mě obral o všechno, ale jsem mu povděčná, že mi dal vás, mám vás ráda opravdu jako vlastního otce!“

Sestoupili ze Skalského vrchu na cestu. Jan Lederer přelétl pohledem pece, malou kůlnu i stáj a zesmutněl:

„Přirostla mi tahle místa trochu k srdci. A od chvíle, co jsi přišla ty, začaly se rány mého srdce zacelovat.“

Potom vešel do stáje, pohladil koně, nasypat mu do žlabu oves a Magda mu dala vodu.

„Nemuseli bychom jít pěšky,“ svádělo to hajného, „koník by nás ochotně odvezl a byli bychom dřív v bezpečí.“

„Paní by si ani nevšimla, že přišla o starého koně a rozvrzaný povoz,“ povzbuzovala ho Magda. „Ba ne, s prázdnýma rukama jsem sem přišel a stejně odejdu!“ přemáhal Jan Lederer pokušení. „Nikdy jsem si nepošpinil ruce krádeží.“

Ještě jednou pohladili koně, přisypali mu oves a vypravili se.

Když přecházeli před kůlnou, skočila jim do cesty ženská nevysoké postavy a černé tváře. „Kde je Ficko?“ hrozivě vykřikla.

Hajný se rychle vzpamatoval z překvapení.

„Jen pojď, hned uvidíš,“ řekl klidně. A dodal s úsměškem: „Copak, jsi jeho frajerka, že ho tak usilovně hledáš?“

Otevřel vrata do kůlny a ukazoval do kouta:

„Tamhle ho máš přikrytého plachtou, aby ti nenachladl!“

Vběhla do kůlny, a že ji přelstil, zpozorovala teprve potom, když pod plachtou nahmatala jenom snopek slámy a zaslechla, že se vrata za ní zavřela.

„Vběhla tam jako myš do díry,“ smál se hajný i s Magdou. Srdečně, a bezstarostně, jako by jim nehrozilo žádné nebezpečí.

Ženská zuřila a bušila do prkenných stěn.

„Nenamáhej se, Eržo Kardošová,“ řekl hajný, „sám jsem si tu kůlnu postavil a důkladně. Odtud nevyklouzneš.

Jen si tam v klidu poseď, nebo ti vyschne v krku a tam pálenku nenajdeš, leda kdybych tě já vypálil!“

Popadl Magdu za ruku a odváděl ji.

„Tu bábu znám. Je to jedna ze starých služek Alžběty Báthoryové, která má na práci jenom jediné: slídit v okolí i ve vzdálenějších místech za děvčaty, která touží po dobré službě, a najímat je.“ „Už si na ni vzpomínám,“ přitakala Magda. „Jednou jsem ji viděla, zrovna vycházela ze zámku. Tvář jí jen hořela a byla tak opilá, že se děti kolem ní sbíhaly a posmívaly se jí.“

„Divím se, že je střízlivá,“smál se hajný. „Já jsem ji ještě střízlivou neviděl.“

Nešli po cestě do Nového Města, protože se už po ní začínali hemžit formani a lidé, kteří šli do práce. A když jim tak Erža vběhla do cesty, předpokládali, že by si jich mohli všimnout a zradit je paní i jiní sluhové nebo služky.

„Nedá se nic dělat,“ řekl hajný.

„Pustíme se cestou necestou. U Hrušova, Lubiné nebo Bzinců počkáme v lese, dokud se nesetmí. A pak půjdeme poprosit dobré lidi o nocleh a o pokrm. A zítra přejdeme na Moravu. Tam budeme víc v bezpečí.“

„Nejraději bych zůstala tady,“ řekla Magda. „Je mi smutno, když pomyslím, že bych se měla pustit tak daleko od ubohé matky a bratra. Tak ráda bych se s nimi sešla! Kdovíjak se bratr změnil za ta dlouhá léta, co jsem ho neviděla. Nejraději bych shodila sukně, oblékla si dlouhé kalhoty a přidala se kAndreji Drozdovi!“

„Tím by ses ještě chlapem nestala,“ pousmál se hajný. „A zbojnický život bys nevydržela Ale netrap se, neodejdeme na Moravu navěky. Až se poměry změní, vrátíme se a budeme zas žít klidným životem. Ty se toho jistě dožiješ, ale já “

Mávl rukou a Magda se smutně podívala na oblohu, po které se valila oblaka, jako by také utíkala před neznámou zkázou.

Ani je nenapadlo, že marně odbočili z novoměstské cesty, že se marně vyhýbají lidem.

Necítili, že se do jejich zad jako pijavice vpíjejí slídivé oči.

Sotva se zavřená Erža vyzuřila, že se tak dala podfouknout, pozorně se rozhlédla po kůlně, do které se světlo prodíralo skrz škvíry mezi deskami. Duše jí poskočila radostí, když v koutě kůlny uviděla opřený žebřík. Za chvíli už trhala ze střechy šindel za šindelem, otvorem pak vystrčila hlavu a

dychtivě slídila za odcházejícími.

„Jen si běžte, kam chcete!“ smála se. „Já vás najdu a zavřu líp!“

Zavýskla radostí, že to bude ona, kdo přivede Magdu Kalinovou a s ní i toho dědka paní. Kdoví co vyvedl?

Vyškrábala se na střechu, vytáhla za sebou žebřík, zvenku ho zase postavila a slezla ze střechy jako veverka.

Jen jedno jí vrtalo hlavou, kde asi je Ficko s tím pandurským kapitánem. Když zahlédla hájovnu, bez rozmýšlení k ní zamířila. Jestli je tam nenajde, jistě padne na něco, co jí udělá radost, krádeže byly její nejmenší nectností.

V chalupě bylo ticho.

Ficko i kapitán už mlčeli. Jen jejich oči se chvílemi setkaly a zasršely nenávistí a pohrdáním. Když se otevřely dveře, překvapením se posadili.

„Kde se tu bereš, čertovská bábo?“ zařval Ficko, protože měl vztek, že ho v takovémhle ubohém rozpoložení našla právě ženská. To bude řečí! Erža se bude chvástat, jak ho našla, zveličí jeho ubohost a do smrti se bude odvolávat na své zásluhy.

„No, no, no,“ uklidňovala ho Erža Kardošová, „jen se tak nejež, nebo se ztratím a jako bych tu ani nebyla. A pak budeš litovat ty!“

Mírnil se, přestože by ji byl nejraději roztrhl.

„Chudinko,“ pošklebovala se mu, „tak se mi zdá, že s tebou zbojníci nemluvili v rukavičkách!“ Zaskřípal zuby.

„Bolí, bolí?“ vyptávala se ho s předstíraným soucitem. „Ale hodná paní ti zase pomůže, pošle pro Majorovou do Myjavy. Ta by se vůbec měla přestěhovat do Čachtic, abys ji měl vždycky po ruce.“ To už bylo na Ficka moc.

„Co tu meleš pantem, babo čertovská?

Maž za tím starým hajným a za tou holkou, nebo ti vyškubu všechny vlasy, a jestli je nepřivedeš, půjdeš pěkně na lavici! A do zámku vzkaž, aby pro nás přišli hajduci!“

Erža se trochu polekala a litovala, že jednala s Fickem tak zvysoka. Ten najde k pomstě sto způsobů. „Už letím, už letím,“ zkrotla, „mně se ti dva neztratí. Půjdu za nimi jako stín a ručím ti za to, že nebude dlouho trvat a budou v Čachticích!“

Vykročila, ale ve dveřích se ještě zastavila:

„Víš, já nevydělávám tak skvěle jako ty, Ficko. Musím se posilnit a nemám zač.“

„Jednou by ses mohla nachlastat i vody,“ odsekl jí Ficko. Ale přece jen vytáhl ze záňadří měšec a hodil na zem pár denárů.

Erža Kardošová se chamtivě vrhla na rozkutálené peníze a sbírala je brblajíc:

„Nedáváš je rád, ale hlavně že je dáváš!“

5. Srdce přece zvítězilo

Mikuláš Lošonský odcházel od Jana Kaliny s těžkým srdcem. Udělal, co mu přísaha a svědomí přikazovaly. Ale mučily ho pochybnosti, zda jednal správně. Jestli Jan Kalina zahyne, nebude ho svědomí trápit krutěji, než kdyby nedodržel přísahu?

Čím víc se vzdaloval od žaláře, tím větší bolest mu rozdírala srdce, tím těžší byly jeho nohy a bílá hlava.

Stále pomaleji stoupal po schodech vzhůru a ze stupně na stupeň namáhavěji zvedal nohy. Chvílemi se už musel opírat o stěnu, odpočinout si a nasbírat síly na další cestu. Ruka, ve které držel pochodeň, se mu třásla a shrůzou pozoroval, že i zrak mu slábne a síly ubývají.

A pochodeň se neúprosně krátí.

Bože!

Ještě není ani vpůli cesty a tělo jako by mu zolovnatělo. Dojde do své světnice v hradní věži a

zachrání přítele a to nešťastné děvče, které tam zavřel?

Strach o tři životy na něj dolehl jako obrovský balvan. Klesl pod jeho tíhou na kamenné schody, ruka s pochodní klepla o chladný schod jako zdřevěnělá a pochodeň z ní vypadla. Zoufale po ní hmátl jako topící se po slámce a s napětím všech sil se postavil na nohy.

Musím, musím dojít nahoru! Planula v něm pevná vůle. Ale toto chvilkové vzplanutí nebylo schopno trvale vzpružit jeho tělo.

Za chvilku zase klesl a pochodeň mu zase vypadla. Ale marně po ní sahal, koulela se po schodech dolů jako ztracená jiskřička naděje. Obklopila ho tma, hustá jako smůla a těžká, hrozně těžká. Mikuláš Lošonský se marně namáhá, už nemá sílu, aby se postavil na nohy. Ale pevná vůle ho zvedá, nedopřává mu oddechu. Jen dál a dál, výš a výš! Kvůli němu nesmí nikdo zahynout, ničí život nesmí mít na svědomí! Plazí se po čtyřech se zaťatými zuby neproniknutelnou tmou, vleče své tělo ze stupně na stupeň.

Ještě schod, ještě jeden! Bičuje ho vůle. A tma kolem už řídne. Otevřeným vchodem se do tmy podzemí mísí paprsky denního světla.

Jen dál, ještě dál!

Promrzl chladem schodů, zima mu proniká do kostí, ale přece jen se plazí dál. Už je u dveří do své světnice, sedá si, natahuje ruku ke klíči a otáčí jím.

Jan Ponicenus přiskočil ke dveřím a otvírá je.

Mikuláš Lošonský se svalil dovnitř jako mrtvý.

„Co se ti stalo, příteli?“ Jan Ponicenus ustrašeně hledí na jeho bledou tvář a zapadlé, skelnatějící oči a zvedá ho do křesla.

Jak se kastelán změnil! Když odváděl vězně do žaláře, byl to muž vplné síle a teď, hle, duše mu užuž uniká z těla.

Maryša leje ze džbánku vodu na bílý šátek a utírá jím kastelánovo vráskami zbrázděné čelo. Farář mu k ústům přikládá hrnek vody. Chladivý obklad a voda kastelána osvěžují.

V kalných očích se probouzí život, strnulý výraz obličeje měkne, objevuje se na něm ruměnec. „Příteli, příteli,“ šeptá, slabounce tiskne farářovou ruku a jeho pohled spočívá na něm i na děvčeti s nevýslovnou něhou. „Odpusť mi, odpusťte mi, že jsem vás vystavil takovému nebezpečí! Kdybych byl nedošel, zahynuli byste tu hlady

Farář a děvče si uvědomují, jaká jim hrozila smrt, ale starost o Kalinu je znepokojuje a mučí. víc než nebezpečí, které jim hrozilo, ale už minulo.

„Co jsi udělal s Kalinou?“ ptá se Ponicenus a Maryša čeká na odpověď stejně dychtivě jako on. „Uvěznil jsem ho,“ odpovídá kastelán. Má pocit, jako by se přiznával ke zločinu.

„A přeješ si jeho smrt?“ zeptal se Jan Ponicenus chladně.

„Ne,“ vykřikl Mikuláš Lošonský.

„Nepřeji si jeho smrt, chci, aby žil!“

A kastelán se zavrtěl na židli a ukázal prstem na klíč, který měl zastrčený za páskem.

„Příteli, to je klíč od žaláře,“ řekl, „vezmi si ho.“

Když to Jan Ponicenus nechápavě učinil, kastelán dodal:

„Vysvoboď Jana Kalinu, vysvoboď ho!“

6. Uprchlíkům na stopě

Erža Kardošová opouštěla hájovnu s rozjařenou tváří. Počítala, kolik za ty denáry bude pálenky. „Je to ale lakomec ten Ficko,“ ušklíbla se, když byla s počítáním brzo hotová, ale docela

nespokojená také nebyla. Na to, aby se důkladně posilnila, to stačilo.

Otočila se za uprchlíky, Právě vcházeli do lesa a mizeli v něm.

Její oči se zálibou spočinuly na Magdině postavě. Paní nebude tak skoupá jako Ficko, až jí přivede to kvetoucí stvoření.

Země byla vlhká, na keřích a suché trávě se leskla ranní rosa, proto si podkasala sukně, aby si je neucourala. A potom hbitě sestupovala ze stráně.

Cestou před vápennými pecemi právě přecházel mládenec s batůžkem na zádech, podle všeho asi tovaryš, který hledá práci.

„Hej,“ zakřičela Erža Kardošová, co jí hrdlo stačilo. „Počkej, chlapče!“

Tovaryš se zastavil.

„Nechtěl by sis lehce vydělat?“ vyptávala se, když se k němu blížila.

Viděla, že je ochoten si vydělat i těžce, proto mu přikázala, aby šel do čachtického zámku a řekl hajdukům, že mají přijet pod Skalský vrch svozem pro Ficka a pandurského kapitána, které stihlo neštěstí a nemohou se postavit na nohy.

Tovaryš se rozchechtal, až se to horou rozléhalo:

„Já vím, jaké neštěstí je postihlo, ha-ha-ha! Dobře jim tak. Ale dobrá. Jdu sice právě z Čachtic, ale vrátím se. Jenže, kdo mi za tu námahu zaplatí?“

„Ficko, můžeš se k němu z Čachtic dovézt na voze,“ řekla Kardošová a smála se s tovaryšem o závod.

Jenže jí nebylo do smíchu ze škodolibosti nad Fickovou porážkou jako tovaryšovi, ale lechtala jí představa, jak se bude ten skrblík tvářit, až k němu tovaryš natáhne dlaň.

Tovaryš si pohvizdoval a šlapal zpátky do Čachtic. Erža se pustila napříč přes pole k lesu, kde zmizel hajný s děvčetem.

Slunce důkladně připalovalo, a tak pospíchala, až se jí po čele řinul pot. Byla ráda, že je lesem vysekaná úzká cesta. Spokojeně si odfoukla, když se v dálce mezi stromy začervenala Magdina sukně.

Opatrně je sledovala. Držela se kraje cesty, a jakmile se sledovaní ohlédli, skočila vždycky za strom jako veverka.

Magda Kalinová se nemohla smířit s myšlenkou, že odejde tak daleko od matky a od bratra, kterého by už tak ráda viděla.

Nejraději by vyhledala zbojníky, aby se přesvědčila, jestli se matce dobře vede, a aby ji potěšila. Vždyť chudák ani neví, co s ní je, jestli je živá, nebo mrtvá, a neví to ani její bratr.

Ale nakonec, třebaže měla těžké srdce, dala se přesvědčit, že není právě nejvhodnější potulovat se v tomto kraji.

„Jen co se Ficko dostane do zámku, požene za námi houf slídičů, kteří prošmejdí všechny vesnice kolem. Našli by nás. A kdo ví, kde jsou zbojníci, kdybychom je dostihli. A i kdybychom se s nimi sešli, copak nemají dost starostí s tvou matkou? Slyšeli jsme, jak Báthoryová hrozila Čachtičanům, že jim přivede na krk vojsko. Jistě to udělá a zbojníkům bude horko, budou se mít co ohánět, aby zachránili vlastní kůži.“

Na pěšině, která protínala lesní cestu, zpozorovala pojednou Erža Kardošová děvče.

Byla to Barbora Repášová, která se zpod hradu, od tajného vchodu do podzemí, kde před ní zmizel Pavel Lederer, také pustila cestou necestou, aby se s nikým nepotkala. Nevěděla, kam se obrátí a co udělá, aby si získala lásku Pavla Lederera. Určitě věděla jen to, že do Nového Města se nevrátí, protože už při pomyšlení, že by si lidé její smutek mylně vykládali, že by ho pokládali za žal pro nešťastně zahynulého manžela, ji popadl takový vztek, že zapomněla i na utrpení lásky, kterou Pavel Lederer zhrdl.

Ne, nemůže se vrátit do Nového Města. Čím usilovněji by rozhlašovala, že nenávidí Martina Šubu a že je ráda, že zemřel, tím povážlivěji by nad ní vrtěli hlavou. Lidé by si nedovedli vysvětlit, proč je tedy smutná, proč chřadne a vadne, když má takovou radost ze svého vdovství.

Nikomu by se nemohla přiznat, že její hrdé srdce rozdírá bol neopětované lásky!

Erža, byla přesvědčena, že pronásledovaní jí zatím neutečou, a odbočila na pěšinu. Barbora sebou překvapeně trhla, když ji pojednou spatřila před sebou. Kardošová rychle sebrala několik suchých větví a už měla i plán, jak také toto děvče dostane do služeb čachtické paní.

Barbora se jí polekala, když k ní tak znenadání přiběhla:

„Proboha tě prosím, zachraň mě, děvče! Jsem chudá vdova z Hrušového a sem si chodím na dříví. Hajný na mě číhá a já se bojím, že mě tu přistihne. Je kousek odtud i se svou dcerou!“

A úpěnlivě prosila Barboru, aby tam hajného hlídala. Ona prý ho pěšinou, kterou Barbora přišla, zatím obejde a odnese si sebrané dříví, protože doma už nemá ani třísku.

„Pak se vrátím,“ slibovala, „a odvedu tě k sobě. Vidím, že jsi opuštěná. Zůstaneš u mě a já se s tebou podělím o svou bídu a najdu ti dobrou službu, když budeš chtít.“

Barbora se ani nedostala ke slovu, tak rychle plynuly z Eržiných úst všechny možné řeči a sliby. Barboru ty sliby potěšily, protože konečně našla východisko, kam se uchýlit. Zapomene, že je dcera hrdého mistra. Půjde sloužit, tahle hodná žena jí najde službu a při práci zapomene, zotaví se z útrap posledních dnů. A přitom uvidí, co dál, jak se dostat do blízkostí Pavla Lederera. Pomohla Erže ještě nasbírat dříví a naslouchala jejím radám, jak jít kus za hajným a jeho dcerou, aby mu pak, až se pro ni z Hrušového vrátí, nepadly do rukou. A kdyby hajný vyšel z lesa, má vyčíhat, kterým směrem se pustí, a pak ať se vrátí sem, kde se teď loučí, a tady ať na ni počká.

Barbora všechno slíbila a Erža, shrbená pod tíhou dřeva, spokojeně odcházela. V duchu se smála, jak to hloupé stvoření snadno dostala. Byla přesvědčena, že i kdyby se vrátila až za několik hodin, bude tam na ni čekat a vyčíhá, kam se utečenci pustili, pokud se do noci neukryjí v lese. Když byla kus od Barbory, zahodila dříví do křoví a s vykasanými sukněmi vesele upalovala do Hrušového. Spokojeně si sedla v hospodě a popíjela, dokud jí peníze stačily. Pak poslala krčmářova pacholka do čachtického zámku se vzkazem, aby navečer přijeli do Hrušového na voze dva hajduci a aby čekali na příkazy u rychtáře.

Když se vrátila do lesa na místo, kde na ni měla čekat Barbora, nenašla živou duši.

A vrány na stromech krákaly, jako by se jí posmívaly.

Chvíli čekala, protože si myslela, že Barbora poodešla, aby vyšpehovala, kam směřuje hajný s dcerou.

Ale čekala marně.

Polil ji vztek, že děvče, které pokládala za tak prostomyslné, ji přelstilo. Utekla a varovala i hajného s Magdou.

Kořalkou rozpálená tvář jí až zbrunátněla.

Zaťala pěsti a zaskřípala zuby: „Jen počkej, jestli tě dostanu! A já vás dostanu všechny tři!“

Část desátá - Zlí duchové vystupují z pekla

1. Strašné poznání

Čachtičané se už v dopoledních hodinách dozvěděli, že paní a její tři služebnice zmizely. Kdyby tak zmizely do pekel navždy!

Hajduci splašeně pobíhali ulicemi a kdekoho se vyptávali, jestli neviděl čachtickou paní, Doru, Ilonu a Annu. Měli sice podezření, že je v podzemí - později jim to potvrdila i Kata Benecká, když se bázlivě přiznala, že je viděla vcházet do sklepa -, ale přesto vyzvídali na všech stranách pro klid svědomí, že paní vskutku důkladně hledali. Do podzemí se nikdo z nich neodvážil. Nezapomínali na přísný zákaz. V zámku bylo největším zločinem, když někdo bez vědomí a dovolení Alžběty Báthoryové a bez dozoru jejích nejdůvěrnějších lidí nakoukl do podzemí. Za odstrašující příklad jim sloužil jeden hajduk. Když se jednou dveřmi, které zapomněly služky nebo Ficko zamknout, vkradl do sklepa, aby si koštýřem lokl ze sudu trochu vína, přistihli ho a na lavici utloukli až k smrti. Kolik kapek vína si lízl, tolik mu jich přišili!

Kdo by se tedy odvážil nastavit kůži takové výplatě?

Celé Čachtice byly vzrušené a dychtivě naslouchaly zprávám ze zámku.

„Bodejť by ji čerti odnesli i s těmi jejími čarodějnicemi!“ upřímně si přáli všichni Čachtičané.

Ještě před polednem přispěchal tovaryš a za všeobecného smíchu před krčmou vyprávěl, že jde pro hajduky, aby přijeli pod Skalský vrch s vozem pro Ficka, který tam leží v hájovně jako nemluvně. „A řekni hajdukům,“ smál se jeden z chlapů, „aby si natáhli rukavice, až ho budou zvedat na vůz, aby mu nepolámali kostičky, ty, co ještě má celé!“

„A ještě raději jim neříkej nic,“ nadhodil další. „Když pro něj nepřijedou, tak tam možná zhebne hlady i s tím pandurem! Jen aby se nezmátožili a nezachránili se sami!“

To se zalíbilo všem chlapům. I tovaryšovi. Mrzelo ho jenom, že se vrátil nadarmo a že přijde o odměnu.

„My ti to vynahradíme!“ rozpálili se chlapi, když se jim svěřil, co ho trápí. Hned mu sesbírali hrst denárů a potom ho zatáhli do, krčmy, objednali mu holbu vína, potom ještě holbu a pili, jako by na pohřební hostině radostně zapíjeli Fickovu smrt.

Blížilo se poledne. Okolo zámku se hemžili zvědavci, přesvědčeni, že se něco stane. Ale nic se nestalo.

Jen hosté přijeli. Benjamín Príborský a Eržika s parádním spřežením. Překvapil je shon a zpráva o zmizení paní a tří jejích služebnic.

Přišli do rozpaků: mají se vrátit, nebo zůstat?

Zůstali. Ubytovali se v pokojích pro hosty.

Eržika prochodila všechny síně. Náhodou nahlédla i do šatny. Při pohledu, který se jí tam naskytl, jí krev tuhla v žilách a obcházely ji mdloby. Na rozházených černých šatech čachtické paví tam leželo nebo sedělo dvanáct děvčat se srdcervoucím výrazem bolesti, strachu a zoufalství.

Od rána tam ležely bez pomoci. Neodvážily se vstát, pomoci si, ani volat o pomoc.

Jen trnuly, kdy se otevřou dveře a objeví se v nich paní a bude pokračovat tam, kde začala. Dveře se otevřely. Nestála v nich však čachtická paní, ale děvče ve věku asi jako ony, vylekané pohledem, na jaký jistě nebylo připraveno. Znaly ji. Ale mohou čekat pomoc od miláčka kruté paní? Zmučená děvčata však na ni přece jen upřela zraky s plachou nadějí, že jim pomůže. Na její tváři nebylo ani stopy hněvu, zloby, krutosti, naopak, hřál z ní soucit a v očích se jí leskly slzy. „Pomoc!“ zvolala jedna ze švadlen.

A za ní se ozvaly i ostatní „Pomoc! Pomoc!“ Volání znělo jako zoufalá modlitba. Vzpínaly k Eržice ruce, jako by se topily.

Eržika přemáhala svůj úžas, vzpamatovávala se. Vidí, že je tu třeba pomoci. Otevřenými dveřmi zakřičela na služky. Ale objevila se jen pradlena Kata Benecká. Byla bledá, jen co zpozorovala děvčata, propukla v pláč a naříkala:

„Chudinky! Chudinky ubohé! Ty váš zřídily!“

„Copak nemáš srdce, že je tu necháš trpět bez pomoci?“ osopila se na ni Eržika.

„Nemohla jsem jim pomoci,“ ospravedlňuje se Kata. „Zakázaly mi to. Nejednou jsem už takovým zmučeným, hladovějícím ubožačkám pomohla. Kdybych měla tolik zlata, kolik ran jsem dostala za to, že jsem udělala, co mi přikazovalo srdce, nebyla bych odkázaná na trpký chleba, co tu mám v zámku. Hned bych se sebrala a odešla co nejdál, abych ho ani z dálky neviděla.“

„Rychle! Rychle!“ pobízela ji Eržika.

„Přines vodu, čisté hadry a zavolej Majorovou. Je tady.“

Na tváři Katy je vidět radost a ochotu, ale ještě neutíká.

„Jsem šťastná, že jim můžu pomoci,“ říká. „Ale můžu vám věřit, že mě neprozradíte?“

„Všechno děláš na mou odpovědnost.

Jenom si pospěš,“ odpověděla jí Eržika.

Když byla Kata ujištěna, že ji nepotrestají za skutek milosrdenství, odběhla pro věci, které byly zapotřebí. Přivedla i Majorovou. Ta nechtěla nešťastnicím pomoci, ale Eržičiny hrozby ji přinutily. Rozložila si v šatně léčivé odvary a mastičky a omývala, natírala a obvazovala rány s největším strachem.

Jen aby se tu neobjevila Alžběta Báthoryová! To by to s ní moc špatně dopadlo!

Eržika Príborská práci pradleny a mastičkářky nejen sledovala. Sama také děvčata obskakovala, napájela je, krmila, mluvila s nimi něžnými a procítěnými slovy a srdce se jí svíralo bolem při pohledu na ty nešťastnice, které vzdychaly, sténaly, plakaly a stěžovaly si:

„Mně nastrkala jehly pod nehty, a když jsem je vytáhla, tak mě Dora zbila, že si nemůžu sednout!“ „A mně rozstřihla kůži mezi prsty!“

„Mně přiškvařila ucho rozpáleným železem na natáčení vlasů.“

Tak si stěžovala utrápená děvčata.

Eržika s hrůzou pohlížela na ošklivé rány, které hyzdily růžová mladá těla.

Byla bledá a srdce jí vzrušeně tlouklo. Byl to srdcervoucí pohled. Ale ještě hroznější byla představa, že to všechno utrpení zavinila její matka!

Její matka!

Kata pojednou zděšeně vykřikla.

Když se přiblížila k děvčeti, které leželo u truhlice tváří k zemi, myslela si, že děvče je vyčerpáno únavou a že usnulo. Zatřásla s ním. Když se neprobudilo, převrátila je na záda. A tu uskočila, jako by na ni dýchl mor.

„Je mrtvá!“ vykřikla, zaveslovala. ve vzduchu zakrvavenýma rukama a klesla v mdlobách. Všechny oči se upřely na mrtvé děvče.

Hruď mělo odhalenou. Černé vlasy mu splývaly na ramena, velké černé oči nehybně vypoulené hleděly na užaslé tváře. Několik děvčat omdlelo.

