Zakletý v čase

Audrey Niffenegger

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

V lese nedaleko domu, kde bydlí malá Clare, se zjevuje a mizí tajemný nahý cizinec. Když Clare překoná prvotní strach a se záhadným mužem jménem Henry se seznámí, začne se odvíjet napínavá romance. Henry trpí zvláštní chorobou - přemisťuje se v čase, aniž by mohl ovlivnit směr a cíl své cesty. Přesto je pozoruhodně často přitahován k malé, dospívající, dospělé či stárnoucí Clare. Netradiční romance s fantastickým motivem cestování v čase a propracovaným dějem okouzlila jen ve Spojených státech 2,5 miliónu čtenářů, získala několik literárních cen a byla převedena do filmové podoby.

Audrey Niffeneggerová

ZAKLETÝ V ČASE

Přeložila Petra Andělova

© Argo, 2009

The Time Traveler’s Wife

Copyright © Audrey Niffenegger, 2003

Translation © Petra Andělova, 2009

Cover art © Lukáš Miffek, 2009

ISBN 978-80-257-0222-2

Hodiny jsou naším bankéřem,

výběrčím daní a policistou,

vnitřní hodiny jsou naší manželkou.

J. B. Priestley, Člověk a čas

LÁSKA PO LÁSCE

Nadejde čas,

kdy radostně sám sebe uvítáš

na prahu, v zrcadle

a s úsměvem

řekneš: Posad se. Jez.

Zamiluješ si znovu cizince, své bývalé já

Víno a chléb mu dáš, i srdce vrátíš

sám sobě, cizinci, který tě miloval

po celý život, ač sis ho nevšímal

kvůli té, jíž jsi nesešel z mysli.

Vezmi z police milostné dopisy,

staré fotky, vzkazy zoufalé,

a ze zrcadla sloupni vlastní obraz.

Sedni si a na životě se pas.

– DerekWalcott

Pro

ELIZABETHU HILLMANOVOU TAMANDLOVOU

20. května 1915 – 18. prosince 1986

a

NORBERTA CHARLESE TAMANDLA

11. února 1915 – 23. května 1957

PROLOG

Clare: Je těžké zůstat sám. Čekám na Henryho a nevím, kde je. Myslím na to, jestli je v pořádku. Je těžké být tím, kdo zůstává. Neustále něco dělám. Čas tak rychleji ubíhá.

Sama chodím spát a sama se probouzím. Chodím na procházky. Pracuju, dokud se neunavím. Pozoruju, jak si vítr pohrává se smetím, které celou zimu leželo pod příkrovem sněhu. Všechno vypadá jednoduše, dokud se nad tím člověk nezamýšlí. Proč je láska silnější, když se milovaný člověk ztratí v nedohlednu?

Kdysi dávno muži odplouvali na moře a ženy čekaly, až se vrátí. Stály na břehu a pohledem pročesávaly horizont, jestli se na něm neobjeví loďka. Stejně tak já dnes čekám na Henryho. Zmizel proti své vůli. Bez varování. Čekám. Každá minuta čekání se vleče a připadá mi jako celý rok. Trvá celou věčnost. Každý okamžik mi připadá nehybný a průhledný jako sklo. Skrze něj vidím nekonečnou řadu dnů. Proč jen odešel tam, kam za ním nemohu?

Henry: Jaké to je? Jaké to je? Někdy mi připadá, že jsem se jen na okamžik zasnil. Jenomže potom se náhle proberete a zjistíte, že všechno zmizelo: kniha, kterou jste drželi v ruce, kostkovaná červená košile s bílými knoflíky, oblíbené černé džíny a hnědé ponožky, ze kterých se už téměř vyklubala jedna pata, obývací pokoj i bublající konvice na čaj v kuchyni. Najednou stojíte po kotníky v ledové vodě ve strouze u neznámé venkovské cesty nahý a bezbranný jako pískle. Chvíli si děláte naději, že se kniha, obývák a všechno ostatní vrátí. Ještě tak pět minut se třesete, nadáváte a marně doufáte, že zase zmizíte, a potom se vydáte libovolným směrem. Nakonec narazíte na venkovské stavení, kde se dá něco ukrást nebo přinejmenším vysvětlit. Krádež člověka občas přivede do vězení, ale vysvětlování je mnohem únavnější, časově náročnější a stejně musíte lhát, což taky může skončit vězením, takže to vlastně vyjde nastejno.

Někdy máte pocit, že jste příliš rychle vstali, i když se v polospánku převalujete v posteli. V hlavě vám pulzuje krev, cítíte závrať jako při pohledu z výšky. Ruce i nohy vás brní a najednou jsou pryč. Zase jste se přemístili jinam. Trvá to jen okamžik a máte sotva čas, abyste se pokusili něčeho chytit, tlučete kolem sebe hlava nehlava (a pravděpodobně tak ublížíte sami sobě nebo rozbijete nějakou cennou věc). Zničehonic to s vámi smýkne na sytě zelený koberec v recepci Motelu 6 v Athénách ve státě Ohio. Je pondělí 6. srpna 1981 a hodiny ukazují 4.16. Narazíte hlavou do něčích dveří. Nějaká Tina Schulmanová z Filadelfie otevře a vyjekne, protože jí u nohou právě omdlí nahý chlap odřený od koberce. Proberete se s otřesem mozku v okresní nemocnici. Přede dveřmi sedí policista a poslouchá z praskajícího rádia přímý přenos basketbalového zápasu. Naštěstí vás záhy pohltí milosrdné bezvědomí a proberete se o několik hodin později ve vlastní posteli. Sklání se nad vámi vaše žena a vypadá velice ustaraně.

Někdy vás zaplaví euforie. Všechno je rozmazané a obklopené aurou, vtom se vám udělá nevolno a zmizíte. Vyzvracíte se někde na předměstí do nejbližších muškátů, do otcových tenisek, na podlahu vlastní koupelny o tři dny mladší, na dřevěný chodník v illinoiském Oak Parku někdy kolem roku 1903, případně jednoho krásného podzimního dne v padesátých letech na tenisový kurt či na špičky svých bosých nohou na mnoha různých místech a v mnoha různých dobách.

Jaké to je?

Přesně takové, jako když se vám zdá o zkoušce, na kterou jste se neučili, navíc na ni přicházíte úplně nazí a nechali jste doma všechny doklady.

Tam venku, kdesi v čase, se převracím naruby a měním v žalostnou karikaturu sebe sama. Stává se ze mě zloděj, tulák, zvíře, které prchá a skrývá se. Děsím staré dámy a děti na mě užasle civí. Jsem jenom klam, iluze nejvyššího řádu, tak neuvěřitelná, až je skutečná.

Má to nějakou logiku? Mají všechna ta zmizení a přesuny nějaký řád? Existuje způsob, jak zůstat v přítomnosti a vnímat ji všemi buňkami těla? Nevím. Jsou tu jisté příznaky tak jako u každé nemoci. Symptomy lze rozpoznat. Vyčerpání, hluk, stres z náhlého probuzení, záblesky světla. Cokoli z toho může spustit další přesun. Jenomže stejně dobře můžu ležet v posteli, v jedné ruce nedělní vydání Timesů, ve druhé kávu, Clare podřimuje vedle mě, a znenadání se ocitnu v roce 1976 a koukám na sebe. Je mi třináct a sekám u dědy s babičkou trávník. Někdy to trvá jen okamžik. Jako když jedete v autě a posloucháte rádio, ve kterém se jedna stanice plete přes druhou. Ocitám se mezi lidmi na ulici, v hledištích a v rozvášněných davech, ale často jsem sám: v polích, v domě nebo v autě, na pláži či ve třídě základní školy uprostřed noci. Mám strach z vězeňských cel, výtahů plných lidí a zelených pruhů uprostřed dálnice. Pokaždé se vynořím odnikud. Nahý. Jak to vysvětlit? Nikdy se mi nepodařilo vzít si cokoli s sebou. Nemám žádné peníze, šaty ani doklady. Většinu času na svých výpravách trávím tím, že sháním oblečení a schovávám se. Ještě štěstí, že nenosím brýle.

Vážně je to ironie osudu. Jsem domácký typ: rád si hovím v ušáku a miluju potěšení usedlého života. Nechci moc, jen drobné radosti. Pěknou detektivku u postele, vůni Clariných rudozlatých vlasů, ještě vlhkých po koupeli, ve schránce pohlednici od přátel z dovolené, smetanu vířící v kávě, hebkost kůže pod Clarinými ňadry, papírové tašky s nákupem vyrovnané na kuchyňské desce, které jen čekají na to, až je vybalím. Rád bloumám po zavírací hodině mezi regály knihovny a zlehka se dotýkám hřbetů knih. Právě po takových věcech zoufale toužím, když mne od nich rozmar Času zase odtrhne.

A po Clare, vždycky toužím po Clare. Po ospalé Clare po ránu, s tváří pomačkanou od polštáře. Po Clare s rukama ponořenýma v kádi, když vyndává formu a třese s ní, aby se papírová hmota rovnoměrně usadila. Po Clare začtené do knihy, s vlasy splývajícími přes opěradlo židle. Po Clare, která si vtírá krém do rozpraskané zarudlé kůže rukou. Po Clarině tichém šepotu.

Nechci být bez ní. Nechci být sám. A přesto pořád odcházím a ona nemůže jít se mnou.

I

MUŽ MIMO ČAS

Ó, nikoli proto

že štěstí, ten předčasný zisk tvé zítřejší ztráty,

je živé.

Ale že být zde je příliš a že si nás zdánlivě přejí

všechny ty vezdejší věci a že se nás podivně

týká

všechno to mizivé. Nás, kdo jsme mizivost sama.

Neboť, co jinak,

ach, běda,

vezmem na druhý břeh? Žádný z těch pracných

názorů odtud, pražádný příběh. Nic.

Bolesti tedy. Anebo námahu bytí,

to hlavně. Anebo dlouhou zkušenost lásky –,

a tedy samé

záhadné věci.

Rainer Maria Rilke, Devátá elegie

PRVNÍ SCHŮZKA, ČÁST PRVNÍ

Sobota 26. října 1991 (Henrymu je 28 let a Clare 20)

Clare: V knihovně je chladno a páchne tu čisticí prostředek na koberce, i když kolem sebe vidím jen samý mramor. Zapisuji se do návštěvní knihy: Clare Abshireová, 11.15 hod., 26. 10. 1991, Odd, vzácných tisků. Ještě nikdy předtím jsem v Newberryské knihovně nebyla. Jakmile projdu potemnělou a hrozivou vstupní halou, zaplaví mne nadšení. Knihovna mi připadá jako velký dárek pod vánočním stromečkem, jako krabice plná úchvatných knih. Ve výtahu vládne přítmí a téměř naprosté ticho. Vyjíždím do třetího patra, vyplňuji žádanku na vystavení čtenářského průkazu a pokračuji dál do Oddělení zvláštních tisků. Podpatky mých bot na dřevěné podlaze hlasitě klapou. Sál je tichý a plný lidí. Na masivních, těžkých stolech se vrší sloupce knih a všude kolem samí horliví čtenáři. Vysokými okny se dovnitř derou paprsky ranního chicagského podzimního slunce. Dojdu k přepážce a beru si štůsek žádanek. Píšu referát na hodinu dějin umění o kelmscottském Chaucerovi. Prohlížím si knihu a vyplňuju příslušný formulář. Chci se ale dozvědět i něco o výrobě papíru v nakladatelství Kelmscott Rejstřík mi připadá značně nepřehledný, a tak se na dámu za přepážkou obracím s prosbou o pomoc. Zatímco jí vysvětluju, co se pokouším najít, podívá se na kohosi, kdo prochází za mými zády. „Snad by vám mohl pomoci pan DeTamble,“ říká. Otáčím se a chystám se začít s vysvětlováním zase od začátku, jenomže zjišťuju, že stojím tváří v tvář Henrymu.

Vyrazí mi to dech. Stojí tam přede mnou klidný, oblečený a mladší, než jsem ho viděla kdykoli předtím. Henry pracuje v Newberryské knihovně, stojí přede mnou, je tady. Tady a teď. V přítomnosti. Tetelím se radostí. Henry trpělivě čeká a dívá se na mne, je rozpačitý, ale zdvořilý.

„Mohu vám s něčím pomoci?“ ptá se.

„Henry!“ Jen tak tak se držím, abych se mu nevrhla kolem krku. Očividně mě vidí poprvé.

„My se známe? Omlouvám se, ale…“ Henry se rozhlíží kolem. Bojí se, aby si nás čtenáři nebo jeho spolupracovníci nevšimli. Pátrá v paměti a najednou si uvědomuje, že některé z jeho budoucích já tu štěstím zářící dívku zná. Když jsem ho viděla naposled, cucal mi na Lukách prsty u nohou.

Pokouším se mu to vysvětlit. „Clare Abshireová. Znala jsem tě jako malá…“ Nevím, jak dál. Miluji muže, který stojí přede mnou a nemá na mne jedinou vzpomínku. Má láska je pro něho budoucností. Nejraději bych se tomu hroznému zmatku od srdce zasmála. Ze všech stran se na mne valí vzpomínky na roky strávené s ním, zatímco on na mě překvapeně a s obavami zírá: Henry v tátových starých rybářských kalhotách mne trpělivě zkouší z násobilky, časování francouzských sloves a hlavních měst amerických států; Henry, jak se směje některému z výstředních obědů, které jsem mu coby sedmiletá holčička na palouku připravila; Henry na mých osmnáctých narozeninách ve smokinku, jak si třesoucími se prsty rozepíná knoflíčky u košile. Henry je tady a teď! „Pojď, dáme si kávu nebo něco k jídlu…“ Nemůže přece odmítnout. Jelikož mě miluje v minulosti i v budoucnosti, tak i v přítomnosti v něm musí zůstat nějaká ozvěna lásky z jiných časů. Jakmile souhlasí, spadne mi kámen ze srdce. Domluvíme se, že se ještě ten den večer sejdeme v nedaleké thajské restauraci. Žena za přepážkou z nás celou dobu nespouští překvapený pohled. Odcházím a úplně zapomínám na Kelmscott i Chaucera.

Sbíhám po mramorovém schodišti, běžím dál vstupní halou a hrnu se ven do říjnového chicagského slunce. Letím parkem, výskám nadšením a plaším psíky a veverky.

Henry: Obyčejný říjnový den. Slunečný a chladný. Jsem v práci, v malé místnosti bez oken s regulací vlhkosti ve čtvrtém podlaží Newberryské knihovny. Katalogizuju sbírku mramorovaných lejster, kterou jsme nedávno dostali darem. Jsou nádherné, ale katalogizace sama je ubíjející. Nudí mě to a lituju se. Připadám si starý, tak starý, jak jen si připadá osmadvacetiletý muž, který strávil většinu uplynulé noci popíjením předražené vodky a marně se snažil znovu vetřít do přízně Ingrid Carmichelové. Celý večer jsme se hádali a já si ráno nedokázal vzpomenout ani na to, proč vlastně. Hlava mi třeští. Nutně potřebuju kafe. Opouštím sbírku ve stavu organizovaného chaosu a vydávám se kolem přepážky v čítárně ven. Zastavuje mě Isabellin hlas: „Snad bývám mohl pomoci pan DeTamble,“ což znamená; „Henry, ty syčáku, zase se snažíš zdrhnout?“ A ta nepředstavitelně krásná, vysoká a štíhlá dívka s vlasy barvy jantaru na mne zírá jako na svatý obrázek. Žaludek mám jako na vodě. Očividně mě zná, ale já ji ne. Bůhví co jsem řekl, udělal nebo slíbil té oslnivé bytůstce, a tak se přinutím nejuhlazenějším knihovnickým způsobem ze sebe vysoukat: „Mohu vám s něčím pomoci?“ Vydechne: „Henry!“ tak, že jsem si v tu chvíli naprosto jistý, že jsme spolu někdy prožili něco opravdu úžasného. To celou situaci jenom zhoršuje, protože o ní nevím zhola nic. Neznám dokonce ani její jméno. Zmůžu se jen na: „My se známe?“ a Isabelle na mě vrhne pohled, kterým mi oznamuje, že jsem naprostý pitomec. Ale ta dívka se představí. „Clare Abshireová. Znala jsem tě jako malá,“ a potom mě pozve na večeři. Zaskočí mě to, ale souhlasím. Zářivě se na mne usmívá, i když jsem neoholený a kvůli kocovině ne zrovna v nejlepší formě. Máme se sejít večer v thajské restauraci. Jakmile si se mnou sjedná schůzku, vylétne z čítárny. Celý zmatený stojím ve výtahu a dochází mi, že jsem právě našel výherní tiket na první cenu v loterii budoucnosti. Rozesměju se. Projdu vstupní halou, seběhnu po schodech na ulici a vidím Clare, jak utíká přes Washingtonovo náměstí, výská a poskakuje. Nevím, proč mi do očí vhrknou slzy.

Týž den večer:

Henry: Je 18.00. Uháním z práce domů, abych se pokusil zušlechtit.

Domovem v těchto dnech nazývám malou a nekřesťansky drahou garsonku na Severní Dearbornské. Neustále se otloukám o překážející zdi, římsy a kusy nábytku. Krok první: odemknout sedmnáct zámků na vstupních dveřích, vrazit do pokoje, který je obývákem i ložnicí zároveň, a začít ze sebe shazovat šatstvo. Krok druhý: osprchovat se a oholit. Krok třetí: bezmocný pohled do hlubin skříně a bolestné poznání, že vlastně nemám nic čistého na sebe. V pytli z prádelny se mi daří najít ještě jednu bílou košili. Volím černý oblek a světle modrou kravatu. Krok čtvrtý: poté, co jsem udělal kroky jedna až tři, uvědomuju si, že vypadám jako agent FBI. Krok pátý: rozhlédnu se kolem sebe a zjišťuju, že mám všude příšerný nepořádek. Krok šestý: důkladná inspekce zevnějšku v zrcadle v koupelně a nácvik vykuleného pohledu číslo šest á la desetiletý Egon Schiele v čisté košili a ředitelském smutečním kvádru. Dumám nad tím, v jakém oblečení mě ta dívka viděla, protože jsem ze své budoucnosti nemohl v její minulosti přistát v žádných šatech. Říkala, že mě znala jako malá? Hlavou se mi honí miliardy otázek, na které neznám odpověď. Přinutím se zklidnit a minutu zhluboka dýchám. Fajn. Sahám po peněžence a klíčích. Vzhůru! Zamykám na sedmatřicet západů, sjíždím titěrným výtahem do přízemí, v obchodě dole kupuju Clare růže a v rekordním čase zvládám dojít do restaurace o dva bloky dál, ale i tak mám pětiminutové zpoždění. Clare už sedí v boxu. Připadá mi, že se jí ulevilo, když mne uviděla. Mává na mě jako o život.

„Ahoj,“ pozdravím ji. Má na sobě sametové šaty barvy vína a perly. Vypadá jako Botticelliho Venuše od Johna Grahama: velké šedé oči, protáhlý nos, drobná, půvabná ústa jako gejša. Vodopád rusých vlasů jí halí ramena a splývá téměř do pasu. Clare je tak bledá, že mi ve světle svíček připomíná voskovou pannu. Vrazím jí kytku. „Pro tebe.“

„Děkuju,“ říká skoro až nepřiměřeně nadšeně. Dívá se na mne a uvědomuje si, že mě její reakce přivádí do rozpaků. „Ještě nikdy jsi mi nepřinesl květiny.“ Namáčknu se do boxu naproti ní. Jsem jako u vytržení. Ta holka ví, kdo jsem, není to žádný prchavý románek z budoucnosti. Přichází k nám servírka a podává nám jídelní lístky.

„Pověz mi to,“ naléhám.

„A co?“

„Všechno. Chápeš, proč tě neznám? Strašně mě to mrzí, ale. „Ne, ne. Neomlouvej se. Vím… proč to tak je.“ Clare ztiší hlas. „Protože pro tebe se ještě nic z toho nestalo, ale já tě znám už dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Asi tak čtrnáct let. Poprvé jsme se setkali, když mi bylo šest.“

„Proboha. Vídali jsme se často? Nebo jen tu a tam?“

„Když jsme spolu byli naposled, řekl jsi mi, abych na naši další schůzku vzala tohle.“ Vytáhne bleděmodrý dětský deníček a podá mi ho. „Vezmi si to.“ Otevřu knížečku tam, kde je založená novinovým výstřižkem. Na příslušné stránce si v pravém horním rohu hrají dvě štěňata kokršpaněla. Seznam schůzek. Začíná datem 23. září 1977 a končí o šestnáct malých, bleděmodrých stránek se štěňaty dál datem 24. května 1989. Spočítám záznamy. Je jich 152, všechny krasopisně vyvedené modrým inkoustem a nejistým rukopisem prvňáčka.

„Tos psala ty? Seznam souhlasí?“

„Nadiktoval jsi mi ho. Před pár lety jsi mi řekl, že ses ten seznam naučil zpaměti. Nevím, jak jsi k němu přišel, připadá mi jako Móbiova páska. Ale souhlasí. Řídila jsem se jím, abych věděla, kdy mám za tebou přijít na Luka.“ Servírka se vrací a my si objednáváme. Tom Kha Kai pro mne a Gang Mussaman pro Clare. Číšník přináší čaj. Nalévám oběma.

„Na jaká luka?“ Hořím vzrušením. Ještě nikdy jsem se nesetkal s nikým ze své budoucnosti a tím méně s Botticelliho Venuší, se kterou jsem měl už sto padesát a dvě schůzky.

„Luka jsou pozemek vedle vily mých rodičů v Michiganu. Na jedné straně je les a na druhé dům. Zhruba uprostřed Luk se nachází paloučekasi tři metry v průměru s obrovským balvanem. Z domu tam není vidět, protože palouk je v dolíku, za návrším. Chodívala jsem si tam hrát, protože jsem si ráda hrála sama a myslela jsem si, že nikdo neví, že tam jsem. Jednou ještě na základní škole jsem po vyučování přišla domů, rozběhla se na palouk a uviděla tebe.“

„A já byl nahý a nejspíš jsem zvracel.“

„Popravdě jsi působil dost sebevědomě. Udělalo na mě dojem, že znáš moje jméno a že jsi zase efektně zmizel. Teď chápu, žes tam byl už dřív. Poprvé v roce 1981. Bylo mi deset. Pořád jsi jenom opakoval:.Proboha!‘ a zíral na mě. Nejspíš ses strašně styděl, ale mně už tehdy připadalo úplně normální, že se přede mnou zázračně zjevuje nahatý chlap z budoucnosti a že chce něco na sebe.“ Usměje se. „A něco k jídlu.“

„Čemu se směješ?“

„Za ty roky jsem ti nanosila hromadu hodně divných jídel. Burákové máslo, sendviče s ančovičkami, paštiku a červenou řepu se sušenkami. Asi jsem chtěla zjistit, jestli existuje něco, co bys nesnědl, a taky jsem tě chtěla ohromit svým kulinářským uměním.“

„Kolik mi bylo?“

„Nejstaršího jsem tě viděla jako čtyřicátníka. A nejmladšího kolem třiceti, ale tím si nejsem jistá. Kolik je ti teď?“

„Osmadvacet.“

„Připadáš mi hodně mladý. Těch posledních pár let jsem tě vídala jako čtyřicátníka a vypadalo to, že vedeš hodně tvrdý život… Těžko říct. Dítěti všichni dospělí připadají velcí a staří.“

„A co se dělo? Co jsme tam na Lukách dělali? Strávili jsme spolu hodně casu.

Clare se usměje. „Spoustu různých věcí. Podle toho, kolik mi bylo a jaké bylo počasí. Pomáhal jsi mi dělat úkoly. Hráli jsme si. Většinou jsme si o tom povídali. Když jsem byla hodně malá, myslela jsem si, že jsi anděl, a zasypávala jsem tě otázkami o Bohu. Když jsem byla v pubertě, pokoušela jsem se tě svést a přimět tě, aby ses se mnou miloval. Nikdy se mi to nepodařilo, což mě samozřejmě vedlo k tomu, abych se snažila o to víc. Mám dojem, že ti to připadalo úchylné. Svým způsobem ses ke mně choval otcovsky.“

„Aha. Asi tě tedy potěší, že v danou chvíli k tobě žádné otcovské pudy nechovám.“ Naše pohledy se setkávají. Oba se usmíváme a připadáme si jako spiklenci. „A co v zimě? V Michiganu jsou přece pěkně tuhé zimy.“

„Obvykle jsem tě propašovala k nám do sklepa. Náš dům má obrovský sklep s několika místnostmi. V jedné z nich je spíž a na druhé straně je kotelna. Říkali jsme jí čítárna, protože tam naši odkládali všechny staré, nepotřebné knížky a časopisy. Jednou, když jsi byl právě dole, udeřila sněhová bouře, takže nikdo nešel do školy ani do práce. Málem jsem zešílela z toho, jak jsem se ti snažila obstarat jídlo, protože doma skoro nic nebylo. Etta měla jít nakoupit zrovna, když bouře začala. Zůstal jsi tam zavřený tři dny se starými Readers Digesiy o prošlých nudlích a sardinkách.“

„Slaná dieta. Už se na ni těším.“ Přinášejí nám jídlo. „Naučila ses vařit?“

„Ne, nejspíš ne. Netroufla bych si tvrdit, že to umím. Nell s Ettou se pokaždé málem zbláznily, když jsem se objevila v kuchyni a hodlala se tam zdržovat kvůli něčemu jinému, než abych si vyndala z ledničky kolu. Od té doby, co jsem se přestěhovala do Chicaga, jsem neměla pro koho vařit, a tak mě nic nenutilo se to naučit. Většinou mám hodně práce s přípravou do školy a vůbec, takže se chodím najíst sem.“ Clare si bere sousto kari. „Tohle je vážně dobré.“

„Nell a Etta?“

„Nelije naše kuchařka.“ Clare se usměje. „Nelije taková naše detroitská mistryně vařečky. Kdyby Aretha Franklinová hrála v seriálech kuchařku místo Julie Childové, vypadala by přesně jako Nell. Etta je naše hospodyně, stará se úplně o všechno. Vlastně je jako naše máma, protože moje matka… zkrátka Etta je vždycky po ruce. Je to Němka a je přísná, ale zároveň je strašně hodná, zatímco moje matka má pořád hlavu v oblacích, jestli chápeš, jak to myslím.“

Mlčky přikyvuju, protože mám zrovna pusu plnou polévky.