Děvče mělo uřezaný prs a křečovitě ho svíralo v drobné ruce.

Na křik a shon se ve dveřích šatny objevil Benjamín Príborský..

Zaraženě tam zůstal stát a zakryl si oči dlaněmi.

Majorová přikryla mrtvolu děvčete černým pláštěm čachtické paní, polila Katu studenou vodou a probrala ze mdlob i ostatní děvčata. Eržika stála opřená o truhlu jako mramorová socha. Jako by v ní dohasínal život. Nohy se jí chvěly a stále víc pod ní slábly.

Benjamín Príborský k ní přistoupil právě ve chvíli, kdy si přitiskla ruku k srdci, zapotácela se a padala jako podťatý květ. Zachytil ji a napůl ji vedl a napůl nesl pryč.

V pokoji, kde se ubytovali, ji posadil do křesla a na uklidnění ji hladil po rukou, po tvářích i po vlasech.

Nebyl schopen vyslovit ani slovo.

Eržika ho křečovitě popadla za ruku, přitiskla hlavu k jeho hrudi a propukla v pláč.

„Otče, odvez mě odtud!“

„A kam, Eržiko?“

„Pryč, jenom pryč! Co nejdál odtud, abych zapomněla na ten strašný pohled, abych zapomněla, že to dělala moje matka. Chci na ni navždy zapomenout.“

„Ty tedy víš, že to je tvoje matka?“

„Vím, sama mi to řekla.“

Po chvilce mlčení v ní vybuchl jakýsi vzdor, přestala plakat, slzy jí vyschly v očích.

„Ty jsi můj otec a Marie Príborská je má matka ! Vás jsem milovala jako rodiče a budu vás milovat až do smrti. Pojď!

Ve zdech tohoto zámku se dusím, tady mi pukne srdce!“

Benjamín Príborský byl tvrdý chlap, ale měl měkké srdce. Procítil bolest své schovanky, protože ji miloval jako vlastní dceru. Ale přestože se přemáhal, aby mu nevyhrkly nad jejím utrpením slzy, zůstal neoblomný. Eržiku odtud odvést nemůže, nemá k tomu právo. Zvlášť teď, kdy se jejího srdce zmocnil zbojník, nehodný člověk. Neuhlídá ji, jak se ukázalo minulé noci, a nemůže na sebe vzít odpovědnost za události, ke kterým by mohlo dojít. Až se čachtická paní dozví o té nešťastné noční vycházce a jestli i pak bude souhlasit, aby ji vzal do Vrbového, a také nadále ji svěří do jeho péče, bude tím nejšťastnějším člověkem.

„Bohužel ti nemohu vyhovět!“

Eržika Príborská se na něj podívala a v jejím výraze bylo tolik zoufalství, že to jeho srdcem otřáslo. „Vím, že to nemůžeš udělat,“ řekla trpce. „Tvá láska ke mně není tak velká, aby dokázala přemoci strach ze ztráty paniny přízně.“

Mlčel. Nebál se, že přijde o milost čachtické paní a tím i o vše ostatní. Z opatrnosti si zemanství i majetek zajistil, kdyby mu na něj jednou Báthoryová chtěla sáhnout.

Bál se jen o osud Eržiky a odpovědnost za něj nechtěl nést sám. Zná svou schovanku a z dnešního výstupu v zemanském domě ve Vrbovém se přesvědčil, jak vášnivou láskou zahořela ke zbojníkovi. Jak taková láska může skončit? Ne, on si nepřeje její neštěstí, nepřeje si její zkázu, ať mu pomůže bdít nad jejím štěstím její matka

Přistoupila k němu, vzala ho za ramena a hleděla mu pronikavě do očí, jako by mu četla až na dně duše, ale v jejím pátravém zraku byla i něha a oddanost dětské lásky:

„Odpusť mi, otče, že jsem tě obvinila ze strachu a zbabělosti. Cítím, že mě máš rád. Proto ti otevřu srdce a věřím, že pochopíš zmatek, který panuje vmé duši, a bolest, která mi rozežírá srdce. Když jsem se dozvěděla, že jsem ve Vrbovém cizinka, že má matka je vznešená paní, pod jejíž střechou nesmím bydlet, protože by se každý dověděl o jejím poklesku, byla to pro mě ohromující rána. Kdo je mým otcem, to neví ani matka a já v každé chvíli cítím, že jsem tvor, který neměl přijít na svět. Byla jsem šťastná, dokud jsem věřila, že moji rodiče jsou Príborští.

Byla bych s vámi šťastná i v poddanské chalupě, šťastnější než s vědomím, že můj otec je neznámý a matka vznešená paní, která se ke mně přiznala až teď a jen potají mi dává najevo mateřskou lásku. Své mateřství by zapřela i před posledním sluhou. Smiřovala jsem se s tím ponižujícím vědomím, vžívala jsem se do matčina položení a omlouvala jsem ji. A milovala jsem ji jakousi bolestnou láskou a bojácně jsem po ní toužila.“

Po chvilce mlčení začala hovořit ještě živěji. .

„Už dávno jsem slyšela o krutostech Alžběty Báthoryové. Viděla jsem ji však před sebou vždy jako vážnou, dobrotivou, přestože. často i přísnou paní, neschopnou dopustit se křivdy. A tak jsem všechno, co se o ní vykládalo, považovala za klepy, za výmysly zlých lidí. Ale dnes mě, otče, jediný pohled na ta zmučená děvčata v šatně přesvědčil, že pověsti o její krutosti nebyly ležCítím, že kdybych žila ještě třeba sto let, vždycky se zachvěji při vzpomínce na ten příšerný pohled. A nevýslovně mě bolí a rmoutí, že je schopna tak nelidských krutostíPojďme odtud, otče, pojďme čím dřív pryč! Bojím se setkání s Alžbětou Báthoryovou. Pálily by mě její polibky a umřela bych v jejím objetíOna mě zapřela před lidmi a já ji zapřu ve svém srdci. Není to má matka! Pojďme, otče, pojďme!“ a tahala ho za rukáv.

„Počkej, Eržiko,“ odpověděl všecek dojata obměkčený. „Rád tě vezmu pryč, ale musíš mi něco slíbit!“

„Není na světě nic, co bych ti neslíbila a neudělala!“

„Dobře, Eržiko,“ řekl váhavě.

„Slib mi, že Andreje Drozda vyhostíš ze svého srdce, že na něj nebudeš víc myslet, a když se s ním náhodou setkáš, projdeš kolem něho cize a lhostejně.“

Její tvář se rozpálila, oči zahořely:

„Můžeš mi vyrvat srdce z hrudi, ale není na světě síla, která by z něj vyrvala mou lásku! To jediné bych ti slibovala marně!“

„Tak tu zůstaneme!“ řekl Benjamín Príborský už chladně a přísně. Nový výbuch její lásky ke zbojníkovi v něm probudil krutý vzdor.

„Nezůstanu tady! Zůstaň si tu sám!“

A rozběhla se ke dveřím. Na dvoře stojí osedlaný Vihar, vyskočí na něj a poletí za Andrejem Drozdem! Andrej Drozd ji nechá u sebe, neopustí ji a bude ji chránit!

Ale ještě se ani nedotkla kliky a Benjamín Príborský už byl u ní a odtrhl ji ode dveří.

„Ani na krok! Tady zůstaneš!“ řekl a vykročil z pokoje, přibouchl za sebou dveře a zamkl je na klíč. Opouštěl schovanku s těžkým srdcem. Za osmnáct let s ní neměl tolik nepříjemností jako dnes za

jediný den.

Choval se k ní vždy jemně, nikdy ji nepotrestal ani tvrdším slovem. A dnes ji musel drsnou rukou odhodit ode dveří a zamknout.

Vždy jí všechno udělal po vůli a dnes jí nebyl schopen splnit jediné přání.

V zámku už bylo rušno.

Do šatny se seběhly služky, lomily rukama, naříkaly a pak honem odnášely těžce zraněné družky do čeledníku na postele. A trnuly strachem, aby je při tom nepřistihla čachtická paní.

Benjamín Příborský vyšel na dvůr.

Hemžili se tam poddaní a před zámkem už v houfech stáli Čachtičané. Staří poddaní Príborského uctivě zdravili, ale viděli ho neradi. A jakýpak div! Před lety se spolu lopotili na panském a ještě si pamatují, jak se svíjel na lavici, když mu jich dráb sázel pětadvacet. A teď se tak vypíná. S poddanými se pouští do řeči jenom nerad a jen, když není vyhnutí.

Poddaní na dvoře i Čachtičané před zámkem vykřikli, když truhlář s tovaryšem přenášel přes dvůr rakev, sbitou z prken a svítící v paprscích slunce. Nevěděli, co se odehrálo v šatně paní, neměli ani potuchy, že tam leží černým pláštěm přikrytá mrtvola ubohého děvčete.

A div jim oči nevypadly. Napočítali dokonce jedenáct děvčat, jak je vynášeli ze zámku do čeledníku. Pavel Lederer, který se už vrátil do zámku, zamyšleně hleděl na rakev a rozhodl se, že musí vypátrat, která nešťastnice to v ní bude snít svůj věčný sen. Ale teď ještě to nešlo. Díval se na sluneční hodiny na rohu zámku. Ukazovaly již poledne, ale zvony ještě nevyzváněly. A díval se i na hrad, jestli se z komína nevyvalí kotouče dýmu.

Konečně se zvony ozvaly.

Slavnostně a jásavě se rozhlaholily v předjarním vzduchu. Z hlav slétly klobouky, nad zámkem se rozestřelo ticho.

Pavel Lederer napjatě číhal.

Přestože i on pobožně skláněl hlavu k modlitbě, oči upínal na Draplák a na hrad.

A zvony ještě ani nedozněly a jeho tvář se rozzářila radostí.

Kalinovi se nic nestalo! Kalina je v bezpečí.

Z hradu se k obloze valil sloup dýmu.

Právě v tu chvíli opouštěl krčmu pěkně rozkurážený tovaryš. Chlapi, kteří ho tak podnapili, vyšli na ulici za ním, aby se přesvědčili, že nezahne do zámku a nepůjde odevzdat vzkaz Erži Kardošové. Ale obávali se zbytečně. Tovaryš si vesele pohvizdoval a bez ohlédnutí mířil do Nového Města. Eržika byla zatím zavřena v pokoji pro hosty a seděla v křesle úplně apaticky.

Život a touhu žít v ní udržovalo už jen odhodlání, že využije nejbližší příležitosti a uteče k Drozdovi.

2. Polibek ošklivých úst

„Trest boží nás stihl, trest boží!“ zvolala Anna po dlouhých hodinách očekávání smrti.

Její výkřik vyvolal v duši Ilony, Dory i Alžběty Báthoryové pověrčivý strach.

Připravovaly se už na smrt a ten výkřik jako by vytryskl z jejich svědomí.

Vědomí, že je stíhá trest boží, všemi otřáslo a ještě vystupňovalo jejich muka.

Vysílené, s vpadlýma očima, smrtelně bledé, trápené hladem i žízní ležely na koberci a železná panna se na ně z kouta mučírny škodolibě ušklíbala.

„Nechci ji vidět!“ zvolala čachtická paní.

Služky se pohnuly, aby splnily její rozkaz.

Jen s velkou námahou se vztyčily, dopotácely se k železné panně, opřely se do ní a převalily ji na zem.

Železná panna dopadla s obrovským rachotem. V jejích útrobách to zadunělo, vražedné zařízení se rozeznělo, ramena švihla do vzduchu a z hrudě vyrazily nože.

Ozvěna pádu železné panny dozněla.

Ženské odsouzené k smrti hladem zavřískly, jako by po nich sahala mrazivá ruka kostlivce. Mučírna se ponořila do hluboké, neproniknutelné tmy.

Poslední pochodeň dohořela.

Pomalé umírání v husté tmě a v hrobovém tichu je strašné: Hned jedna, hned druhá ženská vykřikla, jako by ji dusila můra. Hodina za hodinou míjela. Nevěděly, jestli je den nebo noc, cítily jen stále mučivější hlad a žízeň. Ve tmě se ozývaly jejich steny a výkřiky, vpíjely se do koberců na stěnách a v nich tichly. Vysílené ženy ležely a čekaly, kdy uhodí jejich poslední hodinka.

Z chodby pojednou zaslechly tupé dunění.

Jako by se někdo blížil.

Vzrušeně napjaly uši. Zablýskla před nimi nová jiskřička naděje. Už se však ani neodvažovaly věřit, že by opravdu přicházela záchrana. Trnuly, zda i tenhle dupot blížících se kroků není jen výplodem jejích fantazie. Až pak se zaradovaly, když klíč zarachotil v zámku, dveře se otevřely a mučírnu zaplavila záře vesele plápolající pochodně.

Vědomí, že přišla záchrana, že z prahu smrti se vracejí do života, do nich vlilo tolik sil, že vyskočily a s nadšeným křikem se hnaly ke svému zachránci, aby se ho dotkly rukama, a tak se přesvědčily, že je z masa a krve, že ho nevykouzlila jenom jejich fantazie.

Ve dveřích s úsměvem ve tváři stál Ficko

Jednu ruku měl v černé pásce a v druhé držel pochodeň.

Oči i střapaté zrzavé vlasy mu zářily jako plamínky.

V té chvíli ho naplňovalo nesmírné blaho. Uvědomoval si, že paní a její služky zachránil ze spárů jisté smrti. Cítily to i okřívající ženské a jejich zlobou ztvrdlá srdce naplňovala vděčnost.

Anna, Ilona a Dora ho tak objímaly a líbaly, že se zoufale oháněl pochodní, aby je nepopálil. Paní mlčky pozorovala výbuch vděčnosti svých služek a dívala se na Ficka, až se mu srdce zachvívalo a jeho hruď se vzrušeně dmula. Zdálo se mu, že ho panin pohled mění: jeho křivé hnáty se narovnávají, kratší noha mu dorůstá, hrb ze zad mizí a trpasličí postava se prodlužuje ve štíhlou, udatnou a mužnou.

Takhle se na něj paní ještě nikdy nedívala. Z očí jí sálala nepochybně vděčnost.

Pojednou se však otřásl. Ruka ho nesnesitelně zabolela. Zapotácel se a se zaťatými zuby se opřel o veřeje.

Přemáhal slabost a bolest a zkroušeně řekl:

„Prosím o prominutí, hraběcí Milosti, že nejsem schopen vrhnout se na kolena a orodovat tak za odpuštění, že jsem prohrál boj se zbojníky a že jsem vás nepřišel osvobodit z tohoto vězení dřív. Jsem poraněn a vysílen námahou.“

Jak se Ficko do podzemí dostal?

Celodenním ležením v hájovně si odpočinul a cítil v údech tolik síly, že vstal z postele, sešel ze stráně dolů a tam si sedl na skálu a čekal, až kolem pojede nějaký vůz. Měl štěstí. Za chvíli přidrkotal forman, který se vracel z Nového Města a byl ochoten vzít ho i s kapitánem do Čachtic. Forman doběhl do hájovny pro kapitána, naložil ho stejně jako Ficka na vůz a zanedlouho už uháněli k Čachticím.

Když dojeli do města, už se stmívalo.

Celé Čachtice byly na nohou, lidé rozčileně běhali po ulicích. Ficko se od zatoulaného hajduka dozvěděl příčinu vzrušení. Když slyšel, že paní zmizela, a to v podzemí, zmocnil se ho vprvní chvíli pověrčivý strach, hned potom však přikazoval formanovi, aby pobídl koně k rychlejší jízdě. Rozhodl se, že paní musí najít co nejdřív.

I kolem zámku a na dvoře bylo plno lidí.

Ficko se na ně rozeřval jako zběsilý, aby zmizeli, pak zašel do svého příbytku, vzal klíče a za chvíli se šoural sklepem.

Cestou do mučírny ho několikrát přemohla taková slabost, že se musel opřít o chladnou zeď a sebrat síty na další cestu.

A zatímco nahoře se zase sbíhali rozehnaní zvědavci a čekali na Fickův návrat, vzdálenost mezi ním a mučírnou se pomalu, ale jistě krátila.

Annina, Ilonina a Dořina vděčnost nebyla pro Ficka dostatečnou odměnou. Na nich mu moc nezáleželo. Myslel především na záchranu paní. Popoháněla ho především vypočítavost. Předpokládal, že takhle utiší její hněv, že ujde trestu za porážku a opraví nepříznivé mínění, které si o něm jistě vytvořila po posledních nezdarech. Nebyla to však jenom vypočítavost, co ho pohánělo, ale i jakýsi neodolatelný příkaz poslušnosti, k níž ho v zámku vychovávali od nejútlejšího dětství: Musí paní zachránit třeba i za cenu života!

„Neomlouvej se, Ficko!“ dojatě se ozvala Alžběta Báthoryová. „Připravovala jsem pro tebe trest, protože jsem překypovala hněvem, že už ani na tebe, na tvůj důvtip a sílu se nemohu spolehnout, když tě zbojníci za tak krátkou dobu dvakrát doběhli. Ale všechno jsi napravil. Jak jsme tu byly zavřené v mučírně, zúčtovaly jsme už se životem, pomoc jsme odnikud neočekávaly. Ty jsi nás zachránil, když už jsme byly jednou nohou na druhém světě.“

Ficko naslouchal slovům paní jako čarovné hudbě. Takového uznání se mu dosud od nikoho nedostalo. Alžběta Báthoryová pro něj měla jen úsečné věty a příkazy, které bylo třeba

bleskurychle splnit. Kromě toho se mu od ní dostalo jen výsměchu a pohrdání.

Fickovi se až hlava zatočila blažeností, když paní pokračovala:

„Děkuji ti, Ficko, a svou vděčnost ti také hned dám znát!“

Napjatě číhal, co míní udělat, když tu nemá žádný poklad ani peníze. Ještě napjatěji však číhaly babizny, z nichž už vděčnost a nadšení vyprchaly. Už se v nich probouzela zlostná žárlivost. Hryzlo je, že Ficko tak stoupl vpaniných očích. Když si představily, jak zvysoka na ně bude od nynějška Ficko pohlížet a jak je úplně zastíní před paní, bouřila se v nich krev.

„Pojď sem, Ficko, dovolím ti, abys mi políbil ruku!“

Staré služky div nevykřikly překvapením.

Takového vyznamenání nedosáhl dosud nikdo ze zdejšího služebnictva. Její sněhobílé ruky se dosud nedotkly rty sluhů ani poddaných.

S Fickem se zatočil svět, když pohlédl na bílou ruku, vztaženou k sobě. Přibližoval se k paní jako opilý, šel váhavě a nemohl uvěřit, že by hrdá a pyšná Alžběta Báthoryová opravdu dala políbit ruku právě jemu, svému každým vysmívanému a nenáviděnému služebníkovi.

Ozvalo se v něm podezření, jestli si s ním jen nezahrává, jestli ta slova vděku nebyla jen komedie a jestli ta ruka, která tu před ním bíle svítí, se nerozpřáhne k úderu, až se jí bude chtít dotknout. Ale brzy se ukázalo, že jeho podezření je bezdůvodné.

Ficko chytil ruku paní opatrně jako rozžhavené železo a dotkl se jí rty. Ale bílá ruka ho neuhodila, ani se mu s odporem nevytrhla, naopak, zůstala vjeho neforemné dlani jako bezmocná kořist. A Ficko ji líbal znovu a znovu. A pak, když už mu. bílá ruka vyklouzla z dlaně a on stál omámen, dotkla se jeho střapatých, štětinatých zrzavých vlasů a pohladila je.

Rozpálilo ho to tak, že měl pocit, jako by celý hořel.

Tisíce myšlenek a citů hledalo výraz, ale byl natolik rozrušen, že nebyl schopen vyřknout ani slovo. Chtěl říci, že dosud ani jediná ruka se mu nenabídla k políbení, a každá, po které sáhl, že se mu s odporem vytrhla. Chtěl říci, že dosud ho nikdo nepohladil po hlavě. Ani matka, protože nikdo neví, kdo mu daroval život. A chtěl se přiznat, že chtěl svou paní zradit. Byl v pokušení vyhrabat svůj poklad a odejít, nesloužit u čachtické paní. Chtěl prosit, aby mu odpustila zradu spáchanou v duchu, a slíbit, že bude jejím nejvěrnějším služebníkem, připraveným položit za ni kdykoliv život. Ale marně hledal slova.

Splasklá hruď se mu vzrušeně dmula, srdce mu skákalo, jako by se chtělo utrhnout, hrdlo se mu svíralo. Kdyby byl sám, vrhl by se na koberec a rozplakal by se jako dítě. Byl však obklopen ženami, a tak zatnul zuby a sevřel pěsti.

S bouří citů v srdci stál před čachtickou paní nehybně jako socha.

Ale z malých oček, které vždy sršely jen vzteky, se mu lily slzy.

„Děkuji, hraběcí Milosti!“ mumlal.

A za chvilku se z mučírny vydal podzemními chodbami unavený průvod.

Alžběta Báthoryová, Ficko i služky, opírajíce se o zdi, kráčeli z prahu smrti nahoru do života. Nejsvěžejší byla Dora, která se už docela probrala zomráčení ze strachu před smrtí. Kráčela v čele průvodu. Když došli k vinným sudům, natočila do džbánku víno a nabídla paní, družkám i Fickovi a nakonec se i ona sama posilnila chlapáckým douškem.

Víno všechny občerstvilo jako kouzelný nápoj.

Když vycházeli ze sklepa, dokázali díky jeho příznivým účinkům zamaskovat stopy únavy a utrpení. Byla už noc.

Na dvoře, osvětleném jen skoupým světlem z oken zámku, se to hemžilo zvědavci. Na průvod, který vyšel ze sklepa, pohlíželi s největším zklamáním. Tohle nečekali, tohle si nepřáli.

Čachtickou paní, Ficka i babizny pohled na ten dav pobouřil.

„Tak, tady jste netrpělivě čekali na zprávu o mé smrti, co, vy bando podlá!“ rozkřičela se na zvědavce Alžběta Báthoryová. „Ale to spíš pochcípají celé Čachtice, než se dočkají mé smrti!“ A když se dav nehýbal, jen na ni mlčky hleděl, popadla jeden z kůlů, které tam stály opřené u vchodu do sklepa, a celá rozčertěná se vrhla na zástup lidí. Babizny i s Fickem následovaly jejího příkladu a tloukly utíkající hlava nehlava. Za chvíli byl dvůr prázdný a brána zavřená.

Alžběta Báthoryová se o nic nezajímala, šla rovnou do ložnice. Přikázala, aby jí tam přinesli i jídlo. „A vy, Ficko, Doro, Anno, Ilono,“ přikázala svým průvodcům, „čekejte, až vás zavolám. Připravte všechno, abych mohla odcestovat. Co nejdřív se vypravím do Prešpurku a ještě dneska se s vámi chci poradit, co budete dělat za mé nepřítomnosti.“

3. Polapení

Když hajný s Magdou a Barborou, která je měla hlídat, beze stopy zmizel, pospíchala navztekaná Erža Kardošová zpátky do Hrušového. Ale nejen proto, aby tam zalila svůj hněv kořalkou. Chodila od domu k domu, zastavovala každého, koho potkala, a vyptávala se se slzami v očích: „Dobří lidé, jsme ubohá žena, která se s mužem a dvěma dcerami vypravila do světa za chlebem. V lese jsme se před zbojníky rozběhli a ztratili jsme se. Neviděli jste mého muže a dceru?“ Na její otázky každý jen zavrtěl hlavou.

Když prochodila celé Hrušové, zastavila se v hospodě, dala si nalít, řekla hospodskému, aby hajduky, až přijedou, poslal do Lubiny, a vypravila se dál.

Šla do Lubiny.

Počítala s určitostí, že v Hrušovém utečence nenajde. Kdyby tam byli schovaní, Hrušované, kterým se představila jako nešťastná ženská, by je byli prozradili. Nešli snad do Staré Turé? Tamější poddaní často chodí do Čachtic na robotu a paní má ve Staré Turé šest hajduků.

Pravda, čtyři, z nich zavolali do Čachtic na pronásledování zbojníků, ale dva tu ještě zůstali. Někdo by jim mohl pošeptat, že se ve Staré Turé schovává hajný, který utekl, a poddaná čachtické paní a ještě jedno podezřelé děvče a hned by je chytili. Do Vaďovců ani do Višňového jistě nešli. Tam by byli na dosah ruky čachtické paní. Mohli utéci jen do Bzinců nebo do Lubiny. Erža se rozhodla, že nejdřív zajde do Lubiny. Když je nevyslídí ani tam, bude mít dost času podívat se do Bzinců. Do Lubiny došla celá zpocená. Kořalka hrušovského hospodského ji rozpalovala.

„Dobří lidé, jsem ubohá žena “ I tady zastavovala takhle lidi a se smutnou tváří repetila pohádku, kterou si vymyslela v Hrušovém. A tady už na její otázku nevrtěli lidé hlavou.

„Ženská nešťastná,“ řekl jí starší mužský, kterého zastavila jako prvního, „máš štěstí ve svém neštěstí.

Tvůj manžel i s dcerou jsou v Lubině. Viděl jsem je, jak šli prosit o přístřeší do pastoušky. A jistě je tam nechali, protože jsem je neviděl odcházet.“

Ještě několik lidí jí potvrdilo, že uprchlíci jsou v lubinské pastoušce.

Spokojeně se uvelebila v koutě hospody, popíjela, a když se zešeřilo, hlídala, jestli už ulicí nerachotí lehký vozík čachtických hajduků.

A hajduci přijeli.

„Jděte rovnou k rychtáři,“ řekla jim, „a přikažte mu, aby předvolat tři uprchlíky, kteří se schovávají v pastoušce.“

Hajduci šli k rychtáři a Erža k pastoušce. Měla obavy, aby uprchlíci něco nezvětřili a aby se neztratili. Zanedlouho vešel do pastoušky rychtářův pacholek.

„Rychtář přikazuje,“ oznámil překvapenému pastýři, „abyste hned přišel i s tím chlapem a ženskými, které jste u sebe nechal na noc.“

„A co má pan rychtář?“ polekaně se vyptával pastýř.

„Nevím,“ odpověděl pacholek.

Copak to je nějaké provinění, že přijal pod střechu ubohé pocestné? V pastýři se probouzela zlá předtucha.

Ale rozkaz je rozkaz a rychtář je první a pastýř poslední člověk v obci.

Pastýř otevřel dveře do komory.

Hajný, Magda a Barbora, kteří vyslechli jeho rozhovor s rychtářovým pacholkem, vyšli celí poplašení. Tušili, že rychtářův zájem nevěstí nic dobrého.

Jak se však dostala Barbora k hajnému a k Magdě? Tam v lese hlídala podle Eržiny rady hajného a jeho dceru. Když se odvážila až blízko k nim, poznala ke svému největšímu překvapení v hajném, ze kterého měla ta chudá stařena takový strach. Pavlova otce Jana Lederera. Hned se k nim přidala a dozvěděla se, kdo a co je Erža. Bez zaváhání se přidala ke starému Ledererovi a k Magdě. Nemusí sice utíkat před nikým jako oni, ale uklidňovalo ji vědomí, že bude s Pavlovým otcem. Půjde s ním kamkoliv. Syn jednou jistě otce vyhledá a najde u něho i ji. Bodlo ji u srdce, když se otec při vzpomínce na svého syna zachmuřil. Horlivě ho hájila, když ho, otec odsuzoval.

„Ne, ne! Pavel nemůže být zrádce!“ opakovala znovu a znovu.

Ale když se ho Magda, osmělená jejím příkladem, také zastávala, našeptal ďábel žárlivosti Barboře nesmyslné podezření. Snadno ho mohla rozptýlit několika otázkami, ale neměla odvahu je vyslovit. Není snad Magda příčinou Pavlovy zatvrzelosti?