„A nesmím zapomenout na Petera,“ dodává Clare. „Peter je náš zahradník.“

„No ne! Vy máte služebnictvo? Trošku jiná liga, než jsem já. Setkal jsem se, ehm, s někým z tvé rodiny?“

„Viděl ses s babičkou Meagramovou krátce předtím, než zemřela. Byla jediná, komu jsem o tobě kdy řekla. Tehdy už byla skoro úplně slepá. Věděla, že se budeme brát a chtěla tě poznat.“

Přestávám jíst a třeštím na ni oči. Nevzrušeně můj pohled opětuje. S vážným, andělským a naprosto nevzrušeným výrazem. „My se budeme brát?“

„Předpokládám, že ano,“ odpovídá. „Pořád jsi mi opakoval, ať už jsi přišel odkudkoli, že jsem tvoje žena.“

To už je na mě trochu moc. Zkrátka přespříliš. Zavírám oči a snažím se na nic nemyslet. Momentálně bych hrozně nerad ztratil přítomnost.

„Henry? Henry, je ti něco?“ Cítím, jak Clare vklouzne na lavici vedle mne. Otevírám oči a ona mi tiskne ruce v dlaních. Dívám se na její ruce a uvědomuji si, že patří člověku, který se jimi živí. Jsou rozpraskané a hrubé. „To mě mrzí, Henry, omlouvám se, je to nezvyk. Všechno je naopak Celý život jsem byla zvyklá, že jsi to ty, kdo všechno ví, a nějak mi nedošlo, že bych to na tebe neměla vysypat všechno najednou.“ Usměje se. „Skoro to poslední, cos mi řekl, než jsi zmizel, bylo: ‚Měj slitování, Clare!‘ Řekl jsi to, jako bys někoho citoval, a až teď mi dochází, že jsi musel citoval mě.“ Nepouští mé ruce z dlaní. Čiší z ní touha a láska. Připadám si jako bídák

„Clare?“

„Ano?“

„Neotočíme list? Nešlo by předstírat, že to je normální první rande dvou normálních lidí?“

„Fajn.“ Clare vstane a vrátí se na svou stranu stolu. Sedí zpříma a potlačuje smích.

„Ehm, dobrá tedy. Tak jo, Clare, ehm, pověz mi něco o sobě. Koníčky? Domácí mazlíčci? Neobvyklé sexuální úchylky?“

„Zjisti si to sám.“

„Dobrá. Tak do toho… kam chodíš do školy? Co vlastně studuješ?“

„Chodím na Akademii výtvarných umění. Dělám sochařinu a právě jsem začala studovat výrobu papíru.“

„Bezva. A na čem teď děláš?“

Poprvé mi připadá nesvá. „Je to… velké… a souvisí to s ptáky.“ Uhne pohledem a napije se čaje. „S ptáky?“

„No, vlastně je to o… ehm, o touze.“ Stále se dívá do země, a tak raději změním téma.

„Povídej mi o své rodině.“

„Fajn.“ Clare pookřeje a zase se usmívá. „Takže… má rodina žije v Michiganu, v malém městečku South Haven u jezera. Dům stojí na samotě za městem. Původně patřil matčiným rodičům, dědovi a babičce Meagramovým. Děda zemřel dřív, než jsem se narodila, a babička s námi bydlela až do smrti. To mi bylo sedmnáct. Děda byl právník a táta je taky právník. S mámou se seznámil, když začal dělat u dědy.“

„Takže si vzal šéfovu dceru?“

„Jo. Vlastně mě občas napadá, jestli se spíš neoženil se šéfovým domem. Máma je jedináček a dům je svým způsobem úchvatný. Píše se o něm ve spoustě odborných knih.“

„Má nějaké jméno? Kdo ho postavil?“

„Jmenuje se Skřivánek a postavil ho Peter Wyns v roce 1896.“

„Páni! Viděl jsem ho na fotkách. Postavili ho pro jednoho z Hendersonů, že jo?“

„Ano. Byl to svatební dar pro Mary Hendersonovou a Dietera Bascomba. Dva roky po svatbě se rozvedli, odstěhovali a dům prodali.“

„Nóbl barák.“

„Jsem z nóbl rodiny, která si na tom děsně zakládá.“

„Máš sourozence?“

„Markovi je dvaadvacet a dodělává přípravku na práva na Harvardu. Alicii je sedmnáct a patří k premiantům vyšší střední. Hraje na cello.“ Všímám si náklonnosti k sestře a jisté rezervovanosti k bratrovi. „Bráchu asi nemáš moc v lásce, co?“

„Mark je celý táta. Oba musí prosadit svou. Hučí do tebe, dokud nedosáhnou svého.“

„Nikdy jsem nepřestal závidět lidem, co mají sourozence, i když jim někdy připadalo, že je to spíš k vzteku.“

„Jedináček?“

„Hm. Myslel jsem, že o mně víš všechno.“

„Všechno a nic. Vím, jak vypadáš nahý, ale až do dnešního odpoledne jsem neznala tvoje příjmení. Vím, žes bydlel v Chicagu, ale nevím nic o tvé rodině s výjimkou toho, že ti v šesti letech při autonehodě zemřela máma. Vím, že toho hodně víš o umění a architektuře, mluvíš plynně francouzsky a německy, ale netušila jsem, že pracuješ v knihovně. Zařídils to tak, abych tě ve své současnosti nemohla najít. Říkals, že se setkáme, až přijde ten správný čas. No, a je to tady.“

„To teda je,“ přikyvuji. „Moje rodina nóbl není. Muzikanti. Otec se jmenuje Richard DeTamble a matčino jméno znělo Annette Lyn Robinsonova.“

„Ta zpěvačka!“

„Jo. Táta hraje na housle. V Chicagském symfonickém orchestru. Nikdy se nevzpamatoval z toho, co se stalo. A je to škoda, protože můj táta je vážně skvělý houslista. Od máminy smrti jen přešlapuje na místě.“ Přinášejí účet. Ani jeden z nás tomu moc nedal. Právě teď nemám na jídlo ani pomyšlení. Clare sahá po kabelce. Vrtím hlavou. Platím já. Vycházíme z restaurace na Clarkovu do krásné říjnové noci. Clare má na sobě cosi pleteného a přes ramena šál. Zapomněl jsem kabát doma a třesu se zimou.

„Kde bydlíš?“ ptá se.

A jé. „Mám malou garsonku dva bloky odsud, ale je tam hrozný binec. A ty?“

„V Roscoe Village. Mám ale spolubydlící.“

„Kdybysme šli ke mně, musela bys zavřít oči a počítat po jedné do tisíce. Není tvá spolubydlící čirou náhodou úplně hluchá?“

„Ne, takové štěstí nemám. Nikdy jsem si nikoho nepřivedla, protože kdyby se kdokoli dostal Charisse do drápů, vrážela by mu bambusové třísky pod nehty tak dlouho, dokud by jí všechno nevyklopil.“

„Milerád se nechám mučit někým, kdo se jmenuje Charisse, ale vidím, že máš na věc jiný názor. Pojďme do mého doupěte.“ Vydáváme se na sever po Clarkově. Zastavuju se v obchodě s alkoholem pro láhev vína. Když vycházíme ven, Clare se tváří překvapeně.

„Myslela jsem, že nepiješ?“

„Nepiju?“

„Dr. Kendrick ti to přísně zakázal.“

„Jaký doktor?“ Jdeme pomalu, protože si vzala nepraktické boty. „Tvůj doktor. Velký odborník na chronitidu.“

„Nerozumím.“

„Moc toho nevím. Dr. David Kendrick se zabývá molekulární genetikou a objevil, tedy přesněji řečeno objeví příčiny chronitidy. Jedná se o genetickou poruchu a přijde na to v roce 2006.“ Povzdechne si. „Nejspíš je na to ještě brzy. Jednou jsi mi řekl, že chronitiků bude za deset let mnohem víc.“

„Nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by měl tu samou… chorobu co já.“

„Podle mě ti teď doktor Kendrick nepomůže, ani kdybys ho nakrásně našel. Kdyby to uměl, nikdy bychom se nesetkali.“

„Nelamme si s tím hlavu.“ Stojíme v chodbě. Clare nastoupí do maličkého výtahu přede mnou. Zavřu dveře a stisknu knoflík s číslem jedenáct. Voní jako staré plátno, voní mýdlem, potem, kožešinou. Dýchám zhluboka. Výtah s cinknutím zastavuje v podlaží, na kterém bydlím. Vysoukáme se ven a pokračujeme dlouhou úzkou chodbou. V ruce třímám svazek klíčů od všech zámků a trochu jimi poškrábu dveře. „Svinčík se tam během večeře určitě namnožil. Budu ti muset zavázat oči.“ Odložím láhev s vínem na zem a sundám si kravatu. Clare se hihňá. Zavážu jí oči a na temeni udělám pevný uzel. Otevřu dveře, odvedu ji dovnitř a usadím do křesla. „Můžeš začít počítat.“

Clare počítá. Pobíhám po místnosti, sbírám špinavé spodní prádlo a ponožky, snáším lžičky a hrnky se zbytky kávy ze všemožných horizontálních ploch a snažím se je nacpat do dřezu. Právě říká: „Devět set šedesát sedm,“ když jí sundám kravatu z očí a posadím se na rozkládací gauč, který jsem složil, aby se z něho zase stal regulérní gauč. „Víno? Hudbu? Svíčky?“

„Ano, prosím.“

Vstanu a zapálím svíčky. Jakmile jsem hotov, zhasnu hlavní světlo. V místnosti se roztančí malé ohníčky a všechno rázem vypadá mnohem líp. Růže dám do vody, najdu vývrtku, vytáhnu špunt a naliju dvě skleničky. Po chvíli pustím z CD Schuberta v matčině podání a ztlumím hlasitost.

Základní vybavení mého bytu tvoří gauč, křeslo a zhruba čtyři tisíce knih.

„Krása,“ prohlásí Clare, vstane a sedne si na gauč. Uvelebím se vedle ní. Sedíme vedle sebe, díváme se na sebe a je nám příjemně. V jejích vlasech pableskuje světlo svíček. Natáhne ruku a zlehka mě pohladí po tváři. „Jsem tak ráda, že tě zase vidím. Stýskalo se mi.“

Přitáhnu ji k sobě. Líbáme se. Je to… důvěrně známý polibek, jaký se rodí z dlouholeté známosti. V tu chvíli se mi honí hlavou, co jsme tak asi dělali na tom Clarině palouku, ale radši se přinutím na to nemyslet Naše rty se od sebe odlepí. V takovou chvíli mě obvykle nejvíc zajímá, jak ztéci několikerý hradby dámských svršků, ale místo toho se natáhnu na pohovku a Clare, kterou držím v podpaží, stáhnu s sebou. V sametových šatech je kluzká jako úhoř a hladce vklouzne mezi mě a zadní opěradlo. Dívá se mi do očí a mě tlačí boční opěrka do krku. Přes tenkou látku cítím, jak se ke mně celým tělem tiskne. Jedna moje část touží dotýkat se jí, líbat ji a utápět se v ní, jenže jsem vyčerpaný a přemožený dojetím.

„Chudáčku malý.“

„Proč chudáčku? Zalykám se štěstím.“ Nelžu.

„Zasypala jsem tě tím vším jako lavinou kamení.“ Clare prese mne přehodí nohu a dosedne přímo na můj rozkrok. Přesně. Veškerá má pozornost se jako zázrakem soustředí na jediné.

„Zůstaň tak.“

„Bezva. Dnešní večer je pro mne velice poučný. Jako že vědění je moc, a tak dál. Vždycky jsem byla hrozně zvědavá, kde bydlíš, jak se oblékáš a čím se živíš.“

„Voilá.“ Vklouznu rukama pod její šaty a pokračuju s průzkumem jejího těla po stehnech nahoru. Nosí punčochy a podvazkový pás. Přesně můj typ. „Clare?“

„Oia.“

„Nesluší se schlamstnout všechno naráz. Chci říct, že chvilku počkat není nikdy na škodu.“

Clare je na rozpacích. „Promiň. Čekám už roky. A nejde o koláč… co člověk zhltne a je pryč.“

„Dej si koláč, ale vychutnej si ho.“

„Moje řeč.“ Uličnicky se usmívá a několikrát se zhoupne v bocích. Moje erekce je tak prudká, že by méně zkušenou jezdkyni v pořadu s hvězdičkou vyhodila ze sedla.

„Jsi zvyklá prosadit si svou, viď?“

„Vždycky. Jsem hrozná. Víš ty ale, jak dlouho jsi ignoroval moje svádění? Víš, jak jsem trpěla, když jsi mě trápil francouzskými slovíčky a násobilkou?“

„Takže bych se měl utěšovat faktem, že mé budoucí já přece jenom kapitulovalo. Takhle zacházíš se všema klukama?“

Clare se zatváří uraženě. Nevím, jestli je to doopravdy, nebo to jenom hraje. „Ani by mě nenapadlo dělat něco takového s klukama. Ty sprosťáku!“ Rozepíná mi košili. „Bože můj, ty jsi tak… mladý.“ Štípne mě do bradavek, a pořádně. Andělská ďáblice. Konečně nacházím zip jejích šatů.

Ráno poté:

Clare: Probouzím se a nevím, kde jsem. Neznámý strop. Neznámý hluk z ulice. Knihovničky. Modré křeslo s mými šaty přehozenými přes opěradlo a přes ně pánská kravata. A potom se rozpomínám. Pootočím hlavu a uvidím Henryho. Jak samozřejmé. Jako by tomu tak bylo odjakživa. Spí bezstarostným spánkem, stočený v prapodivné poloze, jako by ho právě nějaká vlna vyplavila na pláž. Předloktím si zakrývá oči v marné snaze zapudit ráno, dlouhé černé vlasy rozprostřené po polštáři. Jak samozřejmé. Jsme spolu. Tady a teď, konečně v přítomnosti.

Opatrně vylezu z postele. Henryho postel je vlastně rozložený gauč. Jakmile vstanu, zaskřípou péra. Mezi postelí a knihovnou už moc místa nezbývá. Protáhnu se bokem do chodbičky. Má titěrnou koupelnu. Připadám si jako Alenka v říši divů, jako kdybych mávnutím kouzelného proutku vyrostla a musela vystrčit ruce z okna, abych se otočila. Teplo a praskání obstarává malý, umělecky ztvárněný radiátor. Ulevím si, opláchnu si ruce i obličej. A v tu chvíli vidím v bílém porcelánovém kalíšku upevněném nad umyvadlem dva zubní kartáčky.

Otevírám skříňku. Žiletky, pěna na holení, prášky na bolení hlavy, voda po holení, modrá skleněnka, párátko a deodorant na horní poličce. Krém na ruce, tampóny, odličovací vatové polštářky, deodorant, rtěnka, multivitaminy a tuba spermicidního přípravku na dolní poličce. Rtěnka má temně rudou barvu.

Stojím před zrcadlem s tou rtěnkou v ruce a je mi nanic. Chci vědět, jak vypadá a jak se jmenuje. Chci vědět, kdy se rozešli. Nejspíš už před drahnou dobou. Vrátím rtěnku na místo a zavřu skříňku. V zrcadle vidím svou tvář, bledou a orámovanou rozcuchanými vlasy. Dobrá, ať už jsi kdokoli, teď jsem tady já. Jsi Henryho minulost, ale já jsem jeho budoucnost. Usměju se na svůj obraz v zrcadle. Opětuje úsměv. Půjčím si Henryho froté župan, který visí na dveřích. Bleděmodrá hedvábná košilka na věšáku pod ním mě neláká. Z neznámého důvodu je mi v jeho županu mnohem lépe.

Vrátím se do obýváku. Henry ještě pořád spí. Natáhnu se pro hodinky odložené na okenním parapetu a ukáže se, že je teprve půl sedmé ráno. V posteli už bych nevydržela. Vydám se do kuchyňského kouta najít kávu. Deska i sporák jsou zavalené hromadou špinavého nádobí a odložených časopisů. V dřezu objevím dokonce i ponožku. Je mi jasné, že včera večer Henry všechen nepořádek bez ladu a skladu nahrnul do kuchyně. Vždycky jsem si myslela, že je pořádný. Nicméně v danou chvíli je už nad slunce jasnější, že Henry je z těch, kteří jsou sice velice choulostiví na svůj zevnějšek, ale všechno ostatní mírně řečeno zanedbávají. Kávu objevím v ledničce, podaří se mi najít i kávovar a zapnout ho. Zatímco čekám, až káva překape, zkoumám Henryho knihovnu.

Henry, jakého znám. Donnovy Elegie a písně. Doktor Faust Christophera Marlowa. Nahý oběd. Anne Bradstreetová, Immanuel Kant. Barthes, Foucault, Derrida. Blakeovy Zpěvy nevinnosti a zkušenosti. Medvídek Pú. Alenka v říši divů: komentované vydání. Heidegger. Rilke. Tristram Shandy. Wisconsinský výlet za smrtí. Aristoteles. Biskup Berkeley. Andrew Marvell. Podchlazení, omrzliny a jiná onemocnění způsobená chladem.

Postel vrzne a já leknutím nadskočím. Henry se posadil a mžourá na mne v ostrém ranním světle. Připadá mi tak mladý, tak dávný… nepoznává mne. Napadá mě, že možná dokonce zapomněl, kdo jsem. Z té představy mne zamrazí.

„Celá se klepeš,“ zamumlá. „Pojď zpátky do postele, Clare.“

„Dělám kafe.“

„Hmm… už voní. Nejdřív ale pojď sem a popřej mi dobré ráno.“ Vlezu si do postele v jeho županu. Vklouzne rukou pod látku a zarazí se. Dojde mu to. Představí si svou koupelnu viděnou mýma očima. „Vadí ti to?“ zeptá se. Váhám.

„Jistě, samozřejmě, že ti to vadí.“ Sedne si, já taky, a zadívá se mi do očí. „Stejně už je skoro po všem.“

„Skoro?“

„Stejně jsem se s ní chtěl rozejít. Prostě jen špatné načasování. Nebo naopak výborné, jak se to vezme.“ Prohlíží si moji tvář. Co v ní hledá? Odpuštění? Vždyť to přece není jeho vina. „Už dlouho jsme se jen trápili a…“ Drmolí víc a víc a pak najednou zmlkne. „Chceš to slyšet?“

„Ne.“

„Díky.“

Henry zaboří obličej do dlaní. „Promiň. Netušil jsem, že přijdeš, jinak bych dal všechno do pořádku a uklidil si. Myslím i v životě, nejenom v bytě.“ Všimnu si šmouhy od rtěnky, natáhnu ruku a utřu mu ji. Chytne mě za ni a nepouští ji. „Jsem moc jiný? Jiný, než jsi čekala?“ Z jeho hlasu slyším obavy

„Ano… jsi…“ větší sobec, chce se mi vyhrknout, ale nahlas řeknu:… mnohem mladší.“

Uvažuje o mé odpovědi. „A to je dobře, nebo špatně?“

„Prostě jinak.“ Přejíždím mu dlaněma po ramenou až na záda, masíruji mu svaly. Zjišťuju, jak bude reagovat. „Viděl ses jako čtyřicátník?“

„Ano. Vypadám jako mrzák.“

„To jo, ale nejsi tak, vlastně chci říct, jsi o dost… znáš mě, a tak.

„Chceš mi naznačit, že se chovám jako hulvát.“

Zavrtím hlavou, i když přesně vystihl, co jsem si myslela. „Prostě po tom všem, co jsme spolu zažili, jsi… nejsem zvyklá, že si nic nepamatuješ.

Henry zvážní. „Mrzí mě to. Ten, koho znáš, prostě ještě neexistuje. Zůstaň se mnou a dřív nebo později se určitě objeví. To je asi to nejlepší, co ti můžu navrhnout!“

„Férová nabídka,“ říkám, „ale prozatím…“

Otočí se a zadívá se mi do očí. „Prozatím co?“

„Bych chtěla…“

„Co bys chtěla?“

Nahrne se mi krev do tváří. Henry se usměje a něžně mne povalí do polštářů. „Vždyť víš.“

„Moc toho nevím, ale troufnu si hádat.“

Později, když v polospánku přitulení k sobě ležíme v teple pokrývek pod bledými dopoledními paprsky říjnového slunce, Henry cosi zašeptá s ústy zabořenými do mých vlasů.

„Prosím?“

„Přemýšlel jsem o tom. Je mi s tebou dobře. Je to fajn jen tak vedle tebe ležet a vědět, že o budoucnost je postaráno.“

„Henry?“

„Hm?“

„Jak to, že sis o mně nikdy neřekl?“

„To nedělám.“

„Co neděláš?“

„Obvykle si neříkám, co bude, pokud nejde o život. Snažím se žít jako normální člověk. Snažím se sám sobě vyhýbat, jak to jen jde.“

Zamyslím se nad tím. „Řekla bych si všechno.“

„Ne, neřekla. Jsou s tím jen problémy.“

„Pořád jsem na tobě něco vyzvídala.“ Překulím se na záda. Henry se nadzdvihne na lokti a zahledí se na mne. Naše obličeje od sebe dělí pouhých pár centimetrů. Je to zvláštní, že se spolu bavíme jako vždycky, i když mi jeho fyzická blízkost nedovoluje se plně soustředit.

„A řekl jsem něco?“ zeptá se.

„Někdy. Když se ti chtělo, nebo když jsi musel.“

„Například?“

„Vidíš? Taky tě to zajímá. Jenomže ti nic nepovím.“

Henry se rozesměje. „Patří mi to. Hele, mám hlad. Půjdeme na snídani.“

Venku je zima Po Dearbornské proudí auta a cyklisté, na chodnících se procházejí páry. Vmísíme se mezi ně. V ostrém dopoledním slunci se držíme za ruce. Konečně spolu. Jen ať nás všichni vidí. Srdce se mi kapku sevře lítostí, jako kdybych přišla o nějaké tajemství, ale pak mě zaplaví nadšení: právě teď všechno začíná.

VŠECHNO JE JEDNOU POPRVÉ

Neděle 16. června 1968

Henry: Poprvé má zvláštní kouzlo. Samozřejmě jsem nechápal, o co jde. Slavil jsem páté narozeniny a šli jsme do Přírodopisného muzea. Myslím, že jsem tam byl poprvé. Rodiče mi celý týden vyprávěli o fantastických věcech, které tam uvidím. Vycpané slony v hale, kostru dinosaura, kamennou sekyrku neandrtálce. Matka se právě vrátila ze Sydney a přivezla mi odtamtud obrovského, neuvěřitelně modrého motýla, Papilio ulysses, v prosklené krabičce vystlané bavlnou. Držel jsem ho tak blízko u očí, že jsem neviděl nic než tu modrou. Naplňovalo mě to zvláštním pocitem. Později jsem se marně pokoušel navodit si ho pitím, ale našel jsem ho znovu až s Clare. Pocit splynutí, důvěry, bezstarostnosti v tom nejlepším slova smyslu. Rodiče mi popisovali nekonečné vitríny plné motýlů, kolibříků a brouků. Těšil jsem se tolik, že jsem vstal ještě před svítáním. Obul jsem si tenisky, vzal Papilia ulysses a jen tak v pyžamu jsem se vydal přes zadní zahradu na schody k řece. Sedl jsem si na břeh a pozoroval, jak se rozsvěcí obzor. Proplavala kolem mne kachní rodinka, na druhém břehu přistál racek, chvíli mne zvědavě pozoroval a potom se pustil do přinesené snídaně. Možná jsem tam usnul. Když jsem uslyšel mámino volání, rozběhl jsem se zpátky po schodech nahoru. Byly kluzké ranní rosou a já si musel dávat pozor, abych krabičku s motýlem neupustil. Máma se zlobila, že jsem šel k řece sám, ale nehubovala mě dlouho, protože jsem koneckonců měl ten den narozeniny.

Ani jeden z nich nemusel večer do práce, a tak si s vypravováním a oblékáním dávali načas. Byl jsem připravený dávno před nimi. Sedl jsem si na kraj jejich postele a předstíral, že mě náramně zajímá partitura. Přibližné v té době si moji rodiče uvědomili, že jejich prvorozené a jediné dítě nemá hudební talent. Ne, že bych se nesnažil, ale prostě jsem neslyšel v hudbě to, co oni. Měl jsem hudbu rád, ale nedokázal jsem ze sebe vyloudit ani tón. Sice jsem si už ve čtyřech letech dokázal přečíst noviny, ale partitura pro mne ještě v pěti nebyla nic než jen shluk hezkých černých puntíků. Rodiče nepřestávali doufat, že se jim ve mně podaří objevit nějaké důkladně skryté hudební nadání, takže jakmile jsem vzal notový záznam do ruky, maminka se posadila vedle mne a pokoušela se mi s ním pomoct. Netrvalo dlouho a máma zpívala, já příšerně vyl a luskal prsty, oba jsme se chichotali a ona mě lechtala. Táta vyšel z koupelny s ručníkem kolem pasu a přidal se k nám. Několik překrásných okamžiků zpívali spolu, potom mě táta popadl, přimáčkli mě mezi sebe a tancovali se mnou po ložnici. Pak se rozdrnčel telefon a kouzlo pominulo. Máma ho šla zvednout, táta mě posadil zpátky na postel a začal se oblékat.

Konečně se vypravili. Maminka si vzala červené šaty bez rukávů a sandály. Měla nalakované nehty na rukou i na nohou a barva laku ladila s šaty. V tmavomodrých kalhotách a bílé košili s krátkým rukávem vypadal táta majestátně, ztělesňoval poklidné zázemí pro matčinu rozevlátost. Nastoupili jsme do auta. Jako obvykle jsem měl celé zadní sedadlo pro sebe, a tak jsem si lehl a pozoroval výškové budovy podél Jezerní, které se míhaly za okénkem.

„Henry, sedni si,“ napomenula mě máma. „Už jsme tady.“

Poslechl jsem a zadíval se na muzeum. V dětství jsem procestoval skoro všechna hlavní města evropských zemí. I když muzeum splňovalo mé představy o „muzeu“ jeho kamenná tvář mi nepřipadala nijak výjimečná. Protože byla neděle, měli jsme menší problém s parkováním, ale nakonec se nám přece jenom podařilo najít volné místo. Prošli jsme se po břehu jezera, minuli loďky, plastiky a další natěšené děti. Konečně jsme mezi mohutnými sloupy vešli dovnitř. Naprosto mě to okouzlilo.

V té budově byla uvězněná celá příroda. Roztříděná, opatřená cedulkami a uspořádaná s tak nadčasovou logikou, že mi to připadalo jako vůle Boží. Jako kdyby Pánbůh neuspěl s původní seminárkou na téma stvoření světa a požádal zaměstnance muzea, aby mu pomohli všechno utřídit. Pro mé pětileté já, které se vznášelo v sedmém nebi kvůli jedinému motýlovi, byla návštěva přírodopisného muzea cosi jako procházka rájem.

Prohlídli jsme si všechno možné: rozhodně jsme nesměli opominout motýly, desítky a stovky motýlů ve skleněných vitrínách, z Brazílie i Madagaskaru. Nescházel ani bráška mého modráska od protinožců. Muzeum bylo tmavé, studené a staré. Budilo podezření, že se v jeho zdech zastavil čas i smrt. Viděli jsme krystaly, pumy, ondatry, mumie a spousty všelijakých fosilií. Přinesený oběd jsme snědli na trávníku před muzeem a po jídle jsme se znovu ponořili dovnitř mezi ptáky, aligátory a neandrtálce. V závěru už jsem byl tak unavený, že jsem se sotva držel na nohou, ale pořád jsem nechtěl odejít. Hlídači nás zdvořile vybídli k odchodu a směrovali návštěvníky k východu. Snažil jsem se zadržet pláč, ale marně. Nakonec jsem se zoufalstvím a únavou rozbrečel. Táta mě vzal do náruče a odnesl k autu. Na zadním sedadle jsem okamžitě usnul a probudil se až doma, když byl čas k večeři.

Jedli jsme v přízemí v apartmá manželů Kimových. Našich domácích. Pan Kim byl podmračený, hřmotný muž, který mne měl podle všeho rád. Moc toho nenamluvil. Paní Kimová (sám pro sebe jsem jí přezdíval Kimča) byla mou kamarádkou, potrhlou korejskou chůvou a vášnivou karbanicí. Většinu času, kdy jsem nespal, jsem trávil s Kimčou. Mámě vaření nikdy moc nešlo a Kimča dokázala vmžiku vykouzlit soufflé doslova z ničeho. Ten den na mou počest upekla pizzu a čokoládový dort.

Dali jsme se do jídla. Zazpívali mi „Hodně štěstí“ a já sfoukl svíčky. Už si nevzpomínám, co jsem si tehdy přál. Směl jsem zůstat vzhůru déle než obvykle, protože jsem pořád ještě překypoval nadšením z toho všeho, co jsme viděli, a protože jsem se odpoledne prospal. S rodiči a Kimovými jsem seděl vzadu na verandě, pil limonádu, pozoroval modř večerního nebe, poslouchal cvrkot cikád a zvuky linoucí se z televizí od sousedů. Nakonec táta prohlásil: „Je čas jít na kutě, Henry.“ Vyčistil jsem si zuby, pomodlil se a šel si lehnout. Byl jsem strašně unavený, ale usnout jsem nemohl. Táta mi chvíli četl, ale když viděl, že nemůžu usnout, zhasli s mámou všechna světla, otevřeli dveře od mého pokojíku dokořán a posadili se do obýváku. Měli jsme takovou dohodu: budou hrát tak dlouho, jak budu chtít, ale musím tiše poslouchat a nevylézat z postele. Máma si sedla ke klavíru, táta naladil housle a ještě dlouho do noci hráli a zpívali. Ukolébavky, nokturna, ospalou hudbu, která měla nezbedu v sousedním pokoji uspat. Máma se přišla podívat, jestli už spím. Musel jsem jí v posteli připadat hrozně maličký a ostražitý jako nějaký noční živočich v pyžamu.

„Ty můj chlapečku, ještě nespinkáš?“

Přikývl jsem.

„Půjdeme si s tátou lehnout. Nebolí tě něco?“

Odpověděl jsem, že ne. Objala mě. „V muzeu to bylo zajímavé, viď?“

„Půjdeme tam ještě zítra?“

„Ne, zítra ne, miláčku, ale brzy, ano?“

„Tak jo.“

„Tak dobrou.“ Nechala otevřené dveře a zhasla světlo. „Dobrou noc, ať tě blechy štípou celou noc.“

Zaposlouchal jsem se do zvuků noci. Zurčení vody, spláchnutí toalety. Pak všechno ztichlo. Vylezl jsem z postele a klekl si k oknu. U sousedů se ještě svítilo a ulicí projelo auto s hlasitě puštěným rádiem. Chvíli jsem se díval do noci a snažil se přivolat spánek Jakmile jsem vstal, všechno se změnilo.

Sobota 2. ledna 1988 ve 4.03/ neděle 16. června 1968 ve 22.46 (Henrymu je 24 a 5)

Henry: 4.03 ráno, výjimečně mrazivý lednový den a já se právě vracím domů. Celou noc jsem protancoval a jsem sice pouze lehce přiopilý, zato ale notně unavený. Zatímco zápasím s klíči v jasně osvětlené chodbě, podlamují se mi nohy, točí hlava a zvedá žaludek. Náhle se ocitám ve tmě a zvracím na kachličky na podlaze. Zvednu hlavu a uvidím rozsvícený nápis VÝCHOD. Jakmile si přivyknu tmě, vidím kolem sebe tygry, neandrtálce s dlouhými oštěpy, neandrtálky v miniaturních sukénkách z kůže a psy podobné vlkům. Srdce mi tluče jako splašené a alkoholem znavený mozek se zmůže jen na jedinou myšlenku: A do prdele, vrátil jsem se do doby kamenné. Teprve po chvíli mi dojde, že kdyby to byla pravda, nejspíš by tam červeně nesvítil nápis VÝCHOD coby neklamná připomínka dvacátého století. Vydrápu se na nohy, celý se třesu a kradu se ke dveřím. Do bosých chodidel mě studí dlaždice, všechny chloupky se mi ježí a po těle mi naskakuje husí kůže. Všude vládne naprosté ticho. Ve vzduchu je cítit studené vlhko klimatizace. Konečně jsem u východu a nahlédnu do sousední místnosti. Všude samé skleněné vitríny. Světlo lamp pronikající dovnitř vysokými okny ozařuje tisíce hmyzích exemplářů. Díkybohu jsem se ocitl ve sbírkách Přírodopisného muzea. Stojím a zhluboka dýchám. Snažím se pročistit si hlavu. V otupeném mozku cosi bije na poplach. Pokouším se dobrat se toho, o co jde. Mám něco udělat. To je ono. Mé páté narozeniny… někdo tam byl a ten někdo mám být já… potřebuju šaty. To je ono. Kápl jsem na to.

Proběhnu říší hmyzu až do dlouhé chodby, která protíná druhé podlaží, a pokračuju dál po západním schodišti až do přízemí, vděčný, že jsem se ocitl v době, kdy ještě neexistovaly pohybové senzory. Obrovští sloni na mě v měsíčním světle nepřátelsky shlížejí z výšky. V běhu jim zamávám cestou do malého krámku se suvenýry vpravo od hlavního vchodu. Zkoumám nabízené zboží a nacházím spousty šikovných věciček: zdobný nůž na dopisy, kovovou záložku s logem muzea a dvě trička s dinosaurem.

Otevřít zámky je hračka. Odemknu je sponkou, jednou z těch, které ležely vedle pokladny. Mám, co jsem chtěl. Fajn. Vrátím se do třetího podlaží, kde sídlí „zázemí“ muzea, laboratoře a kanceláře zaměstnanců. Přelétnu pohledem jména na dveřích, ale žádné z nich mi nic neříká. Nakonec si jedny náhodně vybírám a projedu ozdobnou plaketou podél zámku. Cvak. Opřu se do dveří a jsem uvnitř.

Kancelář patří nějakému V. M. Williamsonovi, což je dost nepořádný chlapík. Na zemi nastlané nejrůznější papíry, stůl plný šálků od kávy a přetékajících popelníků hned vedle částečně složené kostry nějakého plaza. V rychlosti prohrabu skříňku a zase jí zavřu. Nic pro mě. Sousední kancelář patří nějaké ženě jménem J. F. Bettleyová. Štěstí se na mě usměje až napotřetí. D. W. Fitch si do skříně pečlivě pověsil kompletní oblek, který mi bezvadně sedí, tedy až na poněkud kratší rukávy a nohavice a mírně odstávající kiopy. Pod sako si obléknu jedno z těch triček s dinosaurem. Jsem sice bos, ale vypadám spořádaně. D. W., Bůh mu to oplať, má v šuplíku i nenačatý balíček sušenek. Zabavím je a odcházím. Pečlivě za sebou zavírám dveře.

Kde jsem byl, když jsem se viděl? Zavřu oči a dolehne na mne fyzická únava, hladí mě ospalými prsty. Už se jí málem poddávám, potom se vzchopím a vtom mi to dojde. Silueta muže, který šel proti mně v proudu světla řinoucího se ze vstupních dveří muzea. Potřebuji se vrátit do velkého sálu.

Když tam vejdu, vládne tam ticho a klid. Procházím středem expozice a snažím se zapamatovat si umístění všech dveří, potom si sednu u šatny, aby měl velký sál před sebou jako na dlani. V hlavě mi pulzuje krev, klimatizace hučí a po Jezerní rachotí auta. Sním deset sušenek. Pomalu a důkladně odděluji sušenky od náplně, kterou pokaždé napřed pečlivě vyškrábnu předními zuby. Jím je po půlkách, aby mi déle vydržely. Nemám tušení, kolik je hodin ani jak dlouho budu muset čekat. Jsem už skoro střízlivý a z pochopitelných důvodů napjatý. Čas plyne a nic se neděje. Konečně něco: tlumené zadunění, zalapání po dechu. Ticho. Vyčkávám. Vstanu a tiše vklouznu do haly, pomalu procházím pruhy světla, které dopadají na mramorovou podlahu. Zůstanu stát mezi dveřmi a tiše zavolám: „Henry.“

Nic. Chytrý kluk, je potichu a nenechá se napálit. Zkouším to znovu. „Henry, nemusíš se bát. Přišel jsem, abych tě tady provedl. Zvláštní prohlídka. Henry, opravdu nemusíš mít strach.“

Zaslechnu přidušené zalapání po dechu. „Koupil jsem ti tričko, Henry. Aby ses nenastydnul, až si to tu budeme prohlížet.“ Už ho vidím, stojí na rozhraní světla a tmy. „Tu máš. Chytej.“ Hodím mu triko. Zmizí a vzápětí vchází do světla. Tričko mu sahá až ke kolenům. Mé pětileté já. Rozježené tmavé vlasy, bledé, skoro slovanské oči, přimhouřený, rošťácký pohled. V pěti jsem šťastný, hovím si v bavlnce normální láskyplné rodičovské péče. Počínaje tím okamžikem se ale všechno změní.

Pomalu jdu k němu, skloním se a zašeptám: „Ahoj, rád tě vidím, Henry. Děkuji, žes dneska v noci přišel.“

„Kde to jsem? A kdo seš ty?“ Vysoko posazený dětský hlásek se odráží od chladného kamene kolem.

„Jsi v Přírodopisném muzeu. Mám za úkol ukázat ti něco, co se ve dne neukazuje. Taky se jmenuju Henry. Není to zvláštní?“

Přikývne.

„Nechceš sušenku? Hrozně rád v muzeu chroupu sušenky. Mnohem víc si pak užiju prohlídku.“ Nabízím mu. Váhá. Nedokáže se rozhodnout. Má hlad, ale neví, kolik sušenek si může vzít, aniž by to vypadalo neomaleně. „Vezmi si, kolik chceš. Už jsem jich snědl deset, takže máš co dělat, abys mě dohnal.“ Vezme si tři. „Co bys chtěl vidět jako první?“ Pokrčí rameny. „Tak víš co? Půjdeme do třetího patra. Tam schovávají všechno to, co se návštěvníkům normálně neukazuje. Souhlasíš?“

„Tak jo.“

Potmě jdeme ke schodům a po nich nahoru do třetího. Loudá se a mně nezbývá než s ním držet krok. „Kde je máma?“

„Doma. Spí. Tohle je úplně zvláštní prohlídka, jen pro tebe, protože máš narozeniny. A navíc dospělí pro tyhle věci nemají pochopení.“

„Copak ty nejsi dospělý?“

„Jsem velice neobyčejný dospělý. Mým posláním je dobrodružství, a proto když jsem zaslechl, že se chceš vrátit do muzea, přirozeně jsem té příležitosti využil, abych tě tady provedl.“

„Jak j sem se sem dostal?“ Zastaví se nad schody a vrhne na mne pohled, v němž se zračí naprostý zmatek.

„To je tajemství. Přísahej, že to nikomu neprozradíš.“

„Proč?“

„Protože by ti nikdo nevěřil. Můžeš to říct mámě nebo Kimče, jestli chceš, ale nikomu jinému. Platí?“

„Platí…“

Kleknu si k němu, ke svému nevinnému já, a zadívám se mu do očí. „Přísaháš na svou smrt?“

„Mmm…“

„Ujednáno. Má se to takhle. Cestoval jsi časem. Byl jsi ve své ložnici a najednou zničehonic fííí! A jseš tady Ještě není moc pozdě, takže máme spoustu času, abychom si všechno prohlédli, než budeš muset zpátky domů.“ Mlčí a měří si mne tázavým pohledem. „Chápeš?“

„Ale… proč?“

„To bych taky rád věděl. Ještě jsem na to nepřišel, ale hned, jak to budu vědět, povím ti to. Zatím se tady projdeme. Dáš si ještě sušenku?“

Vezme si jen jednu. Pomalu šlapeme chodbou. Rozhodnu se experimentovat. „Zkusíme tyhle.“ Přejedu kovovou záložkou kolem zámku dveří s číslem 306 a otevřu je. Rozsvítím a všude kolem nás leží kameny o velikosti dýně, leží na podlaze, celé i rozpůlené, zvrásnéné na povrchu a protkané žilkami kovu uvnitř. „To je krása, Henry. Meteority“

„Co jsou to meteority?“

„Kameny, co spadly z vesmíru.“ Podívá se na mne, jako bych z vesmíru spadl já. „Koukneme se vedle?“ Přikývne. Zavřu dveře místnosti s meteority a zkouším ty naproti přes chodbu. Místnost je plná ptáků. Ptáci zvěčnění v letu, sedící na větvích, ptačí hlavy, ptačí kůže s pery. Otevřu jednu ze stovky zásuvek. Jsou v ní skleněné trubičky. V každé je uvězněný droboučký zlatočerný ptáček s cedulkou se jménem na nožičce. Henrymu se rozšíří oči úžasem. „Chceš si na ně sáhnout?“

„Mhm.“

Vyndám vatovou ucpávku z trubičky a vyklepnu ptáčka na dlaň. Zůstane zmáčknutý v poloze, v jaké byl v trubičce. Henry láskyplně pohladí malou hlavičku. „Spí?“

„Tak nějak.“ Zostra se na mne podiva. Očividně mi nevěří. Opatrně dám exponát zpět, ucpu trubičku vatou, vrátím ji na místo a zavřu zásuvku. Jsem tak unavený. Dokonce i samo slůvko spánek mi zní lákavě, přímo svůdně. Zamířím zpět do haly a vtom si náhle vzpomenu, co se mi na té zvláštní noci tolik líbilo, když jsem byl malý.

„Henry, co kdybychom šli do knihovny?“ Pokrčí rameny. Zrychlím krok. Musí běžet, aby mi stačil. Knihovna se nachází ve třetím podlaží ve východním křídle budovy. Dojdeme ke dveřím. Zastavím se a přemýšlím, jak si poradit se zámky. Henry se na mne dívá, jako kdyby chtěl říct: Tak to vidíš. Prošacuju kapsy a najdu nůž na dopisy. Odlomím dřevěnou střenku a voilá, ukrývá se v ní dlouhý tenký kovový proužek. Skoro polovinu zasunu do zámku a otáčím jím. Jakmile zaslechnu cvaknutí, začnu jím pomalu otáčet zpátky, zasunu do zámku druhou část plíšku, použiju záložku a opřu se do dveří. Sezame, otevři se!

Konečně na svého společníka udělám kýžený dojem. „Jaks to dokázal?“

„Nic na tom není. Příště tě to naučím. Entrez!“ Otevřu dveře a on vběhne dovnitř. Rozsvítím a studovna ožije: masivní dřevěné stoly a židle, hnědý koberec, hrozivý registrační pult. Studovna Přírodopisného muzea rozhodně není navržená tak, aby okouzlovala pětileté kluky. Napěchovaná knihami, které potřebují k životu vědci a akademici. Stěny místnosti lemují skříně s policemi plné viktoriánských periodik v kožené vazbě. Kniha, kterou hledám, leží rozevřená v dubové vitríně uprostřed místnosti. Sponkou odemykám zámek na skleněném víku. Muzeum by se mělo zamyslet nad bezpečnostními opatřeními. Nepřipadám si nijak provinile, vždyť jsem koneckonců vystudovaný knihovník a v Newberry pořádám jednu výstavu za druhou. Za přepážkou nacházím plstěnou podložku a nějaké záložky. Odnesu je k nejbližšímu stolu. Pak svazek opatrně zavřu, vyndám z vitríny a položím na plstěnou podložku. Odsunu těžkou židli. „Pojd sem, stoupni si na ni, ať líp vidíš.“ Vyleze si na židli. Otevřu knihu.

Je to Audubonovo Ptactvo Ameriky. Exkluzivní výtisk v úžasné vazbě ze sloní kůže. Na výšku měří skoro tolik jako mé pětileté já. Toto je nejkrásnější zachovalý exemplář a já strávil mnoho deštivých odpolední jeho obdivováním. Nalistuju první stránku. Henry se usměje a podívá se na mě. „Alka obecná,“ čte. „Připomíná kachnu.“

„Jo, to jo. Vsadím se, že uhodnu, kterého ptáka máš nejradši.“ Usměje se a zavrtí hlavou. „O co se vsadíš?“

Zamyšleně se podívá dolů na své triko s tyranosaurem a pokrčí rameny. Ten pocit moc dobře znám.

„Co řekneš na tohle: když uhodnu, musíš sníst sušenku, a když neuhodnu, tak ji musíš sníst taky?“

Zamyslí se nad tím a usoudí, že nemá co ztratit. Najdu plameňáka. Henry se rozesměje. „Uhodl jsem?“

„Ano!“

Je snadné být neomylný, když člověk dělá věci, jejichž výsledek předem zná. „Fajn, tady máš sušenku. Taky si vezmu jednu za to, že jsem to uhodl. Ale sníme si je, až dočteme, ano? Přece bys nechtěl, aby byla plná drobečků, že ne?“

„To ne!“ Položí sušenku na opěradlo a začínáme listovat knihou od začátku. Obracíme stránku za stránkou a ptáci na obrázcích vypadají mnohem živější než ti ve skleněných tubusech dole v hale.

„Tady máme volavku šedou. Je velikánská, větší než plameňák.Už jsi někdy viděl kolibříka?“

„Dneska!“

„Tady v muzeu?“

„Mhm.“

„Počkej, až ho uvidíš v přírodě. Připomínají maličkaté vrtulníky. Mávají křidélky tak rychle, že člověk vidí jen šmouhu…“ Obracet stránky je jako stlát postel. Ohromný list papíru se zavlní, zvedne a klesne. Henry stojí na židli a s každým otočením se těší na další nový zázrak Tichý nadšený povzdech si vyslouží jeřáb, lyska, alka velká i datel. Když dojdeme k sově sněžné na konci, sehne se a opatrně se dotýká kresby, něžně ji hladí. Sklouznu pohledem z chlapce na knihu a vzpomínám na ten okamžik. Je to první kniha, do níž jsem se zamiloval, do které jsem si chtěl zalézt a usnout v ní.

„Jsi unavený?“

„Mhm.“

„Půjdeme?“

„Tak jo.“

Zavřu Ptactvo Ameriky, vrátím knihu zpět do jejího proskleného vězení, nalistuju stránku s plameňákem, zavřu víko a znovu zamknu zámek. Henry seskočí ze židle a schroustá sušenku. Odnesu podložku na místo a zasunu židli. Henry zhasne světlo a odejdeme.

Procházíme muzeem a přátelsky si povídáme o tom, proč někteří živočichové létají, ale jiní se plazí, a chroupeme sušenky. Henry mi vypráví o mámě, tátovi a paní Kimové, která ho učí připravovat lasagne, i o Brendě, na kterou jsem už dočista zapomněl. Byla to má nejlepší kamarádka, dokud se rodiče nepřestěhovali do Tampy na Floridě. Stěhování mne čeká za tři měsíce. Zrovna když jdeme kolem legendárního Bushmana, stříbro-hřbetého gorilího samce, který se majestátně tyčí na malém mramorovém podstavci v přízemí, Henry vyjekne, zapotácí se a zašátrá po mně. Hrábnu po něm, a je pryč. V rukou držím jen teplé, prázdné tričko. Povzdechnu si a vypravím se nahoru, abych tam ještě chvíli obdivoval mumie. Mé malé já už je teď doma a souká se do postele. Dobře si na to vzpomínám. Pama-tuju si, že když jsem se ráno probudil, noční dobrodružství mi připadalo jako nádherný sen. Máma se smála a říkala, že cestování časem může být docela zábava a že by si to taky někdy ráda zkusila.

Tehdy to bylo poprvé.

PRVNÍ SCHŮZKA, ČÁST DRUHÁ

Pátek 23. září 1977 (Henrymu je 36 a Clare 6)

Henry: Jsem na Lukách a čekám. Čekám kousek od palouku a jsem nahý, protože šaty, které mi Clare přichystala do krabice pod kamenem, zmizely. Ostatně tam není ani ta krabice, takže jsem vděčný za to, že je příjemné zářijové odpoledne, i když nevím kterého roku. Sednu si do vysoké trávy a přemýšlím. Fakt, že pod kamenem není krabice, svědčí o tom, že jsem sem dorazil ještě předtím, než jsme se s Clare setkali. Clare se možná ještě ani nenarodila. Už se mi to stalo dřív. Bolí to. Stýská se mi po ní a musím se nahý schovávat v lese, protože se neodvažuju přiblížit k její rodině. Toužebně myslím na jabloně na západní straně Luk. Touhle dobou už na nich musejí být jablka. Malá a kyselá, okousaná od srnčí zvěře, ale přece jenom k jídlu. Zaslechnu bouchnout dveře a vykouknu z trávy. Směrem ke mně se řítí děcko a razí si cestu ševelící trávou. Srdce mi buší až v krku a Clare vbíhá na palouk.

Je tak mladičká. Je si tolik jistá, že je tam sama. Ještě pořád má na sobě školní uniformu, tmavozelený svetřík, bílou blůzku a podkolenky. V ruce drží tašku s logem tamního obchodního domu a osušku. Rozprostře osušku na zem a vysype na ni obsah tašky. Obsahuje velmi různorodou sbírku psacího náčiní. Staré propisky, špačky tužek z knihovny, pastelky i vonící zvýrazňovače, nechybí ani plnicí pero. Přinesla si i hromadu poznámkových bločků z otcovy kanceláře. Vyrovná před sebou psací náčiní, srovná papírky a postupně začne zkoušet všechna pisátka. Pečlivě kreslí rovné čáry i kudrlinky a tiše si sama pro sebe pobrukuje. Poté, co ji chvíli pozorně poslouchám, tu melodii poznávám – ústřední nápěv ze seriálu Show Dicka van Dykea.

Váhám. Clare je tak soustředěná, tak zaujatá tím, co dělá. Musí jí být kolem šesti. Pokud je opravdu září, nejspíš právě začala chodit do první třídy. Zjevně na mne nečeká. }sem pro ni naprostý cizinec a nepochybuju o tom, že učitelé od začátku vtloukají prvňáčkům do hlavy, že nemají nikam chodit s nikým, koho neznají, natož s cizincem, který se nahý zjevuje na vašem tajném místečku, zná vaše jméno a prosí vás, abyste o něm nic neříkali mámě ani tátovi. Dumám nad tím, jestli jsme se ten den měli setkat poprvé, nebo jestli k našemu prvnímu setkání dojde až jindy. Možná, že bych měl zůstat potichu a počkat, až odejde, abych se mohl připlížit k jabloním, ukrást nějaké oblečení anebo se vrátit k obvyklému schématu.

Vykouknu ze svého úkrytu a zjistím, že Clare zírá přímo na mě. Až příliš pozdě si uvědomím, že jsem si prozpěvoval s ní.

„Kdo je tam?“ zasyčí Clare. V tu chvíli připomíná naštvanou husu, vidím nohy a krk. Myšlenky se míhají hlavou jedna za druhou.