Od té chvíle nenáviděla Magdu Kalinovou tak, že byla jen stěží schopna nenávist skrývat. Jan Lederer zamračeně kráčel s Magdou a Barborou za pacholkem a pastýřem. Zmocňovaly se ho obavy, které se potvrdily, když se před nimi otevřela vrata rychtářova domu.

Před bránou spatřili čachtické hajduky, ke kterým z úkrytu přiskočila Erža.

„Hajduci, splňte rozkazy čachtické paní!“ vykřikla na hajduky. „Spoutejte uprchlíky! A vy, pane rychtáři, poslyšte.

Ve vaší obci našla útulek trojice zlodějů. Tenhle starý, to je hajný Jan Lederer. Jeho tvář se zdá poctivá, ale jeho srdce je samá faleš a lež. Měl chránit majetek paní, které sloužil, a zatím ho sám rozkrádal. Když mu na to přišli, utekla s ním i poddaná Magda Kalinová a její přítelkyně, tady ta, ani nevím, jak se jmenuje. Je to služka z čachtického zámku, taky měla dlouhé prsty a uznala za vhodné utéci, když ji přes ně klepli.“

„Nikdy jsem ničí služkou nebyla!“ uraženě vykřikla Barbora. „Jsem Barbora Repášová, vdova po mistru Šubovi z Nového Města. Nedopustila jsem se ničeho, za co by mě mohli trestat, proto nikdo nemá právo na mě sáhnout!“

„Hi-hi-hi!“ zachechtala se Erža.

„Dobře jí jazyk prořízli, jen rozumu jí moc nenadělili. Jakápak je to dcera novoměstského mistra a vdova po mistrovi, když si vyprosila kus chleba a nocleh v pastoušce jako žebračka. A vy,“ ukázala na Jana Lederera a Magdu, „ještě řekněte, že jste princ s princeznou, kteří cestují v přestrojení za tuláky, ha-ha-ha!“

Hajduci je spoutali a strkali na vůz.

Marně se vzpírali. Hajduci s nimi cloumali tím zuřivěji.

Erža dobře věděla, proč narafičila tuhle honičku tady na obecním dvoře, měla strach, že by Lubinčané mohli její zajatce vysvobodit. U rychtáře se už seběhlo půl vsi a pohoršené mumlání prozrazovalo, že nevěří Eržiným obviněním. Jeden ze sedláků dokonce volal, že Barbarou Repášovou zná. Erža viděla, že je nejvyšší čas zmizet, proto rozkázala hajdukům, aby sedli na vůz a dřepla si mezi ně.

Hajduk švihl do koní a vůz, kterému zástup ustrašeně uskakoval z cesty, uháněl z Lubiny. Zatímco vzadu ha voze Jan Lederer, Magda a Barbora trnuli, co s nimi bude dál, Erža v dobrém rozpoložení div netancovala.

„Vy hlupáci!“ dokola opakovala hajdukům a bouchala je do zad, „měli byste se chytit jiného řemesla. Co z toho máte, že jste hajduci? Ha-ha-ha! Chytili jste dědka s těmi dvěma cuchtami, teď je vezete, ale komu za to zaplatí? Mně, vy hlupáci, mně, a to důkladně! “

4. Porada pěti

Alžběta Báthoryová vrhla v ložnici letmý pohled do zrcadla a zhrozila se, jak vypadá.

Vzrušení posledních dnů a hrozné hodiny úzkostí a strachu v podzemí na něj vryly své stopy. Tvář měla popelavou, pod zapadlýma očima kruhy, čelo rozbrázděné, pohled vyhaslý.

Ale neměla kdy zkoumat svou tvář podrobněji, hlad ji přilákal kmísám s jídlem.

Anna, Dora, Ilona a Ficko se ještě ani pořádně nenajedli a už je volala k sobě do ložnice, což pro ně bylo velkým vyznamenáním. Celí se rozplývali z té pocty, když jim paní velkodušně posunkem dovolila usednout.

„Moji nejvěrnější služebníci,“ slavnostně spustila, „zavolala jsem vás, abych se s vámi poradila a domluvila, jak se bránit proti té čachtické sebrance, která je den ze dne troufalejší.

Vyplazují na zámek jazyk a nejraději by ho podpálili, srovnali se zemí, aby z nás, ze zámeckých obyvatel, zůstal v jeho troskách také jenom popel. Chci se s vámi domluvit i o boji proti zbojníkům, jejichž bezohlednost už nezná meze.

Nezatajujme si skutečnost, že v posledních dnech několikrát podali důkazy, že s nimi musíme vážně počítat. Jsou to nebezpečnější nepřátelé než celé Čachtice.“

Najednou se odmlčela, zaťala zuby a vykřikla:

„Majorová!“

Rozbolela ji rána, kterou jí uštědřil zbojník Vavro. Bodání, které cítila v ráně už v podzemí, přecházelo ve stále prudší bolest. Na její výkřik strčila do ložnice nos Kata Benecká, která číhala na příkazy ve vedlejší místnosti. Odběhla pro Majorovou a přivedla ji.

„Ty podvodnice!“ křičela na Majorovou Alžběta Báthoryová jako pokaždé, když její léky nedělaly zázraky.

„Ujišťovala jsi mě, že už ránu ani neucítím. A zatím mě bolí, strašně mě bolí.“

„Vaše hraběcí Milosti,“ bránila se Majorová pokorně, „nic netrvá věčně, ani účinek mého léku.“ Bolest přešla, jen co Majorová ránu znovu natřela a ovázala. Paní ji uspokojeně propustila. „Moji služebníci,“ pokračovala, „tady na mé noze vidíte, kam až to došlo! Podlý zločinec si troufl poskvrnit nohu Alžběty Báthoryové! A zítra si snad ti zlotřilci troufnou sáhnout i na její hrdlo a na hrdla jejích věrných sluhů.“

„Na mě už taky sáhli!“ vyhrklo z Ficka, v němž při vzpomínce na prsty Andreje Drozda vzkypěla žluč, že si dovolil skočit paní do řeči.

„Tak se mi zdá, že si tě náramně oblíbili, dají ti teď přednost i přede mnou. Pošlou tě na onen svět raději než mě!“ smála se paní.

„To si tedy počkají,“ soptil Ficko. „Mě už nedostanou!“

„Já bych si to taky přála,“ řekla už vážně. „A neradím ti, aby tě zbojníci ještě jednou odrovnali jako nemluvně, je jisté, že když vystavuješ posměchu a pohrdání sebe, vystavuješ tomu i mě. A stejně to platí i pro vás, Doro, Ilono a Anno, můžete zahynout v boji s nepřátelskou havětí, ale jestli utrpíte

porážku, nebudu s vámi mít ani za nehet slitování!“

Ani jim to nemusela říkat. Po posledních porážkách ztratil Ficko pověst nepřemožitelného a utržil takový výsměch, že by mu stačila i polovina, aby v něm zuřila a volala po pomstě každá kapička krve.

A Alžběta Báthoryová dál rozvažovala se svými nejvěrnějšími služebníky nad situací, ve které se ocitla, a nad blízkou budoucností. Konečně uskuteční to, k čemu se už dávno připravovala. Zúčtuje se svými nepřáteli, zachrání krásu i svěžest svého těla, zastaví neúprosný úprk let!

A jako by to zlí duchové vystoupili z pekel a nahrnuli se do ložnice čachtické paní, povzbuzovalo se tam pět lidí, ať vědomě, nebo podvědomě – jako z našeptání ďáblova - k páchání zločinů. „Hned zítra se vypravím do Prešpurku,“ říkala paní, a vyhledám palatina Juraje Thurza. Oznámím mu, jaká rebelantská nálada tady panuje, a přivedu Čachtičanům na krk vojsko, o které se budou muset starat. Pokořím je a oni tak zkrotnou, že přijdou prosit, abych je osvobodila od nenasytných strávníků. A když budu mít po ruce vojsko, kdo se odváží plést se do mých záležitostí?“

„Pokoříme i zbojníky!“ vykřikl Ficko a zaťal pěst. „Zalezou strachy do svých děr jako myši. Ale my je vytopíme, aby je hrobař hned zahrabal do takových děr, ze kterých není návratu!“

„Se zbojníky se musí bez slitování!“ vybuchla paní. „Ať ty, Ficko, nebo drábi nebo vojáci, kteří přijdou, snažte se každého zbojníka nebo jeho spojence bez pardonu hned zastřelit nebo skolit!“ Po chvíli mlčení pokračovala ještě vzrušeněji:

„Jen zbojníka Vavra nezabíjejte!

Toho chci dostat do rukou živého, abych mu oplatila tuhle ránu i pohanu. Kleštěmi, kterými mě poranil, mu na těle vypálím tisíc cejchů hanby!“

„Já si vezmu na starost faráře!“ holedbala se Dora.

„Výborně,“ souhlasila paní.

„A jak s ním chceš zatočit?“

Dora úlisně zamžourala a odpověděla potichu, ale přece jenom tak, že to zaslechla i Kata, která poslouchala za dveřmi:

„Zatočím s ním, že se mu věrní farníci můžou skládat na rakev už teď!“

A když ve všech tvářích četla očekávání, nenávistně zasyčela:

„Otrávím ho!“

Nikdo ji z toho nezrazoval, naopak, ještě jí dodávali kuráže.

„Jestli svůj slib splníš do mého návratu,“ řekla paní, „můžeš počítat se štědrou odměnou.“ „Já zatím vypátrám, kdo vysvobodil Jana Kalinu,“ sliboval Ficko, „kdo zachránil Maryšu Šútovskou, kdo zamkl v mučírně paní hraběnku a kdo mi prostřelil ruku. Jen bych prosil, abych s tím střelcem mohl sám zúčtovat!“

„Dobrá Ficko, řekni nám, co s ním uděláš!“

„Po kouscích mu usekám obě ruce.“

„Já najdu a přivedu Maryšu Šútovskou!“ chystala se Ilona.

„Já zase Magdu Kalinovou!“ dodala Anna.

„Tu už snad máme!“ prohodil Ficko. „Jestli není Erža Kardošová praštěná, přivede ji do zámku ještě v noci.“

A Ficko vyprávěl svou příhodu v hájovně.

„Jestli je Erža Kardošová přivede,“ poznamenala paní, „uvrhněte Magdu Kalinovou do žaláře a držte ji až do mého návratu o chlebě a o vodě. Starému Ledererovi odpustím a dovoluji, aby se vrátil na své místo hajného.“

Ficko zklamaně pohlédl na paní, ale hned se uklidnil, když dodala:

„Tuhle blahosklonnost mu projevuji jenom kvůli synovi, který nám už prokázal vzácné služby, a doufám, že ještě i prokáže. Synovy zásluhy však nesmyjí otcovu vinu úplně. Ať alespoň částečně pyká za to, že přijal uprchlici pod svou střechu, chránil ji a urazil mého sluhu. Ať mu dráb vysází pětadvacet ran holí.“

„Hraběcí Milosti!“ vykřikl Ficko s rozzářenýma očima. „Dovolte mi prosím, abych mohl hajného potrestat já!“

„Ať je po tvém!“ souhlasila paní.

Vysázím jich tomu dědkovi tolik, že už ho nevzkřísí ani zázrak, vyhrožoval Ficko v duchu a chtěl si od paní vymoci schválení i dalších svých pomstychtivých záměrů.

„Pokládám za svou povinnost, hraběcí Milosti,“ slavnostně pokračoval, „oznámit vám, že pod střechou zámku přebývá zrádce.“

Alžběta Báthoryová vyskočila.

„Kdo je to?“

„Pandurský kapitán!“

Do ložnice jako by hrom udeřil. Ženské hleděly na Ficka jako omráčené a paní se na něj podrážděně osopila:

„Dej si pozor na jazyk, Ficko.

Vyslovuješ tu velmi vážné obvinění! Řekni, jaký k tomu máš důvod?“

„Doposud se prozradil jenom maličkostmi,“ hovořil Ficko tiše a opatrně. „Když mě hajný s tím děvčetem v hájovně napadl, viděl jsem, jak by jim byl rád přiskočil na pomoc, jen kdyby měl tolik síly.“

„Neokolkuj, Ficko,“ ztrácela paní trpělivost. „Řekni krátce a jasně, proč ho pokládáš za schopného zrady?“

„Bláznivě se zamiloval do Magdy Kalinové!“ zachrčel Ficko a zaskřípal zuby. Nedokázal už zamaskovat utajovaný hněv, zlost a pomstychtivost. „Zamiloval se do zbojníkovy sestry a jsem přesvědčen, že tahle láska ho zaslepí, že zanedbá své povinnosti, obávám se dokonce, že v něm zbojníci najdou svého tajného zastánce a spojence.“

„Tvá slova mě zranila, Ficko,“ řekla paní zamyšleně. „Jsem na nejvyšší míru pohoršena a rozhořčena. Obavy ze zrady pandurského kapitána jsou odůvodněné. Je to hrůza, když už se nemohu spolehnout ani na velitele pandurů.“

„Milosti,“ popichoval ji Ficko, „radil bych vám, abyste se před ním měla na pozoru! Jenže co pomůže bedlivost? Copak není úlisný zákeřník nebezpečnější než otevřený nepřítel?“

„Dávej pozor na každý jeho krok, Ficko! A kdyby se jen sebemenším náznakem prozradil, že kříží mé záměry a žene vodu na mlýn mých nepřátel, okamžitě zakroč!“

„Jak bych mohl zakročit proti pandurskému kapitánovi?“

Ficko dychtivě čekal na odpověď.

„Rozumu máš dost sám, nepotřebuješ, aby ti někdo radil, jak odstranit nepřítele, aby tě za to nikdo nemohl volat k odpovědnosti.“

Fickova tvář se rozjasnila.

V duchu se chechtal. Ano, pozve kapitána pod nějakou záminkou do podzemí a bude k němu velice zdvořilý. Tak zdvořilý, že ho v úzké chodbě pustí napřed a potom, ha-ha-ha, potom se stane dobrou pochoutkou pro krysy.

V panině ložnici chystali proti všem tak bezohledný boj a vymýšleli tak kruté plány, jak se zbavit protivníků, že dobrácká Kata Benecká, která poslouchala za dveřmi, málem omdlívala a každou chvíli se křižovala.

Alžběta Báthoryová vydala konečně svému věrnému služebnictvu poslední rozkaz:

„Nevím, jak dlouho se v Prešpurku zdržím, postarejte se proto, aby se zámek při mém návratu skvěl čistotou.

Postarejte se o velký úklid, zavolejte řemeslníky, natřete všechno zevnitř i zvenku a to

nejdůležitější, postarejte se, abych měla dost služebnictva. To přikažte mým jménem i Szabóvé, Kardošové, Barnové, Horváthové, Vasové, Szalaiové, Sidové, Kečeové, Bársonyové, Selleové, Koechiové i ostatním ženským, které se už osvědčily při najímání služek. Za každé děvče dostanou zvláštní odměnu.“

Pozorně jí naslouchali a všechno slibovali.

„Děvčat budu potřebovat hodně, opravdu hodně,! řekla Alžběta Báthoryová s pohledem upřeným kamsi do neviditelné dálky.

„Děvčat vám přivedeme, hraběcí Milosti,“ ozvala se Ilona, „kolik budeme moci. Máme už své zkušenosti a způsoby, jak získat do služby i ta nejtvrdošíjnější děvčata, ale přece jen nás čeká těžká, velice těžká práce, protože v okolních, ale i vzdálenějších krajích nás už znají a děvčata před námi utíkají. Proto mám obavy, že i když se budeme snažit sebeusilovněji, moc děvčat nenachytáme. Aby měla hraběcí Milost, až se vrátí z Prešpurku, dost služek, doporučovala bych, abyste přikázala najímat do služby děvčata i člověku, jehož vzhled vzbuzuje důvěru. Ten by jistě dosáhl většího úspěchu než my všechny i sFickem dohromady.“

„Koho máš na mysli?“ ptala se paní.

„Kastelána Mikuláše Lošonského!“

„Máš pravdu,“ řekla paní po chvíli zamyšlení.

„Stejně mi k ničemu není. Copak ho mám živit jenom za to, že ustavičně trčí ve svých knihách a ve dne v noci vyvaluje ty své oči na oblohu? Časně ráno pošli na hrad hajduka, aby ke mně kastelán přišel ještě dřív, než odcestuji.“

5. Zavřené dveře

Když paní osaměla, převalila se na postel.

Měla by být spokojená, protože si mohla být jista, že se jí podaří zbavit se všech nepřátel. Bude mít k ruce vojsko. Když ji napadne, může dát pověsit a postřílet třeba půl Čachtic. Její věrní služebníci budou stále pohotoví, všechno zpozorují, ať se cokoliv proti ní začne chystat, zvětří každé nebezpečí a násilím, přesilou anebo lstí ho odstraní. A ona, nerušena žádnými překážkami, se bude moci plně věnovat sama sobě, pěstění své krásy.

Ale přestože se už mohla opájet jistým vítězstvím, ležela na posteli rozladěná, zmítal jí nepokoj a jakýsi strach.

Cítila v celém těle strašnou slabost, skličoval ji pocit opuštěnosti a osamělosti. Na fialová nebesa postele hleděla upřeně, jako by číhala, neuvidí-li na nich zázračný výjev. Zase jí rozechvívala horoucí a mučivá touha po někom, kdo by naplnil její tak nesnesitelně prázdný život, zmocnil se pevnými pažemi jejího těla i duše.

Touha po někom, kdo by ji miloval láskou spalující tělo i duši.

Vyrušilo ji klepání na dveře.

Byla to Kata Benecká a bázlivě ohlašovala, že je tu pan Benjamín Príborský z Vrbového a táže se, bude-li paní hraběnka tak laskavá a vyslechne ho.

„Je tu také Eržika?“ ožila Alžběta Báthoryová. Eržika vždy rozháněla zjejí duše dusivá mračna. A když se dozvěděla, že Eržika je nablízku, připadalo jí, že stříbrné lampy blikají veseleji, šíří ložnicí pronikavější vůni a že její život vlastně ani není tak prázdný.

„Ano, je tady, Vaše hraběcí Milosti,“ odpověděl Benjamín Príborský, který stál u dveří nanejvýš uctivě.

Při jednáních s čachtickou paní se choval vždy poníženě jako v dobách, kdy byl ještě její poddaný. Podala mu ruku. Plaše se jí dotkl rty.

„Tak co, Benjamíne,“ ptala se, když ho odvedla do společenské síně. „Co tě ke mně přivedlo?“ Po dlouhém úvodu, ve kterém vypověděl, jak se vždy o Eržiku staral, s velkými oklikami a hledanými slovy vylíčil lásku své schovanky ke zbojníkovi, vyprávěl o její noční vycházce a o tajemství, které mu prozradil hajduk.

Poslouchala ho beze slova s bezvýznamným obličejem. Trnul, kdy vybuchne a spustí na něj hromobití výčitek. Nevycházel z údivu, když mu neřekla ani jediné vyčítavé slovo, ani nejmenším znamením nedala najevo své mínění o dceřině noční příhodě, jen se ho chladně zeptala na jméno

hajduka, který byl svědkem výjevu za Višňovým, kde Eržika, aby zachránila život Andreje Drozda, prostřelila Fickovi paži.

Potom zakřičela na služky, aby jí toho hajduka přivedli.

„Hajduku,“ řekla mu mrazivým hlasem, když stál před ní s třesoucími se koleny, „tvé oči viděly, co neměly vidět, a tvůj jazyk za peníze prozradil věci, o kterých jsi měl mlčet.“

Hajduk, kterého,právě vytáhli z postele, zbledl a vyděšeně hledět hned na paní, hned na pana Príborského.

„Abys nezapomněl,“ řekla mu čachtická paní, „že o tom, cos viděl, se nesmíš nikomu zmínit ani slůvkem, dostaneš pětadvacet ran. holí. A jestli se dozvím, že ani po této připomínce jsi nedržel jazyk za zuby, dostaneš jich desetkrát tolik a můžeš si hned objednat rakev.“

Potom otevřeným oknem pozorovala, jak ho přivázali k lavici a jak mu při světle luceren vysázeli pětadvacet ran.

Když se hajduk odpotácel z lavice, přikázala, aby před ní předstoupil Ficko.

Ten sebou už nepokojně házel na posteli, rozrušený myšlenkami na nastávající boj a rozpálený vzteklými plány. Když dostal rozkaz, že se má objevit před Alžbětou Báthoryovou, naházel na sebe šaty a za chvilinku už pokorně stál ve společenské síni, připraven splnit jakýkoliv panin příkaz. „Ficko,“ řekla mu paní hlasem, jehož přísnost ho zarazila, „z tajemství, která chceš řešit, je jedno už rozluštěno!“

Príborský seděl v křesle jako na jehlách.

Bál se, že se Ficko Eržice strašlivě pomstí, až se dozví o jejím činu. Před chvilkou byl rád, když paní potrestala hajduka, a tak hrozivě mu přikázala, aby mlčel, protože věřil, že si už před Fickem pusu na špacír nepustí.

A teď si Ficka předvolala sama Alžběta Báthoryová a chce mu všechno prozradit!

„Co bys za to, Ficko, dal,“ ptala se ho, „kdyby ses za chvilku dozvěděl, komu můžeš děkovat za to, že máš ruku zavázanou a bez vlády?“

„Jednu ze svých rukou, Vaše hraběcí Milosti. Souhlasil bych, aby mi ji usekl ten, kdo by mi to prozradil!“

„Ha-ha-ha!“ rozesmála se. „To by byla malá odměna za tak velké tajemství! Ale já od tebe žádnou odměnu nechci! Prozradím ti to zadarmo.“

Usmívala se při sebevědomé hře s Fickovými vášněmi a Benjamín Príborský při pohledu na Ficka zkoprněl strachem o svou schovanku.

Ficko číhal na útočníkovo jméno jako vyhladovělý dravec na kořist a třásl se přitom po celém těle. „Kdo to byl?“ vydral se mu z hrdla výkřik.

„Jen ne tak zprudka, Ficko,“ napomínala ho paní se smíchem, „protože bych si to ještě mohla rozmyslet a nic ti neprozradit. A řekni, Ficko, jak by ses útočníkovi pomstil?“

Neřekl ani slovo, ale zaskřípění zubů, zachrčení nesrozumitelné kletby a celé jeho vzezření byly zřetelnou odpovědí na tuto otázku.

Benjamína Príborského obcházely mdloby. Hleděl na paní a jejího sluhu s nevyslovitelnou hrůzou. Ubohé Eržice se ani nemusí mstít, umře při pohledu na toho ďáblem posedlého netvora! Chvílemi přicházel do pokušení vkrást se do pokoje pro hosty, sebrat Eržiku, prásknout do koní a odvézt ji co nejdřív a co nejrychleji odtud!

Ale zatím ohromeně seděl v křesle jako přikován.

„Tak poslechni, Ficko,“ ozvala se po účinné pauze paní, „osoba, která ti prostřelila rameno, je právě pod touto střechou, je několik kroků od tebe “

Ficko se krvežíznivě rozhlédl po společenské síni a jeho oči utkvěly na Benjamínu Príborském. Kradl se k němu jako vlk.

Asi tři kroky před ním se zastavil a zařval:

„Byl jsi to ty?“

Benjamín Príborský se vůbec nemohl vzpamatoval. I jazyk jako by měl olověný, nebyl schopen

vyslovit ani slůvko.

Ficko by s ním měl bezpochyby lehkou práci.

„Ne, to nebyl on! okřikla ho paní. „Útočník na tebe je v pokoji pro hosty.“

Hleděla na Ficka pohledem, který ho měl zvládnout jako pevná ruka opratě splašeného koně, a řekla:

„Nebyl to on, ale jeho dcera“

Ficko zamířil k pokojům pro hosty.

Musí se pomstít, pomstít, a to hned!

Zapomněl, že Eržika je panin miláček.

Myslel jen na pomstu ze zranění a porážku.

Benjamínu Príborskému se vrátila duchapřítomnost. Přemohl hrůzu a strach a vyskočil z křesla. Představa, že ten hrozivý netvor se bude mstít útlé Eržice, a strach o její život do něho vlily sílu a odvahu.

Přiskočil ke dveřím.

„Ani o krok dál!“ okřikl Ficka.

„Ustup mi z cesty!“ zasyčel Ficko.

Ale Príborský dál stál u dveří a Ficko se k němu přibližoval a zuřivě se rozháněl pěstí.

„Stůj, Ficko!“ vykřikla paní.

„Kam jdeš?“

„Jdu si pro zadostiučinění!“ odpověděl a ani se neohlédl. „Touhle rukou tady,“ a zamával s ní v povětří, „ji zaškrtím jako štěně!“

Alžběta Báthoryová vyskočila z křesla a přiběhla k Fickovi.

„Stůj!“ vykřikla. „Nikomu se mstít nebudeš!“

„Musím se pomstít,“ zasípěl Ficko a užuž by se byl vrhl na Príborského.

Ale Alžběta Báthoryová s tváří změněnou k nepoznání skočila mezi ně a pěstí praštila Ficka po hlavě, až se zapotácel, a pak ho praštila do zraněné ruky s takovou silou, že zařval bolestí. A už stál před paní, jako by ho polil ledovou vodou. Cítil jen bolest a strach, jaký trest ho stihne za to, že tak paní rozhněval.

„Chceš mi vypovědět poslušnost?

Z celého jejího zjevu na něj sršel hněv. „Chceš, abych tě hned dala potrestat jako podlého rebela?“ Ficko si už uvědomil, jakého zločinu se dopustil, když se na paninu výzvu neopanoval a pokusil se vzdorovat její vůli.

Jenže to nebyl jeho jediný zločin.

„A co by sis vůbec zasloužil za to, žes chtěl ublížit mé chráněnce, Eržice Príborské? Zapamatuj si, běda tomu, kdo se jí jen dotkne, i kdyby mu nejen paži zchromila, ale usekla obě ruce i nohy!“ Ficko se zkroušeně shrbil a mumlal prosebně:

„Prosím za odpuštění, hraběcí Milosti, že jsem se dal strhnout hněvem!“

„Doufám, že se polepšíš, a tak ti odpouštím, Ficko,“ řekla paní už mírněji. „A pana Benjamína Príborského odpros, že ses k němu nechoval s úctou, jaká náleží zemanovi.“

Ficko poslechl.

„Jméno útočníka jsem ti řekla sama, abys ho nemusel dál shánět a abys věděl, že se staneš synem smrti, jestli se Eržiky Príborské jen dotkneš!“

Ficko odcházel jako opařený. V hlavě i v ruce ještě stále cítil bolest. Paní ho uhodila stejnou rukou, kterou mu dole v podzemí dovolila políbit

Hučelo mu v hlavě, a zatímco se pustým a tmavým dvorem táhl do svého kumbálu, skřípal zuby: „Běda ti, Eržiko Príborská! Teď se tě nedotknu ani malíčkem, ale jednou vypustíš duší a ani Pán Bůh se nedoví, jak se to stalo !“

A v jeho vzteklé duši se rodil plán, jak se tajně pomstí, aby na něj nepadl ani stín podezření Paní po jeho odchodu přistoupila k Benjamínu Príborskému, položila mu ruku na rameno a řekla:

„Jsi řádný muž, Benjamíne Príborský!

Nelekl ses Ficka. Přesvědčil jsi mě, že máš Eržiku rád, že nejsi zbabělec a že při obraně bezbranného děvčete jsi ochoten jako pravý zeman položit i život.

Ale skončeme ten rozhovor, protože chci Eržiku co nejdřív vidět. Nevolám tě k odpovědnosti za to, že se má dcera zamilovala do zbojníka, protože vím, že tvoje vina to není. Osud, který svazuje lidské životy, je nevyzpytatelný. Děkuji ti, že jsi se o Eržiku dosud staral s otcovskou láskou. S mou přízní můžeš počítat až do smrti. Od nynějška si však vezmu Eržiku sama na starost, protože ji musím vyléčit z té nesmyslné lásky, je už také doopravdy načase, abych pro ni vyhledala vhodného ženicha “

Její slova ho dojala, ale srdce se mu svíralo bolem, že se musí sEržikou navždy rozloučit. Zneklidňoval ho i strach. Jaké plány s ní čachtická paní má a bude opravdu schopna ochránit ji před Fickovou pomstou, které se nejvíc obával?

Po krátké úvaze zaplašil všechny obavy. Matka se za všech okolností může nejlíp postarat o Eržičinu budoucnost.

Toto vědomí ho uklidnilo. A rozhodl se, že se okamžitě vrátí do Vrbového. Bál se rozloučení s Eržikou. Bál se jejích výčitek a hlavně toho, že by se rozplakal.

Řekl o svém úmyslu paní a poprosil, aby mu dovolila zapřáhnout.

„Jen dej zapřáhnout, Benjamíne!

Vrať se klidně do Vrbového. Ujišťuji tě, že se o Eržice ještě doslechneš a lesk její slávy dopadne i na tebe. Najdu jí manžela, který bude oplývat bohatstvím a vynikat slávou.“

Rozloučil se s paní a ze dvora bylo za chvíli slyšet jeho hlas, jak burcuje ze spánku pacholka a přikazuje mu zapřáhnout.

Alžběta Báthoryová zatím zjihle zamířila k pokojům pro hosty a zastavila se za dveřmi Eržiky. Tiše zaklepala a zašeptala:

„Eržiko!“

Odpovědělo jí jen mrtvé ticho. Eržika zabořila hlavu do polštáře, aby zadusila pláč. Dveře by neotevřela ani za nic na světě. V srdci se jí zvedl nevyslovitelný odpor. Na dvoře zarachotil vůz, kterým odjížděl Benjamín Príborský.

Odjíždí a beze mne! Uvědomovala si s novou bolestí, jako by jí vůz z Vrbového rozmačkával srdce. Alžběta Báthoryová ještě chvíli postála a naslouchala u dveří a potom se pomalu, zklamaně vracela do ložnice.

Byla přesvědčená, že Eržika tvrdě spí, proto přemohla svou nekonečnou touhu uvidět ji a odložila setkání na ráno.

Rozhodla se, že jí ani slůvkem nevyčte lásku k Andreji Drozdovi, že se nezmíní o její noční vycházce. Nic jí nebude zazlívat, bude k ní vždycky jenom něžná. Vezme ji do Prešpurku, aby v lesku radovánek a bálů zapomněla a aby tam v jejím srdci někdo jiný zaujal místo Andreje Drozda. Když na chodbě ztichly kroky Alžběty Báthoryové, Eržika se rychle oblékla, otevřela okno a vyskočila na dvůr. Jen pryč, co nejdřív pryč! Svět je veliký, ale někde Andreje Drozda přece jenom najde.

S tlukoucím srdcem se kradla k bráně.

Zmocnilo se jí zoufalství. Mohutná, železem okovaná vrata byla zavřená a neprolezl by jimi ani mravenec.

Bezradně se rozhlédla. Hradba je vysoká, přes ni nepřeleze. A žebřík nikde. Musí se vrátit. Ale zítra si vyčíhá vhodnou příležitost a stůj co stůj uteče!

6. Temná postava pod stromem

Když přivezli pandurského kapitána do zámku, poručil, aby ho odnesli do jeho pokoje, protože ho rána rozbolela a nebyl schopen postavit se na nohy. Sotva ho položili na lůžko, přikázal jednomu z

hajduků:

„Přiveď mi panského zámečníka!“

Zámečník vstoupil za chvilku do pokoje.

„Ty jsi Pavel Lederer, syn Jana Lederera?“ vyptával se ho. „To ty jsi pomohl chytit Jana Kalinu?“ „Ano,“ odpověděl Lederer udiven, že kapitán zná jméno jeho otce.

Kapitán na něj chvíli zkoumavě hleděl a potom řekl:

„Setkal jsem se s tvým otcem!“

Pavel Lederer zahrnul kapitána spoustou otázek. Jak, kdy, kde? Celým srdcem toužil otce vidět co nejdřív a proklínal nepříznivé okolnosti, které mu znemožňují vrátit se do Nového Města, vsednout na koně, kterého má u hostinské, a uhánět domů k rodičům.

„Na tom nezáleží,“ řekl kapitán, „za jakých okolností jsem se s tvým otcem sešel. Odevzdám ti jenom jeho vzkaz.“

„Jak to?“ divil se Pavel Lederer.

„Otec ví, že jsem se vrátil?“

„Ano, ví. Ví dokonce i to, jak jsi se vrátil a jakým způsobem jsi našel tohle místo.“

V srdci se mu zrodily mučivé obavy.

Otec tedy ví, jak získal tohle místo, od koho se to ale dozvěděl? Ví, že ve skutečnosti není zrádce, že by raději umřel, než by se dopustil zrady?

„Co mi vzkazuje?“

„Proklíná tě, nejsi prý už jeho synem!“

Zdrceně klesl na lavici.

Otec ho proklíná a zříká se ho.

„Zámečníku,“ ozval se po chvíli kapitán, „netrap se. Budeš mít dost příležitosti starce donutit, aby kletbu odvolal, přivinul tě k otcovské hrudi a požehnal ti, ha-ha-ha!“

„Donutit?“ vykoktal Pavel Lederer.

„Ano, donutit, protože možná už dneska v noci ho přivlečou do čachtického zámku jako zločince, a ty, jejich kumpán, ho budeš moci přesvědčit, že zradit kamaráda není hřích a že jakkoliv získané peníze nejsou špatné, hlavně když ti zvoní v kapse.“

Kapitán se smál smíchem, který Lederera řezal do srdce. Jaký úmysl s ním má tenhle člověk, proč okolkuje?

Pokládá ho také za zrádce, myslí upřímně to, co říká? Může mu důvěřovat?

Ne, jeho stejnokroj má výstražnou červenou barvu!

„A proč ho sem přivlečou?“

Lederer se pomalu vzpamatovával z překvapení. Rozhodl se, že vytáhne z kapitána všechno, co ví, ale tak, aby se ani nejmenším přeřeknutím neprozradil.

„Protože buřičskou rukou sáhl na tvého kamaráda Ficka,“ odpověděl kapitán. „Chudák, je mi ho líto, nechtěl bych zažít, co ho čeká.“

Zámečník se pomalu dozvěděl všechno.

Jen tajný kapitánův záměr ne. Viděl, že kapitán není na slovo skoupý a to, co ví, není z něho třeba páčit heverem. Vycítil, že Fickem pohrdá a že ho nenávidí. Ale proč chce nenávist vyvolat i v něm a proč ho každým slovem uráží?

Chce vyzkoušet jeho spolehlivost a věrnost čachtické paní? Jeho však neprokoukne!

„Pane kapitáne,“ ozval se nakonec lhostejně, „netuším, proč jste považoval za nutné vypovědět mi příhodu z hájovny a proč jste prozradil, že za mým otcem slídí nějaká ženská, aby ho lstí dostala do zámku a vystavila, trestu.“

Kapitán na něj hleděl s těžce utajovaným zklamáním.

„Je mi líto, že se otec dal strhnout hněvem a že se provinil,“ pokračoval Lederer. „Bohužel nemohu víc, než ho litovat. Kdybych nebyl sluhou čachtické paní, myslím, že bych okamžitě šel a vysvobodil ho z rukou hajduků!“

„Ani tehdy bys ho neosvobodil,“ popichoval ho kapitán. „Protože jak se mi zdá, neuděláš zadarmo ani krok. A kdo by ti za tohle hrdinství zaplatil? A potom,“ z kapitánových slov bodala žihadla, „copak bys šel zachraňovat otce, který tě proklel a zřekl se tě?“

„I toho lituji, pane kapitáne,“ odpověděl Pavel Lederer chladně, „že má otec jiné názory než já. Mně není nijak proti mysli zneškodnit zbojníka, člověka, který se provinil proti zákonům, i kdyby pro mě byl něčím víc než několikadenním přítelem. A na odevzdání zločince mám jiný názor než otec. V mých očích to není zločin, ale záslužný čin!“

Kapitán mlčel a probodával Pavla Lederera zkoumavým zrakem. Hleděl na něj jako člověk, který mu vidí až na dno duše a proniká jeho přetvářkou.

„Pavle Lederere,“ oslovil ho úplně změněným, upřímným hlasem. „Nevím, jestli se přetvařuješ, a marně bych to asi zkoumal. Ale řekni mi upřímně: Je ti otcův osud lhostejný a připustíš, aby ho přivlekli do zámku? A budeš přihlížet,nečinně, jak ho trestají?“

Teď zase Pavel Lederer zkoumal kapitánovu tvář, jestli jeho upřímnost, která ho zaujala, není falešná a jestli se právě teď nemá mít nejvíc na pozoru.

„Žádáte ode mě upřímnost, pane kapitáne,“ řekl po chvilce, „budu tedy upřímný. Hned v prvním okamžiku jsem se rozhodl, že otce vysvobodím z moci hajduků, i kdyby mě pokládal nejen za zrádce, ale i za největšího zločince.“

Kapitán podal zámečníkovi ruku:

„Jsi poctivý člověk, nezklamal jsem se v tobě. Vysvoboď otce a já ti při tom pomohu. Ovšem prosil bych tě o jednu laskavost.“

„Splním všechno, co je možné, pane kapitáne!“

„S tvým otcem je děvče, které očekává ještě horší osud než tvého otce. Zachraň i to děvče!“ „Zachráním!“

„I tehdy, když ti prozradím její jméno?“

„Zachráním ji, ať se jmenuje jakkoliv!“

„Abys tedy věděl, je to sestra zbojníka, kterého jsi zradil!“

„Magda Kalinová!“ vyhrkl z Lederera výkřik překvapení a radosti, jakoby padl na poklad. Kdyby se tak teď mohl objevit před Janem Kalinou a zvěstovat mu, že jeho sestra žije a že on ji zachrání!

Kapitán, kterému neuniklo, jakou radostí zazářily Ledererovy oči, když zaslechl její jméno, pocítil bodnutí v srdci. To žárlivost ho tak bodla.

„Ty ji znáš?“ zeptal se vzrušeně.

„Neznám, nikdy v životě jsem ji neviděl, ale zachráním ji s největší radostí a ochotou!“

„Dobrá,“ uklidnil se kapitán.

„Jestli se té mazané Erže Kardošové lov vydařil, k večeru tvého otce přiveze.“

A potom mu vypověděl plán, který vymyslel na záchranu starce i děvčete:

„Dám ti pět pandurů, na které se můžeš ve všem spolehnout, budou mlčet jako hrob. S dvěma budeš hlídat na cestě z Hrušového a Lubiny, ostatní rozestavíš na dalších cestách, kdyby úlisná Erža z opatrnosti vezla svou vzácnou kořist jiným směrem.“

Pavel Lederer byl nevýslovně šťasten.

Uvidí otce a zachrání i Magdu. A postará se o ně. Odvede je na bezpečné místo a postará se jim o živobytí.

„Tamhle z té truhlice si vytáhni můj stejnokroj,“ ukázal kapitán do kouta místnosti. „Až se začne šeřit, vezme ho jeden z pandurů s sebou a za Čachticemi, kam ti přivede i koně, si ho oblékneš. Nechci, aby na tebe padl třeba jen stín podezření, že jsi přepadl hajduky a služky čachtické paní. Když mě paní bude volat k odpovědnosti za kousky mých pandurů, budu si umět poradit. Několik pandurů naoko potrestám a přejde se k dennímu pořádku.

Kdybych do toho zapletl tebe, přišel bys nejen o místo, ale možná i o život.“

V zámečníkovi se probouzela úcta k pandurskému kapitánovi, viděl, že má co dělat s poctivým

člověkem dobrého srdce.

„Nemáš mi za co děkovat,“ odmítal kapitán jeho vděčnost. „Právě naopak, ještě já ti budu zavázán, když odevzdáš Magdě Kalinové můj vzkaz. Řekni, že bych ji s radostí osvobodil já sám, kdybych nebyl raněn. Ale protože to udělat nemohu, zachraňuješ ji mým jménem ty. A když se tě zeptá proč, vyřiď jí, že jenom proto, že ji miluji a nepřestanu nad ní bdít a chránit ji.“

Sotva se začalo stmívat, pět pandurů jeden za druhým vyjelo ze zámku, jeden z nich se dvěma koňmi. O chvílí později se vytratil i zámečník. Dva panduři na něj podle domluvy čekali s koněm na kraji lesa u cesty do Hrušového. Tam, se Pavel Lederer převlékl za pandurského kapitána. „To se podívejme,“ smáli se panduři uznale, „jak mu ten mundúr sluší!“

Uplynulo několik hodin, než v tiché noci z dálky zaslechli rachotit vůz. Seskočili z koní, odvedli je mezi stromy a skryti za nimi čekali na příjezd vozu. Napjatě vyhlíželi, jestli je to opravdu vůz s hajduky. Pavla Lederera trápila i obava, jestli si panduři, rozestavění na ostatních cestách jenom po jednom, poradí s dvěma hajduky a s tou čertovskou ženskou.

Ale po chvíli si s úlevou oddychl.

Jejich bystré zraky rozeznaly, že vpředu na voze sedí dva hajduci a mezi nimi ženská.

Dva panduři podle domluvy vyskočili z úkrytu a pronikavě zakřičeli:

„Stůjte!“

Hajduci i s Eržou v první chvíli mysleli, že se jim do cesty postavili zbojníci, a trnuli strachem. Brzy se však zaradovali, když v měsíčním světle uviděli pandury.

„Jsme hajduci čachtické paní!“ volal jeden z hajduků.

Pavel Lederer zůstal schován za stromem a pozoroval každý pohyb hajduků i Erži, připraven přiskočit na pomoc, kdyby bylo třeba. Jeho zrak spočinul nejprve na otci a okolo srdce se mu rozlilo teplo. Potom překvapen zjistil, že s ním není jedno děvče, ale dvě. Jedna z nich má být Magda. A kdo je ta druhá? Ale nebylo kdy na luštění otázek.

„Žádní hajduci čachtické paní nejste!“ zakřičel Pavel Lederer pozměněným hlasem. „Kupčíte se ženskými.

Vezete děvčata do Nových Zámků a tam je chcete prodat Turkům, zatímco jejich otce, chcete cestou zavraždit. Panduři, ukažte jim, co si zaslouží zákeřní zloději v poctivém stejnokroji hajduků!“ Panduři se podle domluvy bez váhání vrhli na hajduky. Ty ani nenapadlo, aby se bránili. Nebyli zvyklí samostatně rozmýšlet a něco konat, vždycky potřebovali, aby je někdo pobídl řízným rozkazem. Erža však tušila, že to s nimi nedopadne dobře, jestli je panduři přemohou. Nemohou se s nimi domlouvat, dokazovat jim, že jsou skutečně služebníci čachtické paní.

Stačilo by, aby se panduři zeptali starého hajného a ženských, kdo jsou, co jsou zač a kam jedou, a dozvěděli by se, že je proti jejich vůli vlečou bůhvíkam a možná by i potvrdili podezření pandurů. Erža proto vyrvala drábovi bič a švihla do koní jako blázen. Byla přesvědčená, že uniknou, protože panduři zřejmě nemají koně. Jen co se však ohnala bičem, jeden z pandurů už držel koně za udidla a druhý zneškodnil Eržu. Praštil ji pěstí po hlavě, že spadla z vozu jako pytel. A začala strašně vřískat, protože si při tom nedobrovolném pádu vymkla nohu.

Hajduci seděli na kozlíku jako zkamenělí: Ta tmavá postava pod stromem jim naháněla strach. Na odpor ani nepomysleli. Proč by si měli nechat namlátit? Přece se nebudou prát s pandury? „Panduři!“ volal Pavel Lederer zpod stromu. „Přivažte tu babu i hajduky ke stromům!“

Panduři zbavovali pout svázané, potom vedli neprotivící se hajduky ke stromům a přivazovali je. Lederer vystoupil z úkrytu a přikázal pandurům:

„Jen je přivažte pořádně, zvlášť tu babu, beztak je spřežená s ďáblem! Já zatím odvezu ty ubožáky. Až budete hotovi, vyskočte na koně, vezměte i toho mého a jeďte za námi ke Staré Turé!“ Potom vysedl na vůz, obrátil ho a šlehl do koní. Při pohledu na otce mu krvácelo srdce. Jak zestárl od té doby, co ho naposledy viděl, jak mu zbělely vlasy! Jaký úder ho to postihl, že se dostal za hajného k čachtické paní až do těchhle cizích krajů? A proč je tu sám, bez matky? Snad nezemřela a nespočívá v hrobě? A kde se tu s ním vzala Barbora?

Jen švihal koně a nebyl by se ohlédl ani za nic, přestože toužil pohlédnout do otcovy tak dlouho neviděné dobrotivé tváře. Svádělo ho to, aby se podíval na Barboru, jejíž blízkost ho vzrušovala, a zvědavost ho pobízela, aby se podíval na sestru Jana Kaliny. Ale vzdorně přemáhal svou touhu. Jeho první odhodlání, že neprozradí, kdo je, však zakolísalo.

Bolelo ho, že ho otec pokládal za zrádce a že ho proklel. Hrdost mu nedovolila, aby ho přesvědčoval o své poctivosti. Ale tady, v jeho blízkostí, vzdor a hrdost ochabovaly, překonávala je upřímná láska. Pojednou zastavil, sestoupil z vozu a postavil se do stínu, aby mu zvozu neviděli do obličeje, a řekl změněným hlasem:

„Jane Lederere, ujmi se opratí a odjeď i se svými svěřenkami, kam chceš. Barboru vyprav k matce a ty s Magdou si někde vyhledej bezpečné místo. Abyste žili bezstarostně, vezmi si tenhle měšec, je v něm dvě stě zlatých.“

Stařec s mladými ženami naslouchal slovům zachránce jako vyprávění rytíře z pohádky. Snad se ještě stávají na světě zázraky. Kde a kdy jen slyšel ten hlas? Tuhle otázku si kladla i Barbora. Pravda, na Pavla ani nepomysleli. Vždyť je to pandurský kapitán a obdarovává je takovou královskou sumou.

Dupot koní se už blížil. Za chvilku už panduři přibíhali k vozu.

„Dřív než se s vámi rozloučím,“ pokračoval Pavel Lederer, „musím ti, Magdo Kalinová, oznámit, že jsem tě nevysvobodil já, ale pandurský kapitán Imrich Kenderessy.“

A odevzdal jí vzkaz zamilovaného kapitána.

Hned je ale rozrušilo další překvapení:

„Tebe, Jane Lederere, a tebe, Barboro Repášová, jsem vysvobodil já!“

Obnažil hlavu a obrátil se k ním.

Zalilo ho měsíční světlo.

„Pavle!“ vykřikl otec a Barbora.

Z otcova výkřiku vycítil, že ho marně zapřel, i kdyby byl opravdu zrádce, nedokáže ho vymýtit ze srdce.

Magdu Kalinovou kapitánovo zvláštní vyznání lásky překvapilo a zmátlo. Neměla ani potuchy, co se v hájovně odehrálo v kapitánově srdci. Snažila se představit si ho. Jeho mohutnou, vysokou postavu, růžovou tvář, šibalsky kudrnaté plavé vlasy a plaše se usmívající oči, které jako by nepatřili pandurskému kapitánovi, ale roztomilému chlapci. Teprve teď si uvědomila, že už v hájovně jeho chování prozrazovalo, že cítí s ní a s hajným. Jak jen se mohl do pronásledované poddané, zbojníkovy sestry, zamilovat velitel pandurů a zeman? Hledá slova, kterými by vyslovila dík za to, že ji pomohl vysvobodit. Ale než je našla a než se i Barbora vzpamatovala z ohromení, bylo pozdě. Pavel Lederer nechtěl, aby panduři byli svědky dojímavých výjevů, proto skočil na koně a dal rozkaz k návratu.

„A vůz si nenechávejte,“ připomněl jedenz pandurů. „To by byla krádež. Když ho nebudete potřebovat, nechte ho někde na cestě. Dřív nebo později se dostane tam, kam patří.“

Pavel Lederer v čele pandurů uháněl zpátky k Čachticím. Divoce bodal koně ostruhami. Panduři se divili, proč koně tak žene, zatímco utečenci, kteří by opravdu měli letět, stojí ještě na cestě a kulí za nimi oči.

„Pane kapitáne,“ ozval se jeden z pandurů, když už byli nedaleko Čachtic, „abyste nezapomněl, že už je načase, abyste shodil tu kapitánskou kůži!“

Zarazil koně, seskočil ze sedla a strčil opratě do ruky pandurovi:

„Děkuji vám za pomoc. Vykonali jste šlechetný čin, ale musíte mlčet, protože by vás mohla stihnout nešlechetná odplata. A nezapomeňte otevřít vrátka ze zahrady na dvůr zámku, abych se mohl nepozorovaně vrátit.“

Panduři odjížděli a Pavel Lederer hledal své šaty, aby se převlékl. Nebyl už daleko od místa, kde je měl schované, když se pojednou zaraženě zastavil. Na kraji lesa před něj zpoza stromu vyskočila temná postava.

„Ale, i na pana kapitána mám dnes štěstí!“ řekla temná postava se smíchem a Pavel Lederer, který ten hlas poznal, ale neměl kdy dát najevo svou radost nad nečekaným setkáním, ležel roztažen na zemi.

„Nemohl jsem ti dát okusit svou pěst minulé noci,“ řekl útočník, „tak ji zkus teď!“

Pavel Lederer ležel chvíli na zemi, protože neměl sílu vstát. Byl to prudký úder, že se mu zatmělo v hlavě. Když se probral, srdečně se rozesmál.

„Jene!“ zvolal. „Styď se, že kamarádům při setkání místo radostného uvítání rozbíjíš hlavu!“ Jan Kalina objímal přítele, jako by se chtěl rukama ujistit, že to je opravdu on v tom mundúru. „Jestli to takhle půjde dál,“ smál se Pavel Lederer, „budu si muset najít jiné kamarády. Nepřátelé mě nosí na rukou, zlatem mi cpou kapsy a kamarádi - to je hrůza. Hned mě praští Andrej Drozd, tam zas do mě bouchne Vavro, a dokonce i ty mě tlučeš. Jestli s tím nepřestanete, tak mě ještě zmrzačíte!“

„To je tvoje vina. Netoulej se po nocích, kdy řádní lidé spí, a když už to děláš, buď vybíravější a oblékej se jako poctivý člověk a ne jako pandur!“

„Budeš litovat svých slov, protože tenhle červený stejnokroj patří opravdu poctivému člověku.“ „Pandur nemůže být poctivý člověk!“

„A co řekneš tomu, že tvá sestra se, z obrovského nebezpečí zachránila jenom díky kapitánovi?“ „Doslechl ses něco o Magdě?“ skočil mu do řeči Jan Kalina a rozčileně ho chytil za rameno. „Doslechl,“ usmál se Pavel Lederer a přítel hořel netrpělivostí, aby se všechno co nejdřív dozvěděl. „Vykládej! Je živá, zdravá a volná?“

„Ano, Jene, je živá, zdravá a volná, a jestli jsem dobře viděl, je to krasavice, že jí není rovno!“ „Viděl jsi ji?“

„Není to ani půlhodina, co jsem stál vedle ní, tak jako teď stojím vedle tebe!“

Srdce Jana Kaliny naplňovalo nesmírné štěstí, když mu přítel vyprávěl o svém setkání s jeho sestrou a co mu předcházelo.

Spadla z něho dusivá tíha.

Magda se nestala obětí zločinců, je zdravá, je mimo nebezpečí a na voze čachtické paní uhání do míst, kde bude moci žít bezstarostně a beze strachu.

„Tak se mi zdá, že máme docela zázračné štěstí. Já sám jsem se zachránil v poslední chvíli před jistou smrtí, zachránila se i má matka a nevěsta, hrstka našich chlapců přemohla několikanásobnou přesilu.

A také do budoucnosti máme ty nejlepší vyhlídky.“

„Kdo ví, co nám budoucnost přinese.

Alžběta Báthoryová se už zítra ráno vypraví do Prešpurku k palatinovi, aby udala Čachtičany a přivedla si na jejich přemožení a pochytání vojsko.“

„A já ti zase, Pavle, prozradím, že k palatinovi pojede nejen ona, ale i náš posel!“

„To je chabá naděje. Snad si nemyslíš, že palatin dá na slovo zbojníka, i kdyby měl pozlacený jazyk?“ „Náš posel není zbojník, je to zeman, který se zasloužil o vlast vbojích proti Turkům. Bojoval po boku hraběte Juraje Thurza a poutá ha k němu přátelství. Naším poslem je Mikuláš Lošonský. Jen škoda, že je teď tak zesláblý, potřebuje několik dnů odpočinku, aby sebral síly na únavnou cestu do Prešpurku.“

Tato kastelánova cesta do Prešpurku byla výsledkem dlouhého rozhovoru, který se rozproudil ve věži čachtického hradu, když Jan Ponicenus přivedl ze žaláře Jana Kalinu. Kastelán ho se slzami v očích objímal a odprošoval, že ho uvěznil, když hlas jeho srdce nedokázal překřičet příkaz povinnosti. Ale vté chvíli byl už odhodlán jít k čachtické paní a poděkovat se jí za hodnost kastelána. Nepřemlouvali ho. Byli přesvědčeni, že dobré věci může posloužit, jen když nebude kastelánem. Po nadšené rozmluvě ho úplně získali pro boj proti Alžbětě Báthoryové. Sám se rozhodl, že vyhledá palatina a poprosí ho, aby zakročil, varoval Báthoryovou a ochránil před ní slabé a bezmocné. „Nevkládám do jeho cesty velké naděje,“ řekl Jan Kalina. „Přece však věřím, že bude užitečné, když

se o čachtických záležitostech dozví palatin od člověka, kterému důvěřuje.

Nepochybuji, že pak dá čachtickou paní sledovat a jednou praskne nit i jeho trpělivosti a rozhodne se, že udělá přítrž jejím ukrutnostem.“

„Vrána vráně oči nevyklove!“ zapochyboval Pavel Lederer. „Všichni páni jsou jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet.“

„Palatina však všichni znají jako spravedlivého člověka!“ bránil Kalina své naděje.

„Panská spravedlnost!“ pohrdavě mávl Lederer rukou. „Alžběta Báthoryová může vyvraždit i půlku Čachtic a nevěřím, že by se našel na světě pán, který by jí za to zakroutil krkem.“

„Ale je už načase, Pavle, abychom se rozloučili, protože já nejsem sám. U cesty na mě čeká schovaná za stromem moje nevěsta, Maryša Šútovská.“

Přátelé vyhledali děvče, které trnulo strachy, jestli Jana Kalinu zase nestihlo nějaké neštěstí. Pavel Lederer poradil příteli, aby šel s nevěstou do Staré Turé, tam aby vyzvěděl, kterým směrem ujížděl vůz se starcem a dvěma ženami, a potom aby si taky najal formana a dohonil je. To měl také Jan Kalina v úmyslu. Toužil uvidět sestru. Sám pro ni chtěl najít útočiště a schovat tam před pronásledovateli i svou nevěstu.

Přátelé si srdečně potřásli rukama.

„A pozor, abyste se neslitovali nad tou babicí a hajduky, které tamhle nedaleko najdete přivázané ke stromům,“ varoval přítele a jeho nevěstu Pavel Lederer.

„Neboj se!“ usmál se Jan Kalina. „Mé srdce se nad nimi nepohne, ani kdyby si na nich pochutnávali vlci. A Pavle, jestli budeš moci, odevzdej Imrichu Kenderessymu můj vzkaz. Za zachránění Magdy, ať už k němu došlo z jakýchkoliv pohnutek, mu v budoucnosti, až se setkáme v boji, k němuž dozajista dojde, jednou daruji život!“

Část jedenáctá - Do Prešpurku

1. Neposlušný kastelán

„Odcházím od tebe potěšen, příteli,“ řekl Jan Ponicenus při loučení s kastelánem. „Těžké břemeno mi spadlo ze srdce!“

Mikuláš Lošonský, obklopen na posteli kupou knih, zatrpkle mávl rukou:

„Neraduj se předčasně! Jsem starý a duše si do mého zemdleného těla chodí myslím už jenom zdřímnout. Kdo ví, jestli mě smrt nezastihne dřív, než se dostanu před palatina!“

„Dá Bůh, že se to nestane!“

Mikuláš Lošonský se už nepokládal za kastelána čachtického hradu, hrdě se vypínajícího nad Višňovým, půlhodiny cesty od Čachtic. Rozhodl se, že jenom co trochu sebere síly, vydá se k paní a poprosí ji, aby ho pro stáří propustila ze svých služeb.