„Ahoj,“ říkám co nejvlídnějším tónem.

„Marku! Ty slídile!“ Clare se rozhlíží kolem sebe a hledá, co by po vetřelci hodila. Nakonec se rozhodne pro boty, které mají těžký podpatek s ostrými kraji. Myslím, že mne nemůže pořádně vidět. Zuje si boty a mrskne jimi mým směrem. Jedna z nich mne trefí do obličeje a rozsekne mi ret. Krvácím.

„Prosím, nedělej to.“ Nemám nic, čím bych zastavil krvácení, a tak si na rozbitá ústa tisknu dlaň, a proto můj hlas zní poněkud přidušeně. V čelisti mi brní.

„Kdo je tam?“ Clare se v tu chvíli bojí stejně jako já.

„Henry. Jmenuju se Henry, Clare. Nechci ti ublížit a přál bych si, abys po mně už nic neházela.“

„Vrať mi moje boty. Neznám tě. Proč se schováváš?“ Pátrá po mně pohledem.

Hodím jí boty zpátky na palouk. Zvedne je a drží v obou rukou jako kolty. „Schovávám se, protože jsem ztratil oblečení a stydím se. Mám za sebou dlouhou cestu, jsem hladový a nikoho tady neznám. K tomu všemu teď ještě krvácím.“

„Odkud jsi přišel? Jak víš, jak se jmenuju?“

Pravdu, a nic než pravdu. „Přicházím z budoucnosti. Cestuju v čase. V budoucnosti jsme kamarádi.“

„Lidé mohou cestovat v čase jen ve filmu.“

„To jsme vám namluvili my.“

„Proč?“

„Kdyby v čase cestovali všichni, nastala by hrozná tlačenice. Vzpomínáš si, jak jsi loni o Vánocích jela za babičkou Abshireovou? Letěli jste letadlem. Vzpomínáš na tu tlačenici na 0’Harově letišti? Nechceme, aby se nám lidi pletli pod nohy, a tak si to tajemství necháváme pro sebe.“

Chvíli trvá, než si to srovná v hlavě. „Pojď ven.“

„Půjč mi tu osušku.“ Sehne se pro ni, zvedne ji za rohy a všechna pera, propisky a tužky se spolu s papírky sesypou na zem. Hodí ji po mně. Hrábnu po ní, otočím se ke Clare zády a omotám si ji kolem pasu. Na ručníku září jasně barevné růžové a oranžové geometrické vzory. Nic, co by chtěl člověk mít na sobě, když se má poprvé setkat s budoucí manželkou. Nadechnu se a vejdu na palouk. Co nejdůstojněji se posadím na balvan. Clare zůstane stát tak daleko ode mne, jak jí rozměry palouku dovolí. V rukou pořád svírá boty.

„Krvácíš.“

„No, jo. Trefila jsi mě botou.“

„Jé.“

Ticho. Pokouším se tvářit neškodně a mile zároveň. Vlídnost pro Clare hodně znamená, protože v dětství se s přívětivostí setkává jen zřídka.

„Děláš si ze mě legraci.“

„To bych si nikdy nedovolil. Proč myslíš, že si z tebe dělám legraci?“ Clare je především hrozně umíněná. „Nikdo nemůže cestovat časem. Lžeš

„Santa Claus taky cestuje časem.“

„Co?“

„No jistě. Jak myslíš, že by jinak stačil za jedinou noc rozdat všechny dárky? Pokaždé, když shodí dárky komínem, otočí ručičky hodinek zpátky, aby to všechno stihl.“

„Santa je kouzelník. A ty nejsi Santa.“

„Tím chceš říct, že neumím kouzlit? Šmarjá, Máňo, ty jsi vážně tvrdý oříšek.“

„Nejsem žádná Máňa.“

„Já vím, jmenuješ se Clare. Clare Anne Abshireová, narodila ses 24. května 1971. Tvoji rodiče se jmenují Philip a Lucille Abshireovi. Bydlíš spolu s nimi, babičkou, bratrem Markem a sestřičkou Alicií tam v tom velkém domě.“

„Že to víš, ještě neznamená, že jsi přišel z budoucnosti.“

„Když se tady ještě chvíli zdržíš, uvidíš, jak zmizím.“ Tuším, že s tím můžu počítat, protože Clare mi jednou prozradila, že moje zmizení jí na našem prvním setkání připadalo nejúžasnější.

Ticho. Clare přešlápne z nohy na nohu a mávnutím ruky odežene dotěrného komára. „Znáš Santu?“

„Osobně? Ehm, to ne.“ Krev už mi sice přestala téct, ale i tak musím vypadat hrozně. „Hele, Clare, neměla bys kousek fáče? Nebo něco k jídlu? Při cestování v čase člověku hrozně vyhládne.“

Zamyslí se, zaloví v kapse a vytáhne z ní nakousnutou čokoládovou tyčinku. Hodí ji po mně.

„Děkuju. Tyhle mám hrozně rád.“ Jím rychle, ale každé sousto pečlivě rozžvýkám. Mám hrozně nízkou hladinu cukru v krvi. Obal dám do prázdné nákupní tašky. Clare jen září.

„Hltáš jako pes.“

No dovol!“ Hluboce se mě to dotkne. „Mám chápavé prsty, jestli sis nevšimla. Dík za poklonu.“

„Co jsou to chápavé prsty?“

„Udělej tohle.“ Přitisknu špičku ukazováčku k bříšku palce tak, aby prsty tvořily písmeno „o“. Clare mě napodobí. „Mít chápavé prsty znamená, že s nimi dokážeš udělat tohle. Díky tomu si dokážeš otevřít dveře, zavázat tkaničky a dělat spoustu jiných věcí, které ostatní zvířata nemohou.“

Clare z toho není nijak nadšená. „Sestra Carmelita říká, že zvířata nemají duši.“

„Samozřejmě že mají. Jak na to přišla?“

„Podle ní to říká papež.“

„Papež je starý trouba. Zvířata mají mnohem hezčí duše než my. Nikdy nelžou ani nikoho nevyhazují do vzduchu.“

„Ale žerou se navzájem.“

„No, musí se navzájem požírat, protože nemůžou jít do krámu a koupit si velkou vanilkovou zmrzlinu, že?“ Vanilkovou zmrzlinu má malá Clare ze všeho nejradši. (Dospělá Clare má nejraději suši, konkrétně suši pana Kacua na Petersonově třídě.)

„Můžou se pást.“

„To my taky. A jíme snad trávu? Ne, baštíme hamburgery.“ Clare se posadí na kraji palouku. „Etta mi dokola připomíná, že se nemám bavit s cizími lidmi.“

„To ti radí dobře.“ Ticho.

„Kdy zmizíš?“

„Až budu připravený a bude se mi chtít. Nudím tě?“ Clare obrátí oči v sloup. „Co to děláš?“

„Píšu.“

„Můžu se podívat?“

Clare pomalu vstane. Zatímco mne probodává výhružným pohledem, posbírá několik listů papíru. Nakloním se a opatrně k ní natáhnu ruku, jako kdyby tam místo holčičky stál vrčící rotvajler. Rychle mi podá papíry a couvne. Pozorně si je prohlížím, jako kdyby mi právě laskavě zapůjčila manuskript z dvanáctého století nebo nějaký vzácný mayský kodex. Psala pořád dokola a stále většími písmeny „Clare Anne Abshireová“. Všechna písmena s horním dotahem i ta s dolním byla ozdobená spoustou zakroucených kudrlinek a z uzavřených smyček se usmívaly stylizované obličejíky. Vypadalo to docela hezky. „Moc pěkné.“

Potěšil jsem ji. Clare má vždycky velkou radost, když někdo ocení její úsilí. „Napíšu ti to taky, ano?“

„Budu rád, ale když cestuju časem, nesmím si s sebou nic brát, takže bude nejlepší, když mi to schováš a já si to budu prohlížet vždycky, když tady budu.“

„Proč si s sebou nesmíš nic vzít?“

„Zamysli se nad tím. Kdyby ti, co cestují v čase, s sebou mohli brát různé věci, za chvíli by na světě zavládl pěkný zmatek. Řekněme, že bych si s sebou do minulosti vzal nějaké peníze. Protože znám výsledky všech fotbalových zápasů a vím i to, která čísla vyhrála v loterii, mohl bych vydělat hromady peněz. A to by nebylo spravedlivé, že ne? Nebo kdybych byl opravdu mizera, tak bych mohl krást a odnést si svůj lup s sebou do budoucnosti, kde by mě nikdo nenašel.“

„Mohl bys být pirát!“ Představa, že jsem pirát, Clare nadchne natolik, že na okamžik zapomene, že má co dělat s někým neznámým a nebezpečným. „Mohl by sis zakopat peníze a poklad si v budoucnu vyzvednout.“ Takhle nějak dnes s Clare financujeme náš bohémský způsob života. V dospělosti jí to sice začne připadat mírně nemorální, i když je fakt, že na burze se dá cestování časem solidně zúročit.

„To je skvělý nápad. Jenomže já nepotřebuju peníze, ale oblečení.“

Pochybovačně se na mě zadívá.

„Máte doma nějaké odložené tátovy šaty, které už nenosí? Víš, kalhoty by se mi moc hodily. Ručník je fajn, nechápej mě špatně, ale prostě tam, odkud přicházím, většinou nosím kalhoty.“ Philip Abshire je mnohem menší než já a o dobrých patnáct kilo těžší. Jeho kalhoty budou pohodlné, i když v nich budu vypadat poněkud směšně. „Nevím…“

„Fajn, nemusíš pro ně letět hned, ale kdybys mi je přinesla příště, až přijdu, udělalo by mi to velkou radost.“

„Příště?“

Najdu zatím nepoužitý list papíru a tužku. Velkými tiskacími písmeny na něj píšu čtvrtek 29. září 1977, po večeři. Podám ho Clare. Velice opatrně si ho ode mne vezme. Obrysy se mi začínají rozplývat. Slyším, jak ji volá Etta. „Bude to naše tajemství, Clare, ano?“

„Proč?“

„To ti říct nemůžu. Už musím jít. Moc rád jsem tě viděl. Ne, abys někomu skočila na špek.“ Napřáhnu k ní ruku a Clare mi ji srdnatě stiskne. V okamžiku, kdy si podáme ruce, zmizím.

Středa 9. února 2000 (Clare je 28, Henrymu je 36)

Clare: Je brzy ráno, asi šest, spím neklidným ranním spánkem, a když se mnou Henry zatřese a vzbudí mě, uvědomím si, že už zase byl „jinde“. Zhmotnil se prakticky přímo na mně. Vyjeknu. Málem se oba počuráme strachy. Rozesměje se, překulí se a já na něho. Jakmile se na něho podívám, vidím, že mu silně krvácí ret. Vyskočím z postele a ženu se pro gázu. Henry se pořád ještě směje, když se vrátím a začnu mu ošetřovat proražený ret. „Jaks k tomu přišel?“

„Hodilas po mně botu.“ Nevzpomínám si, že bych kdy po Henrym něčím házela. „To není možné.“

„Ale je. Právě jsme se poprvé setkali. Jak jsi mě uviděla, vykřikla jsi: ‚Za tohoto muže se provdám,‘ a vrhla ses mi kolem krku. Pořád tvrdím, že máš báječný odhad na lidi.“

Čtvrtek 29. září 1977 (Clare je 6, Henrymu je 35)

Clare: Dnes ráno se na kalendáři na otcově stole objevilo to samé datum, co napsal ten pán. Nell udělala Alicii vajíčko na měkko a Etta se rozkřikla na Marka, protože si neudělal úkoly a místo toho si se Stevem házeli létajícím talířem. Řekla jsem Etto, nemohla bych si vzít nějaké staré věci z beden? Mínila jsem tím bedny v podkroví, kde jsme si hrávaly na princezny. Etta se zeptala Na co? a já odpověděla Chceme si s Megan hrát na princezny a Etta začala vyvádět, že teď mám nejvyšší čas odejít do školy a že o zábavu se mám starat, až se vrátím. Tak jsem šla do školy, měli jsme matiku, přírodopis a mluvnici a po obědě francouzštinu, hudebku a náboženství. Celý den jsem myslela na to, jak pro něho seženu kalhoty, protože mi připadalo, že je opravdu moc chtěl. Hned po návratu ze školy jsem šla znovu za Ettou, jenomže doma zůstala jenom Nell, která nás nechala olízat krém z hnětače, což by nám Etta nikdy nedovolila, protože bychom mohli dostat salmonelózu. Máma cosi sepisovala, a zrovna když jsem se chystala odejít na půdu bez ptaní, zeptala se Copak, miláčku? Tak jsem ji poprosila a ona mi řekla, ať si z těch zpropadených beden vezmu, co chci. Šla jsem do prádelny, kde jsem v pytlích našla troje tátovy kalhoty, ale v jedněch byla obrovská díra od cigarety. Vzala jsem teda jenom dvoje. Našla jsem i bílou košili, stejnou, jakou táta nosíval do práce, kravatu s rybičkami a červený svetr. A také žlutý župan, co táta nosil, když jsem byla malá. Ještě voněl po tátovi. Nacpala jsem oblečení do pytle a ten jsem schovala v komoře. Mark mě odtamtud viděl odcházet a posmíval se Co tady děláš, blbečku? Odsekla jsem Nic, blbečku a on mě zatahal za vlasy, tak jsem mu opravdu pořádně dupla na nohu. Začal bulet a utíkal žalovat. Vrátila jsem se k sobě do pokoje a hrála si na televizi s panem Medvědem a Jane. Jane byla filmová hvězda a Medvěd se jí ptal na to, jaké to je být slavná, a ona odpovídala, že se chtěla stát veterinářkou, ale že je tak strašně krásná, že prostě musela jít k filmu a stát se hvězdou, a pan Medvěd jí na to řekl, že by se mohla stát veterinářkou, až bude stará. Potom Etta zabušila na dveře, nakoukla dovnitř a zeptala se Proč jsi Markovi šlápla na nohu? Odpověděla jsem Protože mě Mark zničehonic začal tahat za vlasy a Etta si povzdechla Vy dva mě přivedete do hrobu a odešla, takže bylo všechno v pořádku. Večeřeli jsme jenom s Ettou, protože táta s mámou odešli na nějaký večírek. Měli jsme pečené kuře s mladým hráškem a čokoládový koláč. Mark dostal největší kousek, ale nic jsem nenamítala, protože jsem odpoledne slízala všechen krém z hnětače. Po večeři jsem poprosila Ettu, jestli bych si nemohla jít ještě chvíli hrát ven. Zeptala se, jestli mám nějaké domácí úkoly, tak jsem jí odpověděla Psaní a přinést nějaké listy na výtvarku, a na to řekla Tak běž, ale do tmy ať jsi doma. A tak jsem šla, natáhla na sebe modrý pruhovaný svetr, vzala pytel z komory a vypravila se na palouk. Ten muž tam ale ještě nebyl, a tak jsem se posadila na balvan a chvíli čekala. Potom mě napadlo, že bych se asi měla vrátit domů s nějakými listy. Vrátila jsem se na zahradu a otrhala pár listů z matčina malého stromku, o kterém mi později řekla, že se jmenuje jinan, a taky jsem sebrala pár javorových a dubových listů. Pak jsem se vrátila na palouk, ale pořád tam ještě nebyl, a tak jsem si pomyslela Nejspíš si vymýšlel a vůbec neměl v plánu se vrátit, takže o ty kalhoty nejspíš zas tolik nestál. Taky mě napadlo, že Ruth měla nejspíš pravdu. Řekla jsem jí o tom chlapovi a ona na to, že si vymýšlím, protože ve skutečném životě lidé nemizí, protože to je možné jenom v televizi. Nebo se mi to třeba jenom zdálo, stejně jako když umřel Buster. Zdálo se mi, že spokojeně spí v kleci, ale když jsem se probudila, Buster tam nebyl a máma mi řekla Sny nejsou skutečné, ale jsou důležité. Začínalo se ochlazovat. Rozhodla jsem se, že tam pytel s těmi věcmi prostě nechám a půjdu domů a jestli přijde, tak si ty kalhoty může vzít. Zrovna když jsem odcházela po cestičce, ozval se divný hluk a někdo řekl Au, au, to bolí. Dostala jsem strach.

Henry: V cestě mi leží nějaký kámen a bolestivě si o něj odřu kolena. Jsem na palouku zalitém nádherným světlem zapadajícího slunce, které plane rudooranžovou barvou nad korunami stromů. Všude je pusto, nikde nikdo, jen uprostřed palouku leží nákupní taška plná oblečení. Okamžitě mě napadne, že ji tam nechala Clare a že od našeho prvního setkání nejspíš uběhlo jen pár dnů. Clare nikde nevidím, a tak tiše zavolám její jméno. Nikdo neodpovídá. Prohrabu tašku. Jedny plátěné kalhoty, jedny hnědé vlněné, výstřední kravata se pstruhy, harvardský svetr, bílá košile se špinavým proužkem na límečku a mapami od potu v podpaží, luxusní hedvábný župan s Philipovým monogramem a velkou skobou na kapse. Všechny ty šaty patří k mým starým známým, tedy až na tu kravatu. Moc rád je zase vidím. Obléknu si ty plátěné kalhoty a svetr a v duchu bla-hořečím Clarině dědičně dobrému vkusu a zdravému rozumu. Pocítím vděčnost. Až na to, že mi chybí boty, mi přinesla dokonalou výstroj pro pobyt v dané době. „Děkuju, Clare. Zařídila jsi to skvěle,“ zavolám tiše.

Pohled na ni, jak stojí na kraji palouku, mne překvapí. Rychle se stmívá a v pološeru Clare vypadá droboučká a vystrašená.

„Ahoj.“

„Ahoj, Clare. Děkuju za ty šaty. Jsou skvělé. Dneska v noci budu vypadat k světu a nebude mi zima.“

„Už budu muset jít.“

„To je v pořádku, vždyť už je skoro tma. Máte školní večírek?“

„Mhm.“

„Kolikátého je?“

„Čtvrtek 29. září 1977.“

„Moc děkuju.“

„Jak to, že to nevíš?“

„Právě jsem dorazil. Ještě před několika minutami pro mé bylo pondělí 27. března 2000 ráno, venku pršelo a já připravoval toasty.“

„Ale napsal jsi mi, kdy se objevíš.“ Vytáhne lístek s hlavičkou Philipovy kanceláře a zamává jím na mě. Dojdu k ní a vezmu si ho. Zajímá mě, jestli na něm opravdu najdu svým rukopisem kapitálkami pečlivě zapsané dnešní datum. Mlčím a v duchu hloubám nad tím, jak nejlépe vysvětlit anomálie spojené s cestováním v čase šestileté holčičce, jíž teď Clare je.

„Věc se má tak… umíš zacházet s magnetofonem?“

„Mhm.“

„Fajn. Dáš tam pásku a poslechneš si ji od začátku do konce. Je to tak?“

„Jo…“

„To je tvůj život. Ráno vstaneš, sníš snídani, vyčistíš si zuby a jdeš do školy, ano? Nestane se, že bys nevstala a najednou byla ve školní jídelně u oběda s Helenou a Ruth, a potom zase zničehonic doma a oblékala se do školy, chápeš?“

Clare se zahihňá. „Chápu.“

„No, a u mě je to jinak. Protože cestuju v čase, skáču z jednoho okamžiku do druhého. Je to, jako kdybys vzala tu pásku a začala ji poslouchat od prostředka, ale potom sis vzpomněla, že si chceš poslechnout jinou písničku, tak si ji pustíš, a pak přetočíš pásku zpátky tam, kde jsi skončila, ale přetočíš ji moc daleko, a tak to znovu vrátíš, ale pořád jsi ještě moc daleko vepředu. Chápeš?“

„Trochu.“

„Není to zrovna nejlepší analogie. Stručně řečeno je to asi tak, že se někdy ztratím v čase a nevím, ve kterém okamžiku jsem se ocitl.“

„Co je analogie?“

„Když se snažíš něco vysvětlit pomocí něčeho jiného. Například teď si v tomhle svetru hovím jako blecha v kožiše, ty jseš hezká jako obrázek a Etta bude řádit jako tajfun, když se hodně rychle nevrátíš domů.“

„Budeš tady spát? Můžeš jít k nám, máme pokoj pro hosty.“

„Jejda, to je od tebe moc hezké, ale naneštěstí se s tvou rodinou nesmím do roku 1991 setkat.“

Clare je úplně zmatená. Myslím, že hlavně proto, že si nedovede představit, že by sedmdesátá léta mohla skončit. Vzpomínám, že jsem měl v jejím věku stejný problém se šedesátými léty. „Proč ne?“

„Musí to tak být. Je to zákon. Ti, co cestují časem, se nesmějí stýkat s normálními lidmi a mluvit s nimi, když zavítají do jejich doby, protože by se všechno hrozně zamotalo.“ Ve skutečnosti jsem tomu nevěřil. Všechno má svůj řád a všechno se stane, když se to má stát, a jednou, jenom jednou. Rozhodně nepatřím k zastáncům teorie paralelních světů.

„Ale se mnou mluvíš.“

..To je něco jiného. Jsi výjimečná. Jsi chytrá, odvážná a umíš zachovat tajemství.“

Clare se znejistí. „Řekla jsem o tobě Ruth, ale nevěřila mi.“

„Tím se netrap. Jen málo lidí mi věří. Zvlášť doktoři ne. Doktoři nevěří ničemu, na co si nemohou sáhnout.“

„Já ti věřím.“

Stojí ode mne asi jeden a půl metru, malý bledý obličejík ozářený oranžovým odleskem zapadajícího slunce. Vlasy má stažené do ohonu, na sobě modré džíny a tmavý svetr s pruhy přes prsa. Ruce zatíná v pěst a tváří se neohroženě a odhodlaně. Naše dcera, pomyslím si smutně, by vypadala v jejím věku úplně stejně.

„Děkuji ti, Clare.“

„Už musím jít.“

„Dobrý nápad.“

„Přijdeš zase?“

V duchu si vybavím namemorovaný seznam. „Vrátím se 16. října. Je to pátek. Přijď sem rovnou po škole. Vezmi s sebou ten malý modrý deníček, co ti dala Megan k narozeninám, a modré pero.“ Zopakuju příslušné datum a dívám se Clare do očí, abych měl jistotu, že si to zapamatuje.

„Au revoir, Clare.“

„Au revoir…“

„Henry.“

„Au revoir, Henri.“ Už teď má lepší přízvuk než já. Otočí se na patě a rozběhne se domů, do prosvětlené čekající náruče domova. Zůstávám sám ve tmě a namířím si to přes palouk. Později večer nacpu kravatu se pstruhy do popelnice za stánkem rychlého občerstvení.

LEKCE PŘEŽITÍ

Čtvrtek 7. června 1973 (Henrymu je 27 a 9)

Henry: Stojím na chodníku naproti chicagskému Institutu výtvarných umění. Je slunný červnový den roku 1973 a společnost mi dělá mé devítileté já. Cestuje od příští středy a já dorazil z roku 1990. Čeká nás celé dlouhé odpoledne a večer, kdy si můžeme dělat, co chceme, a tak jsme se rozhodli navštívit jedno z nejslavnějších muzeí výtvarného umění na světě, abychom se trochu pocvičili v umění kapsářském.

„Nemohli bychom se jen dívat?“ škemrá Henry. Je nervózní, ještě nikdy předtím nekradl.

„Ne, ne. Potřebuješ se to naučit. Jak bys chtěl přežít, když si neumíš nic ukrást?“

„Žebráním.“

„Žebrání je na houby a navíc tě každou chvíli kontroluje policie. Dobře mě poslouchej: až se dostaneme dovnitř, chci, abys šel kousek přede mnou a předstíral, že se vůbec neznáme. Ale drž se dost blízko, abys viděl, co dělám. Když ti něco podám, tak ne, aby ti to upadlo. Dáš si to do kapsy, jak nejrychleji dokážeš. Jasné?“

„Myslím, že jo. Uvidíme tam i svatého Jiří?“

„Určitě.“ Přejdeme Michiganskou třídu a vmísíme se mezi studenty a ženy v domácnosti, které se sluní na schodech. Cestou Henry poplácá jednoho z bronzových lvů střežících vchod.

Trochu se mi to celé příčí, ale jinak to nejde. Musím přece sám sebe naučit, jak přežít. Kromě kapsářství tyhle lekce zahrnují krádeže v obchodech, mlácení bližních, otevírání zámků, lezení po stromech, řízení, rozbíjení oken, vloupávání se do domů, zahánění depresí a využívání všeho, co je po ruce ve rvačce, například víko od popelnice či žaluzie. Nicméně mi vadí, že kazím chudinku své nevinné já. Povzdechnu si. Někdo mě zkrátka musí naučit, jak přežít.

Ve čtvrtek se neplatí vstupné, takže muzeum praská ve švech. Postavíme se do fronty, spořádaně projdeme dovnitř a pomalu stoupáme po majestátním ústředním schodišti. Vejdeme do expozice evropského umění a postupujeme od holandských mistrů sedmnáctého století ke Španělům století patnáctého. Svatý Jiří stojí rozkročený, připravený probodnout draka nádherným kopím a princezna v růžovozeleném skromně čeká opodál. Oba toho nádherného draka se žlutým břichem máme moc rádi a pokaždé se nám uleví, když se přesvědčíme, že okamžik jeho záhuby ještě nenadešel.

Společně obdivujeme plátno Bernarda Martorella snad pět minut. Mé dětské já se otočí ke mně. V tu chvíli máme celé oddělení jen pro sebe.

„Není to nic těžkého,“ chlácholím ho. „Dávej dobrý pozor. Musíš si vyhlédnout někoho, kdo je duchem jinde. Pohledem najdi peněženku. Muži ji obvykle nosívají v zadní kapse kalhot nebo ve vnitřní kapsičce saka. Ženy ji mívají v kabelce. Zaměř se na ty s kabelkou na zádech. Na ulici můžeš popadnout celou kabelu, ale musíš mít jistotu, že tě nikdo nedohoní. Ovšem mnohem lepší je nepozorovaně peněženku vytáhnout.“

„V jednom filmu zloději trénovali na saku ověšeném zvonečky. Museli ukrást peníze, aniž by jediný zacinkal.“

„Jo, taky jsem ho viděl. Můžeš si to doma vyzkoušet. A teď pojď za mnou.“ Vedu Henryho z patnáctého století do devatenáctého. Ocitáme se v expozici francouzského impresionismu. Institut výtvarných umění proslavila právě sbírka impresionistů. Musím se rozhodnout. Jako obyčejně je v oddělení impresionistů hlava na hlavě, lidé se mačkají, aby alespoň na okamžik zahlédli Serautovo Nedělní odpoledne na ostrově La Grande fatte nebo Monetovy Kupky sena. Henry samozřejmě přes hlavy dospělých nic nevidí, takže impresionistická kolekce je pro něho v danou chvíli ztracená, ale i kdyby na obrazy viděl, stejně by z toho nic neměl, jak je nervózní. Nějaká žena se sklání k batoleti, které upadlo a začalo vřískat. Nastal čas mrňouse přebalit. Kývnu na Henryho a jdu k ní. Má kabelu s tím nejjednodušším zavíráním, která jí visí křížem přes rameno na zádech. Soustředí se jen na to, aby utišila řvoucí dítě, a nic jiného nevnímá. Postává před Toulouse-Lautrecovým V Moulin Rouge. Předstírám, že obraz obdivuju, jakoby nechtěně do ní vrazím, až zavrávorá, přičemž ji ještě stačím chytit za paži, aby neupadla. „Omlouvám se. Prosím, promiňte. Neviděl jsem vás, nestalo se vám nic? Je tady hrozný nával…“ A to už rukou lovím v její kabele. Zaskočil jsem ji. Má tmavé oči, dlouhé vlasy, plná ňadra a ještě pořád nedokázala shodit všechna kila navíc, která nabrala v těhotenství. Dívám se jí do očí, nepřestávám se velice zdvořile omlouvat, zatímco její peněženka putuje do mého rukávu. Přejedu ji uznalým pohledem od hlavy k patě, usměju se, otočím se a odejdu. Cestou se ještě jednou ohlédnu. Zvedne děcko do náruče, nespouští ze mne oči. Připadá mi opuštěná. Usměju se, ale nezastavím se, pořád jdu dál. Henry se vydá za mnou a připojí se ke mně na schodech k mladému umění. Sejdeme se na pánských záchodcích.

„To bylo divný,“ prohlašuje Henry. „Proč se na tebe tak dívala?“

„Cítí se osamělá,“ zlehčuju to. „Manžel se jí nejspíš moc nevěnuje.“ Nacpeme se oba do jedné kabinky. Otevírám ukořistěnou peněženku. Jmenuje se Denise Radkeová a bydlí ve Villa Parku v Illinois. Absolvovala Rooseveltovu universitu a do muzea má průkazku. Má s sebou dvaadvacet dolarů v hotovosti a šeky. Mlčky mu ukážu obsah peněženky, zavřu ji a podám mu ji, aniž bych z ní cokoli vzal. Vyjdeme z kabinky, opustíme panské záchodky a vydáme se k východu. „Dej to hlídačovi. Řekni, žes to našel na zemi.“

„Proč?“

„Nepotřebujeme její peníze. Byla to jen ukázka, lekce.“ Henry se rozeběhne k hlídačce, postarší černošce, která se celá rozzáří a málem Henryho udusí v objetí. Šourá se zpátky ke mně, necháváme si odstup asi tři metry, procházíme dlouhou tmavou chodbou, kde jednou bude sídlit sbírka užitého umění, ale v danou chvíli končí sbírkou plakátů. Vyhlížím nějakou exemplární oběť a přímo před sebou uvidím ztělesněný sen všech kapsářů. Malý, podsaditý, spálený od sluníčka, s baseballovou čepicí na hlavě, v kalhotách z uměliny a světle modré rozepnuté košili působí v galerii nepatřičně, jako by tam omylem zabloudil, když hledal stadion. Právě poučuje šedou myšku, již vláčí s sebou, a obšťastňuje ji přednáškou o Vincentu van Goghovi.

„Takže si uříznul ucho a dal ho tý ženský – hele, co bys říkala uchu v dárkovým balení? Co? Fuj! Tak ho zavřeli do cvokárny.

V jeho případě nemám sebemenší výčitky svědomí. Naparuje se a předvádí, zoufale nevšímavý k okolí s peněženkou v levé zadní kapse kalhot. Má velký zadek a skoro žádné svaly na zádech. Jeho peněženka přímo křičí, abych mu ji šlohnul. Klátím se za ním. Henry má skvělý výhled. Bez obav zasunu palec a ukazováček do kapsy se značkou výrobce a vysvobodím prkenici ze sevření látky. Poodstoupím, aby mohli projít, podám peněženku Henrymu, ten ji strčí do kapsy a já jdu nevzrušeně dál.

Předvedu Henrymu i několik dalších kapsářských technik: jak štípnout peněženku z náprsní kapsy, jak zakrýt ruku lovící v dámské kabelce, jak ukrást peněženku z batohu, jak přimět oběť, aby ukázala, kde ji má. Uvolní se a začne se mu to líbit. Nakonec ho pobídnu: „Fajn, teď ty.“

Ztuhne. „Nemůžu.“

„Jasně, že můžeš. Rozhlídni se a někoho si vyber.“ Jsme v oddělení japonských tisků. Je plné postarších dam. „Tady ne.“

„Dobrá, tak kde?“ Zamyslí se. „V hospodě?“

Mlčky dojdeme do restaurace. Na všechno si živě vzpomínám. Byl jsem k smrti vyděšený. Podívám se na své mladší já. Henry má obličej bílý strachem. Usmívám se, protože vím, co bude následovat. Postavíme se na konec fronty v zahradní restauraci. Henry se rozhlíží kolem a přemýšlí.

Před námi stojí hodně vysoký muž středního věku ve slušivém, volném plátěném obleku. Nedá se poznat, kde má peněženku. Henry jde až k němu a v natažené ruce mu strčí pod nos jednou z těch peněženek, které jsem si vypůjčil předtím.

„Pane? Není vaše?“ zeptá se Henry tiše. „Ležela na zemi.“

„Co? Ehm, není,“ prohlásí muž a sáhne si na pravou zadní kapsu kalhot, aby se ujistil, že jeho peněženka je na svém místě. Skloní se k Henrymu, aby ho lépe slyšel, vezme si od něho peněženku a otevře ji. „Hm, měl bys ji odevzdat ochrance, mmm, je v ní dost peněz,“ na nose mu sedí silné brýle, a zatímco mluví, nespouští z Henryho oči. Henry se šikovně nahne, sáhne mu pod sako a štípne mu peněženku. Protože má na sobě jen tričko s krátkým rukávem, nenápadně dojdu až k němu, aby mi mohl kořist předat. Vysoký hubeňour v hnědém obleku právě ukazuje ke schodům a vysvětluje Henrymu, komu a jak má peněženku předat. Henry se loudavým krokem vydává přikázaným směrem. Jdu za ním a vedu ho přímo k východu, kolem hlídačů a na ulici. Pokračujeme po Michiganské dál na jih, až do Umělecké kavárny, kde se odměníme mléčným koktejlem a hranolky, za které zaplatíme částí kořisti. Potom všechny peněženky hodíme do poštovní schránky, přepočítáme úlovek a pronajmeme si pokoj v Palmer House.

„Tak co?“ ptám se. Sedím na vaně a pozoruju Henryho, jak si čistí zuby.

„O… o?“ odpovídá mi s pusou plnou thymolinové pěny. ,,Co ty na to?“

Vyplivne vodu. „…na co jako?“

„Na kapsařinu.“

Podívá se na mě do zrcadla. „Bezva.“ Otočí se a zadívá se mi do očí. „Zvládl jsem to!“ Spokojeně se culí. „Šlo ti to skvěle!“

„Jo.“ Triumfální výraz se vytrácí. „Henry, nerad cestuju časem sám. S tebou je to lepší. Nešlo by, abys zůstal pořád se mnou?“

Už zase stojí ke mně zády a díváme se na sebe přes zrcadlo. Jsem hrozné vyžle. Mám hubená zádíčka, ze kterých se klubou lopatky jako zárodky křídel. Otočí se a čeká, co mu odpovím. Vím, co mu – sobě musím říct. Natáhnu se, něžně ho otočím a přiměju, aby se postavil vedle mě. Stojíme v koupelně bok po boku, velký a malý, čelem k zrcadlu.

„Podívej se.“ Prohlížíme se v zrcadle s pozlaceným rámem v přepychové koupelně. Naše vlasy mají tutéž hnědočernou barvu, kolem tmavých očí se rýsují stejné kruhy z vyčerpání, i uši nám oběma odstávají úplně stejně. Jsem jen vyšší, svalnatější a rostou mi vousy. On je hubenější, neohrabaný, samá ruka, samá noha. Odhrnu si vlasy z čela, abych mu ukázal jizvu po autonehodě. Bezmyšlenkovitě mě napodobí a bezděčně se dotkne stejné jizvy na svém čele.

„Je stejná jako moje,“ prohlásí překvapeně mé mladší já. „Jak jsi k ní přisel?

„Stejně jako ty. Je to ta samá jizva. My jsme jeden a ten samý.“

Čas šel mimo mě. Nechápal jsem, abych vzápětí jsem pochopil. Dívám se, jak se to děje. Chci být oběma zároveň, prožít znovu tu ztrátu sebe sama, poprvé cítit, jak se budoucnost a přítomnost mísí navzájem. Jenomže už jsem příliš otrlý, příliš otupělý, příliš nad věcí, ale přesto si vzpomínám na ten úžasný pocit, když mi bylo devět a najednou jsem si uvědomil, pochopil jsem, že můj přítel, učitel, bratr jsem já. Já sám. Uvědomil jsem si tu osamělost.

„Ty jsi já.“

„Starší já.“

„Ale… ale co ostatní?“

„Ostatní poutníci v čase?“ Přikývne.

„Myslím, že žádní další nejsou. Ještě jsem žádného nepotkal.“

V koutku levého oka se mu zatřpytí slza. Jako malý jsem si vysnil celé bratrstvo poutníků v čase a Henry, můj učitel, byl jejich vyslancem. Poslali ho, aby mě připravil, aby mě naučil všechno, co musím znát, než mě přijmou mezi sebe. Ještě pořád si připadám jako trosečník, poslední příslušník kdysi početného druhu. Jako Robinson Crusoe, který našel stopy v písku na pláži a vzápětí si uvědomil, že jsou jeho vlastní. Mé menší, hubené a křehké já se dá do pláče. Dlouho, dlouho ho konejším v objetí.

Potom jsme si u pokojové služby objednali horkou čokoládu a dívali se na Johnnyho Carsona. Henry usnul při rozsvíceném světle. Na konci pořadu se na něho chci podívat, a najednou zmizí. Vrátí se zpátky do mého starého pokojíku v otcově bytě, ospalý se klátí vedle mé staré postele, a když si uvědomí, kde je, vděčně se do ní svalí. Vypnu televizi a zhasnu lampičku u postele. Otevřeným oknem se dovnitř hrne hluk z ulice v roce 1973. Chci se vrátit domů. Ležím na tvrdé hotelové posteli, zoufalý a osamělý. Pořád to ještě úplně nechápu.

Neděle 10. prosince 1978 (Henrymu je 15 a 15)

Henry: Jsem v ložnici se svým já. Je tady z příštího března. Zabýváme se tím, čím obvykle, když máme alespoň trošku soukromí, venku je zima, oběma námi cloumá puberta a ještě jsme se nezmohli na skutečnou holku. Myslím, že by to dělala většina lidí, kdyby měla tu příležitost. Chci říct, že nejsem gay nebo tak něco.

Pozdní nedělní ráno. Slyším vyzvánět kostelní zvony. Táta se včera vrátil pozdě. Myslím, že si nejspíš po koncertu ještě zaskočil do baru. Přišel tak opilý, že upadl na schodech a já ho musel dovléct do bytu a uložit do postele. Kašle a šramotí v kuchyni.

Mé druhé já vypadá znepokojeně a nespouští oči ze dveří. „Co je?“ ptám se. „Nic,“ odpoví. Vstanu a zkontroluju zámek „Ne,“ vyrazí ze sebe ztěžka. „Klídek,“ chlácholím ho.

Za dveřmi se ozvou otcovy těžké kroky. „Henry?“ Knoflík se pomalu otaci a v tu chvíli mi dojde, že jsem omylem odemkl. Henry skočí po keřích, ale už je pozdě. Otec nakukuje do pokoje a vidí nás, přistihne nas inflagrante delicto. „Proboha,“ vydechne. Oči má rozšířené úžasem a tváří se naprosto znechuceně. „Proboha, Henry.“ Práskne dveřmi. Slyším, jak odchází do svého pokoje. Vrhám na své druhé já omluvný pohled, zatímco si natahuju džíny a oblékám tričko. Vypravím se do otcovy ložnice. Zavřeno. Zaklepu. Nic. Čekám. „Tati?“ Ticho. Otevřu a zůstanu stát ve dveřích. „Tati?“ Sedí na posteli zády ke mně. Sedí a já stojím. Nedokážu se přimět vejít. Nakonec se vrátím do svého pokoje a zavřu dveře.

„Je to jen a jen tvoje vina,“ vyčtu svému já. Taky na sobě má džíny a sedí na židli s obličejem v dlaních. „Věděl jsi to, věděl jsi, co se stane, a ani slůvkem jsi mě nevaroval. Kam se poděl pud sebezáchovy? Co to s tebou sakra je? K čemu je, že znáš budoucnost, když nedokážeš zabránit takovým trapasům?“

„Zmlkni,“ zachrčí. „Už zmlkni.“

„Nezmlknu,“ odporuju zvýšeným hlasem. „Měl jsi mě varovat.

„Něco ti řeknu,“ vrhne na mě rezignovaný pohled, „bylo to jako… jako tehdy na kluzišti.“

„Ale prd.“ Před pár lety jsem v sousední vesnici viděl, jak malou holku trefil do hlavy puk. Bylo to příšerné. Později jsem se dozvěděl, že zemřela po převozu do nemocnice. A tehdy jsem se začal vracet v čase do toho dne, pořád dokola, chtěl jsem varovat její matku, ale nemohl jsem. Připadal jsem si jako divák v hledišti. Jako duch. Ječel jsem Ne, nechte ji doma, neberte ji na kluziště, odveďte ji pryč, zraní se a umře, ale vzápětí jsem si uvědomil, že ta slova znějí jen v mé hlavě a všechno se odehrává stále stejně.

Henry dál mluví. „Ty mluvíš o budoucnosti, ale pro mne je to minulost, a pokud vím, tak se s tím nedá vůbec nic dělat. Zkoušel jsem to, a právě kvůli tomu se to stalo. Kdybych mlčel, nevstal bys, nešel bys ke dveřím a…“

„Tak proč jsi nedržel zobák?“

„Protože jsem nemohl. Stejně bys to udělal.“ Pokrčí rameny. „Jako s mámou. Ta nehoda. Immer weider.“ Pořád dokola, pořád to samé. „Svobodná volba?“

Vstane, přejde k oknu a zadívá se na dvorek. „Bavil jsem se o tom s já z roku 1992. Řekl něco moc zajímavého. Svobodu volby máš jenom v přítomnosti. Povídal, že v minulosti vždycky musíš udělat to, co jsi už udělal, a můžeš být jen tam, kde jsi už byl.“

Ale ať jsem kdekoli, jsem v přítomnosti. Takže bych měl mít možnost rozhodnout…“

„Jenže takhle to nefunguje.“

„A co říkal o budoucnosti?“

„Přemýšlej. Dostaneš se do budoucnosti, něco uděláš, vrátíš se zpět do přítomnosti. V tu chvíli se to stane tvou minulostí, a tudíž i nevyhnutelnou nutností.“

Zaplaví mě podivná směs pocitu svobody a zoufalství. Potím se. Otevřu okno a do pokoje se nahrne chladný vzduch. „Potom ale nejsem zodpovědný za nic, co dělám, pokud nejsem v přítomnosti.“

Usměje se. „Díky bohu.“

„A všechno už se jednou stalo.“

„Skutečně to tak vypadá.“ Přejede si dlaní přes obličej. Napadá mě, že by se už mohl oholit. „Říkal ale, že se člověk musí chovat tak, jako kdyby svobodu volby měl, jako kdyby byl zodpovědný za to, co dělá.“

„Proč? Copak na tom záleží?“

„Zjevně ano, protože jinak je to zlé. Skličující.“

„To měl z vlastní zkušenosti?“

„Ano.“

„Co se bude dít dál?“

„Táta s tebou tři týdny nebude mluvit. A tohle,“ mávl rukou směrem k posteli, „bude muset skončit.“

Povzdechnu si. „Fajn, žádný problém. Ještě něco?“

„Vivian Tesková.“

Vivian byla dívka, na kterou jsem měl zálusk. Nikdy jsem s ní ovšem nepromluvil ani slovo.

„Zítra po vyučování běž za ní a pozvi ji na rande.“

„Vždyť ji ani neznám.“

„Věř mi.“ Mrkne na mě tak, že zapochybuju, jestli mu vůbec někdo někdy může věřit, ale já mu věřit chci. „Fajn.“

„Musím jít. Peníze, prosím.“ Vydoluju z kapes dvacet dolarů. „Ještě.“ podám mu další dvacku.

„Víc už nemám.“

„Fajn.“ Oblékne se, vytáhne věci ze skříně a mně je v tu chvíli jedno, že už je nikdy neuvidím. „A co kabát?“ Podám mu peruánský lyžařský svetr, který jsem odjakživa nenáviděl. Zašklebí se, ale natáhne si ho. Vyjdeme ven zadním východem. Kostelní zvony vyzvánějí poledne. „Měj se,“ rozloučí se se mnou mé druhé já.

„Zlom vaz,“ odpovím podivně dojatý pohledem sám na sebe mizejícího v neznámu v onom chladném chicagském nedělním dopoledni, kam nepatří. Sbíhá po dřevěných schodech a já se vracím do ztichlého bytu.

Středa 17. listopadu/ úterý 28. září 1982 (Henrymu je 19)

Henry: Jsem na zadním sedadle policejního auta v Zionu v Illinois. Na rukou mám pouta a jinak skoro nic. Vnitřek policejního vozu páchne cigaretovým kouřem, kůží, potem a ještě něčím, co nedokážu přesně popsat, ale co je nejspíš puch vlastní všem policejním autům. Snad je to pach strachu. Levé oko mám nateklé, tělo samou pohmožděninu, škrábanec, řeznou ránu a špínu, jak mě dva policajti vlekli přes plácek posetý skleněnými střepy. Policajti stojí venku a debatují se sousedy. Přinejmenším jeden z nich mě zahlédl, když jsem se pokoušel vloupat do žlutobílého viktoriánského domu, před kterým jsem se zhmotnil. Nevím, ve které době jsem. Ještě tam nejsem ani hodinu a už toho mám plné zuby. Mám hrozný hlad. Jsem příšerně utahaný a mám být na semináři dr. Quarrieho se shakespearovskou tematikou, ale jsem si jistý, že už jsem ho prošvihl. Hrůza. Probíráme Sen noci svatojánské.

Policejní auto má i své světlé stránky: je tam teplo a nejsem v Chicagu. Chicagští chlupatí mě nesnáší, protože jim obvykle zmizím z vězení a oni nevědí, jak. Odmítám s nimi ve vazbě mluvit, takže pořád ještě nevědí, kdo jsem ani kde bydlím. Až to zjistí, budu v háji, protože mají k mému zatčení celou řadu dalších velice dobrých důvodů: ničení obecního majetku, vloupání, krádeže v obchodech, bránění se zatčení, útěk z vazby, překročení povolené rychlosti, obnažování se na veřejnosti, krádeže und so weiter. Z toho lze usoudit, že jsem nenapravitelný kriminálník, ale potíž tkví v tom, že člověk dost dobře nemůže nevyvolávat podezření, když se ve městě objeví nahý. Krádeže a rychlost jsou pro mne nutností, a tak když se nahý pokouším vloupat do něčího domu za bílého dne, někdy to nevyjde. Zatkli mě už sedmkrát a zatím jsem pokaždé zmizel dřív, než mi stačili vzít otisky prstů nebo si mne vyfotit do kartotéky.

Sousedé nepřestávají nakukovat okénky dovnitř, aby si mě prohlédli. Je mi to jedno. Je mi to fuk. Jenomže už to trvá moc dlouho. Kurva, tohle nenávidím. Opřu se a zavřu oči.

Dvířka auta vozu se otevírají. Cítím na tváři závan chladného vzduchu, otevírám oči a na okamžik zahlédnu železnou mříž, která odděluje přední a zadní část vozu, popraskaný vinylový potah sedadel, spoutané ruce, husí kůži na nohou, nebe bez mráčku, černý klobouk za čelním sklem, notes v policistově ruce, jeho zarudlý obličej, husté a prošedivělé obočí a povislé tváře, všechno pableskuje a září pestrými barvami motýlích křídel, a policista říká: „Hele, ten je ale…“ Začnou mi cvakat zuby, policejní auto mi zmizí přímo před očima a já ležím na zádech na zadním dvorku u našeho domu. Hurá! Zhluboka vdechuju sladkou vůni zářijové noci. Posadím se a třu si zápěstí, na kterých mi ještě zůstaly otisky pout.

Smíchy se popadám za břicho. Zase jsem jim utekl! Kdyby mě tak viděl Houdini! Taky jsem kouzelník!

Přemáhá mě žaludeční nevolnost a zvracím do Kimčiných truhlíků.

Sobota 14. května 1983 (Clare je 11, skoro 12)

Clare: Dnes má Mary Christina Heppworthová narozeniny a všechny dívky z páté třídy od svatého Basila spí u nich. K večeři je pizza, kola a ovocný salát. Paní Heppworthová upekla velký dort ve tvaru hlavy jednorožce, na kterém je červenou polevou napsáno Všechno nejlepší, Mary Christino! Zazpívali jsme jí a Mary Christina sfoukla najednou všechny svíčky. Myslím, že vím, co si přála: aby už nerostla. Každopádně přesně to bych si přála na jejím místě já. Mary Christina je největší ze třídy. Měří 170 centimetrů. Její máma je o něco menší než ona, ale její táta je vážně čahoun. Helen se jednou Mary Christiny zeptala, kolik její táta měří, a ta jí odpověděla, že 195 centimetrů. Je jediná holka v rodině. Všichni její bratři jsou starší, už se holí a jsou také hrozně velcí. Dělají, že tam nejsme, nevšímají si nás a cpou se dortem. Patty a Ruth se pokaždé začnou chichotat, kdykoliv se jim octnou nablízku. Je to trapné. Mary Christina rozbaluje dárky. Dala jsem jí zelený svetr, stejný jako byl můj modrý, který se jí tolik líbil, s háčkovaným límečkem. Po večeři se díváme na Past na rodiče na videu a Heppworthovi nás nepřestanou hlídat, dokud se postupně všechny v koupelně v prvním patře nepřevlékneme do pyžama a nevmáčkneme se do pokoje Mary Christiny. Její pokojík je celý růžový, dokonce i koberec má růžový. Hned vás napadne, že její rodiče byli fakt rádi, když se jim po všech těch klukách narodila holka. Všechny jsme si s sebou vzaly spacáky, ale shrneme je ke zdi a namačkáme se k Mary Christině na postel. Kdo se nevejde, sedne si na zem. Nancy má láhev peprmintového likéru a všechny se napijeme. Chutná hrozně a pálí mě v krku. Hrajeme vadí nevadí. Ruth posílá Wendy dolů do haly bez kabátku, Wendy se potom zeptá Francy, jakou velikost podprsenky má její sedmnáctiletá sestra Lexi (správná odpověď zní 85D), Francy zase chce vědět, co Gayle dělala v sobotu s Michaelem Plattnerem v mléčném baru (prý si dali zmrzlinu, chacha). Za chvíli nás to začíná nudit hlavně proto, že je těžké vymyslet nějaký úkol, který by některá z nás byla ochotná splnit, a taky proto, že se jedna druhé vlastně nemáme na co ptát, protože o sobě víme úplně všechno, jelikož jsme spolu chodily už do školky. Pak Mary Christina navrhne, abychom se zeptaly osudu Všechny souhlasíme, protože jsou to přece její narozeniny a protože je to bezva nápad. Henry mi jednou vyprávěl, jak šel na nějakou seanci a médiu prasklo slepé střevo zrovna uprostřed takže bylo po zábavě a museli volat sanitku. Destička, kterou Mary Christina schovávala v omlácené krabici ve skříni, je dost velká, abychom mohly dvě hrát současně. Jsou na ní tiskací písmena, na která postupně ukazuje kyvadélko. Helen s Mary Christinou začínají. Podle pravidel člověk musí vyslovit otázku, na kterou chce znát odpověď, hodně hlasitě, protože jinak se nic nedozví. Obě pokládají prsty na destičku. Helen se podívá na Mary Christinu, která váhá, a Nancy vyhrkne: Zeptej se na Bobbyho.“ Poslechne. „Miluje mě Bobby Duxler?“ Všechny se začneme hihňat. Odpověď zní ne, ale destička odpoví ano, čemuž Helen trochu pomohla. Mary Christina se celá rozzáří a směje se tak, až jsou jí vidět plomby, a to nahoře i dole. Potom se ptá Helen, jestli ji někdo miluje. Chvíli se nic neděje a pak kyvadélko ukáže na písmena D, A a V. „David Hanley?“ navrhne Party a všechny se znova rozesmějeme. Dave je jediný černoch u nás ve třídě. Stydlivý, drobný kluk, kterému jde skvěle matika. „Třeba by ti mohl pomoct s dělením,“ rýpne si Laura, která se také příšerně stydí. Helen se rozesměje, protože z matiky skoro propadá. „Tu máš Clare, teď ty a Ruth.“ Vyměníme si s Helen a Mary Christinou místa. Ruth se na mě tázavě podívá. Pokrčím rameny. „Nevím, na co bych se měla ptát,“ bráním se. Posměšně si odfrknou, vždyť přece každý chce vědět tolik věcí. Jenomže těch otázek, na které chci znát odpověď, je hrozně moc. Uzdraví se máma? Proč táta dneska ráno křičel na Ettu? Je Henry člověk z masa a kostí? Kam mi Mark schoval sešit na francouzštinu s domácím úkolem? Ruth říká: „Kdo miluje Clare?“ Vrhám na ni vražedný pohled, ale ona se jen poťouchle usmívá. „Copak ty to nechceš vědět?“

„Ne,“ odseknu, a přesto položím prsty na desku. Ruth dává prsty na desku, ale nic se neděje. Obě se jí dotýkáme jen hodně zlehka, protože nechceme podvádět a postrkovat kyvadélko. Po chvíli se začne pomalu, pomalounku točit a zastaví se na H. Znovu se roztočí, aby ukázalo na E, N, R, Y. „Henry,“ hlesne Mary Christina, „Kdo je Henry?“ vyzvídá Helen. „To sice nevím, ale zrudla jsi, Clare. Kdo je to?“ Jenom vrtím hlavou. Ani já to nechápu. „Teď jsi na řadě ty, Ruth.“ Zeptá se (kdo by to byl řekl?) Kdo miluje mě a destička odpoví R, I, C, K. Cítím, jak podvádí. Rick je pan profesor Malone, náš učitel přírodovědy, který má zálusk na slečnu Enge, naši učitelku angličtiny. Uvolníme místo Lauře a Nancy. Nancy sedí zády ke mně, takže jí nevidím do obličeje, když vyhrkne: „Kdo je Henry?“ Všechny pohledy se upřou na mě a v pokoji se rozhostí naproste ticho. Nespouštím oči z kyvadla. Nic. Zrovna, když si začínám myslet, Ze už jsem z toho venku, se ta blbá věc znovu roztočí. M. Uf. Koneckonců ani Nancy, ani Laura o Henrym nevědí, sama toho o něm moc nevím.