Ale k paní se dostal dřív, než se nadál. Ještě ani nesvítalo, když ho z polospánku vyrušilo bušení na dveře.

Bouchala to Dora, která přišla se vzkazem od paní místo hajduka.

„Vstávejte, pane kasteláne,“ křičela. „Máte hned přijít k paní, protože odjede do Prešpurku a chce si s vámi ještě před cestou promluvit!“

Vstal a šel Doře otevřít.

„A jak ses, proboha, dostala do hradu?“

Zamávala před ním klíčem:

„Věděla jsem, pane kasteláne, že budete ještě tak tvrdě spát, že by vás i s hradem mohli odnést třeba až na konec světa. Proto jsem si klíč od hradu vzala dole v zámecké klíčnici. A měla jsem štěstí, že brána nebyla zavřená nebo zatarasená. Mohla bych tam bouchat do večera!“

„Opravdu máš štěstí, protože i kdybych byl zaslechl, jak se dobýváš dovnitř, nevím, jestli mám ještě tolik síly, abych ti mohl jít otevřít. Vrať se kpaní beze mě a pověz jí, aby mi odpustila, že k ní hned

nepospíchám. Jsem příliš sláb.“

„Dole čeká vůz, pane kasteláne.

Myslela jsem si, že cesta do zámku by vás vyčerpala.“

Chvíli váhal, nakonec se odhodlal:

„Dobře, Doro, půjdu.“

Oblékl se. Vystrojil se do úplné parády. Nezapomněl ani na opasek s pistolí a šavlí. Ale už těch pár pohybů ho vysílilo. Když si vzal hůl, aby se měl o co opřít, zapotácel se.

Doru pohled na kastelána, vyfintěného jako na vojenskou přehlídku, nejdřív dráždil k smíchu, ale důstojnost, která přece jen vyzařovala z celého jeho zjevu, na ni tak zapůsobila, že se beze špetky výsměchu nabídla:

„Jen si šetřte síly, pane kasteláne. Já jich mám dost a mileráda vás snesu k vozu!“

A už k němu natáhla mohutné ruce, aby ho zdvihla jako chlapečka. Dělala to s jakousi něžností, protože kastelán byl jediný člověk, kterého si služebnictvo čachtické paní upřímně vážilo. Nikdy nikomu neublížil. Každý ho ctil nejen pro šediny, ale i kvůli jeho znalostem hvězdářství. Jako člověk zasvěcený do tajemství hvězdné oblohy vzbuzoval největší respekt.

Dořina ochota ho podráždila:

„Uznávám, že jsi silnější, ale žena nesmí nést ani mou mrtvolu!“

Pomalými, nejistými krůčky, každou chvíli odpočívaje opřen o stěnu, sešel po vlastních nohou až k vozu.

Ale tím se natolik vysílil, že ho Dora, nedbajíc jeho odporu, zdvihla jako pírko a posadila dovnitř. Kastelán byl rád, že se i při své slabosti odhodlal předstoupit před čachtickou paní. Takhle jí může hned poděkovat za kastelánství a poprosit o propuštění z jejích služeb.

Když se dobelhal do společenské síně a usadil v křesle, Alžběta Báthoryová ještě někde cválala na Viharovi.

Ale za chvíli už kůň dupal po dvoře.

Celý dům byl na nohou. Dělaly se poslední přípravy k odjezdu.

Když Dora oznámila, že kastelán už čeká, vstoupila paní se zrůžovělou tváří do společenské síně. Ranní jízda, vzrušení před cestou, bojovný elán a skálopevná víra v jisté vítězství ji osvěžily. Kastelána přivítala velmi srdečně. To mu dodalo odvahy:

„Zestárl jsem, vzácná paní, jednou nohou už stojím v hrobě. Propusťte mě, prosím, ze svých služeb!“

Kastelánova prosba ji překvapila:

„Jakže? To už mě i vy, pane kasteláne, chcete opustit? A právě teď, kdy se všecko spolčilo proti mně a kdy nejvíc potřebuji spolehlivé lidi?“

„Právě proto jsem tady už zbytečný. Na moje místo patří mladší člověk, který nebude jenom nosit hodnost, ale který také bude vykonávat kastelánské povinnosti!“

Po chvilce zamyšlení odpověděla:

„Nemůžu vás nutit, abyste setrval v mých službách a nemohu nevyhovět vaší žádosti. Doposavad nebylo mezi námi nejmenšího sporu, ve shodě a přátelství se také rozejdeme. Děkuji vám za všechny vaše služby!“

A se záhadným úsměvem mu podávala ruku. Vysekl rytířskou poklonu jako v dávných dobách a políbil jí ruku.

„Na rozloučenou bych vás prosila o malou laskavost, kterou byste se mi velmi zavděčil.“ „Udělám všechno, co bude v mé moci!“

„Odjíždím do Prešpurku a zdržím se tam myslím delší dobu. Na svou vlastní obranu před buřiči a zbojníky i na ochranu práv a zákonů přivedu vojsko. V mém tichém domě se rozproudí větší ruch, proto budu potřebovat více služebnictva. Chci být obklopena pořádnými, spolehlivými děvčaty, ráda bych vám tedy svěřila výběr a najímání dobrých služek.“

Vzpěnila se v něm krev, ale ovládl se:

„Takové pověření nemohu přijmout!“

„Proč?“ zlověstně se zamračila.

„Jsem zeman!“ odpověděl hrdě. „Najímat služebnictvo pro jiného je pro můj stav ponižující!“ „Jenom proto mi odmítáte udělat laskavost?“

„Ne,“ odpověděl a s velkým úsilím se snažil přemáhat rozhořčení, „není to jediný důvod, ale úplně stačí!“

„Řekněte rovnou, co si myslíte.“

„V celém Pováží není děvče, které by šlo dobrovolně sloužit do čachtického zámku!“ odpověděl vyhýbavě, ale to stačilo, aby její dosud potlačovaný hněv vybuchl.

„Proč?“ vykřikla.

„Nevím,“ odpověděl kastelán.

„A není mou povinností, abych po tom pátral!“

Vyskočila, jako by se chtěla na starce vrhnout.

„A přece jste po tom slídil!“ křičela. „Trpěla jsem, když jste se vmých službách staral jenom o hvězdy.

A takhle se mi odměňujete! Odpíráte mi tuhle malou laskavost a nepřímo se přiznáváte, že jste nekoukal jenom po hvězdách a že mě posuzujete stejně jako ta čachtická havěť s prokletým farářem v čele. Zmizte mí z očí!“

Záplava výčitek a urážek se jen valila na starcovu bílou hlavu a ten se marně pokoušel dostat se ke slovu.

„Ficko,“ zvolala paní.

Pohled na kastelána ji popuzoval pořád víc a víc.

Ficko vletěl do společenské síně, jako by byl vyskočil ze země.

„Vyhoď toho člověka!“

Ficko pohlédl na starce s velkými rozpaky. Kastelána si vždycky vážil a vedle paní to byl snad jediný člověk, kterého upřímně ctil. A to už od dětských let. Kastelán ho nejednou zachránil, když ho pronásledovala smečka nezvedených dětí, aby mu všemožně dala najevo přirozený odpor k mrzákovi, vyděděnci přírody. Nejednou ho, opovrhovaného a vysmívaného, chytil soucitně za ruku, rozehnal a zahanbil nezbedníky, odvedl ho do zámku a cestou si s ním tak pěkně povídal jako nikdo jiný.

Při pohledu na kastelánovu bílou hlavu a důstojnou postavu v něm ožily dávné vzpomínky, ale zlostí sršící pohled jeho paní je rozháněl, znemožňoval jakékoli ohledy, poháněl k činu. Všechno pro něj přestalo existovat, už před sebou viděl jenom oběť, na kterou se má vrhnout.

„Jsem zeman, vzácná paní,“ řekl kastelán, hrdě vztyčený, „a vyprošuji si, abyste urážela můj stav! Odvolejte rozkaz, který jste dala sluhovi. Na zemana smí sáhnout jen zeman!“

Společenskou síní zahlaholil smích.

„Zeman sem, zeman tam! Ficko, ukaž mu nejkratší cestu ze zámku!“

Ficko se napínal ke skoku.

Nebude šetřit ani zraněnou ruku. Ať mu třeba bolestí upadne, rozkaz své paní splní dokonale, aby s nim byla úplně spokojená. Vyhodí kastelána tak, že se už nikdy nepostaví na nohy.

Ale kastelán, jako by omládl a vrátily se mu síly, vytáhl pravicí zopasku pistoli, levačkou zamával šavlí a v bojovém zápalu se rozkřikl jako kdysi:

„Jen pojď, Ficko, mrzí-li tě život! Nakrmím tě olovem, probodnu tě jako prašivého psa!“ Paní úžasem oněměla a Ficko zkameněl. Hleděl do tváře dvojnásobné smrti. A Mikuláš Lošonský odcházel, chráně si ústup pistolí a šavlí.

„Není třeba mě z čachtického zámku vyhazovat,“ pověděl ve dveřích. „Odcházím sám a s největší radostí.

Není mi ctí zdržovat se mezi jeho zdmi!“

Na dvoře a na ulici se sbíhali kolem něho lidé a on jen beze slova kráčel s pistolí v ruce a s

vytasenou šavlí.

Ale síla, vybičovaná vzrušením, ho krok za krokem opouštěla. Pistoli zastrčil do opasku a o šavli se už opíral jako o hůl. Měl namířeno na faru, ale síly by mu nebyly postačily ani na těch sto kroků, kdyby mu Jan Ponicenus nevyběhl naproti.

Z Ficka se zatím valily bohapusté kletby.

„Kastelánovy dny jsou sečteny!“ křičel. „Přísahám, že ho pošlu do pekla, hraběcí Milosti!“ Ficko věděl, že jen takhle trochu utiší rozzuřenou paní, a hned ho napadlo, že by bylo dobře svést její zlost na někoho jiného. Svitlo mu v hlavě, že teď je tady nejlepší příležitost, jak se pomstít kapitánovi. A hned začal vyprávět, že ráno našli dva hajduky i s Eržou přivázané ke stromům. Udělali to panduři, aby vysvobodili Magdu Kalinovou.

„A proč napadají moje lidi?“ sršela hněvem.

„Nevím,“ ušklíbl se lišácky Ficko, „ale dá se to uhádnout. Kapitán se zamiloval, proto poslal tři své nejvěrnější pandury, aby Magdu osvobodili.“

„Ať sem hned přijde kapitán!“

Kapitán vstoupil s úsměvem na tváři, i když tušil, že se nad ním přežene bouřka. Když pohlédl na zachmuřenou tvář paní a na potutelně se pošklebujícího Ficka, už věděl, co ho čeká.

„Co je to za pořádek, pane kapitáne?“ osopila se na něj paní. „Vaši panduři napadají moje hajduky!“

Ficko se vítězoslavně poškleboval.

Kapitán předstoupil až před paní. Naslouchal mlčky, neztrácel přitom úsměv, který ji na nejvyšší míru pobuřoval.

„Zapomínáte na svůj původ a na důstojnost svého stavu, pane kapitáne, když poddanou vyznamenáváte láskou.

Tím, že jste ji vysvobodil, dopustil jste se trestuhodného činu!“

Kapitán mlčel a paní se už neovládla.

„Budu si stěžovat u vašich představených.a postarám se, aby vás neminul trest. Zatím vás ale potrestám sama!“

Vrazila mu pohlavek z jedné i z druhé strany.

Na tvářích se mu červenaly otisky prstů. I když v něm krev vřela, nepřestával se usmívat. „Od váš, hraběcí Milosti, i rána je pro mě ctí, protože vaše ruce každým svým dotekem mohou jenom poctít muže, v němž rytířské city ještě nevymřely. Jestliže uznáte, že jsem vinen, sám se obžaluji před svými představenými, a než nade mnou vyřknou ortel, složím zbraně a odznaky kapitánské hodnosti k vašim nohám!“

Kapitánova rytířská póza podivuhodně zapůsobila. Tvář paní se vyjasňovala a Ficko se ošíval jako pes na pazdeří.

„Nejdřív však prosím, abyste má vyslechla.“

„Poslouchám vás!“

„Vaši nepřízeň, vzácná paní, mohl vyvolat jedině Ficko, trýzněný slepou žárlivostí. Vidím mu do jeho černé duše a vím, co si na mě vymyslel. Obvinil mě, že jsem se zamiloval do vaší poddané a dnes v noci že jsem ji spomocí pandurů vysvobodil.“

Fickovi bylo jako myši, s níž si pohrává rozpustilá kočka.

„Ve skutečnosti,“ pokračoval kapitán, „se Ficko sám zamiloval do Magdy Kalinové, která měla opravdové štěstí, že se jí útěk podařil, protože by se nebyla dostala do vašich spravedlivých rukou, ale do moci Ficka, jenž zrovna prahne po pomstě za odmítnutou lásku!“

„Kapitán lže, lže!“ zavřeštěl Ficko.

„Je mi líto, jestli moji panduři měli opravdu nějakou účast na této věci. Jsem přesvědčen, že to mohli udělat jenom omylem, stejně ale vypátrám pachatele a co nejpřísněji je potrestám. Váš sluha, vzácná paní, mě ve vaší přítomnosti urazil, proto mi račte dovolit získat zadostiučinění hned tady před vámi.“

„Kapitán lže, lže!“ křičel Ficko.

„Aby na mě nepadl ani stín podezření, vzácná paní,“ hovořil kapitán dále, „odpusťte, že vás zaneprazdňuji svými soukromými záležitostmi. Posuďte sama: jsem ženatý, v Prešově mám roztomilou ženu a čtyři krásné děti. Byl jsem nejšťastnějším člověkem, dokud jsem nedostal rozkaz, který mě vytrhl z rodinného kruhu. A teď je mým jediným přáním, abych se mohl vrátit k rodině. Mám snad zradit svou ženu a děti a poskvrnit svou čest a jméno s poddanou?“

„Lže, lže!“ řval Ficko.

Kapitán cítil, že je pánem situace. Odvrátil se od paní, kterou si přesvědčivým výstupem zase naklonil, a mrazivě pohlédl na Ficka.

„Ficko, tvou povinností je mlčet, když mluví zeman, a držet jazyk za zuby, i kdyby třeba lhal.“ A přiskočil k němu s koňským bičíkem v ruce:

„Naučím tě móresům, jak se máš podruhé chovat k zemanovi!“

A šlehal ho, kam se dalo. Ficko skákal jako pominutý, na tváři mu od biče nabíhaly tmavé pruhy. Krev v něm vřela, zlost ho div neroztrhla, ale neodvážil se bránit. Paní se smála.

Nakonec důkladně a štědře zpráskaný Ficko uznal, že bude dobré chránit si kůži. Protáhl se dveřmi. Tvář mu hořela a z bolesti a pokoření skřípal zuby.

Imrich Kenderessy přistoupil k paní:

„Prosím za odpuštění, vzácná paní, že jsem nedovedl mávnout rukou nad urážkou a hlavně nad tím, jak se Ficko ze samé zlosti snažil zbavit mě vaší vzácné přízně.“

„Líbíte se mi, kapitáne,“ usmála se.

Políbil jí ruku a uklonil se, jako by se byl učil vybraným způsobům někde v paláci.

„Znovu jste si získal moji přízeň!“

Vtom sem z chodby dolehl strašný výkřik. Paní zbledla a kapitán mimoděk sevřel rukojeť pistole. „Eržika je v nebezpečí!“ zvolala.

A vrhla se s kapitánem ke dveřím.

2. Zmařené naděje

Eržika Príborská po celou noc ani oka nezamhouřila. Hodinu za hodinou poslouchala vytrubování ponocného, jehož zpěv jí nikdy předtím nezněl tak k pláči smutně. Spánek ji přemáhal, až když do pokoje nakukoval úsvit. Tehdy, už odhodlaná hned ráno utéci, se trochu uklidnila. Vytratí se ze zámku a neukáže se už ani ve Vrbovém. Na Benjamína Príborského se hněvala. Jen při vzpomínce na Marii Príborskou a na Michala se jí zastesklo.

Že by je už nikdy neměla vidět?

Slunce vykonalo teprve nepatrnou část své denní cesty, když otevřela okno, s rozkoší dýchala svěží ranní vzduch a rozhlížela se po dvoře.

Dvůr byl prázdný, jen občas se ukázal hajduk nebo poddaný. Ti se jí neopováží zastavit. Ale najednou se na dvoře začalo hemžit služebnictvo. I do brány nakouklo několik zvědavců. Takhle utéci nemůže. Právě odcházel hrdě vztyčený kastelán Mikuláš Lošonský a lidé na něho vyvalovali oči. Potom viděla pandurského kapitána. Tam se docela jistě odehrává něco

neobyčejného. Eržice svitla nová naděje. Všichni jsou tak zaujatí, že si jí jistě ani nevšimnou. Po krátkém váhání se vykradla z místnosti.

Sotva však udělala po chodbě několik kroků, úlekem se zastavila.

Ze společenské síně slyšela křik a rychlý dupot nohou, jako by tam zuřivě zápasili. Zrovna když si dodala odvahy a udělala dalších pár kroků, vyřítil se ze dveří Ficko. Vlasy rozcuchané a tvář sešlehanou.

Hnal se chodbou jako slepý a mířil rovnou k ní. Ale spatřil ji až potom, když do ní div nevrazil. Strnul a vytřeštil na ni oči zakalené zlostí. Zaskřípal zuby. Zdálo se jí, že před ní roste do hrozivých rozměrů.

To se už vzpínal ke skoku. Zákaz jeho paní neměl takovou moc, aby zkrotil pomstychtivost, která v něm jen vřela.

V první chvíli na něj Eržika hleděla zděšeně a hlavou jí prolétlo podezření, jestli se snad nedozvěděl, že to byla ona, kdo mu prostřelil ruku.

„Pomoc!“ zakřičela ze všech sil.

Ficko se už vymrštil z útočného postoje.

Eržika uskočila. Ficko za skoku vytrhl i raněnou ruku z obvazu. Pak jeho obě ruce sáhly do prázdna a nohy zrovna tak. Praštil sebou, až to chodbou zadunělo. Eržika se zoufale rozběhla.

Ficko zaklel, znovu se postavil na nohy a řítil se za ní.

Ze společenské síně právě vyběhl pandurský kapitán. Eržika do něj vrazila. Zakymácel se, ale neupadl, dokonce i ji zachytil.

Hned za kapitánem se na chodbě objevila Alžběta Báthoryová. Ficko ji okamžitě spatřil, zarazil se a zůstal stát, jako by před ním postavili nerozbořitelnou zeď. Na jeho náhle zbledlém obličeji se už zračil jenom strašlivý strach a po celém těle se třásl. Alžběta Báthoryová se dovtípila z jediného pohledu na Eržiku, chvějící se v kapitánově objetí, a na Ficka, stojícího před ní v němé hrůze, co se na chodbě odehrálo.

„Ficko!“ Třásla se hněvem a rozhořčením. „Zahráváš si s vlastním životem. Porušil jsi můj zákaz!“ Eržika se kapitánovi vytrhla, chtěla utéci, ale vtom ji zastavil pohled na novou scénu. Alžběta Báthoryová zuřivě šlehala Ficka kapitánovým bičíkem. Klečel a míhající se bič, před nímž se ani rukama neopovážil chránit, ho zasahoval znovu a znovu. Obličej měl už zalitý krví. Nejradši by se byl do země propadl.

Když se paní bitím unavila, odhodila bič a řekla kapitánovi:

„Kapitáne, vyžeňte toho darebáka na dvůr, ať se natáhne na lavici, a rozkažte hajdukům, aby mu vysázeli sto ran holí!“

Kapitán kopl Ficka:

„Jdeme!“

Alžběta Báthoryová přistoupila k Eržice, která po tom všem vypukla v bezútěšný pláč.

Matka ji objala:

„Pojď, Eržiko, utiš se! Nic se ti nestalo a taky nestane. Běda každému, kdo by se opovážil ti ublížit!“ Zatím Ficko kráčel před kapitánem se sklopenou hlavou přes celý dvůr.

Služebnictvo se seběhlo ze všech koutů zámku, všude se červenaly uniformy pandurů a hajduků. Když si Ficko lehal na lavici jako na popraviště, zvědavci, kteří se kolem shlukli, ztratili překvapením řeč.

Vytřeštili oči. Je to možné?

Kapitán přikázal hajdukům:

„Přivázat!“

Hajdukům radostí poskočilo srdce. Dočkali se toho, že Ficko sám taky pozná, jak se leží na téhle lavici. Přivázali ho pevně jako dosud nikoho, nedbali na to, že na ně hrozivě cenil zuby.

„Sto ran!“ vydal kapitán rozkaz.

Celý dvůr zašuměl úžasem.

Sto ran!

To předčilo i nejsmělejší očekávání.

Kolem lavice stáli čtyři hajduci. Každý z nich měl dát Fickovi pětadvacet ran.

První už začal. Vší silou. Hvízdání hole vzduchem a tupé zvuky úderů byly pro poddané a hajduky nejpříjemnější hudbou, jakou kdy slyšeli.

Zatím paní vstoupila s Eržikou do společenské síně. Vinula Eržiku k sobě. Eržiku pálily její paže a několikrát se pokusila vytrhnout. Ale po každém takovém pokuse ji hraběnka přitiskla ještě prudčeji a horoucněji.

„Utiš se, Eržiko!“ něžně opakovala.

Ale Eržika se neuklidňovala.

Matka ji hladila po vlasech i tvářích, byla plná něhy, ale bezradná, nevěděla, co dělat, aby se Eržičiny oči znovu rozesmály.

Za jedinou příčinu jejího vzrušení a pláče pokládala Ficka, proto v ní propukla nová bouře zlosti. Na dvoře už Ficka vyplácel čtvrtý hajduk. Ficko ležel na lavici jako kus dřeva, na rány vůbec nereagoval. Ve chvíli byl hotov i čtvrtý hajduk a hned ho odvazoval.

„Ještě sto ran!“ zakřičela paní z okna.

Ficko už chvílemi upadal do mdlob. Hajduci i ostatní zvědavci, kteří se nahrnuli kolem lavice, strnuli při pohledu na jeho znetvořenou tvář, když zazněl rozkaz, aby mu dali ještě sto ran. Ale nelitovali ho.

Slitovala se nad ním jen Eržika.

„To by byla jeho smrt! Nechci, aby někdo kvůli mně umřel,“ řekla v slzách.

„Dost!“ zvolala paní.

Ficko spadl z lavice jako poleno.

Dora přiběhla s díží a polila ho vodou. Probral se z bezvědomí, zasténal, sedl si a očima zalitýma krví přejel celý dvůr.

Každého, o koho zavadil pohledem, zamrazilo. Hajduci a všichni zvědavci se rozprchli. Ficko sebral síly, chtěl se zvednout. Ale marně se namáhal.

„Pomůžu ti,“ řekla Dora, která vítala každou příležitost, kdy mohla ukázat svou sílu.

Ficko se nebránil. Dora ho chytla jednou rukou za opasek a opatrně ho držela daleko od sebe, aby se nezamáčela, a odnášela ho do jeho komory.

Eržika se pomalu utišovala.

Soustředěně přemýšlela, jak by se mohla dostat ze zámku. Matka stála před ní mlčky a smutně. „Pověz, Eržiko, co tě zarmucuje, co tě trápí?“ zeptala se měkce a objala ji.

Eržika se vyprošťovala z objetí.

„Proč se ode mě odtahuješ a bráníš se mým polibkům? Proč jsi mi ještě ani jednou neřekla matko?“ Eržika mlčela. Po chvíli, když Alžběta Báthoryová ještě stále čekala na odpověď, vydechla prosebně: „Prosím vás, nenuťte mě, abych projevovala svoje city. Nechte mě odejít!“

Alžbětu Báthoryovou jako by polil ledovou vodou. V srdci, ještě před chvíli roztouženém mateřskou láskou, se probouzel vzdor. Uražená ješitnost ji popudila.

„Proč bys nemohla matce otevřít své srdce? A kam bys chtěla jít?“ zeptala se suše.

„Pusťte mě pryč, prosím.“

Alžběta Báthoryová vybuchla v trpký smích:

„Mám tě pustit k Andreji Drozdovi, k tomu proklatému zbojníkovi, aby ses jednou houpala na šibenici po jeho boku?“

Eržika vzplála hněvem. Matčin smích a výsměšná slova v ní probudily vzdor a už nebyla schopna mlčet, jak jí rozum přikazoval:

„Ano,“ zvolala, „chci jít k Andreji Drozdovi, protože nemám na světě nikoho, kdo by upřímně chtěl moje štěstí. Chci jít za hlasem svého srdce!“

„Tady zůstaneš!“ zakřikla ji matka. „Odjedeš se mnou do Prešpurku. Jsi nezkušená, neznáš život a já budu hledat tvoje štěstí!“

„A najdete ho,“ odsekla Eržika, „v podobě starého hraběte, který je už jednou nohou v hrobě a touží, aby se mu mládí ještě jednou vrátilo. Mladá žena mu mládí nevrátí, právě naopak, brzo se stane bohatou dědičkou Ne, já nechci takové bohatství.“

„Mlč! Řekla jsem, že se mnou pojedeš do Prešpurku. Přikazuji ti to právem matky!“

„Právem matky? Neuznávám vás za svou matku zrovna tak, jako vy jste mě neuznávala za svou dceru. I teď to děláte jenom mezi čtyřmi stěnami!“

Alžběta Báthoryová vyskočila.

S rozpálenou tváří stála před dcerou. Chtěla se na ni vrhnout, ale něco jí bránilo. Tak jen před ní

stála, němě a hrozivě. Ale v Eržice hrozivý postoj neprobudil strach, jenom vybičoval její vzdor i odvahu.

„Jen se na mě vrhněte,“ rozhodila ruce, „vlastnoručně mě ztrestejte za neposlušnost, jako to děláte se svými služkami “

Omráčilo ji vědomí, že Eržika nahlédla do tajemství jejího života, které před ní starostlivě skrývala. „Jsem ve vaší moci. Tady mě máte, ať v noci s mrtvou švadlenou pochovají ve vší tichostí taky mě!“ Alžběta Báthoryová se obdivuhodně ovládala. Jako by Eržičina slova neslyšela, řekla chladně: „Naposled se tě ptám, Eržiko.

Chceš se podrobit mé vůli a poslouchat mě, když si nepřeji nic než tvé dobro?“

„Ne!“

„Tak tě tedy musím bránit i proti tvé vůli, aby ses neřítila do zkázy. Násilím tě vezmu do Prešpurku.“ „Nevezmete!“ vykřikla Eržika, vyšvihla se na okno, skočila dolů a utíkala k bráně.

Matka přiskočila k oknu. Z čeledníku právě vycházela Dora.

„Doro, za ní!“ zvolala.

Dora se jen ohlédla, za kým má utíkat, a už letěla jako vítr za Eržikou.

Sotva vyběhla z brány, ocitla se Eržika v jejím pevném objetí. Házela sebou, kopala a drápala Doru, ale ta jí jen s úsměvem mírnila :

„Jen se nebraň, nebo tě budu muset zkrotit, a to bych nerada, když jsi taková maličká a slaboučká!“ Po chvilce předstoupila s Eržikou před paní, hrdá, že rozkaz tak rychle splnila.