Jenomže ta protivná věc pokračuje A, N, Z, E, L. Zírají na mne s otevřenou pusou. „Vždyť nejsem vdaná, je mi teprve jedenáct.“

„Ale kdo je Henry?“ nenechává se odbýt Laura. „Nevím. Možná jsem ho ještě nepotkala.“ Přikývne. Všem to určitě vrtá hlavou. Taky jsem z toho paf. Manžel? Manžel?

Čtvrtek 12. dubna 1984 (Henrymu je 36, Clare je 12)

Henry: Hrajeme s Clare šachy u ohniště v lese. Je nádherný jarní den, les ožil ptačími námluvami i hnízdícími ptáky. Držíme se stranou z dohledu Clariny rodiny, která výjimečně tráví odpoledne mimo dum. Clare chvíli přemýšlí o dalším tahu. Před třemi tahy jsem jí vzal královnu, takže partii má prohranou, i když se snaží ze všech sil a urputně bojuje. Vzhlédne od šachovnice. „Henry, kterého z Brouků máš nejradši?“

„Samozřejmě Johna.“

„Proč samozřejmě?“

„No, Ringo je sice bezva, ale vypadá jako hromádka neštěstí, a George je na můj vkus trochu moc nekonformní.“

„Co je to nekonformní?“

„Vyznává divné náboženství, hraje táhlou, nudnou muziku a pateticky se snaží přesvědčit sám sebe, že Indové umí všechno líp. Libuje si v alternativní medicíně.“

„A co Paul?“

„Paul je pro holky.“

Plaše se usměje. „Paul se mi líbí ze všech nejvíc.“

„Vždyť jsi taky holka.“

„Proč je Paul pro holky?“ Pořádně si rozmysli, co odpovíš, nabádám se v duchu. „No, ehm, protože Paul je… hezoun.“

„A to je špatně?“

„Ne, vůbec ne. Ale na kluky dělá větší dojem, když je někdo v pohodě, a John je v pohodě, prostě pohodář.“

„Jenomže už nežije.“

Zasměju se. „Člověk může být v pohodě i po smrti. Po pravdě řečeno po smrti je to lehčí, protože člověk nestárne, netloustne a neplešatí.“

Clare si začne pobrukovat začátek písně „Až mi bude čtyřiašedesát“. Táhne věží o pět polí vpřed. Můžu jí dát šachmat a upozorním ji na to, a tak honem vezme tah zpět.

„Proč se ti líbí Paul?“ zeptám se jí. Vzhlédnu od šachovnice právě včas, abych viděl, jak se červená.

„On je tak… krásný“ vydechla Clare. V jejím hlase je něco, co mě zneklidňuje. Zírám na figurky na šachovnici a napadá mě, že by mi Clare klidně mohla dát šachmat, kdyby mi vzala střelce koněm. Přemýšlím, jestli jí to mám poradit. Kdyby byla jen o trochu mladší, udělám to. Ovšem ve dvanácti už je člověk dost starý, aby se bránil sám. Clare se zasněně dívá na šachovnici. Bleskne mi hlavou, že nejspíš žárlím. Proboba. Nedokážu uvěřit, že žárlím na multimilionáře a rockovou hvězdu, na chlápka, který je dost starý na to, aby byl Clariným tátou.

„Pff,“ odfrknu si.

Clare na mě udělá rošťácký kukuč. „Koho miluješ ty?“ Přece tebe! Ale nahlas to neřeknu. „Myslíš, koho jsem miloval, když jsem byl tak starý jako ty?“

„Hmm, jo. Kdy ti bylo jako mně?“

Musím nejprve ocenit ten valounek zlata, než ho dám z ruky. „Tolik jako tobě mi bylo v roce 1975. Jsem o osm let starší než ty.“

„Takže je ti dvacet?“

„Ne. Je mi šestatřicet.“ A dost na to, abych byl tvůj táta.

Clare se zamračí. Matematika nepatří k jejím nejsilnějším stránkám. „Když ti v roce 1975 bylo dvanáct, tak…“

„Promiň. Samozřejmě jsi měla pravdu. Mně je teď sice šestatřicet, ale někde tam,“ mávnu rukou k jihu, „je mi dvacet. Ve skutečném čase.“

Clare se snaží se v tom vyznat. „Takže jste dva?“

„.Ne tak docela. Vždycky existuje jen jedno mé já, ale když cestuju v case, někdy se dostanu tam, kde už jednou jsem, a vlastně se dá říct, že jsme dva. Nebo víc.“

„Jak to, že jsem nikdy neviděla víc než jednoho?“

„Uvidíš. Až se spolu potkáme v mé přítomnosti, budeš mě vídat víckrát docela často.“ Mnohem častěji, než bych chtěl, Clare. „Tak koho jsi miloval v roce 1975?“

„Vlastně nikoho. Ve dvanácti mě zajímaly úplně jiné věci. Ale ve třinácti jsem se zamiloval do Patty Hearstové.“

Clare se zatváří naštvaně. „Do nějaké holky ze školy?“

Rozesměju se. „Ne. Pocházela z bohaté kalifornské rodiny, unesli ji oškliví levicoví teroristi a přinutili ji vykrádat banky. Ve zprávách se o ní celé měsíce mluvilo skoro denně.“

„Jak to s ní dopadlo? Proč ses do ní zamiloval?“

„Nakonec ji nechali jít, vdala se, má děti a je z ní bohatá Kaliforňanka. Proč jsem se do ní zamiloval? Hm, to ani nevím. Láska s rozumem nesouvisí, víš? Asi jsem věděl, jak se cítila, když ji unesli a přinutili dělat věci proti její vůli, i když podle všeho ji to potom začalo dokonce i bavit.“

„Ty taky děláš něco, co nechceš?‘

„Jo. Skoro pořád.“ Dostanu mravenčení do nohy, vstanu a třepu nohou, dokud to nepřejde. „Pokaždé nedopadnu do bavlnky k tobě, Clare. Často se dostanu někam, kde musím krást jídlo a oblečení, protože mi nic jiného nezbývá.“

„Aha.“ Zamračí se, pak uvidí, jak mi dát mat, a taky mi ho dá. Triumfálně se na mě zadívá. „Šachmat.“

„Teda! Bravo!“ tleskám jí. „Je z tebe šachová královna du jour.“

„To je fakt,“ odpoví celá zrůžovělá radostí a pýchou. Začne znovu stavět figurky. „Ještě jednu partii?“

Předstírám, že se dívám na neexistující hodinky. „Určitě.“ Sedám si zpátky. „Máš hlad?“ V lese jsme už pár hodin a zásoby se začínají tenčit. V tašce zůstaly už jen drobečky křupek.

„Mhm.“ Clare dá ruce s pěšáky za záda. Poklepu jí na pravou paži. Ukáže bílou figurku. Otevírám hru svým klasickým způsobem, táhnu pěšcem na d4. Na mé standardní zahájení odpoví standardně a táhne rovněž pěšcem před královnou na d5. Dalších deset tahů následuje v rychlém sledu za sebou bez velkých ztrát figur. Potom se Clare zamyslí. Neustále experimentuje, pořád se pokouší o nějaký mimořádný tah, coup ďéclat. A koho miluješ teď?“ zeptá se, aniž by se na mě podívala. Ve dvaceti? Nebo v šestatřiceti?“

„Obojí.“

Pokouším se vzpomenout si na dobu, kdy mi bylo dvacet. Změť žen, ňadra, nohy, kůže, vlasy. Všechny mi splývají dohromady a k jejich tvářím už nedokážu přiřadit jména. Tehdy jsem sice o ženské neměl nouzi, ale jinak to stálo za pendrek. „Ve dvaceti nic zvláštního. Žádná se mi nevybavuje.“

„A v šestatřiceti?“

Probodnu ji tázavým pohledem. Je ve dvanácti pořád tak naivní? Jsem si jistý, že ve dvanácti je člověk ještě hodně mladý. Raději ať sní o svém krásném, nedosažitelném Paulovi McCartneym, než aby se trápila s Henrym, pacholkem, co se toulá v čase. Tak proč se mě na to vyptává?

„Henry?“

„Ano?“

„Jsi ženatý?“

„Ano,“ přiznám neochotně. „A s kým?“

„S velmi krásnou, trpělivou, nadanou a chytrou ženou.“

Udělá protáhlý obličej. „Aha.“ Vezme bílého střelce, kterého mi sebrala před dvěma tahy, a roztočí ho jako káču. „Tak to se máš.“ Vypadá, jako bych ji tou odpovědí hodně zklamal.

„Co se stalo?“

„Nic.“ Clare táhne královnou z d7 na g4. „Šach.“

Představím před krále koně.

„A já jsem vdaná?“ vyptává se dál.

Podívám se jí do očí. „Tlačíš na pilu.“

„Proč bych nemohla? Stejně mi nikdy nic neřekneš. No tak, Henry, řekni mi, jestli skončím jako stará panna.“

„Jako jeptiška,“ dobírám si ji.

Pokrčí rameny. „To snad ne.“ Sebere mi věží dalšího pěšce. „Jak ses poznal se svou ženou?“

„Nepovím, to je přísně tajné.“ Seberu jí věž královnou. Ušklíbne se. „Jejda. Na cestách v čase? Kdy ses s ní potkal?“

„Nebuď zvědavá, budeš brzy stará.“

Povzdechne si. Sebere mi dalšího pěšce. Začínají mi docházet. Táhnu střelcem na f4.

„To není fér. Ty o mně víš všechno, ale o sobě mi nikdy nic nepovíš.“

„Máš pravdu. Není to fér.“ Nasadím zkormoucený, omluvný výraz. „Ruth, Helen, Megan a Laura mi říkají všechno a já jim taky.“

„Všechno?“

„Jo, i když… o tobě jsem jim nepověděla.“

„Vážně? A pročpak ne?“

Zatváří se bojovně. „Jsi moje tajemství. A stejně by mi nevěřily.“ Napadne mi koněm střelce a plaše se usměje. Zamýšlím se nad dalším tahem. Pokouším se přijít na to, jak jí sebrat jezdce nebo alespoň zachránit svého střelce. Bílí jsou na tom dost bídně. „Henry, jsi opravdu člověk?“

Zaskočí mě. „Ano. Co jiného bych byl?“

„Nevím. Třeba duch?“

„Jsem člověk z masa a kostí, Clare.“

„Dokaž to.“

„Jak?“

„Nevím.“

„Myslím, že ani ty nemůžeš dokázat, že jsi doopravdy člověk, Clare.“

„To bych určitě mohla.“

„Jak?“

„Prostě jsem normální.“

„Ale vždyť já jsem taky normální.“ Zajímavé, že ji to napadlo. V roce 1999 jsem s dr. Kendrickem vedl ostrou filosofickou polemiku právě na tohle téma. Kendrick byl přesvědčený, že jsem předchůdce nového lidského druhu, který se od normálních lidí liší stejně jako kromaňonci od neandrtálců. Uzavřel jsem debatu s tím, že jsem jen hybrid, a protože nemůžeme mít děti, nejsme ani žádný mezičlánek evoluce. Padaly citáty z Kierkegaarda, odkazovali jsme se i na Heideggera. Clare si mě pochybovačně měří.

Normální lidi se nezjevují a nemizí jako ty. Jsi jako kočka Šklíba.“

.Naznačuješ tím, že jsem pohádková postava?“ Konečně vím, jak táhnout. Věž na a3. Teď mi sice může sebrat střelce, ale časem přijde o královnu. Chvíli jí trvá, než si tu záludnost uvědomí. Jakmile jí to dojde, vyplázne na mě jazyk. Má ošklivě oranžovou barvu od bonbonů.

„Tak si říkám, jak je to vlastně s pohádkami. Pokud j si skutečný ty, proč by nemohly být skutečné i pohádky?“ Vstane, ale nespouští pohled ze šachovnice. Potom předvede tanec svatého Víta. Poskakuje, jako kdyby jí hořelo u zadnice. „Zem je hrozně tvrdá. Brní mě zadek.“

„Třeba pohádky opravdu existují. Nebo je na nich alespoň zrníčko pravdy, na které jen lidi postupné nabalili spoustu balastu.“

„Třeba jako že Sněhurka ve skutečnosti jenom upadla do komatu?“

„A Šípková Růženka taky.“

„A Popelka byla špindíra.“

„A Noe byl prostě divný patron s hausbótem a spoustou koček.“ Clare se na mě ostře podívá. „O praotci Noem se píše v Bibli. To není pohádka.“

„Jistě, máš pravdu, omlouvám se.“ Začínám mít opravdu hlad. Nell každou chvílí zazvoní k večeři a Clare bude muset jít. Posadí se zpátky k šachovnici. Myslím, že už ji šachy přestaly bavit, protože začne z vyhozených figur stavět pyramidu.

„Pořád jsi mi nedokázal, že jsi opravdový,“ řekne.

..Ty taky ne.“

„Copak jsi o tom někdy pochyboval?“ zeptá se překvapeně.

„Třeba se mi jenom zdáš. Třeba se zdám já tobě, třeba oba existujeme len ve snech toho druhého a ráno si po probuzení nic nepamatujeme.“

Clare se zamračí a mávne rukou, aby tu nepříjemnou představu odehnala. „Štípni mě,“ vyzve mne. Natáhnu se a zlehka ji štípnu do paže. „Víc!“ Udělám, co po mně chce. Na ruce jí zůstane červenobílý flíček, který zmizí až po několika vteřinách. „Myslíš, že by mě to neprobudilo, kdybych spala? A vůbec. Nepřipadám si ani trochu ospalá.“

„A vůbec. Nepřipadám si ani trochu jako duch. Nebo postava z pohádek.“

„Jak to můžeš vědět? Kdybych si tě vymyslela a nechtěla, abys to věděl, prostě bych ti nic neřekla, ne?“

Mrknu na ni. „Třeba si nás vymyslel Pánbůh a nechce nám to říct.“

„Takhle nesmíš mluvit,“ okřikne mě. „Stejně v Boha nevěříš, že ne?“

Pokrčím rameny a raději honem změním téma hovoru. „Jsem mnohem skutečnější než Paul McCartney.“

Něco ji trápí. Začne skládat figurky zpátky do rozkládací šachovnice. Pečlivě třídí bílé a černé. „Paula McCartneyho zná spousta lidí, ale já jsem jediná, kdo zná tebe.“

„Jenomže se mnou ses setkala, ale s ním nikdy.“

„Moje máma byla na koncertě Beatles.“ Sklapne k sobě obě poloviny rozkládací šachovnice, natáhne se na zem a pozoruje klenbu z listoví nad hlavou. „Na stadionu Comiskey Park v Chicagu, 8. srpna 1965.“ Píchnu ji prstem do břicha a ona se okamžitě stočí do klubíčka jako ježek. Chichotá se. Chvíli se lechtáme a válíme se v trávě. Nakonec zůstaneme ležet a držíme se za ruce. Clare se zeptá: „Tvá žena taky putuje v čase?“

„Ne. Díky bohu.“

„Proč díky bohu? Myslím, že to musí být fajn. Mohli byste cestovat společně.“

„Jeden poutník v čase na rodinu je víc než dost. Je to nebezpečné, Clare.“

„Nebojí se o tebe?“

„Bojí,“ připouštím tiše. „Bojí se o mě.“ Tak rád bych věděl, co dělá Clare teď, v roce 1999. Možná, že tvrdě spí. Možná, že ještě ani neví, že jsem pryč.

„Miluješ ji?“

„Moc,“ šeptám. Mlčky ležíme vedle sebe a pozorujeme vlnící se listy, ptáky a nebe. Zaslechnu přidušený vzlyk a otočím hlavu. Pohled na potučky slz řinoucí se jí z očí a stékající k uším mne zaskočí. Posadím se a skloním se k ní. „Copak je ti, Clare?“ Zavrtí hlavou a pevně stiskne rty. Pohladím ji po vlasech, posadím ji a obejmu ji kolem ramen. Je a není dítě. „Copak se ti stalo?“

Zašeptá tak tiše, že ji musím poprosit, aby to zopakovala. „Prostě jsem si myslela, že jsi ženatý se mnou.“

Středa 27. června 1984 (Clare je 13)

Clare: Postávám na Lukách. Je konec června, pozdní odpoledne a za pár minut si budu muset jít umýt ruce, protože bude večeře. Ochlazuje se. Ještě před deseti minutami mělo nebe měděný nádech a na Lukách vládlo dusné horko, všechno se mihotalo, jako kdyby krajinu kdosi přiklopil obrovským skleněným zvonem. Horko pohltilo všechny zvuky kromě ohlušujícího bzukotu hmyzího chóru. Sedím na vratké lávce a pozoruji vodoměrky na klidné hladině rybníčku. Přemýšlím o Henrym. Dnes ho neuvidím. Jeho čas přijde až za dvaadvacet dnů. Teď už je to mnohem lepší. Henry je pro mne záhada. Celý život Henryho beru jako samozřejmost, i když jistě, Henry je mé tajemství, a proto mě fascinuje. Henry je prostě svým způsobem zázrak, ale teprve nedávno mi došlo, že většina holek žádného Henryho nemá a jestli ano, tak drží jazyk za zuby. Zvedá se vítr, vysoká tráva dozrává. Když zavřu oči, její ševelení připomíná šumění moře (které jsem ovšem ve skutečnosti nikdy neviděla, jen v televizi). Když otevřu oči, nebe už má zlatavou barvu, která přechází v zelenkavou. Henry říká, že přichází z budoucnosti. Jako malá jsem v tom neviděla žádný problém. Neměla jsem nejmenší představu, co to znamená. Teď ale musím přemýšlet o tom, jestli je budoucnost nějaké místo nebo alespoň něco jako místo, kam jednou dojdu, a jestli se tam dá dojít i jinak než jenom zestárnutím. Přemýšlím, jestli by mě Henry mohl do budoucnosti vzít s sebou. Les zčernal, stromy se sklánějí k zemi a ohýbají se v poryvech větru ze strany na stranu. Bzučení a cvrlikání utichlo, vítr je umlčel. Tráva je polehlá, les praská a sténá. Bojím se budoucnosti. Připadá mi jako obrovská skříň, která jen čeká, až ji otevřu. Henry říká, že mě v budoucnosti zná. Zpoza stromů se vynořují velikánské černé mraky, objevují se tak náhle, že se tomu musím až zasmát. Připomínají mi loutky. Všechno kolem mne začíná vířit a z dálky se ozývá dutý úder hromu. Náhle si uvědomím, že stojím jako kůl v plotě na Lukách, kde všechno uhladil vítr a čním nade vším. Lehám si do trávy s nadějí, že když nebudu vidět, nevšimne si mne ani blížící se bouře. Ležím bez hnutí na zádech a pozoruji první kapky, které začínají padat z nebe. Za okamžik mne provazy deště promáčí na kůži a já cítím, že Henry je nablízku. Zoufale po něm toužím, chci na sobě cítit jeho ruce a dokonce mi v jednu chvíli připadá, že Henry je ten déšť ale jsem pořád sama a čekám na něj.

Neděle 23. září 1984 (Henrymu je 35 a Clare je 13)

Henry: Jsem na palouku. Je hodně brzy ráno, slunce ještě nevyšlo.

Vládu nad krajinou převzalo pozdní léto, tráva a květiny mi šahali až po prsa. Je chladno. Jsem sám. Prodírám se trávou, dokud nenajdu krabici s oblečením. Otevřu ji a nacházím v ní modré džíny, bílé tričko s límečkem a sandály. Tohle oblečení jsem ještě nikdy neviděl, a tudíž ani nemůžu určit, ve které době jsem. Clare mi přichystala i svačinu: sendviči s burákovým máslem a želé, pečlivě zabalený do alobalu, jablko a velký sáček bramborových lupínků. Možná to je jeden z Clariných školních! obědů. Nejspíš jsem se ocitl na konci sedmdesátých nebo na počátku! osmdesátých let. Sednu si na balvan, sním všechno jídlo a hned se cítím mnohem lépe. Vychází slunce. Luka zmodrají, potom zoranžoví a zrůžoví. Stíny se prodlouží a nastane den. Po Clare není nikde ani památky! Odplížím se o několik kroků dál do hloubi porostu, stočím se na zemi do klubíčka a usnu, i když je tráva vlhká od rosy.

Když otevřu oči, slunce stojí mnohem výš. Clare sedí vedle mne a čte si nějakou knihu. Usměje se na mě a řekne: „Slunce svítí, ptáci zpívají, žáby kuňkají a je na čase vstávat.“

S povzdechem si promnu oči. „Ahoj, Clare. Kolikátého je?“

„Neděle 23. září 1984.“

Clare je tedy třináct. Problematický věk, kterýs sebou přináší jen potíže, ovšem ani zdaleka ne tolik, kolik jich musíme společně překonat v mé současnosti. Posadím se a zívnu. „Clare, kdybych tě moc hezky poprosil, aby ses kvůli mně vkradla zpět do domu a propašovala mi sem hrnek kafe, uděláš to pro mě?“

„Hrnek kafe?“ Clare slovo „kafe“ vysloví tak, jako kdyby o něčem takovém právě slyšela poprvé. Ovšem v dospělosti je na kávě závislá přinejmenším stejně jako já. Přemýšlí, jak to udělat. „Moc, moc prosím.“

„Dobrá, zkusím to.“ Pomalu vstává. Toho roku Clare hodně a rychle vyrostla. Vytáhla se o víc než deset centimetrů a ještě si na své nové, velké tělo nezvykla. Ňadra, nohy a hýždě získaly nové tvary. Snažím se na to nemyslet, když se dívám, jak se mi vzdaluje pěšinkou. Sklouznu pohledem na titul knihy, kterou četla. Dorothy Sayersová, jeden z těch románů, které jsem nečetl. Než se vrátí, jsem na straně třiatřicet. Přináší termosku, hrníčky, deku a pár koblih. Letní sluníčko jí vykouzlilo na nose pihy a já svádím lítý boj sám se sebou, abych odolal nutkání zajet rukama do jejích vyšisovaných vlasů, které jí padají přes ramena, když rozprostírá deku.

„Ať ti chutná.“ Beru si od ní termosku, jako kdyby mi podávala nějakou svátost. Uvelebujeme se na dece. Odkopnu sandály, naliju si kávu a napiju se. Je hrozně silná a hořká. „Fíha! Clare, to není kafe, ale smrťák.“

„Moc silná?“ Zatváří se nešťastně, tak si raději pospíším s poklonou.

„Nemyslel jsem, že je moc silná, ale že je hodně silná. Takovou mám rád. Vařilas ji ty?“

„Hmm. Nikdy předtím jsem ještě kafe nevařila a navíc do kuchyně přišel Mark a začal mě špehovat, takže se mi možná nepovedla.“

„Je vážně skvělá.“ Párkrát do ní fouknu a vypiju hrnek na jediný lok Hned se cítím lépe. Nalívám si další hrnek.

Clare si ode mne vezme termosku. Nalije si tak jeden a půl centimetru a opatrně se napije. „Fuj,“ vyhrkne, „je to hnusný. Opravdu má kafe chutnat takhle?“

„No, většinou nebývá tak hořké. Máš ráda do kafe hodně cukru a smetany.“

Clare vylije zbytek kávy do trávy a zakousne se do koblihy. Polkne a prohlásí: „Doháníš mě k šílenství.“

Na to nemám odpověď, protože něco takového mě ani ve snu nenapadlo. „Ehm, přeháníš.“

„Ale ano.“

„Ale ne.“ Odmlčím se. „Cos myslela tím, že tě doháním k šílenství? Vždyť tě do ničeho nenutím.“

„Třeba tím, že mi řekneš, že mám ráda hodně sladkou kávu se smetanou, když ani pořádně nevím, jak kafe chutná. Jak potom poznám, jestli mi opravdu chutná, a co když mi bude chutnat jen proto, žes mi to předem řekl?“

„Clare, tohle je čistě osobní záležitost. Sama si budeš muset přijít na to, jaká káva ti nejvíc chutná, ať už to budeš předem ode mne vědět, nebol ne. A kromě toho, nevíš, kdo tady pořád škemrá, abych mluvil o budoucnosti?“

„Budoucnost je něco jiného než moje chutě,“ brání se.

„Proč? Všechno je jen otázka svobodné volby.“

Clare si zuje boty a stáhne si ponožky. Nacpe je do bot, které pečlivě vyrovná u kraje deky. Potom sebere i moje odkopnuté sandály a dá jej vedle svých bot, jako kdybychom neseděli na dece, ale na tatami. „Podia mě svobodná volba zavání hříchem.“

Zamyslím se nad tím. „Ne,“ ohradím se, „proč by měla být svobodni volba omezená jen na dobro a zlo? Například ses právě svobodně rozhodla že si sundáš boty. Je to špatně, nebo dobře? Nezáleží na tom, jestli máš na nohou boty, nebo ne. Zout si boty není hřích ani pobožnost. Budoucnost to nijak neovlivní. Byla to tvá svobodná volba.“

Clare pokrčí rameny. „Někdy mi říkáš takové věci, že mi připadá, že už budoucnost byla. Jako kdyby moje budoucnost byla minulostí a já na tom nemohla nic změnit.“

„Tomu se říká determinismus,“ poučím ji. „A je to moje noční mura“Zaujme ji to. „Proč?“

Pokud tebe děsí představa, že na své budoucnosti nemůžeš nic změnit, tak si představ, jak se asi cítím já. Neustále se vracím do situací, na kterých nemohu vůbec nic změnit, i když jsem přímo jejich součástí. Můžu se jen dívat.“

Henry, ty ale chod věcí měníš. Vždyť jsi přece napsal to o tom děcku s Downovým syndromem, co ti mám dát v roce 1991. A taky seznam schůzek. Kdybych neměla náš seznam, nevěděla bych, kdy přijdeš, a nemohla bych se s tebou potkávat. Neustále něco měníš.“

Usměju se. „Mohu udělat jen to, co napomůže tomu, co už se stalo. Například nemohu nijak ovlivnit jestli si zuješ boty, nebo ne.“

Clare se zasměje. „A proč by ti mělo záležet na tom, jestli jsem bosá, nebo obutá?“

„Nevím. Ale i kdyby mi na tom z nějakého důvodu záleželo, stejně bych nemohl udělat nic, aby sis ty boty nesundala, protože už je to součást minulosti, neoddělitelná součást historie vesmíru a já na ní nemohu nic měnit.“ Posloužím si koblihou. Sypané cukrem, ty já nejradši. Na slunci se cukr roztekl a lepí se na prsty.

Clare dojí koblihu, smete drobečky z džínů a posadí se s nohama křížem. Podrbe se vzadu na krku a vrhne na mne nepřátelský pohled.

„Blbneš mi hlavu. Mám pomalu dojem, že když se vysmrkám, je to historická událost.“

„To taky je.“

Obrátí oči v sloup. „Co je opakem determinismu?“

„Chaos.“

„Tak to by se mi nejspíš nelíbilo. Tobě ano?“

Pořádně se zakousnu do koblihy a přemýšlím o chaosu. „Líbilo i nelíbilo. Chaos znamená větší svobodu, vlastně naprostou svobodu, ale žádný rad. Chci mít možnost svobodně jednat, ale zároveň chci, aby mé jednání k něčemu bylo.“

„Ale, Henry! Zapomínáš na Boha. Proč by o smyslu jednání nemohl rozhodovat Bůh?“ Clare se vážně mračí a upírá pohled na Luka.

Strkám si do pusy poslední kousek koblihy a pomalu ho žvýkám. Kdykoli se Clare zmíní o Bohu, zpotí se mi dlaně a cítím naléhavé nutkáni utéct nebo se vypařit.

„Nevím, Clare. Podle mě existuje příliš mnoho náhod a nelogičnosti než aby mohl existovat Bůh.“

Obejme si rukama kolena. „Před chvílí jsi tvrdil, že všechno je předeni dané.“

„Chm,“ odfrknu si. Natáhnu se, chytím Clare za kotníky a přitáhnu si její nohy do klína. Cuká se, ale nepustím ji. Rozesměje se a opře se o lokty. Chodidla má studená, růžová a čisťounká. „Dobrá,“ pokračuju „tak se na to podíváme. Máme na výběr pevně daný svět, kde minulost přítomnost a budoucnost existují vedle sebe a všechno už se stalo, pak chaos, v němž se může stát cokoliv a nic nelze předvídat, protože nikdy není možné znát všechny možnosti, a nakonec křesťanský svět, kde Bůh stvořil všechno a kde všechno má svůj smysl, ale i tak máme možnost svobodné volby. Souhlasíš?“

Clare nakrčí nos. „Asi jo.“

„Kterou z těch tří možností by sis vybrala?“

Mlčí. Ve třinácti letech jsou pragmatismus a romantické názory ohledni Ježíše a Marie vzácně v rovnováze. Ještě před rokem by bez zaváhání zvolila křesťanský svět. Za deset let by sáhla po determinismu a za dalších deset let bude přesvědčená, že se vesmír neřídí ničím a že pokud existuje Bůh pak je hluchý k našim modlitbám a nelze uniknout zákonu příčiny a následku, jenž je stejně krutý jako nesmyslný. A potom? To nevím. Právě v tu chvíli však Clare stojí na prahu dospívání, s vírou v jedné ruce a rostoucí skepticismem v druhé. Mohla si s nimi pohazovat, nebo je mačkat k sobě tak dlouho, až splynou v jedno. Zavrtí hlavou. „Nevím. Chtěla bych Boži svět. Stačí ti to jako odpověď?“

Připadám si jako naprostý pitomec. „Samozřejmě. Vždyť v něj věříš.

„Jenomže já nechci jenom věřit. Chci, aby to byla pravda.“

Přejedu jí bříšky palců po klenbě nohou. Zavře oči. „V tom jsi zajedno se svatým Tomášem Akvinským,“ prohlásím.

Už jsem o něm slyšela,“ odpovídá tónem, jako bychom se bavili o dávno ztraceném milovaném strýčkovi nebo moderátorovi televizního pořadu, který hrozně ráda sledovala, když byla malá.

I on chtěl řád, příčinu a Boha. Žil ve třináctém století a vyučoval na pařížské univerzitě. Akvinský věřil na anděly a uctíval Aristotela.“

„Anděly mám moc ráda,“ řekne Clare. „Jsou tak krásní. Přála bych si mít křídla, abych mohla létat a posedávat na obláčku.“

„Ein jeder Engel ist schrecklich.“

Clare si povzdechne. „Ach jo.“ Přesný překlad zní: Už jsi zapomněl, že neumím německy?

,“Každý anděl je hrozný.‘ To je citát ze sbírky básní, elegií, kterou napsal jistý poeta jménem Rilke. Patří k našim nejoblíbenějším básníkům.“

Clare se zasměje. „Vidíš? Už zas!“

„Co ‚už zas‘?“

„Už zas mi říkáš, co se mi líbí.“ Zavrtí prsty u nohou, které stále leží v mém klíně. Aniž bych přemýšlel o tom, co dělám, si její nohy opřu ramena, ale najednou mi to připadá příliš důvěrné, a tak rychle beru Clarina chodidla zpátky do dlaní, tisknu je jednou rukou k sobě a držím jí tak nohy ve vzduchu. Leží na zádech, nevinná a andělská. Její vlasy rozprostřené na dece vypadají jako svatozář. Polechtám ji na chodidle. Zahihňá se a vyklouzne mi jako úhoř. Vyskočí a přemety stranou se mi vzdaluje. Nepřestává se křenit, jako kdyby chtěla, abych se rozběhl za ni. Zůstanu na dece a usmívám se. Za chvíli se ke mně vrátí a sedne si vedle mě.

„Henry?“

„Ano?“

„Měníš mě.“

„Já vím.“

Zadívám se na ni a na okamžik zapomenu, že je tak mladá a že tohle je dávno před tím. Vidím svou ženu Clare, vidím ji ve tváři té mladičké dívky. Nevím, co mám říct téhle Clare, která je stará a mladičká zároveň, Jiná než ostatní dívky, a uvědomuje si, že za odlišnost se někdy tvrdě platí.

Jenomže tahle Clare ode mne žádnou odpověď nečeká. Přitulí se ke mně a já ji obejmu kolem ramen.

„Clare“ Ztichlými Lukami se nese hlas Clarina otce. Clare vyskočí a popadne boty.

„Čas jít do kostela,“ vysvětluje. Najednou hrozně znervózní.

„Fajn,“ říkám. „Tak zase někdy.“ Zamávám jí, usměje se, zamumlá naschle a rozběhne se pěšinkou. Za chvíli mi zmizí z dohledu. Ještě chvíli zůstanu ležet a vyhřívám se na sluníčku. Přemýšlím o Bohu a čtu Dorothy Sayersovou. Přibližně po hodině zmizím i já. Zůstane tam jen deka, rozečtená! kniha, hrnky od kafe a oblečení, které dokazuje, že jsme tam skutečně byli.

POTÉ

Sobota 27. října 1984 (Clare je 13, Henrymu je 43)

Clare: Náhle se probudím. Slyším hluk. Kdosi volá mé jméno. Zní to jako Henryho hlas. Posadím se v posteli a zaposlouchám se. Nic, jen hvízdání větru a krákání vran. Ale co když to byl opravdu Henry? Vyskočím z postele a běžím ven. Bosa sbíhám ze schodů, utíkám zadem až na Luka. Je mi zima. Pod noční košilí mě štípe vítr. Kde je? Zastavím se a rozhlédnu se. U sadu postává táta s Markem, oba v zářivých oranžových loveckých oblecích. Je s nimi ještě nějaký muž. Všichni stojí na místě a na něco se dívají. Jakmile mne uslyší, otočí se a já poznávám, že ten třetí muž je Henry. Co dělá Henry s tátou a Markem? Rozeběhnu se k nim. Do chodidel mě řeže suchá tráva. Táta mi jde naproti. „Zlatíčko,“ vítá mne, „co děláš venku tak brzy?“

„Zaslechla jsem své jméno,“ odpovídám. Usměje se na mne. Tím úsměvem říká holka hloupá. Dívám se na Henryho, jestli pro mne nemá nějaké vysvětlení. Proč jsi mne volal, Henry? Ale ten jen zavrtí hlavou a přitiskne si ukazováček na rty. Pšt, Clare, mlč. Odejde do sadu. Chci vidět, co je tak zaujalo, ale nic tam není a táta povídá: „Vrať se do postele, Clare, byl to jen sen.“ Vezme mne kolem ramen a vrací se se mnou do domu. Ohlédnu se. Henry mi zamává. Usmívá se. To je dobrý, Clare. Pak ti to vysvětlím.

(Ačkoliv jak znám Henryho, nejspíš mi nevysvětlí vůbec nic, budu na to muset přijít sama, anebo se to později vysvětlí samo). Zamávám mu také a úkosem kouknu na Marka, abych zjistila, jestli si toho všiml, ale stojí k nám obrácený zády, celý nasupený čeká, až odejdu, aby mohli s tátou pokračovat v lovu. Co tam Henry pohledával? Co si vlastně řekli? Znovu se ohlédnu. Chci vědět, jestli tam Henry ještě je. „Teď už běž sama, Clare. Vrať se do postele,“ pobídne mě táta a dá mi pusu na čelo. Připadá mi nazlobený, a tak se dám do běhu, vřítím se do domu, tiše vyběhnu po schodech nahoru a sednu si na postel. Třesu se a pořád nechápu, co se to stalo, ale vím, že je to něco moc zlého.

Pondělí 2. února 1987 (Clare je 15, Henrymu 38)

Clare: Když přijdu domů ze školy, Henry už na mne čeká v čítárně. Zařídila jsem pro něho místnost hned vedle kotelny, naproti kočárkárně, kam dáváme kola. Schválně jsem rozhlásila po domě, že si hrozně ráda čtu ve sklepě. Chci, aby to všichni věděli. Opravdu tam trávím hodně času, takže se to nikomu nezdá divné. Henry si zatarasí dveře židlí. Čtyřikrát zaklepu a on mne pustí dovnitř. Z polštářů, dek a starých autopotahů si udělal hnízdo a ve světle mé stolní lampičky tam pročítá staré časopisy. Má na sobě tátovy staré džíny a opranou flanelovou košili. Vypadá unaveně a je neoholený. Ráno jsem mu nechala otevřený zadní vchod, a tak je tady.

Podnos s jídlem, které jsem mu přinesla, pokládám na zem. „Můžu ti přinést i nějaké knížky,“ nabízím mu.

„Vlastně je to skvělý čtení.“ Listoval časopisy Mad ze šedesátých let. „Pro cestování v čase je nutné znát všechny faktory, které ovlivňují danou situaci,“ prohlásí a zvedne World Almanac z roku 1968.

Sednu si vedle něho na deku a pozorně se na něj zadívám. Chci zjistit, jestli mě neodežene. Vidím na něm, že na to myslí, a tak mu ukážu prázdné ruce a sednu si na ně. Usměje se. „Udělej si pohodlí.“

„Ze kdy jsi přišel?“

„Z října 2001.“

Vypadáš unaveně.“ Vidím na něm, že váhá, jestli mi má říct, proč vydá unaveně. Nakonec usoudí, že ne. „Co nás čeká v roce 2001?“ Spousta věcí. Je to vyčerpávající a těžký rok.“ Henry se pustí do sendvičů s rostbífem, které jsem mu přinesla. „Hele, ty jsou vynikající.“

„Dělala je Nell.“

Rozesměje se. „Nikdy nepochopím, jak je možné, že dokážeš dělat nádherné sochy, které odolají náporům větru, poradit si s návody na přípravu barev, uvařit tmel, vyrobit papír a kdovíco ještě, ale k jídlu nesvedeš uvařit nic. To je pro mě záhada.“

„Mám psychický blok. Fobii.“

„Zvláštní.“

„Jakmile vlezu do kuchyně, něco mi poručí: ‚Už ať jsi pryč!‘ Tak jdu.“

„Jíš pořádně? Jsi hubená.“

Připadám si tlustá. „Jím dost.“ Dostanu ošklivé podezření. „Jsem v roce 2001 hodně tlustá? To proto ti teď připadám hubená?“ Henry se usměje, jako kdybych nechtěně řekla nějaký vtip, jehož pointa ně samotné uniká. „Řekněme, že jsi v mé přítomnosti buclatá, ale to se spraví.“

„Fuj.“

„Sluší ti to. Vždyť plný tvary jsou fajn.“

„Děkuju, nechci.“ Henry se na mne pátravě zadívá. Něco mu dělá starost. „Neměj péči. Nejsem anorektička. Tím se trápit nemusíš.“

„Matka tě kvůli tomu neustále hubovala.“

„Hubovala?“

„Hubuje.“

.Tak proč jsi řekl.hubovala?“

„Plácl jsem. Luciíle je v pořádku. S tím si nelam hlavu.“ Lže. Sevře se mi žaludek, obejmu si kolena rukama a skloním hlavu.

Henry: Nedokážu pochopit, jak mi něco tak zásadního mohlo uklouznout. Hladím Clare po vlasech a zoufale si přeju, abych se mohl vratit v čase o jedinou minutu, abych to mohl vzít zpět, abych Clare neublížil, abych zjistil, jak jí v patnácti co nejšetrněji oznámit smrt její matky. Všechno kvůli tomu, že jsem vůbec nespal. Kdybych si býval trochu zdřímnul, myslelo by mi to líp nebo bych se z toho dokázal snáz vylhat Jenomže Clare je ten nejpravdomluvnější člověk, kterého znám, a vycítí sebemenší nepravdu. Nezbývá mi nic jiného než zarputile mlčet a neodpovídat na žádné její otázky, což ji příšerně naštve. Nebo zalžu, jenomže na to mi neskočí. Nebo jí řeknu pravdu, což ji rozesmutní a ovlivní její vztah s matkou. Zvedne hlavu a podívá se na mě: „Pověz mi to.“

Clare: Henry se tváří zoufale. „Nemůžu, Clare.“

„Proč ne?“

„Není dobré vědět, co přijde. Ničí to život.“

„Jistě, jenomže už jsi to nakousl.“

„Nemám co dodat.“ Zaplavuje mne panika. „Zabila se.“ Najednou jsem si úplně jistá. Odjakživa jsem se nejvíc bála, že se máma zabije. „Ne. Ne. V žádném případě.“

Upřeně se na něj zadívám. Henry se tváří strašně nešťastně. Nevím, jestli mluví pravdu, nebo mi lže. Kéž bych mu tak dokázala číst myšlenky! Život by byl o tolik snazší. Mami. Ach, mami.

Henry: Je to hrozné. Takhle to nemůžu nechat. „Rakovina vaječníku,“ zašeptám sotva slyšitelně. „Díky bohu,“ vyhrkne a rozpláče se.

Pátek 5. června 1987 (Clare je 16, Henrymu 32)

Clare: Celý den čekám na Henryho. Hrozně se těším. Včera jsem udělala řidičák a táta řekl, že dnes večer můžu k Ruth na večírek jet fiatem. Máma z toho sice nemá ani trochu radost, ale když už mi to táta jednou dovolil, už s tím dost dobře nemůže nic dělat. Po večeři se kvůli tomu hádají v jídelně.

Mohl ses mě zeptat…“ Lucy, vždyť se nemůže nic stát. Beru si knížku a vyrážím na Luka. Lehám si do trávy. Sluníčko začíná zapadat. Venku je chladno a v trávě poletuje spousta malých bílých můr. Za stromy na západě září růžovooranžové nebe a modř nade mnou stále víc a víc tmavne. Zrovna mě napadá, že bych se měla vrátit domů pro svetr, když vtom zaslechnu něčí kroky v trávě. Henry. Kdo jiný? Přichází na palouk a sedá si na balvan. Špehuju ho schovaná v trávě. Vypadá mladě, něco málo přes třicet. Na sobě má obyčejné černé tričko, džíny a vestu. Mlčky sedí a čeká. Už nedokážu naše setkání oddalovat ani o vteřinu. Nevydržím to. Vyskočím a bafnu na něj.

„Proboha, Clare, to chceš, abych na stará kolena dostal infarkt?“

„Nejsi starý.“

Usměje se. Stáří mu sluší.

„Pusu,“ poručím si. Poslušně mne políbí.

„Za co to bylo tentokrát?“ ptá se.

„Udělala jsem řidičák!“

Udělá zděšený obličej. „Ale ne! Samozřejmě gratuluji!“

Usměju se na něj. Radost si zkazit nenechám. „Závidíš.“

„To je fakt. Hrozně rád bych řídil, ale nikdy jsem za volantem neseděl.“

Jak to?“

„Moc velké riziko.“

„Pro slepice?“

„Pro lidi. Jen si představ, co by se stalo, kdybych řídil auto a zničehonic zmizel. Auto by jelo dál, a bum! Spousta mrtvých a moře krve. Nic pěkného.“

Sedím na balvanu vedle Henryho. Odtáhne se ode mne. Dělám, že jsem si toho nevšimla. „Chystám se na večírek k Ruth. Chceš jít se mnou?“

Povytáhne obočí. Obvykle pak následuje citát z knihy, o které jsem nikdy ani neslyšela, nebo přednáška na téma, co bych měla. Tentokrát řekne jen: „Uvědomuješ si, že mě tam uvidí hromada tvých kamarádů?“

„A proč ne? To tajnůstkářství už mě unavuje.“

„Probereme si to. Tobě je šestnáct. Mně je teď dvaatřicet, tedy přesně dvakrát tolik co tobě. Takového věkového rozdílu si vůbec nikdo nevšimne a tví rodiče se samozřejmě o ničem nedozví.“

Povzdechnu si. „Jenomže na ten večírek musím. Pojeď se mnou. Počkáš na mě v autě. Nebudu tam dlouho, a potom můžeme jít někam spolu.“

Henry: Parkujeme blok od Ruthina domu. Celou dobu je odtamtud slyšet muzika. „Once In A Lifetime“ od Talking Heads. Hrozně rád bych s Clare šel, ale není to moudré. Vyskočí z auta a poručí mi: „Zůstaň!“ Jako kdybych byl obrovský a neposlušný pes, který by se jí celou cestu k Ruthinu domu pletl pod nohama a krátkou sukní. Rozvalím se na sedadle a čekám.

Clare: V okamžiku, kdy otevřu dveře, vím, že jsem tam neměla chodit. Ruthini rodiče odjeli na týden do San Franciska, což jí přinejmenším dává dost času, aby po mejdanu uklidila, slepila, co se dá, a vymyslela si nějaké věrohodné vysvětlení. Jsem ráda, že mi ten dům neříká pane. Ruthin starší brácha Jake si taky pozval kamarády, takže na společný večírek dorazila přibližně stovka lidí, a když přicházím, většina z nich už je notně opilá. Kluci mají značnou početní převahu. Kdybych to tušila, vezmu kalhoty a boty bez podpatku, jenomže mě to ani ve snu nenapadlo. Zrovna když jdu do kuchyně najít si něco k pití, ozve se za mnou: „Pasová kontrola, madam Netýkavko!“ a následuje oplzlý mlaskavý zvuk. Otáčím se na patě a ocitám se tváří v tvář klukovi, kterému říkáme Ropušák (kvůli akné v obličeji). „Hezký šaty, Clare.“

„Díky za poklonu, ale nech bejt, co neroste pro tebe, Ropušáku.“ Jde za mnou až do kuchyně. „Takhle přece vychovaná mladá dáma nemluví. Vždyť jsem jen vyjádřil obdiv nad tvým luzným zjevem a vysloužil si za to jen urážky, a to se…“ Pořád ne a ne zmlknout. Nakonec popadnu Helen za ruku, použiju ji jako lidský štít a prchnu z kuchyně. „Pitomci,“ uleví si Helen, „kde je Ruth?“

Ruth s Laurou se schovávají v Ruthině ložnici. Potmě kouří marjánku a oknem pozorují hlouček Jakeových kámošů, co nazí dovádí v bazénu. Za chvíli jsme u okna nalepené všechny.

Hmm,“ ozve se Helen. „Najde se mezi nima i pěknej chlap.“

„Kterej?“ vyzvídá Ruth.

„Ten na skokanským můstku.“

„Aha.“

„Koukněte na Rona,“ vmísí se do hovoru Laura. „Ron?“ zachichotá se Ruth.

„Fíha. I když bez trička s Metallicou a odrbaný kožený vesty by vypadal líp každej,“ utrousí Helen. „Hele, Clare, proč nic neříkáš?“

„Já? Není co,“ namítnu nepřesvědčivě.

„Kdyby ses viděla,“ popichuje mě Helen. „Nedočkavostí se ti klepou kolena. Člověk by se za tebe styděl. Jak se ti to stalo?“ zasměje se. „Vážně, Clare, proč to nevybalíš na rovinu?“

„Nemůžu,“ pípnu nešťastně.

„To si piš, že můžeš. Stačí sejít dolů a zakřičet: Tak kdo?‘ a nejmíň padesát kluků začne ječet: Já! Já!‘“

„Nechápeš to. Nechci, aby… prostě, je to jinak…“

„Zkrátka touží po někom určitým,“ uzavře debatu Ruth, aniž odtrhne oči od bazénu.

„Po kom?“ nedá se odbýt Helen.

Pokrčím rameny.

„No tak, Clare, tak už to vysyp!“

„Dejte jí pokoj,“ zastane se mě Laura. „Když to říct nechce, tak ať si to nechá.“ Sedím vedle ní. Vděčně jí položím hlavu na rameno. Helen se zvedne. „Za chvíli jsem zpátky.“

„Kam jdeš?“

„Přinesu šampus a broskvovej džus. Uděláme si koktejl. Nechala jsem to v autě.‘ Vystřelí ze dveří. Vysoký kluk s vlasy po ramena skáče pozadu salto.

„Olala,“ vydechnou unisono Ruth s Laurou.

Henry: Uběhla už dlouhá doba, snad hodina nebo víc. Snědl jsem půl sáčku brambůrek a vypil teplou kolu, kterou Clare vzala s sebou Chvilku jsem si zdřímnul. Je pryč už tak dlouho, že začínám uvažovat o kratší procházce. A taky už mě tlačí močový měchýř.

Zaslechnu klapot podpatků. Kroky se blíží k autu. Vykouknu z okénka Není to Clare, ale nádherná blondýnka v upnutých červených šatech. Zamrkám. Dochází mi, že je to Clarina kamarádka Helen Powellová. No nazdar

Přijde k autu, sehne se a zůstane na mě zírat. Vidím jí výstřihem až do kuchyně. Vysychá mi v ústech.

„Jé, Clarin kluk. Ahoj, já jsem Helen.“

„Jsi vedle, Helen, ale rád tě poznávám.“ Z jejího dechu cítím alkohol.

„Nechceš vylézt z auta, aby ses představil, jak se patří?

„Ne, ne. Dík za nabídku. Je mi dobře tam, kde jsem.“

„Jak chceš. Tak se přidám já k tobě.“ Nejistým krokem obchází zepředu auto, otevře dveře a ztěžka žuchne na sedadlo řidiče.