Eržika stála před matkou se semknutými rty. Jen její očí mluvily. Výčitkami planoucí oči, které se zařezávaly matce do srdce.

„Doro, odnes děvče do ložnice a zamkni je tam!“ přikázala suše.

Za Eržikou se zavřely dveře.

V temné ložnici, nasáklé výpary vonných lamp, si připadala jako v kryptě, do níž ji pochovali zaživa. Sedla si na vysoký polštář a s vážnou tváří hleděla před sebe, jako by se dívala do tajemné, nevyzpytatelné budoucnosti. Její vzpurný duch zatím horečně hledal východisko z tohoto postavení.

Smiřovala se s cestou do Prešpurku, protože se v ní utvrzovalo přesvědčení, že odtud se jí útěk podaří snáz než z Čachtic. I když ji budou sebevíc hlídat, Príborské k ní snad jen pustí.

Přijde i Michal a odnese Andrejovi do lesů její vzkaz, že po něm touží a volá ho, aby ji přišel vysvobodit.

Naděje, že přijde, zahřívala její zmučené srdce.

„Děvče jsem zavřela,“ oznámila Dora čachtické paní.

„Dobře. A pláče?“

„Nepláče, je tichá jako myška.“

„Můžeš jít!“

Když Alžběta Báthoryová osaměla, zabořila se do křesla a usedavě se rozplakala.

3. Vyhasla poslední jiskra

Eržika byla zamčená až do odpoledne. Jenom v poledne jí služka podala opatrně pootevřenými dveřmi oběd. Zůstal nedotčený.

Odpoledne jí přišla otevřít sama matka.

„Eržiko, připrav se, odjíždíme!

Přenocujeme v mém piešťanském zámku a brzo ráno se vydáme na další cestu.

Neradím ti, aby ses pokoušela o útěk. Nezdařil by se ti a jenom bys poskytla služebnictvu látku ke klevetám!“

Beze slova odcházela za matkou.

Na dvoře se už seběhl hlouček služebnictva a poddaných jako vždycky, když se paní chystala na

cestu.

U brány čekalo pět hajduků na koních, za nimi v řadě naleštěný kočár paní, před nímž netrpělivě hrabaly kopyty dva páry koní, a potom pět vozů, naložených truhlami se šatstvem a dary pro palatina Juraje Thurza a prešpurské přátele a příbuzné. Řadu vozů zakončilo zase pět hajduků na koních. Hajduci i kočí byli ozbrojeni od hlavy až k patě, protože provázeli paní nejen proto, aby zvyšovali lesk jejího průvodu, ale hlavně proto, aby ji měl kdo bránit před útokem potulných Turků nebo zbojníků.

Kočí seděli na kozlících a vedle každého z nich se uvelebil hajduk. V kočáře hned za kočím seděla vyparáděná Dora, jíž paní na poslední chvíli přikázala, aby ji doprovázela. Chtěla, aby děvčata cítila nad sebou její silnou ruku, aby jim cestou ani nenapadla myšlenka na útěk.

Čachtická paní s Eržikou, kterou vedla za třesoucí se ruku, důstojnými kroky přistoupila ke kočáru. Tam stála Ilona, Anna, Katka, ještě několik starších služek a dvě děvčata.

„Odjíždím,“ obrátila se k služkám, „přesvědčená, že se na vás mohu spolehnout, abych po návratu našla všechno v nejlepším pořádku. Splníte všechny moje rozkazy i sliby, které jste mi daly!“ Služky se jí klaněly, přály příjemnou cestu a šťastný návrat. Přišel se rozloučit i kapitán Kenderessy: „Kdyby mě povinnost nepoutala k Čachticím,“ usmíval se zeširoka celou tváří, „s největší radostí bych vás provázel jako váš vozka “

Usmála se na něj a podala mu ruku.

Tenhle výjev pozorovat také Ficko, který se doplazil z lůžka k oknu, aby viděl odjezd své paní. Při pohledu na kapitána líbajícího její ruku chytil v záchvatu zlosti velký nůž a mrštil jím do židle, jako by mířil někomu do srdce.

„I já bych vás měla ráda nablízku,“ odpověděla. „Ale to není možné, dám vám jinou příležitost, jak se mi zavděčit. Svěřuji vám do opatrování svého milého Vihara!“

Vstoupila do kočáru, posadila vedle sebe Eržiku a pokynula dvěma děvčatům, aby si sedla naproti. Dívky měly za úkol vykonávat každou chvíli drobné služby.

Čachtičané vycházeli na ulici a tiše hleděli na průvod. Paní se nedívala ani napravo, ani nalevo. Opájela se představou, jak se zakrátko vrátí v čele vojska.

Cesta ubíhala. Matka mlčela, mlčela i dcera. Mezi jejich myšlenkami a city se rozevírala hluboká propast, která se nedala překlenout slovy.

Nedaleko Piešťan začala Alžběta Báthoryová zkoumat svou tvář v zrcadélku, které před ni děvče drželo. Usmívala se v něm na sebe a upravovala si účes.

Zvenku se pojednou ozvaly výkřiky, zmatený křik hajduků a vozků a vůz náhle zastavil. Trhlo to s ním tak, že paní a Eržika div nepadly služkám do klína.

Paní se vyklonila z kočáru, aby zjistila, co se stalo, a Eržika udělala totéž. Paní viděla z pravé strany jenom hustý les, ale Eržika zleva spatřila víc. Srdce jí poskočilo divokou radostí, oči jí zazářily a zvolala, ohromená neočekávaným setkáním „Andrej Drozd!“

Na ten výkřik šlehla paní očima vlevo, a když neviděla nic, jen mohutný trup, zatarasující výhled, prudce se vyklonila, tisknouc přitom dceru k boku kočáru.

Zbledla.

Vedle kočáru stál doopravdy Andrej Drozd, kterého by nejraději viděla v horoucím pekle. I hajduci na něj hleděli jako na přízrak. Děvčata si roztouženými zraky měřila jeho postavu. Přála si, aby roztřískal všechny vozy i čachtickou paní s hajduky a Dorou a je vzal s sebou do lesů, odkud by mohla doletět do svých domovů k rodičům a milým, kteří ani netuší, do jaké služby se děvčata dostala.

Eržika vyskočila z kočáru.

Andrej Drozd se překvapením zapotácel. Srdce mu zalila podivná horečka. V té chvíli zapomněl na všechno. Na vozy, na vřískající ženy i na hajduky. Viděl před sebou jen tohle drobné stvoření, které ne a ne vyhnat z mysli. Mohutná touha mu zvedla ruce a Eržika vletěla do jeho objetí jako motýl do světla.

Zdálo se jí, že umře z velké radosti a štěstí.

Tak neočekávaně se vysvobozuje a splňuje se její nejvroucnější sen. Křečovitě ho objala, jako by se už nikdy nechtěla od něho odtrhnout, a líbala ho, stále prudčeji a chvatněji.

Andrej Drozd byt teď jen zbojníkem kořistícím z rozkoší a radostí života. Objímal a líbal milou, jako by ve,chvilce chtěl vyčerpat všechnu sladkost a blaho lásky, aniž by věděl, jestli nebude muset zase utíkat, aby si mezi skálami zachraňoval holý život.

„Vezmi mě s sebou, Andreji!“ zvolala Eržika, šťastná, že může opustit tajnou matku a všechen přepych a bohatství, kterým ji chce obklopit.

Svědkové tohoto výjevu se na zamilovaný párek dívali se zřejmými sympatiemi. Změklo i Dořino srdce. Očima hltala mohutnou postavu Andreje Drozda. Byl to první muž, na kterého by si netroufala. Za jediný jeho polibek by dala všecko, zradila by i svou paní.

V Alžbětě Báthoryové však pohled na dvojici rozdmýchal jen nesmírnou bolest. Nejraději by nehty seškrábala šťastný úsměv z Drozdovy široké tváře.

Vyskočila z kočáru.

Sotva ji Andrej Drozd uviděl, zamračil se, objímající ruce mu klesly a zočí vyšlehl hněv a nenávist. Eržika na něm hned zpozorovala velkou změnu a cítila, jako by ji pojednou vrhli z nejkrásnější pohádky do drsné skutečnosti. Oči jí zasršely nenávistí, když spatřila Alžbětu Báthoryovou. Přitulila se k nehybně stojícímu Andreji Drozdovi a zvolala na matku:

„Prosím, pokračujte v cestě, ale už beze mě!“

„Uvidíme!“ vykřikla Báthoryová, přiskočila k Eržice, objala ji a posadila do kočáru.

Andrej Drozd pozoroval ten výjev beze slov a nehybně. Dora se už uvelebila na sedadle a hajduci sahali po zbraních, aby byli připraveni, až zazní povel k útoku.

Alžběta Báthoryová hleděla na zbojníka se sebevědomím a převahou, ale hned ji zachvátil strach. Z přísné, nehybné, jakoby železné postavy vyzařovalo k ní tolik neohroženosti a drtivé odvahy, že si vzpomněla na důkazy jeho obrovské síly. Když pojednou zvedl ruku, celá se roztřásla.

Andrej Drozd se trpce usmál, protože poznal, jak si pohyb vysvětlovala. On však zvedl ruku jen k posuvku, který měl doprovázet jeho slova:

„Prosím, pokračujte v cestě!“

Tvrdě, hlasem jako z kovu opakoval slova Eržiky, která seděla v kočáře jako na trní. Paní zaraženě hleděla na zbojníka. Rychle si uvědomila jeho nepochopitelný vrtoch. S rytířským gestem ji pouští dál, ani se jí nedotkne, nezajímá se o její klenoty a peníze.

Neluštila tuhle záhadu a přemohla i chvilkové pokušení dát hajdukům rozkaz, aby se na něho vrhli. Neujde jí stejně, ať si ještě pár dní zbojničí, potom mu beztak odzvoní, protože vojáci neznají žerty. A kdo ví, jestli jeho druhové nejsou nablízku a na zapísknutí se nevyřítí z lesa jako čerti. Hajdukům v čele průvodu rozkázala:

„Jedeme!“

Pět hajduků se pohnulo, kočí zakřičeli hijé, biče zapráskaly.

Ale kočár čachtické paní se nehnul a také hajduci se hned zastavili, protože právě když chtěla nasednout, otevřenými dvířky vyskočila Eržika a přiběhla k Drozdovi.

„Jdu s tebou!“ objala ho.

Se zachmuřenou tváří ji mohutnými dlaněmi od sebe odtrhl.

„Ne! Moje společnost se pro vás nehodí, urozená slečno! Nastupte do kočáru ke své ochránkyni, kterou jen proto pouštím klidně dál, že cestuje s vámi! Takhle vyrovnám svůj účet. Odvděčuji se vám za laskavost, kterou jste mi, aniž jsem vás volal nebo žádal, prokázala tam pod hradem: Sbohem, urozená slečno!“

Z jeho očí vycítila Eržika jen chlad a cizotu. Ale opanoval ji i jiný cit, silnější a neodolatelnější: jeho chování ji uráželo, krev se v ní bouřila. Přede všemi se mu nabídla a on ji bezohledně odmítl. Jejím jediným přáním bylo zůstat s ním, kráčet životem po jeho boku, třeba i do zkázy, a on ji drsně odstrčil.

„Náš účet není vyrovnaný!“ vykřikla a v jejím srdci už jen uražená hrdost volala po zadostiučinění. „Teď jsem já tvou dlužnicí, zbojníku Andreji Drozde. A hned se s tebou také vyrovnám!“ Pocítil na sobě její palčivý pohled a vtom také její dlaň na levé tváři. Když drobná Eržika vyskočila, aby dosáhla na mohutného Andreje Drozda, a když ho rukou bleskurychle plácla po široké tváři, byl to výjev při vší záhadné vážnosti tak směšný, že se Dora rozřehtala a s ní také celý doprovod její paní.

Andrej Drozd zrudl a zaťal pěsti.

Alžběta Báthoryová byla přesvědčená, že se užuž vrhne na Eržiku, proto ji rychle chytla kolem pasu a posadila do kočáru.

Ale Andrej Drozd jen stál jako socha, stál, i když paní se svou chráněnkou už seděla v kočáře. Šlehl očima planoucíma hněvem po celém doprovodu a hned všem zadrhl smích v hrdle. Ale ani se nepohnul, ani hvízdnutím nepřivolal druhy. Jen se otočil a v okamžiku zmizel v hustém lese. Průvod se dal do pohybu.

Eržika jako omráčená strpěla matčino laskání. Lomcovala jí nenávist. Jak jen mohla zahořet láskou k zbojníkovi a do něho vkládat všechny naděje?

Vypukla v pláč.

„Neplač, Eržiko, ten zločinec si nezaslouží ani jednu tvou slzu,“ utěšovala ji matka.

„Nepláču pro něho, pláču pro sebe, že jsem byla tak poblázněná a zaslepená láskou.“

„Oči se ti, Eržiko, chválabohu otevřely!“

Ale z otevřených očí se lily slzy proudem, který se nedal zastavit. V srdci jí zůstala strašná prázdnota.

Vyzařovalo z ni tolik bezútěšného smutku, že se obě služky, které seděly naproti ní, neubránily slzám. Potajmu si je utíraly cípy zástěr.

Matka hladila dceru po vlasech a líbala jí rozpálené čelo:

„Nechceš jet do Prešpurku?

Když ne, nebudu tě nutit, hned pošlu hajduka do Vrbového, aby si pro tebe přijel Benjamín Príborský.“

„Ne, nechci tu zůstat, chci pryč, pryč!“

Alžběta Báthoryová už netrvala na její cestě do Prešpurku, protože byla přesvědčená, že v hrdém srdci se láska k zbojníkovi už nevzkřísí. Byla jen ráda, že jí může přesadit do jiného světa, kde se děvče dokonale vytříbí. Dokonce myslela na Andreje Drozda s jakousi vděčností. Vždyť jenom jemu může děkovat za to, že se k ní teď Eržika důvěrně tulí. A nebýt svědků, snad by jí i zašeptala s dětskou oddaností: mami, mami

„Nenávidím ho, nenávidím ho!“ zvolala Eržika a jen plakala a plakala.

„Tak je to správné, Eržiko.

Najdu ti ženicha, kterému Andrej Drozd nebude smět ani boty políbit!“

„Vdám se! Co nejdřív!“

„Dobře! A jestli chceš, budeš kráčet za hlaholu zvonů k oltáři právě ve chvíli, kdy Andreje Drozda bude umíráček doprovázet na poslední cestě “

„Budu se vdávat, když mého milého bude kat ženit se šibenicí “ smála se Eržika v slzách. Byl to však smích tak divný a srdcervoucí, že se mladé služky, které zklamání její lásky tak prožívaly, hlasitě rozplakaly. Paní je vyhnala k Doře.

4. Mračna nad Čachticemi

Vpodvečer se obloha zatáhla mraky.

Zlověstná mračna se rozprostírala i v duších lidí. Jako by se toho dne veselost a smích z Čachtic navždy odstěhovaly.

Každý věřil, že se paní podaří v Prešpurku sebrat vojsko a potom běda Čachticím!

Mikuláš Lošonský chtěl být po celý den o samotě. Marně se s ním Jan Ponicenus pokoušel navázat rozhovor, aby rozptýlil jeho černé obavy. Nechtěl si ani lehnout.

„Teď není čas na stonání!“ řekl příteli, když ho mermomocí chtěl uložit k odpočinku. Jen seděl v měkkém křesle a nevycházel ze vzrušení. Rozhořčení nad chováním čachtické paní ho nepřestalo rozpalovat. Chvílemi zapomněl na svou slabost i revma a pružnými kroky přecházel po místnosti. Když už se večer Jan Ponicenus vzdal pokusů o rozhovor, Mikuláš Lošonský ho sám k sobě zavolal: „Příteli, cítím, že jsem se dnes stal jiným člověkem. Když mě dnes ráno odtrhli od mých knih a hvězdářských nástrojů a když mi vmetli na moje šediny podlou urážku, probudil se ve mně starý voják. Teď tedy stojí před tebou voják, přichystaný do boje!“

Jan Ponicenus na něho hleděl sobdivem.

„Moje tělesná schránka je chatrná, ale v ní hoří bojovný duch, který se doposud nezalekl žádného nepřítele a v každém boji zvítězil!’“

A farář ještě více otvíral oči, když mu prozradil svůj plán:

„Nebudu odpočívat pod tvou pohostinnou střechou„odpočinu si v Piešťanech, v zázračném bahně, o němž jsem slyšel už tolik podivuhodné chvály. Doposud mi ani nenapadlo omladit v něm zestárlé údy, protože jsem vždycky pokládal za hřích protivit se přírodě a rušit její řádný, odvěký běh. Ale teď, před bojem, třebaže je jenom malá naděje na ulehčení břemene staroby, chopím se jí!“ Janu Ponicenovi nebylo docela jasno, co si má myslet o horkých piešťanských pramenech. I když o tom veřejně nemluvil, přikláněl se k mínění lidu, který je pokládal za čertovo dílo.

Copak v tom může vězet něco dobrého, když v okolí pramenů vystupuje ze země tajemná pára a v jejich blízkostí Váh ani za nejtužší zimy nezamrzne? Jako by se tam otvíralo hluboké peklo a lákalo chromé, bolestmi znavené ubožáky, aby si za pochybnou úlevu získalo jejich duše.

Jezdí tam množství lidí až z dalekých krajin. Někteří potají, jako by se styděli za to, že v tajemných zřídlech hledají pomoc. Před jedenácti lety, roku 1599, se svět divil, kolik nemocných se tam léčilo. Turci, kteří tehdy do Piešťan vtrhli, zavraždili v lázeňských domech na levém břehu Váhu třicet nemocných a asi stejný počet jich odvlekli do zajetí.

„Kdy se chceš vydat do Piešťan?“ zeptal se farář.

„Už zítra ráno. V sedle bych bohužel dlouho nevydržel, proto tě poprosím o tvůj vozík. Doufám, že z Piešťan už pojedu na koni.“

Sotva Jan Ponicenus zasedl ve vedlejším pokoji za stůl, zaslechl zvenku pohoršený hlas své ženy: „Dala jsem vám kus chleba, co ještě chcete?“

„Chci mluvit s důstojným pánem!“

„Důstojný pán není doma!“

„Tak na něj s vaším dovolením počkám.“

Farářka chtěla dotěrného žebráka vyhnat. Ale právě v tu chvíli vstoupil do kuchyně Jan Ponicenus. Spatřil shrbeného žebráka, opřeného o berle, s hlavou svěšenou na prsa, jako by měl krk přelomený.

„Co chcete?“ optal se farář přísně.

Žebrák, nezdvíhaje hlavu, uctivě popřál dobrý večer, potom odhodil berle do kouta, narovnal se a strhl klobouk, který mu zakrýval celou tvář.

„Jane!“ zvolal farář a přiskočil ke svému hostu, tak náhle změněnému, aby ho k sobě přivinul. „Jak vidím,“ usmíval se Jan Kalina, „když chci, nepoznají mě ani nejlepší přátelé. Byl jsem také v zámku. Podívejte, tady mám denár, co mi dal Pavel Lederer. Má dobré srdce, je hodně štědrý. Jenomže má špatné oči. Z toho vlastně můžu mít radost, protože jsem mohl pohořet. Nevím, jestli by dokázal skrýt překvapení, kdyby mě poznal.“

„A proč se tak lehkomyslně vystavuješ nebezpečí?“ vyčítal mu farář starostlivě. „Sotva jsi unikl jisté smrti, už si zase pohráváš se životem!“

„Důstojný otče, jsem tak šťastný, že jsem nevydržel, abych se někomu nesvěřil. Po mých druzích není ani vidu, ani slechu, proto jsem přišel k vám!“

Vyprávěl, jak se setkal s oplakávanou sestrou, která je teď s jeho nevěstou, s Barborou Repášovou a se stařičkým otcem Pavla Lederera u tety v Staré Turé. Tam pro ně našel na kratší dobu

nejvhodnější úkryt. Vypátrá druhý, přivede matku z hor a potom pro své milé najde nový, bezpečný domov.

„Dobře, synu,“ schvaloval mu to farář. „Ale z čeho budou žít?“

Kalina se rozesmál:

„Kdo má v rodině zbojníka, ten hlady neumře!“

Janu Ponicenovi do smíchu nebylo, Kalina mu tím připomněl jeho podivné postavení: on, farář, je spojencem zbojníka. Stal se jím mimovolně. Má čisté svědomí. Ale nikoho nesmí pohoršit svým spolkem se zbojníkem. Proto řekl vážně:

„Synu, vím, že tvá radost a přání svěřit se někomu není jedinou pohnutkou tvé návštěvy. Rychle udělej to, nač pomýšlíš. V Čachticích jsi jako ve vosím hnízdě, ani se nenaděješ a z některé strany tě zasáhne smrtící žihadlo A pro mě i pro naši věc bude lepší, když nás nezastihnou pospolu.“ „To je pravda, důstojný pane. Přišel jsem také proto, abych se dozvěděl, kdy se kastelán vydá do Prešpurku.

Chtěl bych ho nenápadně doprovázet, aby mu nadháněči Alžběty Báthoryové neublížili.“ „Dobře uděláš, synu. Na tvou pomoc bude odkázán zvláště teď!“

Oči se mu rozzářily radostí, když farář vyprávěl, jak hrdinsky se Mikuláš Lošonský choval ráno na zámku a jak se změnil k nepoznání.

„Život bych za něj položil!“ vybuchlo v něm nadšení.

Farářka, která se zájmem poslouchala rozhovor, najednou slabě vykřikla a přiložila prst k ústům. „Někdo obchází kolem oken kuchyně!“ zašeptala ustrašeně.

Jan Kalina si nasadil klobouk na hlavu, zvedl pohozené berle, zachytil je v podpaží, shrbil se a už byl zase tím žebrákem, jaký sem přišel.

V okně se zjevila šibalsky rozesmátá tvář, které se polekala jenom farářka, protože ji nepoznala. Farář a zbojník se rozesmáli a farář už hned běžel ke dveřím, otevřel je a velmi srdečně přivítal Pavla Lederera, člověka, jímž ještě před východem slunce pohrdal jako zrádcem.

Pavel Lederer vpadl do kuchyně rozjařený. Celý den by byl skákal ze samé radosti, že se jeho otec zachránil. Představoval si v duchu, jakou postaví novou chaloupku, a nejistota, kde to bude, zda na úpatí rozkošného vršku, nebo na rovině otevřené jako upřímné srdce, příjemně vzrušovala jeho fantazii. Byl by býval nejšťastnějším člověkem, kdyby matka žila. Něco mu šeptalo, že již není mezi živými. A hořkost se mu rozlévala v srdci i tehdy, když si vzpomněl na Barboru Repášovou. Vypuzoval ji ze srdce i myšlenek, ale vracela se neodbytně znova a znova

„Dolů s tou žebráckou kůží!“ volal na Jana Kalinu.

„Beztoho ti z ní vylézají nežebrácké růžky! Máš štěstí, kamaráde, že tě na zámeckém dvoře viděly jenom babizny. Ficko by tě byl na první pohled poznal stejně jako já.“

„Ty jsi mě poznal?“

„Aby ne! Neumíš chodit o berlích, kamaráde. Kráčel jsi po vlastních nohou a berle jsi jenom tahal za sebou.“

„Ale pověz, Pavle, co je nového na zámku?“

„Já bych se měl zeptat dřív, co je nového zde na faře, protože kvůli tomu mě sem poslala Ilona s Annou, se kterými se jakoby přátelím, abych se dozvěděl všecko a včas. Samy mě sem poslaly a toužebně mě očekávají. Já to totiž tak narafičil. Povídal jsem jim: ,Bylo by dobré kouknout se na toho farářského, v čem se vrtá!‘ Ony na to:,Tak jdi, tebe ještě neznají, nabídni se na nějakou práci a dobře to tam okoukni. Na nás by poštvali psa‘.“

„Taky že poštvali!“ vybuchla farářka.

„No co, nechal jsem se přemluvit a přišel jsem špehovat. Nejdřív však pokládám za svou povinnost, důstojný pane, varovat vás před lidmi na zámku. Dora, pokud ještě nevěděla, že pojede s paní do Prešpurku, přišla tajnůstkářsky ke mně do kovárny a plácla mě po zádech rukou jako palicí, že ještě

teď na nich cítím její tvrdou dlaň. ,Líbíš se mi, zámečníku,‘ pravila. ,A jestli chceš, abych ti jednou byla nápomocná, pomáhej taky ty mě.‘ ,A co byste ode mě chtěla?‘ zeptal jsem se. ,Dobře pozoruj faráře, co chystá, a prozkoumej jeho služebnictvo, jestli by za odměnu nebylo ochotné vykonat pro paní maličkou laskavost. Jakou laskavost, to ti ještě nemůžu prozradit. Jenom udělej, o co tě žádám!‘ Potom ode mě totéž chtěla i Anna a Ilona. Zdálo se, že ty ženské mají za lubem něco nebezpečného.“

Farářka lomila rukama a zabědovala.

Pavel Lederer se rozpovídal, jaká nálada panuje na zámku. Služebnictvo a poddaní volně dýchají, žertují, všude se ozývá smích. Jen Ficko leží opuštěný ve svém kumbálu. Nikoho nablízku nestrpí, jenom Majorovou z Myjavy, která mu vaří léčivé byliny, maže ho mastmi, mumlá nad ním tajemná zaříkadla. Od samého rána, co ho natáhli na lavici, nikomu nepřišel na oči, nikdo neviděl jeho rozšklebenou tvář, neslyšel jeho řehot. Majorová je pro něj nejvhodnější společnicí. Je také věčně zachmuřená.a zamračená. Už teď má strach, co s ní paní udělá, až se vrátí z Prešpurku. Utěšovala ji, že tamější zázračný lékař doléčí její ránu tak, že po ní nezůstane ani skvrnka, i když ví, že není na světě lékař, který by takovou ránu vyléčil beze stopy

Venku se už stmívalo, mračna houstla a chvílemi zahřmělo.

„Babizny v zámku jsou nejveselejší,“ končil vyprávění Pavel Lederer.

„Chystají se a předhánějí, kolik děvčat která najme a která nejvíc vydělá “

Jan Ponicenus připomněl hostům, že je už načase, aby odešli. Opatrnosti nikdy nezbývá. „Důstojný otče,“ řekl Jan Kalina na rozloučenou, „za celý den jsem nepotkal zemana, hajduka nebo pandura na koni, proto bohužel musím obtěžovat svého vlastního koně.“

Domluvili se, že farář pošle pacholka s koněm za Višňové, kde si na něj Jan Kalina, převlečený za žebráka, počká. Pacholek odjede na koni, jako by šel s poselstvím.

„Ale není třeba ho do věci zasvěcovat,“ napomínal je Pavel Lederer. „Ať si myslí, že doopravdy jde s listem, který má odevzdat jinému poslovi, co už na něj čeká, řekněme na cestě u Valkovy hory. A ty, Jene, ho prostě o koně oloupíš!“

Všichni se rozesmáli. Jan Kalina se zase zmocnil svých berlí a klobouku.

„Takhle vás občas navštívím, důstojný otče, a jako ubožák poprosím o nocleh,“ povídal, „a s tebou, Pavle, se tady budu setkávat!“

„A jestlipak víš, kde hledat Andreje Drozda a ostatní druhy?“ ptal se Pavel Lederer s potutelným úsměvem.

„Jsem vážně zvědav, jestli to někdo kromě zbojníků ví!“

„Pravdaže ví! Erža Kardošová.

Slídila po mém otci a po tvé sestře a mezitím jen tak mimochodem vyčenichala, kam se poděli zbojníci. Ta na zámku zvěstovala, že zbojníci, když shodili pod Skalským vrchem Ficka a

pandurského kapitána, nezašli daleko, nezamířili do Nového Města, ale dali se vpravo. Jistě to udělali, protože lidé ráno u Hrachoviště našli dva vozy, které v noci uloupili. Vozy byly prázdné, bez kořisti, jen jeden z koní chyběl. Na zámku jsou proto přesvědčeni, že se zbojníci stáhli do svého úkrytu na Velkém Plešivci. Mají tam prý jeskyni, kterou objevil Andrej Drozd.

Hajduci ji už před delší dobou po celé dny hledali, ale marně. Kromě zbojníků by ji nenašel nikdo na světě. Na zámku si jenom lámou hlavy nad tím, proč vzali také koně. Kapitán Imrich Kenderessy se už zítra za úsvitu vydá s dvaceti pandury na Velký Plešivec. Běda zbojníkům, jestli je najdou. Panduři dostanou rozkaz zastřelil každého na místě, jenom Vavra ušetří.“

„Zbytečně si brousí zuby!“ řekl Kalina.

Odvlekl se o berlích a Pavel Lederer se vykradl hned za ním. Farář zapečetil svitek čistého papíru a šel do čeledníku rozkázat pacholkovi, aby odnesl list za Višňové k Valkově hoře, kde na něj už čekají. „A sedni,“ pověděl mu, „na koně, kterého nám tu nedávno nechal ten cizinec. Ještě by mu nohy zdřevěněly od toho věčného postávání ve stáji!“

Kočí se hned chystal a farář se trpce usmíval.

Čemu všemu naučí člověka život! Vždycky byl poctivý, přímý, otevřený a teď se už snižuje k malicherným lžím i před vlastním pacholkem

Část dvanáctá - Střetnutí soků

1. V omamném lesku zlata

Ficko se zotavoval zázračnou rychlostí.

Majorová ukázala. co umí.

Druhý den už necítil žádnou bolest. Stejně ale ještě ven nevycházel, protože se obával, že lačně číhajícím očím se jeho krok nebude zdát dost pevný, že si všimnou bledosti jeho tváří a posměšně si budou za jeho zády šeptat: „Že mu ale zadek napuchnul, jen co je pravda!“ Na to musel být připraven každý, kdo si na lavici odtrpěl alespoň pětadvacet ran. A on jich dostal pětkrát tolik. Večer toho dne, když už na dvoře nebyla ani živá duše, vykradl se zdomu s rýčem v ruce a rovnou do zahrady.

Kopal při světle měsíce pod starou lípou a po chvíli se vracel se železnou truhličkou pod paží. Něžně ji položil v komůrce na židli, zamkl dveře a zakryl okno kabátem. S rozjásanou tváří železnou truhličku otevřel. Zableskly se vní mdlým, ale omamným leskem zlaté peníze.

Samé dukáty!

Ani jeden denár mezi nimi, jenom dukáty a dukáty!

Zabořil ruku do truhly a s viditelnou rozkoší se hrabal v hromadě peněz. Potom si z ní nabral do hrsti a počítal.

S rozesmátou tváří stavěl věžičky. Padesát dukátů - jedna věžička. A takovéhle zlaté věžičky stavěl pořád rychleji, jako v horečce. Když truhlu vyprázdnil, jeho zrak jako u vytržení jezdil po lavici i po zemi, kde se hustě jedna vedle druhé vypínaly štíhlé a zářivé věže po padesáti dukátech. Zapálil ještě jednu svíčku, potom ještě jednu. Ať se zlato blyští, ať se oslnivě třpytí!

Potom si tichounce, opatrně sedl na okraj lůžka, jako by se bál, že se při prudším pohybu zářivé věžičky zřítí jako vzdušné zámky ze sna. Spočítal je. Devadesát. Devadesátkrát padesát dukátů! Až se mu hlava zatočila při pohledu na to množství zlata. Zmocňovala se ho touha výskat, svolat celý svět, aby nahlédl do jeho špinavého brlohu a viděl, kolik bohatství nashromáždil, a to jen díky své obratnosti a chytrosti.

Dlouho se kochal blyštivým výsledkem několikaleté práce. Vpředstavách ho proměňoval v domy, koně, krávy, ovce, a byl spokojen, když viděl svoje zlato proměněno ve stádo koní a krav. Zase v něm zahlodalo pokušení sebrat truhličku, zmizet v neznámém světě a začít nový, jiný život. Ještě jednu takovou truhličku a pak sbohem, Čachtice! Takovým rozhodnutím přehlušil pokušení a objevila se před ním nová naděje. Když jím Magda Kalinová teď pohrdá, co řekne - ani ne za moc dlouho, kolem Nového roku - až bude mít jednou tolik zlata? Potom jí ho ukáže a poví:

„Vidíš, když se staneš mojí ženou, jedna z těch truhliček bude tvoje!“

V té chvíli byl přesvědčen, že mu vletí do náruče jako omámená a půjde s ním třeba na kraj světa. Ale hned pomyslel na Imricha Kenderessyho. Zaskřípal zuby a položil si otázku, jestli by na úsměv toho kapitána nebo některého jiného panáka nedala víc než na jeho bedny zlata. Kdyby to udělala, běda jí! Do té rozhodující chvíle může klidně spát, bude bdít nad jejím životem, odpustí jí všechny dosavadní urážky. A Alžběta Báthoryová? Když bude potřeba, stokrát na ni vyzraje, stokrát Magdu Kalinovou vysvobodí.

Ficko uložil zlato nazpět do truhly, vzal lucernu a odnášel svůj poklad do bezpečnějšího úkrytu, do sklepa.

Zakopal ho pod obrovským vinným sudem, kterým vedla tajná chodba.

O úkrytu v zahradě míval ošklivé sny. Za noci se probouzel a vybíhal do zahrady přesvědčit se, jestli někdo nevyhrabává pod lípou jeho poklad.

2. Dva pod zemí

Na druhý den brzy ráno už Ficko opustil svou komůrku a kolem zámku se už zase ozýval jeho křik a chechtot.

Počínal si, jako by se nic nebylo stalo, proháněl hajduky i poddané, každému rozkazoval a sypal výhrůžky.

Na dvoře se neočekávaně střetl s kapitánem Kenderessym. Sotva ho spatřil, rozlítil se tak, že se jenom vší silou ovládl, aby se na něj nevrhl:

Kapitán se posměšně ušklíbl:

„Tak co, Ficko, už ses vylízal?“

Kypěla v něm zlost a pomstychtivost, ale své tváři vnutil úsměv. Cítil, že kapitán na něho hledí zvysoka, jako by byl jenom malou hračkou v jeho rukou.

„Chválabohu, už ano!“ zařehtal se. „A tu lekci jsem si zasloužil. Dobře mi tak! Měl jsem vědět, pane kapitáne, že není radno se s vámi pouštět do křížku.“

Kapitán se rozesmál:

„Konečně jsi přišel k rozumu, jak se mi zdá, A lépe pozdě než nikdy!“

„Na důkaz,“ hovořil Ficko dál, „že jsem už na tu příhodu zapomněl, nabídl bych vám svoje přátelství, kdybyste nestál hodností nade mnou tak vysoko.“

„Nestál bych o ně, ani kdybys mě hodností převyšoval!“

Zjevné pohrdání ve Fickovi rozpalovalo všechnu krev, ale nedal to najevo, protože už měl hotový plán, který si nechtěl neopatrností zkazit.

„Pane kapitáne, jsem rád, že jsem se s vámi potkal, protože rozkaz, který mi před svým odjezdem dala paní, mám vykonat hned, jakmile se postavím na nohy.“

Kapitán se zájmem poslouchal.

„Mám vám odhalit některá tajemství naší paní, do nichž vás chce zasvětit,“ hovořil tajnůstkářsky, šeptem, i když nablízku nebylo živé duše.

„Tajemství hraběnky Alžběty Báthoryové?“ podivoval se kapitán.

„Jenom některá, pane kapitáne, protože se všemi se nesvěřuje jen tak někomu,“ hrdě odpověděl Ficko. „Já znám všechna její tajemství!“

Kapitán byl zvědavý, ale přesto odmítal:

„Když mě chce paní zasvětit do svých tajností, ať to udělá sama!“

„Musím chránit svou kůži, a to líp než dosud,“ zasmál se Ficko. „Věřte, pane kapitáne, že bych nechtěl opakovat vaše slova a být klidně na vašem místě!“

„Jen si chraň kůži a potom moje slova opakuj,“ odsekl Fickovi kapitán a obrátil se k odchodu. „Zbytečně děláte drahoty!“ Ficko byl přesvědčen, že dostane kapitána tam, kam chce, když ne teď, určitě později. „Přece byste snad nechtěl, aby vás čachtická paní sama vodila podzemními chodbami a ukazovala vám podzemní místnosti?“

„Ty mě máš zasvětit do tajností podzemí?“ váhavě se ptal kapitán.

„Jenom to a nic jiného,“ odpověděl Ficko krátce a oči mu zazářily. Pozoroval, že se kapitán chytá na udičku.

Kapitána už mockrát trápila zvědavost. Od pandurů vyslechl o podzemních chodbách neuvěřitelné historie, které dráždily jeho fantazii. A už nejednou číhal na příležitost dostat se alespoň do sklepa, který sám je prý náramně zajímavý velikostí a obrovitými, umělecky vyřezávanými sudy, jaké lze jenom málokde vidět.

„A kdy mě tam máš zavést?“

„Hned, jak rozkážete.“

„Dobrá, můžeme jít!“

„Tak chviličku počkejte, pane kapitáne, přinesu klíče a světlo.“

Odběhl. Byl by skákal radostí, že mu kapitán tak snadno sedá na lep. Běda ti, kapitáne, běda! Jenom pěkně vlez do podzemí, boží sluníčko už nikdy neuvidíš!

Takový byl Fickův plán.

Odstranit kapitána. Čím dřív, tím lip. Když se vracel s klíči a pochodní, přejel zrakem celý dvůr i všechna okna, jestli ho snad někdo nespatří, až bude s kapitánem mizet ve vchodu do sklepa. Nikoho však neviděl.

Kapitánova zvědavost rostla. Lámal si hlavu, co zamýšlí Alžběta Báthoryová, proč mu chce odhalit svoje tajnosti.

Když tam tak zamyšleně čekal, zaslechl najednou hlas, znějící podivně přidušeně, jako by vycházel z podzemí.

„Kapitáne, pozor!“

Ficko se přibližoval. Kapitánem tajemná výstraha otřásla, nenápadně se rozhlédl. Viděl před sebou dveře zámečníkovy komůrky.

„Neprozraďte se, že mě posloucháte,“ slyšel potom a pocítil, že se klíčovou dírkou na něho upírají oči. Výstražný hlas se ozval odtud. „Nechoďte do podzemí, a jestli se tam přece jen vydáte, držte se pořád za Fickem, protože “

A hlas zmlkl. Ficko, jehož docela jistě viděl i člověk, který ho varoval, byl už jen pár kroků odtud. Kdo to bdí nad kapitánem a upozorňuje ho na neznámé nebezpečí?

Že by to byl Pavel Lederer?

Kapitán zůstal stát v mučivém neklidu a nejistotě.

V té chvíli si rozvážil celé své postavení. Nevěřil, že ho Ficko chce odvést do podzemí na rozkaz své paní.

Vyčítal si lehkověrnost. Slepě by se byl vřítil do pasti.

„Můžeme jít! Jsem připraven!“ vyrušil ho z úvah Fickův hlas.

Kapitán pohlédl na Fickovu tvář zkoumavě, jako by z ní chtěl vyčíst odpověď na hromadu otázek. Ta tvář však prozrazovala úplnou lhostejnost. Jen z očí sršelo cosi, co ho nutilo dotknout se rukojeti šavle. Byl to pohled krvelačného dravce, číhajícího na vhodnou chvíli, až se bude moci vrhnout na oběť.

„Tak pojďme!“ zvolal kapitán a vykročil pevným krokem vedle Ficka.

Byl v pokušení prostě mu odseknout, že s ním nejde. Ale cítil, že by mu tím dopřál jenom chvilkový triumf a ničeho by nedosáhl. Věděl, že Ficko něco zamýšlí. Nevzdá se svého plánu a co nejdřív se ho pokusí znovu uskutečnit, když mu teď neposkytne příležitost.

Ať tedy přijde, co má přijít, a ať se Ficko ještě jednou přesvědčí, že není radno se s ním pouštět do křížku.

Ficko už stál na schodech s rozžatou pochodní.

„Běda ti,“ rozkřikl se kapitán, „jestli neplníš jenom rozkaz paní a šiješ nějakou čertovinu!“ Vytasil šavli a ta se zlověstně zablyštěla.

Ficka napadlo, že ho kapitán prokoukl, proto mu tak vyhrožuje.

„Čertovinu?“ zasmál se.

„Spíš já bych se mohl bát jít s vámi, pane kapitáne! Nemám ani šavli, ani pistoli, jen holé, zesláblé ruce. Váháte ze strachu před nějakým mým lotrovstvím? Nejste sluha, nemusíte plnit přání paní hraběnky. Můžete se vrátit, dokonce vás před paní ještě omluvím. Povím jí, že těžký, zatuchlý vzduch škodí vašim plicím a že si kvůli rodince, která po vás v Prešově teskní, musíte chránit zdraví.“ Kapitána Fickův výsměch tak dohřál, že by ho byl nejradši kopl, aby se skutálel ze schodů. Ale přemohl pokušení, křečovitě stiskl rukojeť šavle a zvolal:

„Nežvaň tolik a hni sebou!“

Ficko zajásal. Kapitán s ním přece jenom jde! A rád by mu byl řek!:

Dva jdeme dolů, ale jen jeden z nás se vrátí nahoru. Místo toho se ušklíbl: „Jste nějak moc netrpělivý.“

Ficko potom vykročil a kapitán se dal za ním.

Mezi množstvím sudů, v těžké vůni vín, zvedl Ficko džbán, natočil do něj vína a napil se. „Nate, pane kapitáne,“ podával mu džbánek, „posilněte se, máte před sebou dlouhou cestu!“ „Posilním se, ale ne z tvého džbánu.“

„Udělal byste lépe, kdybyste si vzal můj, za svůj džbán ručím, že není otrávený. Paní umí svoje vína znamenitě chránit. Dokud se nevědělo, jak dopadl mlsoun, co ho ze sklepa odvezli rovnou na hřbitov, mnozí dostávali chuť na její skvělá stará vína. Nechcete pít z mého džbánku? Hnusí se vám? Ale můžu vás ubezpečit, že z mého džbánu se napila i vzácnější osoba než jste vy, pane kapitáne! Sama Alžběta Báthoryová, když jsem ji vysvobodil z drápů smrti!“

„Mlč, je-li ti život milý!“ zakřikl ho.

Potom vzal kapitán jeden z džbánů, podíval se, jestli má čisté dno, natočil do něj víno, ještě ho pořádně vypláchl a teprve potom se napil.

„Jste dost opatrný, pane kapitáne, ale já bych vám byl poradil lepší víno.“

A nastalo dlouhé putování křížem krážem množstvím chodeb a místností. Ficko bez ustání povídal, vysvětloval a kořenil svou řeč příšernými historkami, které se prý staly na tom či onom místě. Kapitán si ani neuvědomil, že neustálým odbočováním jednou vpravo, jednou vlevo ztratil orientaci.

Byl vydán Fickovi napospas. Bez něho by z tohoto labyrintu netrefil.

Před jedněmi dveřmi se zastavili.

„A teď, pane kapitáne, vám ukážu jednu z největších zajímavostí Alžběty Báthoryové. Tady vám mám oznámit, co od vás očekává.“

Otevřel dveře a vstoupil.

Kapitán opatrně za ním, ale už na prahu zůstal zaraženě stát.

Viděl před sebou nahou ženu.

V první chvíli nevěděl, co to má znamenat. Dovtípil se až potom, když Ficko přidržel pochodeň tak, aby nahou ženu co nejlépe osvítil a na zádech se jí dotkl třpytivého náhrdelníku. Když z otevřené hrudi vyrazily nože, kapitán uskočil zpátky. Zdálo se mu, že se nože prodlužují, aby ho probodly. „Železná panna!“ zvolal s úžasem.

A Ficko se smál. Z kapitánovy hrůzy měl nevýslovnou radost. Jen proto ho sem zavedl, aby se mohl popást na jeho zděšení v tomto hrůzném prostředí, aby si s ním pohrál jako kočka s myší a teprve potom se do něho zakousl.

„Uhodl jste, pane kapitáne, je to železná panna. Rozkošná panenka! Umí tak ohnivě objímat, až člověk na všechno zapomene.“

Potom přistoupil ke kapitánovi:

„A vězte, že jednou obejme i Magdu.“

„Nikdy!“ zvolal kapitán.

„Zachráním ji!“

„Tu nemůže zachránit nikdo.

Jenom ona sama tomu může uniknout, když se za mě provdá.“

„Ničemo!“ vykřikl kapitán.

„Ničemo, říkáte “ zasyčel Ficko s netajenou nenávistí. „Ode mě je ničemné zamilovat se do děvčete, na které dostal chuť nějaký vyfintěný panák. Ničemné je, že ji nenechám beztrestně šlapat po sobě a po svém srdci, že se krvavě pomstím za urážku. Ničemné je, že dýchám a hýbu se. Od kapitána je šlechetné všecko i lež. Však já dobře vím, že nejste ženatý, pane kapitáne, nemáte děti, a když tak nějaké pancharty, ke kterým se nehlásíte. Odhalil bych vaše lži před Alžbětou Báthoryovou a dokázal jí, jak ji balamutíte, kdyby bylo potřeba. Ale už nebude, panáčku vyfintěný!“ „Mlč, Ficko, nebo tě ještě jednou naučím móresům,“ zakřikl ho kapitán užasle.

„He-he-he! Tady teď musí zeman mlčet, když chce Ficko mluvit!“

Kapitán se skoro neznal zlostí.

Vytasil šavli.

„Už ani slovo, nebo tě hned probodnu!“

Ficko se jeho útočného postoje nezalekl.

„Jen si schovej tu svoji šavličku, nafoukaný, pandure! Vraz ji do pochvy, nebo sem, do mých prsou. Ale probodni potom taky sebe, protože beze mě se odtud nedostaneš!“

Uvědomil si, že je Fickovi vydán úplně na milost a nemilost. Bez něho se nevymotá ze spleti chodeb. Kdyby i narazil na nějaký východ, nevěděl by si stejně rady s mazaně vymyšlenými zámky. Ficko se s viditelnou rozkoší pásl očima na jeho rozpacích, ale už si začínal vyčítat, že přestřelil, že snad prozradil svůj úmysl a probudil v kapitánovi ostražitost. Proto se odhodlal přemoci nenávist a zahrát novou komedii. Pomyslel si, že když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají a ozval se už kajícně a krotce:

„Odpusťte, pane kapitáne, dal jsem se strhnout svou žárlivostí. Nemějte mi to za zlé. Jsme nerovní sokové.

Nepochybuji o vašem vítězství. Nedivte se, že mě jistá porážka popudila k takovému výbuchu. Lituji toho a ubezpečuji vás, že se to stalo naposled!“

„Dost, pojďme dál!“ řekl kapitán chladně. Cítil, že Fickova sladká slova jsou falešná.

Potom Ficko ukázal Imrichu Kenderessymu krvavou koupelnu a potají s nevýslovnou radostí pozoroval, jak z úžasu, údivu a krvavých představ hraje kapitán všemi barvami.

„Už bychom byli skoro hotovi,“ pravil Ficko, když se opět zastavili. „Ještě vám oznámím přání paní hraběnky.“

„Nejsem zvědav, můžeme jít!“

„Chápu váš nezájem, pane kapitáne, ale mojí povinností je splnit rozkaz. Proto, i když vím, že je to zbytečné, protože nebudete schopen se tak ponížit, oznamuji vám, že od vás žádá, abyste pro ni najímal děvčata. Mladá a hezká. A čím víc, tím líp!“

Imrich Kenderessy zaťal pěsti a z toho měl Ficko, když si tak s ním pohrával, náramnou radost. „Paní mi povídala,“ pokračoval, „že pan kapitán je hezký chlapík, děvčata mu sednou na lep jako včely na květ, he-he-he. Samozřejmě, že by to od vás nechtěla zadarmo, za každé děvče, které byste k ní najal do služby, vlastně, můžeme si to povědět otevřeně, do služby k téhle panence ze železa, zaplatila by vám dvacet zlatých.“

„Už ani slovo, Ficko! Vraťme se nahoru!“

„Prosím, jděte napřed, pane kapitáne!“

„Ne, půjdu jenom za tebou!“

3. Kdo neuvidí světlo Boží?

Ficka překvapila ráznost, s níž kapitán odepřel kráčet před ním. Zahlodala v něm obava, jestli se mu takhle podaří dostat ho spuštěnými padacími dveřmi do propasti, odkud se dosud nikdo nevrátil. Kapitán měl na mysli výstrahu, kterou mu dal neznámý příznivec na dvoře, proto byl ve střehu při každém Fickově pohybu.

Chodba, kterou šli, se pojednou začala zužovat.

Ficko zůstal stát a lišácky se ozval:

„Chodba se každou chvíli zúží a sníží natolik, že širší a vyšší chlap by tudy musel projít bokem a sehnutý.

Když ponesu pochodeň před vámi, pane kapitáne, neuvidíte na cestu. Půda je tu hrbolatá, trčí z ní kameny. Nechci, abyste si rozbil nos nebo zlomil či vykloubil nohu, a já bych vás pak musel táhnout na svém ubohém hrbu. Jen račte dopředu!“

Kapitán zprvu uznával Fickovy důvody, ale nezapomněl na výstrahu.

„Ne, Ficko. Už jsem si příliš zvykl dívat se na tvůj hrb, a proto, abych ho měl pořád na očích, si rád rozbiju nos nebo zlomím nohu.“

Ficko div nepraskl zlostí.

Svůj plán, sklopit v úzké chodbě pod kapitánem padací dveře a svrhnout ho do bezedné hloubky, už viděl zmařený: Beze slova kráčel dál. Zoufale přemítal. I kdyby musel riskovat život, kapitán se vrátit nahoru nesmí. Musí se mu pomstít za urážku, musí odstranit soka v lásce a nebezpečného soupeře o paninu přízeň.

Procházeli kolem nejstrašnějších žalářů, v nichž panuje věčná tma, prohánějí se hladové krysy, kdo se sem dostane, je pochován zaživa.

Ficko se zastavil u železných zamřížovaných dveří a ohlédl se na kapitána.

„Promiňte, pane kapitáne,“ ozval se rozjitřeně. „Tohle je žalář, kde se octla Magda Kalinová. Tam v koutě vidím její růžový šátek. Jdu si ho vzít, když se mi už stejně nikdy víc nepoštěstí dostat od ní něco na památku.“

Otevřel těžké dveře, aby mohl vejít.

Magdin šátek!

Kapitán si už představil, jak šátek zašustí ve Fickových chlupatých rukou a zalilo ho takové horko, jako by Ficko sahal na děvče samotné. Ne, růžový šátek se do jeho rukou nesmí dostat!

Přiskočil k němu, prudce ho odstrčil a vběhl do žaláře. Bleskurychle přejel očima všechny kouty. Nikde nic neviděl.

Když se obrátil, železné dveře se mu právě s třeskotem zabouchly před nosem. A Fickův smích pronikal kapitánovi až do morku kostí. Ficko skákal a dupal radostí, jako by provozoval divoký pohanský tanec, klátil v povětří dlouhatánskými pažemi a čadící pochodeň se míhala jako zapadající hvězda.

Kapitán si okamžitě uvědomil, že ho Ficko mazaně dostal do pasti. Viděl svou beznadějnou situaci. Ach, kde jen nechal rozum, že se dal tak napálit.

„He-he-he!“ halekal Ficko.

„Ryby se chytají na udici a zamilovaní na růžový šátek. Chytil jsem tě na šátek, který vůbec ani nemám! Už vidíš, že se tam nic nečervená? Jenom ty se červenáš hanbou a vztekem. Ani Magda tady nebyla zavřená. Nebudeš mít ani tu útěchu, že jsi tam, kde byla ona. Ze zoufalství a šílenství nebudeš moci líbat místa, kterých se ona dotýkala. Tu rozkoš přenechám jenom jí. Sem ji zavřu, jestliže zase pohrdne mou láskou!“

Imrich Kenderessy vytasil šavli a mřížovými dveřmi bodnul směrem k Fickovi, ale ten, i když dokonale opojen vítězstvím, včas uskočil, jako by měl sto očí.

„Probodni sebe! Radši se sám zbav života, je to lepší než trpět muka smrti hladem a cítit, jak lačné krysy hodují na tvém bezvládném těle.“

Kapitán už viděl, že pro něj není záchrany.

„Táhni mi z očí!“ zachrčel.

„Ty ses nemohl vynadívat na můj hrb a já se zase nemůžu vynadívat na tebe, ulízaný kapitánku! A znovu ti radím, probodni se, aby ses mi aspoň jednou zavděčil! Když to neuděláš, budu se muset ještě zítra, pozítří na tebe podívat, jestli je už z tebe mrtvola, nebo jestli jsi alespoň tak zesláblý, abych tě mohl dovléci do propadliště v úzké chodbě.

To je mlčenlivější než všechny hroby.“

Kapitána pronikl takový hnus při pohledu na Ficka, že mu bylo k zešílení.

Vtom mu bleskla hlavou spásná myšlenka. Co se mu nepodařilo šavlí, toho dosáhne pistolí. Ficka přede dveřmi odstřelí. Když na něj nedosáhne rukou, přitáhne si ho šavlí, zmocní se klíče, otevře si a snad se mu už nějak podaří dostat se na světlo boží.

Bleskurychle namířil a vystřelil.

Třeskl ohlušující výstřel.

Z labyrintu chodeb zahučela ozvěna a Fickův krutý smích.

Zase uskočil včas.

„Blahopřeji ti, kapitánku! Máš dobrou bouchačku, ale na mě je krátká. No dost, už jsem ti myslím

všechno vypověděl.

Když mě ještě něco napadne, přijdu ti to říci. A přinesu ti taky svůj džbánek.

Uvidíš, že ti z něj bude chutnat. A neměj strach,“ dodal už na odchodu, „že Alžbětu Báthoryovou zarmoutím zprávou o tvé smrti. Ne. Ani to jí nepovím, že jsi jí lhal, když jsi tvrdil, že máš ženu a čtyři děti. Nechci, aby na tebe vzpomínala jako na lháře. Právě naopak, řeknu jí, že se ti velmi zastesklo po rodince, tak jsi všeho nechal a pospíchal k ní. Ani ji nenapadne, že ses nevydal k vymyšlené rodině, ale k jiné, mnohem větší, do pekla, kde se stejně jednou setkáme!“

Rozjařeně odcházel.

Ve sklepě se důkladně posilnil. Ťukal si sám se sebou, připíjel si a přál si zdar pro své plány. S kapitánem se mu to podařilo. Všechno se mu musí podařit!

Chvíli poslouchal u východu, jestli je přede dveřmi vzduch čistý. Nemyslel, že by se ho někdo odvážil před Alžbětou Báthoryovou obžalovat, že odstranil pandurského kapitána, i kdyby o tom věděl. Přesto si však umínil pokračovat co nejopatrněji.

4. Nabroušený nůž

Neslyšel žádné kroky ani hluk, proto klidně vystoupil na dvůr. Tím víc byl udiven, když se zrovna srazil s Ledererem.

„Co tady hledáš?“ osopíl se na něj.

„Jenom ne tak zhurta, Ficko,“ chlácholil ho Lederer. „Jsme přece kamarádi, nemusíš proto mít přede mnou ani tajemství, ani strach!“

Ficko na něj pohlédl přimhouřenýma očima. Chtěl mu vyčíst z tváře nejtajnější myšlenky. „Tak co, Ficko, zatočil jsi s ním?“

„S kým? Koho myslíš?“

„Přece chlapa, co jsi s ním šel do podzemí.“

Ficka to dokonale zmátlo. Nevěděl, co si má myslit a jak se tvářit.

„Když mě nepovažuješ za kamaráda, Ficko, tak mlč a neříkej ani slovo. Já se ale pokládám za tvého přítele, proto jsem zvědavý. Myslím si, že přátelé musí být k sobě otevření, nesmí mít mezi sebou tajnosti.“

„Ty jsi mě špehoval, když jsem šel s kapitánem do podzemí?“ zeptal se Ficko a podivil se, jakou zvláštní náklonnost cítí k Pavlu Ledererovi, jak si přeje mu vypovědět svou příhodu z podzemí. „Ano,“ špehoval. „Ale ne tebe, jenom pandurského kapitána. Ten člověk mi byl od první chvíle protivný, a když tě tak zbil, začal jsem ho k smrti nenávidět.“

„Kvůli mně jsi ho nenáviděl?“

Ficko pocítil okolo srdce nezvyklé, příjemné teplo.

„Jenom kvůli tobě,“ Pavel Lederer číhal, jaký účinek mají jeho slova. „A jestli jsi s ním už nezúčtoval ty, udělám to já, abych tě pomstil.“

Ficko se rozplýval samou rozcitlivělostí. Ve věčné osamělosti, všemi pohrdaný, ani v nejsmělejším snu by nebyl doufal, že se jednou najde člověk, který by ze soucitu byl schopen pomstít urážku nebo křivdu, která se mu stala.

„Podívej se!“ Pavel Lederer vytáhl zpod holínky nůž. „Včera jsem celou hodinu brousil tenhle nůž, aby měl špičku jako jehlu a ostří jako břitvu. A při tom broušení jsem rozmýšlel, při jaké příležitosti bych. ho mohl píchnout do jeho podlého srdce.“

Ficko nadšeně hleděl na blyštící se nůž.

„Chceš dokázat skutkem, že jsi mým upřímným kamarádem?“ zeptal se a vzrušením mu tiskl ruku. „Chci.“

„Tak poslouchej,“ Ficko napjatě pozoroval výraz jeho tváře, „kapitán je ještě živ, ale čeká na smrt hladem.“

Pavel Lederer jen stěží dokázal potlačit výbuch radosti a ulehčení.

„Dlouho živ nebude!“ zvolal Pavel a oháněl se nožem.

Ficko byl u vytržení, že našel tak znamenitého kamaráda. Byl vpokušení hned ho zavést do podzemí, aby mu dokázal svoje přátelství. Ale nedal se strhnout citem a vášněmi. Porážky posledních dní ho naučily opatrnosti.

„Nesmíme se unáhlit,“ řekl k Ledererovu velkému ulehčení. „Strach před smrtí sílu člověku zdesateronásobí.

Nepřeceňuji svoje svaly, třeba by nás přemohl. A když ne, mohl by nás zranit a teď nemáme čas vylizovat se z ran. Stejně nám neuteče. Jen ať zkrotne, zeslábne, do té doby si počkáme!“ „A jsi přesvědčen,“ přerušil ho Pavel Lederer s předstíranou obavou v hlase, „že nám odtud neupláchne?“

„Ani had by se z téhle díry nevyplazil.“

„Zapomínáš, Ficko, že Jan Kalina nebyl had, a přece odtud zmizel.“

Ficko se chytil za hlavu.

„Opravdu, byl bych zapomněl, že tady něco není v pořádku a že je potřeba se mít na pozoru. Ke vchodu do sklepa postavím stráž.“

„Postav ji ke všem třem vchodům.“

„Výborně, ke všem!“ Ficko ho nadšeně poplácal po zádech. „Jsi znamenitý chlapík, Pavle!“ A Pavel se potutelně usmíval

Za chvíli postavil Ficko ke třem vchodům do podzemí hajduky.

„Hlídejte tady, ručíte za to krkem!“ křičel. „Nikdo nesmí vejít dolů. Kdyby se tam někdo dobýval, přijďte mi to hned hlásit! A kdyby někdo z podzemí vyšel, chyťte ho a svažte, i kdyby to byl sám pánbůh. A těm, kteří vás na noc vystřídají, řekněte, že na ně dohlédnu, a běda jim, jestli je přistihnu, že spí.“

Když se ozbrojení hajduci postavili ke vchodům do podzemí, Ficko kývl na Pavla Lederera a odvedl ho do stáje, kde byl.nejoblíbenější kůň Báthoryové.

„Teď na tebe budu dávat pozor já,“ zasyčel, „a to tak pečlivě, že brzo natáhneš kopyta!“ A vší silou do Vihara kopl.

5. Zděšení v jeskyni

Zbojníci se po vítězství nad pandury a hajduky stáhli do svého úkrytu na Velkém Plešivci. Andrej Drozd počítal s tím, že čachtická paní, Ficko a pandurský kapitán budou zuřit a jen co se z hanebné porážky vzpamatují, uspořádají na zbojníky hon, jaký svět neviděl. Proto se rozhodl skrýt se svými druhy v jeskyni na jižní straně Velkého Plešivce.

Objevil ji už minulého léta, když se schovával před slídícími hajduky. Na úpatí vrchu mu padl do oka mohutný stoletý vykotlaný dub. Chtěl hajduky dopálit tím, jak se rychle ztratí, a tak vylezl na široce rozvětvený, prázdnotou hučící strom a spustil se do jeho vyhlodaných útrob jako do jámy. Náramně se zděsil, když pod nohama neucítil pevnou půdu. Protože se nezachytil rukama okraje dutiny, sklouzl dolů jako do propasti. Když se postavil, vykřesal oheň a údivem třeštil oči. Zjistil, že je v jeskyni, dlouhé a prostorné. Ze začouzených stěn, starých, zpola rzí rozežraných rýčů, motyk a hliněných nádob usuzoval, že jeskyni nevytvořila příroda, ale lidské ruce. To si jistě Častkovčané, když k nim došly zvěsti o vpádu Tatarů do Uher, vyryli v zemi útočiště, aby si před barbarskou, všecko pustošící sběří zachránili alespoň holé životy. Andrej Drozd s povděkem vzpomínal na staré Častkovčany i na Tatary, protože si hned uvědomil, že jeskyně jemu i jeho druhům nejednou zachrání kůži a poskytne bezpečný úkryt před pronásledovateli. Děkoval také přírodě, že úplně nezasypala vchod, i dubu, že vyrostl právě na okraji otvoru a že nepřemohl škůdce, kteří mu vyžírali útroby.

Sotva se zbojníci se zásobou potravin uvelebili v jeskyni, vyčerpáni těžkým bojem usnuli na hromadách listí jako v peřinách.

Jen Andrej Drozd si nelehl. Sedl na koně, vypřáhnutého z uloupeného a v lese ukrytého vozu, a vrátil se do Čachtic.

Znepokojovalo ho, co se stalo s Janem Kalinou, a měl obavy i o Vavra, jestli ho v zámku, v tom vlčím brlohu, nepřiskřípli. Nemusel se vkrádat až do Čachtic, aby se dozvěděl co se stalo na zámku. Ani se nenadál a zapískl na něj Vavro, celý rozveselený. Smáli se nočním událostem. Jejich smích se nocí jen rozléhal.

Ale přešla je chuť do smíchu, když pomysleli na budoucí dny. „Bude nám horko!“ zaklel Vavro. „Pandurů a hajduků se na nás pohrne jako psů, a to není všecko, mají přijít i vojáci!“

Andrej Drozd mlčel. „Počkáme na Jana Kalinu,“ řekl. „A potom uvidíme, co se dá dělat.“ Pod Velkým Plešivcem ukryli koně v houštině a pěšky zamířili k jeskyni. Zmizeli ve stromě a po chvíli si lehli mezi duby, aby si odpočinuli a nabrali síly do dalších bojů.

Mezi zbojníky panovala stísněná nálada. Vavro, který byl na zvědech, přinesl zprávu o cestě Alžběty Báthoryové do Prešpurku. Andrej Drozd jim o tom nepověděl ani slovo. Nepřiznal se, že při bezcílné potulce lesem se střetl s jejím průvodem. Zaťal pěsti, kdykoli si na to setkání vzpomněl. Nechtěl o něm ani hovořit, ani na něj myslet.

Tísnivá nálada se trochu rozptýlila, když přišel Jan Kalina, veselý a bezstarostný: Záchrana sestry a nevěsty na něj působila jako zázrak. Zbavil se můry, která ho tlačila. Byl samý vtip a smích. A když odešel znovu do Čachtic, zbojnicí se o něho strachovali a zesmutněli.

Andrej Drozd byl stále zachmuřený a budoucnost viděl v tak černých barvách, že nebyl schopen potěšit a rozesmát kamarády. Nejradši,by s nimi odešel do jiných lesů a jiného kraje a zůstal tam, dokud se ta blížící chumelenice nepřežene. Ale takhle zbaběle utéci by nedokázal.

Zbojníci marně čekali na pronásledování. Vavro zbytečně hlídkoval na stromě, jestli se někde nevynoří červené kabáty hajduků a pandurů. Nebylo po nich ani vidu, ani slechu. Zbojníci si nedovedli vysvětlit, proč je nechávají tak dlouho na pokoji. Už je omrzelo nečinně a nudně trčet v podzemní díře.

„Jen počkejte, chlapci, však se dočkáte,“ mírnil je Drozd.

Vavro, který každou noc chodil na výzvědy, přinesl rozluštění záhady. Právě v den, kdy se panduři a hajduci měli vydat na Velký Plešivec, kapitán Kenderessy zmizel. V Čachticích je poplach. Nikdo nemá ani potuchy, kam mohl zmizet. Panduři jsou bezradní. Bez kapitána zbojníky honit nepůjdou, nic nepomáhá, že Ficko zuří a vnucuje se, že jim bude dělat vůdce. Zbojníci se nemají čeho bát. Výprava půjde za Váh a bude hledat zbojníky v Inovci, Jakubové, Sohoře, na Ostrém nebo Ptačím vršku. Nějaký žebrák po Čachticích rozhlásil, že zbojníci jsou za Váhem. Ve městě tomu uvěřili. Ficko poslal hajduky, aby přivedli žebráka do zámku, ale ten už byl pryč. Ale i na zámku uvěřili, že zbojníci jsou za Váhem.

„A víte, kdo byl ten starý žebrák?L zeptal se Vavro svých druhů. „Jan Kalina přišel na tuhle znamenitou myšlenku a taky ji uskutečnil.“

Když se Jan Kalina pozdě večer vrátil do jeskyně, zbojníci ho div nesnědli radostí. Tiskli mu ruce, plácali ho po zádech.

„Jen mě nerozmačkejte, chlapci,“ smál se Jan Kalina, „protože tak byste přišli o mnohá překvapení.“ „Přinášíš zprávu o příchodu vojska?“ zamračil se Andrej Drozd.

„Snad se nezalekneš vojska, Andreji?“ zasmál se Jan Kalina.

„Ne. Ať přijde, co má přijít, ale je potupné vyčkávat a hnít v podzemní díře, ze které jenom někdy v noci vystrčíme nos!“

„Řekni radši, ať přijde, kdo má přijít. Anebo ne, neříkej nic, raději to povím já a zahvízdám, aby už taky přišel. Bude to pro vás velké překvapení,“ dodal, „proto se opřete o skálu, abyste nespadli, a nože hoďte do kouta, abyste bez rozmyslu někoho nepopíchali a potom toho pořádně nelitovali.“ Jan Kalina zahvízdal.

Napjatě číhající zbojníci zaslechli hluk, jako by někdo vklouzl do jeskyně. Potom zděšeně vyjekli a číhali s namířenými pistolemi.

Viděli před sebou pandurského kapitána Imricha Kenderessyho.

Zděsil se i sám kapitán, protože netušil, že se octne mezi tolika zbojníky tak hrozivého,vzezření. Andrej Drozd k němu přiskočil a chytil ho za krk:

„Co to má znamenat?“

„Jen ho pusť, Andreji,“ ozval se Jan Kalina, „aby neměl špatné mínění o tvé pohostinnosti. Pandurský kapitán je naším hostem.“

„No, mohl jsi taky přivést někoho lepšího,“ zamumlal Andrej a pustil kapitánův krk.

„Je to můj švagr, Andreji,“ usmál se Jan Kalina lišácky, „a v téhle hodnosti si ho snad můžeš vážit jako hosta?“

„Běda zbojníku, který se švagří s pandurem,“ řekl Andrej Drozd, ale už se i jeho tvář vyjasňovala úsměvem, protože si uvědomil, že obezřetný Jan Kalina by jistě nevyvedl něco zlého a nerozumného.

„No, abych tě utěšil, ještě se nešvagřím, protože to nezávisí jenom na mně. Zatím mě jenom požádal o sestřinu ruku. Nevím, co ona na to: Ale jen co je pravda, milejšího ženicha bych pro Magdu nenašel, ani kdybych zběhal kraj světa.“

6. Bojová porada

Zbojníci nechápavě vytřeštili oči. Kapitánova červená, vyparáděná uniforma je dráždila, bouřila v nich krev. Jen těžko se ovládli, aby se na něj nevrhli.

„Netrčte tu jako sloupy,“ okřikl je Jan Kalina, „přivítejte svého nového druha. To už není pandurský kapitán, ale zbojník Imrich Kenderessy. A to je moje první překvapení!“

Andrej Drozd přistoupil ke kapitánovi:

„Nevím, co tě k nám přivedlo.

Slovo přítele mi stačí, abych ti věřil.“

A srdečně si potřásli rukama.

Imrich Kenderessy šel od jednoho zbojníka k druhému. Zbojníci přijímali jeho ruku ostýchavě a s jakýmsi odporem, který nedokázali potlačit. Nešlo jim na rozum, jak se z nepřítele, s nímž se pod hradem rvali na život a na smrt, mohl najednou vyklubat přítel, jak se pandur mohl proměnit ve zbojníka.

„Až dosud jsem věřil,“ zamumlal Vavro, když přijal podávanou ruku, „že z Havla Pavel nikdy nebude!“

„Chlapci,“ zvolal Jan Kalina. „Teď sem dejte šunku a víno, protože náš nový kamarád dva dny nejedl. Sem si sedni, příteli,“ ukázal kapitánovi na hromadu chvojí, „a odpočiň si po přetrpěných.mukách.“ Imrich Kenderessy si sedl a pustil se do šunky, kterou mu zbojníci podali, i do vína.

„A teď si poslechněte příběh, kterak se pandurský kapitán stal zbojníkem!“

Jan Kalina živě vylíčil kapitánovu vycházku s Fickem do podzemí i její následek.

Kapitán v podzemním žaláři, obklopen neproniknutelnou tmou a přesvědčen, že pro něj není záchrany, prožíval strašná muka. Ještě strašlivější však byla muka Pavla Lederera, který trnul o jeho život a o svůj výborný plán. Zahrál ukrutnou komedii, aby si upevnil Fickovu důvěru. Na důkaz své opatrnosti mu navrhl, aby dal střežit i vchody do podzemí. Tím vyloučil jednu z možností kapitánova útěku.

Rozhodl se svěřit kapitánovu záchranu Janu Kalinovi. Vylíčí mu, kde a jak je kapitán zavřený, dá mu šperhák od žaláře a vysvětlí mu, jak předělal padací dveře, které se daly otvírat jen zevnitř. Předělal je, zatímco Ficko ležel ve svém brlohu a nezajímal se o nic na světě. K padacím dveřím se bude moci Jan Kalina, přestrojený za žebráka, snadno přiblížit, vniknout do podzemí a kapitána vysvobodit. Plán se dal snadno uskutečnit, jenže hodina za hodinou míjela a Kalina nepřicházel. Když nepřišel do večera, Pavel Lederer si div nezoufal. Ze zámku odejít nemohl, aby na sebe nestrhl podezření, a zámecké schody do podzemí byly právě na jeho radu bedlivě střeženy. Kalina přišel na faru až druhý

den po obědě.

„Pavel Lederer mi pověděl,“ vyprávěl Jan Kalina, „co se stalo, a já nejvyšší rychlostí, jakou si starý žebrák může dovolit, aby nebyl podezřelý, pospíchal k padacím dveřím. Páku, kterou se otvíraly, jsem nehledal dlouho, ani žalář ne. Byl bych ho našel dřív, kdyby kapitán dával najevo alespoň sebemenší známku života. Ale ten stál v koutě opřený o stěnu a němý jako mrtvola.“

„Když jsem zaslechl kroky,“ pokračoval Imrich Kenderessy, „byl jsem přesvědčen, že přichází Ficko, aby splnil svou hrozbu. První den jsem měl ještě slabou naději na záchranu. Vzpomínal jsem na člověka, který mě varoval. Těšil jsem se bázlivou nadějí, že mě vysvobodí. Druhý den jsem už ale pochoval všecky naděje a smiřoval se s myšlenkou, že z toho proklatého podzemí už nevyjdu. Když jsem z chodby zaslechl zlověstné dunění kroků, v zesláblém těle se mi zpěnila krev a rukou jsem křečovitě sevřel rukojeť šavle, odhodlán bránit se do posledního dechu.

Tvářil jsem se, jako bych byl úplně vysílený, zpola v bezvědomí. Tak jsem chtěl splést Ficka, aby se ke mně přiblížil bez obav. Zarachotil klíč a já pohlédl úkradkem na příchozího. Vyskočil jsem jako bleskem zasažený a vytřeštil oči.

V zamřížovaných dveřích nestál Ficko, ale zbojník Jan Kalina. Dveře byly otevřené a beze slova na mě hleděl Jan Kalina.

„Proč jsi přišel, Jane Kalino?’ zeptal jsem se ho, když se sám neozýval„Pro tebe, pandurský kapitáne.‘,Co se mnou zamýšlíš?‘,Vysvobodit tě ze žaláře a z jisté smrti!‘

Celý svět se se mnou roztočil. V žilách se mi rozproudila nová krev. Pomyšlení na svobodu mě opájelo jako nejohnivější víno. Ale moje vzrušení hned zchladil skličující pocit hanby„Jsi zbojník, Jane Kalino, a já pandurský kapitán. Z tvých rukou můžu přijmout smrt, ale svobodu ne, protože za ten dar bych ti byl do smrti zavázán, a když jsem pandurem a ty zbojníkem, nemohl bych se ti odvděčit.‘,Nechci od tebe žádný vděk, kapitáne, vysvobodím tě, protože zatím jediným mým cílem je být ochráncem těch, jež čachtická paní a její naháněči zabíjejí. Teď nejsi zeman ani pandurský kapitán, ale ubožák, odkázaný na pomoc a ochranu.‘

Hrdost se ve mně bouřila, ale mlčel jsem se zaťatými zuby, protože jsem byl opravdu ubožák„A potom,‘ pokračoval Jan Kalina, ,přišel jsem splatit i svůj dluh: ty jsi vysvobodil mou sestru, já vysvobodím tebe. Pojď, nemáme čas na rozmýšlení!‘

Nezmohl jsem se na slovo, tam mnou zmítaly nejrozličnější city. Jan Kalina se na mě přísně podíval:,Naposledy tě vyzývám: pojď! Jestli ti pandurská zpupnost nedovoluje přijmout svobodu z rukou zbojníka, anebo se bouří tvoje zemanská čest, věz, že se může krev zpěnit i v žilách zbojníka. Rychle se rozhodni, přijmi nabízenou svobodu, nebo smrt. Ale ne z Fickových rukou, aby lidská podlost a zloba neslavily hříšný triumf, ale z rukou protivníka v čestném boji. Pojď, vytas šavli a braň se!‘,Děkuji ti, můj zachránče!‘ byla jediná slova, která jsem dokázal ze sebe vypravit. A potom jsme mlčky kráčeli chodbami. Obdivoval jsem Jana Kalinu, jak se vyzná v tom tajemném a spletitém podzemním světě, s jakou jistotou mě vede z chodby do chodby. A krok za krokem jsem cítil, že se stávám jiným člověkem. Hodně času uplynulo, než jsme došli k padacím dveřím. Byl jsem už také strašlivě unavený. Když jsme lezli po strmých schodech nahoru pod boží oblohu, která se už stmívala a rozhořívala hvězdami, můj zachránce mě už musel podpírat.

Stál jsem beze slova a on mě vyzval ještě důrazněji: ,Jdi si, kam chceš‘!“

„No,“ přerušil ho teď Jan Kalina, „už dost. Nemusíš vyprávět, jak jsi mi padl kolem krku a zvolal: ,Půjdu jenom tam, kam ty‘!“

Tak skončil urputný boj v duši Imricha Kenderessyho. V podzemních chodbách se mu v hlavě rozbřesklo. Uvědomoval si, že nebyl zastáncem a služebníkem práva a spravedlnosti. Na jedné straně viděl čachtickou paní a její zvrhlé služebnictvo.

Otvíral oči nad jejich skutky a uvědomoval si, že dělal vlastně totéž, co bídné babizny s Fickem. Jenom s tím rozdílem, že oni vědomě sloužili jejím zločinným záměrům a přijímaly odměny, on s houfem pandurů si myslel, že hájí právo a spravedlnost, nevědomky je však pomáhali ničit a číhali na životy lidí, co za ně bojují.

To všechno mu proletělo hlavou.

Zamyslel se nad Janem Kalinou a podivil se své zaslepenosti, že ho třeba jen chvíli mohl nenávidět. S povděkem v srdci si vzpomínal, jak byl zachráněn před utržením tří prstů a oběšením. Děkoval teď osudu, že se nestal jedním z jeho katů.

Postava Jana Kaliny se v jeho představách jevila v stále lepším a lepším světle. Po dokončení studií ve Wittenbergu ho čekala krásná budoucnost, on se však vrátil domů, protože myšlenka na matčin a sestřin osud mu nedala pokoje. Sestra se zachránila, matka je v bezpečí a on přece nezačne žít spokojeným životem, neletí do objetí nevěsty, nežene se za osobním úspěchem, bohatstvím a štěstím, ale bojuje proti čachtické paní, připraven zvítězit nebo zemřít.

Při těchto myšlenkách ho červená pandurská uniforma pálila, jako by stál v potupném oblečení na pranýři, natolik cítil svou mravní méněcennost vedle člověka, kterého nazývají zbojníkem. I když Jan Kalina tušil, jaký boj se odehrává v kapitánově duši, přece jen ho překvapil němý výbuch citů, když mu padl kolem krku. Srdečně mu potřásl rukou.

„Imrichu Kenderessy,“ usmál se na něho přátelsky, „už tehdy, když jsi zachránil mou sestru, jsem věděl, že jsi poctivý člověk, a teď jsem se o tom i sám přesvědčil.

Viděl jsem, že nejsi zbabělec, a to v situaci, v níž se celý tvůj život mohl zvrtnout na vlásku. Kdo je natolik zmužilý jako ty, nemůže být nečestný!“

Kapitán se ozval proti slovům chvály a dal mu úsečnou otázku:

„Pověz, přijmeš mě za svého přítele, přijmeš mě do družiny Andreje Drozda?“

„Přijmu!“

„Děkuji ti z celého srdce. Cítím, že začnu žít nový, lepší život.“

„Uvědomuješ si následky svého kroku?“

„Uvědomuji, jsem na všechno připraven.“

Jan Kalina mu podal ruku.

„Tak pojď, odvedu tě ke kamarádům, do úkrytu, který jsi už nejednou s pandury marně hledal.“ „Ne, radši na tebe počkám jinde. Byla by to najednou přílišná důvěra a pro zbojníky velké překvapení. Jen si představ, jak bys je omráčil, kdybys mě přivedl v uniformě kapitána do jejich nejtajnějšího úkrytu.“

„Patříš už mezi nás, důvěřuji ti.“

Dojatě stiskl ruku Jana Kaliny.

„A teď, jistě tě to ohromí, dovoluji si požádat tě o ruku tvé sestry Magdalény!“

Neočekávané námluvy Kalinu opravdu ohromily, ale odpověděl bez váhání:

„Kdyby to záviselo jenom na mně, rád bych viděl Magdu po celý život po tvém boku. A ona už ví o tvých úmyslech?“

„Ne, nemůže mít o nich ani tušení. A prosím tě, neříkej jí ani slovo o našem rozhovoru.

Ještě se o mně doslechne a přesvědčí se o mé lásce.“

Zbojníci i přesto, že se jim kapitán zalíbil, pohlíželi na něho s nedůvěrou až do chvíle, kdy ze sebe shodil pandurský mundúr a přehodil si přes ramena halenu, jakou měli oni. Potom ho už srdečně přivítali.

„Kamarádi,“ ozval se Jan Kalina, když se džbán, který putoval od úst k ústům, ocitl v koutě prázdný, „to bylo první překvapení. Teď následuje další, snad ještě větší, které ohromí i našeho nového druha.“

Zbojníci zbystřili pozornost.

„Poslouchejte tedy. Blíží se těžké časy. Okolnosti vyžadují, abychom byli k Čachticím co nejblíže. Nikdy nás tam nepotřebovali tolik jako teď. Vojsko přijde, o tom nepochybuji.“

„A co ten tvůj kastelán?“ vyptával se Andrej Drozd. „Kdy se vydá do Prešpurku?“

„Nevím, chce se v Piešťanech léčit a nabrat síly. Nedá se s ním mluvit. Teď chce jenom být zdravý a silný, potom se prý pustí do boje sám, třeba proti celému světu.

Není jisté, zda ho zázračné piešťanské bahno vyléčí, ale je jisté, že než se k palatinovi dostane,

budeme mít vojsko na krku. Ale vraťme se k věci, musíme tedy být k Čachticím blíže, abychom všechno viděli, o všem věděli a zasáhli, kde bude třeba. Nesmíme se skrývat jako krtci!“ „Pak nám brzo sklapne!“ neudržel se jeden ze zbojníků.

„Sklaplo by, kdybychom byli tak ubozí a nevěděli, k čemu máme rozum. Nikdy vás nenapadlo, že vysoko nad zemí se můžeme skrýt mnohem lépe než pod zemí?“

„V oblacích!“ zvolal pochybovač. „Jenom kdyby nám taky k tomu narostla křídla!“

„Nebojte se,“ zasmál se Andrej Drozd. „Přestěhujeme se do zámku a hotovo.“

„Uhádl jsi, Andreji,“ zasmál se i Jan Kalina. „Skoro jsi uhádl. Přestěhujeme se do hnízda Alžběty Báthoryové, jenomže ne do zámku, ale do bezpečnějšího hnízda. Na hrad!“

„Na hrad?“ divil se i kapitán.

„Ano, na hrad,“ odpověděl Jan Kalina. „Jak víte, byl jsem tam nedávno hostem. Dobře jsem si ho obhlédl a už tehdy mě napadla myšlenka, že nám může poskytnout nejbezpečnější útulek. Panduři, hajduci a vojáci nás budou hledat po všech vršcích, horách a dolinách, ale určitě si nepomyslí, že by měli nakouknout na hrad, který je teď, po odchodu kastelána Lošonského, prázdný. Jsou tam jen dva hajduci a s těmi si snadno poradíme.“

„Jen jestli tam neubytují vojsko, nebo alespoň jeho část?“ vyslovil obavu Andrej Drozd. „To jistě ne. Neštěstí Čachtic bude v tomto případě naším štěstím. Vojsko se uvelebí u Čachtičanů, taky hlavně kvůli tomu sem přijde: vyjídat a ožebračovat občany jednoho po druhém a obracet jim život naruby.“

„A kdy se máme přestěhovat?“ ptali se zbojníci..

„Hned, kamarádi!“ odpověděl Kalina. „Nevím, kdy přijde vojsko a kdy začne zátah na nás. Čím dřív budeme na hradě, tím líp.“

Zbojníci hned začali dělat přípravy k přestěhování. Oči jim zářily, tolik se jim to stěhování líbilo. Takový úkryt zbojníci ještě neměli, jako budou mít oni.

Jan Kalina spokojeně tiskl v ruce obrovský klíč od hradní brány, který zhotovil Pavel Lederer. Imrich Kenderessy stočil do uzlíku svou uniformu.

„Třeba se mi bude ještě hodit,“ povídal s potutelným úsměvem.

Zbojníci už jeden za druhým vycházeli z jeskyně, už stáli kolem stromu, který zakrýval vchod do jeskyně.

„A teď,“ zazněl povel, „vzhůru, kamarádi! Rozejděte se po jednom nebo po dvou a na hrad!“