„Už dlouho jsem se s tebou chtěla seznámit,“ přiznává se.

„Vážně? A proč?“ Zoufale toužím, aby se objevila Clare a zachránila mě, ale tím by naše hra na schovávanou definitivně skončila.

Helen se naklání ke mně a opilecky šeptá: „Tvou existenci jsem si vydedukovala. Moje výjimečný pozorovací schopnosti mě přivedly k závěru, že vyloučí-li člověk všechny nepravděpodobný možnosti, zbude mu pravda, ať vypadá, jak chce nevěrohodně, a tudíž,“ potlačí Helen škytnutí, „dámě by se to stát nemělo. Pardon. A tudíž jsem dospěla k závěru, že Clare musí mít chlapa, protože jinak by přece vytrvale neodmítala všechny ty nádherný kluky, co se na ni jen třesou. Voilá! Tady seš!“

Helen jsem měl vždycky rád a mrzelo mě, že jí musím lhát. Tím se ovšem vysvětlovalo to, co mi řekla na svatbě. Vždy mám obrovskou radost, když nějaký kousek skládanky zapadne na místo.

„Velice logická úvaha, Helen, ale já s Clare nechodím.“

„Tak proč teda sedíš v jejím autě?“

Horečně přemýšlím. Clare mě nejspíš uškrtí. „Jsem přítel Clariných rodičů. Hrozně se báli pustit ji autem samotnou, navíc na večírek, kde se bude určitě pít, a tak mě poprosili, abych na ni dohlídl a případně se ujal role šoféra, kdyby měla špičku.“

Helen ohrnula nos. „Úplně zbytečný obavy. Naše malá Clare vypila sotva náprstek, náprsteček.

Netvrdím, že je opilá. Její rodiče jsou prostě malinko paranoidní.“

Na chodníku klapou podpatky. Tentokrát už je to Clare. Ztuhne, když si všimne, že mám společnost.

Helen vyskočí z auta a zahlaholí: „Clare, tenhle pacholek tvrdí, že s tebou nechodí!“

Vyměňujeme si s Clare pohled. „Však taky nechodí,“ opáčí Clare.

„Jé,“ změní téma Helen. „Ty už jdeš?“

„Vždyť je skoro půlnoc. Znáš to. Jako Popelka.“ Clare obchází auto a sedá si za volant. „Henry, rozluč se, jedem.“ Nastartuje a rozsvítí světla.

Helen stojí přímo ve světle reflektorů. Klátivým krokem přejde k mému okénku. „Takže ty s ní nechodíš, Henry. Málem bych ti to věřila. Dobrou, Clare.“ Zasměje se. Clare se nejisté odlepí od chodníku. Ruth bydlí na Úhoří. Zahneme na Broadway a já si všímám, že nesvítí lampy. Broadway je dvouproudová dálnice. Silnice je rovná, jako když střelí, ale když nesvítí lampy, je tam tma jak v pytli.

„Měla bys zapnout dálkový, Clare,“ poradím jí. Natáhne se a zhasne světla úplně.

„Clare…!“

„Neříkej mi, co mám dělat!“ Mlčím. Kromě svítících číslic na displeji rádia nevidím nic. Je 23:36. Slyším hvízdání větru kolem auta a hučení motoru. Vnímám, jak auto jede po hladkém asfaltu, ale pořád mi připadá, ze stojíme na místě, i když svět za okénkem kolem nás ubíhá sedmdesátkou. Zavírám oči. Vůbec nic se tím nemění. A tak je zase otevřu. Srdce mi tluče až v krku

V dálce se objevují světla. Clare rozsvítí a jedeme dál, přímo uprostřed mezi dvěma žlutými pruhy na správné straně silnice. Hodiny ukazují 23:38.

Z Clariny tváře nasvícené světlem z budíků na palubní desce nedokážu nic vyčíst.

„Proč jsi to udělala?“ ptám se rozechvěle. „Proč ne?“ Clarin hlas je klidný jako hladina rybníka. „Chtělas, abychom skončili jako dvě mrtvoly ve vraku tátova auta?“ Clare zpomaluje a zatáčí na Blue Star Highway. „Jenomže to se nestalo! namítá. „Dospěju, setkám se s tebou, provdám se za tebe, tak proč ne?“

„A co když jsme bourali a strávili rok na jednotce intenzivní péče?“

„Pochybuju. To by ses mi v tom pokusil zabránit.“

„Snažil jsem se, ale tak příšerně jsi ječela, že.

„Tvé starší já by nejspíš řeklo mému mladšímu já, ať se vyhýbá autům „Jenomže to už by stejně bylo pozdě.“

Přijíždíme ke křižovatce a Clare znovu odbočí. Soukromá cesta vede k jejich domu. „Clare, zastavila bys, prosím? Ano?“ Zajede na trávu, zastaví, vypne motor a zhasne světla. Svět se opět noří do tmy a zvenčí k námi doléhá cvrlikání milionů cikád. Přitáhnu si ji k sobě a sevřu ji v náruči.

Cítím, jak je napružená a naštvaná.

„Slíbíš mi něco?“

„A co?“ ptá se.

„Slib mi, že už nic podobného nikdy neuděláš. Nejen v autě, ale že nebudeš zbytečně riskovat. Člověk nikdy neví. Budoucnost je nejistá a člověk se nemůže chovat, jako kdyby byl nezranitelný a…“

„V budoucnosti jsem…“

„Věř mi, prosím tě. Dej na mě.“

Clare se ušklíbne. „Proč bych měla?“

„Nevím, třeba protože tě miluju?“

Clare trhne hlavou tak prudce, že mě bouchne do brady.

„Au.“

„Promiň.“ Ve tmě jen stěží rozeznávám obrysy její tváře. „Miluješ mě? ptá se. „Ano.“

„A teď?“

„Ano.“

„Ale nechceš se mnou chodit.“

Aha, tak tohle ji štve! „Tedy, technicky vzato, jsem tvůj manžel. S ohledem na to, že jsme se ještě nevzali, předpokládám, že se dá říct, že jsme přátelé.“

Clare pokládá dlaň na místo, kde ještě vůbec nemá co dělat. „Byla bych radši, kdybychom byli víc než to.“

„Vždyt‘ je ti šestnáct, Clare.“ Něžně odsunu její ruku a pohladím ji po tváři. „To úplně stačí. Fuj, potí se ti ruce.“ Rozsvítí a já s úžasem zírám na krev, kterou má na šatech i na tváři. Podívám se na své dlaně. Lepí a jsou celé rudé. „Henry! Co se ti stalo?“

„Nevím.“ Olíznu si krev z dlaně pravé ruky a vidím čtyři hluboké půl-měsícovité ranky. Rozesměju se. „Udělal jsem si to sám. Když jsi jela se zhasnutými světly.“

Clare vypíná světla a dál sedíme potmě. Cikády vyzpěvují ze všech sil. „Nechtěla jsem tě vyděsit.“

„Ale povedlo se ti to. Obvykle se s tebou v autě nebojím. To jen, že…“

„Co?“

„Jako dítě jsem zažil bouračku a od té doby nerad jezdím v autě.“

„To jsem nevěděla. Promiň.“

„Tím se netrap. Kolik je hodin?“

„Proboha!“ Clare otočí klíčkem v zapalování. Hodiny na rádiu ukazují 0:12. „Jdu pozdě. Takhle zkrvavená se doma nemůžu ukázat.“ Tvářila se ak nešťastně, že jen stěží potlačuju smích.

„To zvládnem.“ Přejedu jí levou rukou přes horní ret až k nosu. „Prostě se ti spustila krev z nosu.“

„To by šlo.“ Nastartuje, rozsvítí a vjede zpátky na cestu. „Etta se zjančí, až mě uvidí.“

„Etta? A co vaši?“

„Máma už nejspíš spí a táta každý pátek chodí hrát poker.“ Otevře vrata. Vjedeme dovnitř.

„Kdyby moje dcera odjela na večírek mým autem týž den, co udělala papíry seděl bych na prahu se stopkama v ruce.“ Clare zastaví tak, aby na u*o nebylo z domu vidět.

„Máme děti?“

„Přísně tajná informace, lituju.“

„Podám si stížnost na lampárně.“

„Přeju hodně štěstí.“ Opatrně ji políbím, abych nezničil důkaz zfalšováného krvácení z nosu. „Musíš mi dát vědět, jak jsi pořídila.“ Otevřu dveře. „Zlom vaz s Ettou.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou.“ Vystoupím a zavřu za sebou tak tiše, jak jen dokážu. Auto se rozjede a za chvíli mi světla zmizí za zatáčkou. Vlády se ujímá noc. Jdu pěšky až na Luka, ke své posteli pod širým nebem.

Neděle 27. září 1987 (Henrymu je 32, Clare je 16)

Henry: Zhmotním se na Lukách asi pět metrů od palouku. Cítím se hrozně. Točí se mi hlava a chce se mi zvracet, a tak si na chvíli sednu, abych se trochu sebral. Je mi zima. Ztrácím se ve vysoké hnědé trávě, která mě řeže do holé kůže. Po chvíli je mi líp. Všude je ticho, a vstanu a jdu na palouk.

Clare sedí na zemi u balvanu a opírá se o něj. Mlčí a měří si mě pohledem, který se nedá popsat jinak než jako rozzlobený. Ale ne, pomyslím si co jsem zase provedl? Právě prochází obdobím obdivu ke Grace Kellyové má na sobě modrý vlněný kabátek a červenou sukni. Třesu se zimou a hořečně hledám bednu s oblečením. Konečně. Seprané černé džíny, čerňý‘ svetr, černé ponožky, černý kabát, černé boty a černé rukavice. Vypadám jako hvězda hororů. Sedám si vedle ní. „Ahoj, Clare. Jak je?“

„Ahoj, Henry. Tu máš.“ Podává mi termosku a dva sendviče.

„Díky. Je mi šoufl, tak s jídlem radši chvíli počkám.“ Pokládám chleby na balvan. Z termosky voní káva Zhluboka vdechnu tu libou vůni. Hned je mi mnohem lépe. „Jsi v pořádku?“ Nepodívá se na mě. Všimnu si, že pláče

„Henry, zmlátil bys kvůli mně někoho?“

„Cože?“

„Chci, aby někdo dostal nakládačku, ale nemám na to dost velkou sílu a neumím se prát. Udělal bys to pro mě?“

„O kom je řeč? Koho mám zmydlit? A proč?“

Clare stále klopí oči. „Nechci o tom mluvit. Nestačí ti, když ti řeknu, že si to zaslouží?“

Nejspíš vím, o čem je řeč. Už jsem to jednou slyšel. Povzdechnu si, přisednu si k ní blíž a obejmu ji. Položí mi hlavu na rameno. „Jde o kluka, s kterým jsi měla rande, vid?“

„Jo.

„Je to hulvát a ty bys mu ráda dala co proto?“

„Jo.“

„Clare, mezi chlapy se najde hodně hulvátů. Taky jsem se choval jako…“ Zasměje se. „Vsadím se, že tak jako Jason Everleigh nikdy.“

„Hraje fotbal, že jo?“

„Jo.“

„Clare, jak tě napadlo, že ve svém věku stačím na pořízka polovičního věku? Proč jsi s ním šla vlastně na rande?“

Pokrčí rameny. „Ve škole si ze mě všichni utahovali, protože s nikým nechodím. Ruh, Meg a Nancy… prostě se začalo šuškat, že jsem lesba. Dokonce i máma se mě pořád vyptávala, proč si někdy nevyrazím s klukama. Pořád mě někdo někam zval a já vždycky odmítla. A potom se mě Beatrice Dilfordová, která lesba je, zeptala, jestli bych šla s ní. Poslala jsem ji do háje. Prohlásila, že jí to nepřekvapilo, ale že to chtěla zkusit, když to všichni tvrdí. No, a tak mě napadlo, že… prostě že budu mít pokoj, když s někým párkrát půjdu na rande. První, kdo za mnou potom přišel, byl Jason. Je fakt, no, hezkej. Pomyslela jsem si, že když půjdu na rande s ním, rychle se to rozkřikne a konečně mi dají pokoj.“

„To bylo tvoje vůbec první rande?“

„Jo. Šli jsme do italský restaurace, kde seděla Laura s Mikem a horda lidí z divadelního kroužku. Chtěla jsem jít do holandský, ale nechtěl, protože tam nikdy nebyl, takže jsem souhlasila s tou italskou. Ze začátku to bylo fajn. Bavili jsme se o škole, o blbostech a taky o fotbale. Potom jsme šli do kina ha Pátek třináctého VII, což je vážně nebetyčná blbost, kterou si člověk klidně může nechat ujít.“

„Viděl jsem to.“

„Vážně? A proč? Vůbec mi to nepřipadalo jako film podle tvého gusta „ „Šel jsem na něj ze stejného důvodu jako ty. Holka, se kterou jsem měl rande, ho chtěla vidět.“

„Kdo to byl?“

„Jmenovala se Alex.“

„A co byla zač?“

„Pokladní v bance s obrovskýma kozama, co moc ráda dostávala naplácáno.“ Ve chvíli, kdy to vypustím z úst, si uvědomím, že mluvím s dospívající Clare, ne s dospělou Clare, která je moje žena. Nejradši bych si nafackoval.

„Naplácáno?“ Clare se překvapeně usměje a obočí jí vylétne až k ofině.

„Nechme toho. Takže jste šli do kina a…?“

„No, a potom chtěl jít na Stodolu.“

„Nerozumím.“

„Tak se říká jednomu baráku na severu.“ Clare mluví tak tiše, že ji skoro neslyším. „Tam se chodí… to.“ Mlčím. „Řekla jsem mu, že jsem utahaná a že chci jít domů, no a on se začal chovat jako cvok.“ Clare ztichne. Chvíli tam jen mlčky sedíme vedle sebe a posloucháme ptáky, letadla a šelestění větru v trávě. Clare najednou vyhrkne. „Vážně zcvoknul.“

„Co se dělo pak?“

„Nechtěl mě odvézt domů. Pořádně jsem nevěděla, kde jsme, někde na Dvanáctce jsme odbočili na vedlejší, jel zadem, po okreskách. Bože, já nevím. Pak sjel na prašnou cestu a dojeli jsme k malý chatě. Na břehu jezera. Slyšela jsem šplouchání vody. Měl od tý chaty klíče.“

Jsem stále nervóznější. Nikdy mi neřekla podrobnosti. Vím jen, že jednou šla na rande s fotbalistou, s nějakým Jasonem, a že to bylo příšerný. Clare zase zmlkla.

„Clare. Znásilnil tě?“

„Ne. Řekl mi, že mu za to… nestojím. Povídal, že… neznásilnil mě. Ale… ponížil mě. Přinutil mě, abych…“ Nedokáže to říct nahlas. Čekám –

Rozepne si kabátek a odloží ho. A potom si přetáhne přes hlavu košili. Záda má samou modřinu. Černorudé podlitiny kontrastují s bledou kůži okolo Obrátí se ke mně čelem. Na pravém ňadru vidím mokvající zarudlou spáleninu od cigarety. Kdysi jsem se jí ptal, od čeho má tu jizvu, ale neřekla mi to. Nejradši bych ho zabil. A hodně pomalu. Clare sedí vedle mě se svěšenými rameny a třese se zimou. Čeká, co já na to. Podám jí košili, kterou si vzápětí poslušně oblékne. „Fajn,“ šeptám. „Kde toho grázla najdu?“

„Odvezu tě tam.“

Clare mne naloží do fiata na konci příjezdové cesty. Z domu tam není vidět. I když je pod mrakem, na nose jí sedí černé brýle. Vlasy má stažené dozadu, ústa nalíčená. Vypadá mnohem starší a člověk by nehádal, že je jí teprve šestnáct. Jako kdyby vystoupila z Hitchcockova Okna do dvora. Téměř dokonalá podoba, chybí jen blond vlasy. Jedeme spadaným listím. Myslím, že tu hru překrásných barev ani jeden z nás nevnímá. V duchu si pořád dokola přehrávám, co mi Clare řekla. „Jak je velkej?“

Clare se zamyslí. „Je o trochu vyšší než ty. A taky těžší. „O dobrých dvacet kilo.“

„Proboha.“

„Vzala jsem s sebou tohle.“ Zašátrá v kabelce a vyloví z ní pistoli. „Clare!“

„Patří tátovi.“

Horečně přemýšlím. „Clare, to není dobrý nápad. Jsem dost cvok, abych ji použil, a to by bylo zlý. Moment.“ Vezmu si od ní pistoli, vycvaknu zásobník, vysypu náboje do dlaně a dám je do kabelky. „Hotovo. Takhle to bude mnohem lepší. Bezva nápad, Clare.“ Vrhne na mne tázavý pohled. Strčím si pistoli do kapsy u kabátu. „Chceš, abych to vyřídil sám a anonymně, nebo chceš, aby věděl, že je to vzkaz od tebe?“

„Chci by tu toho.“

„Aha.“

Odbočí na soukromou cestu a zastaví. „Chci, aby sis ho vzal stranou, a chci, abys ho pořádně zmlátil, a chci to vidět. Chci, aby se strachy podělal

Povzdechnu si. „Clare, normálně takové věci nedělám. Většinou se jen bráním, to za prvé.“

„Prosím,“ vyklouzne jí bezděčně.

„Jak si přeješ.“ Jedeme dál a zastavujeme před ohromnou rezidencí v pseudokoloniálním stylu. Nikde žádné auto. Z otevřeného okna v prvním patře řvou Van Halen. Ke vchodu jdeme spolu. Stoupnu si vedle Clare, která zazvoní. Po chvíli řev umlká a na schodech se ozvou těžké kroky. Dveře se otevřou a za okamžik se ozve hluboký hlas: „Co? Tak ty chceš dostat přidáno?“ Víc už slyšet nepotřebuju. Vytáhnu z kapsy pistoli, postavím se vedle Clare a namířím mu na prsa.

„Nazdárek, Jasone,“ zašveholí Clare. „Napadlo mě, že bys třeba rád šel s námi.“

Udělá totéž, co bych na jeho místě zkusil já. Plácne s sebou na zem a chce se odkulit z dostřelu, jenomže není dost rychlý. V tu chvíli už totiž stojím ve dveřích a dobře mířeným kopancem do prsou mu vyrážím dech. Potom mu stoupnu jednou nohou na prsa a namířím mu na hlavu. Cest magnifique mais ce nést pas laguerre. Připomíná mi Toma Cruise. Velmi pohledný, velmi americký chlapec. „Co hraje?“ ptám se Clare.

„Záložník.“

„Aha. To by jeden neřek. Vstaň, ruce nahoru tak, abych na ně viděl, přikážu mu vesele. Když ho strkám ze dveří, fňuká. Všichni tři stojíme ve vjezdu a já dostanu výborný nápad. Posílám Clare zpátky do domu pro nějaký provaz. Za pár minut je zpět s nůžkami a lepicí páskou.

„Kde mu to mám udělat?“

„V lese.“

Jason frflá celou cestu do lesa. Trvá to zhruba pět minut, než uvidím malou mýtinu s příhodným mladým jilmem na kraji. „Co tady, Clare? „Jo.

Zadívám se na ni. Klidná a nevzrušená jako vražedkyně z Chandlerových detektivek. „Řekni si, Clare.“

přivaž ho ke stromu.“ Předám jí pistoli, trhnutím dostanu Jasonovy ruce za kmen a důkladně mu je svážu k sobě lepicí páskou. Je skoro nová a hodlám ji použít celou. Jason namáhavě dýchá, chrčí. Poodejdu a podívám se na Clare. Sjede ho pohledem plným opovržení, jako kdyby před sebou měla hodně mizerné konceptuální dílo. „Jseš astmatik?“

Přikývne. Panenky se mu smrsknou na velikost špendlíkové hlavičky. Dojdu mu pro inhalátor,“ nabídne se Clare. Vrátí mi pistoli a zmizí mezi stromy. Vrací se stejnou cestou, kterou jsme přišli. Jason se pokouší pomalu a zhluboka dýchat. Dokonce se snaží i mluvit.

„Kdo… kdo jste?“ vydere se mu chraplavě z úst.

„Clarin přítel. Hodlám do tebe vtlouct slušné způsoby, které ti zjevně chybí.“ Odložím posměšný tón, přistoupím k němu a tiše zasyčím: „Jak jsi jí to mohl udělat? Tak mladý holce. Nevinný a nezkušený. Podělal jsi, co se dalo…“

„Koke… to… vala se mnou.“

„Neví, o co jde. Utýráš kotě, protože tě hryzlo?“

Jason neodpovídá. Dýchá sotva slyšitelně. Clare dorazí, až když o něho začínám mít strach. V ruce třímá inhalátor a dívá se na mě. „Miláčku, umíš s tím zacházet?“

„Zatřepe se s tím, strčí se mu to do pusy a stiskne se uzávěr.“ Udělá to a potom se ho zeptá, jestli potřebuje ještě jednu dávku. Přikývne. Clare zmáčkne inhalátor celkem čtyřikrát. Sledujeme, jak se jeho dýchání pomalu vrací do normálu.

„Připravena?“ ptám se Clare.

Zvedne nůžky nad hlavu a několikrát jimi zacvaká. Jason sebou trhne. Clare si k němu klekne a začne na něm stříhat šaty. „To ne,“ protestuje Jason.

„Buď zticha,“ napomenu ho. „Nic se ti neděje… zatím.“ Clare opouští džíny a dává se do trička. Začnu ho páskou přilepovat ke stromu. První Přicházejí na řadu kotníky, potom lýtka a nakonec stehna. Úmyslně pásku hodně utahuju. „Tady skonči,“ nařídí mi Clare a ukáže prstem těsně pod Jasonovy genitálie. Rozstřihne mu trenýrky. Začnu ho olepovat od pasu nahoru. Je hezky opálený, až na tu část, kterou zakrývají tehdy moderní plavky. Silně se potí. Skončím pod rameny, protože ho nechci udusit. Ustoupíme dozadu a obdivujeme své dílo. Jason připomíná mumii obalenou lepicí páskou, ze které ční ztopořený penis. Clare se rozesměje. Jej smích se rozléhá všemi směry a vrací se ozvěnou. Zostra se na ni podj vám. V jejím smíchu rezonuje určitá krutost. Tak se nezkušená holčička nesměje. Ten smích mi připadá jako zóna nikoho oddělující Clarin dětství od dospělosti.

„A co dál?“ Jedna moje část touží rozmašírovat ho na kaši a ta druhá je proti. Vždyť není fér zmlátit chudáčka přivázaného ke stromu.

Jason zrudne. Červené tváře hezky barevně ladí s šedou lepicí páskou.

„Myslím,“ zašvitoří Clare, „myslím, že už to stačí.“

Zaplavuje mne vlna úlevy. Nahlas ale samozřejmě říkám: „Určitě mohl bych si s ním trochu pohrát. Co prasklé bubínky? Přeražený nos Jejda, vždyť on už mu ho chudáčkovi někdo jednou zlomil. Taky bych mu mohl přeříznout achilovky a v tom případě by si fotbal hodně dlouho nezahrál.“

„Ne!“ Jason sebou škube jako šílený.

„Tak se omluv,“ přikazuju mu.

Jason váhá. „Promiň.“

„To bvlo hodně stručné…“

„Taky se mi zdá,“ podotkne Clare. Zaloví v kabelce a vytáhne zvýrazňovač. Přiblíží se k Jasonovi, jako kdyby byl nějaké divoké a nebezpečné zvíře. Cosi mu napíše na prsa. Jakmile skončí, poodstoupí a pečlivě zakryje hrot víčkem. Na šedé pásce na Jasonových prsou se skví datum jeji schůzky. Strčí zvýrazňovač do kabelky. „Pojďme.“

„Nemůžeme ho tady přece jen tak nechat. Co kdyby doslal další astmatický záchvat?“

„Ehm, máš pravdu. Obvolám pár známých.“

„Počkej,“ vyhrkne Jason.

„Co zas?“

„Komu chceš volat, zkus Roba, jo?“

Clare se rozesměje. „Ale, ale. Zavolám všem holkám, co znám.“

Dojdu k Jasonovi a přitisknu mu hlaveň pistole pod bradu. Jestli o mně jen cekneš, najdu si tě a nezbude z tebe ani mastnej flek. Nebudeš moct chodit mluvit ani jíst. A nikdy si nevrzneš, až s tebou skončím. Pokud je ti známo, tak Clare je velmi přítažlivá dívka, která z jistýho nevysvětlitelnýho důvodu nechce chodt s klukama na rande. Rozumíme si?“ Probodne mě nenávistným pohledem. „Jasný.“ Byli jsme k tobě velice shovívaví, ale jestli se Clare ještě někdy dotkneš, tak toho budeš hodně litovat.“

„Jasný.“

„Hodnej.“ Zastrčím pistoli do kapsy. „Bylo mi potěšením.“

„Poslouchej mě, ty jeden srá…“

To neměl. Následuje půlkrok stranou a kopanec do slabin. Dám do té rány veškerou sílu. Jason zaječí. Ohlédnu se po Clare, která pod make-upem zbledne jako stěna. Jasonovi se po tvářích kutálejí slzy. Omdlí? „Pojdme,“ pobídnu Clare. Jen mlčky přikývne. Doploužíme se k autu. Slyším, jak za námi Jason ze všech sil ječí. Nastoupíme. Clare zasune klíček do zapalování, nastartuje a jako o závod vystřelí po cestě zpátky na hlavní.

Dívám se, jak řídí. Začíná pršet. Na rtech jí pohrává spokojený úsměv. „Tohle jsi chtěla?“

„Ano,“ odpovídá. „Přesně to. Děkuju.“

„Potěšení bylo na mé straně.“ Začíná se mi točit hlava. „Musím jít.“ Clare zajíždí ke kraji vozovky. Déšť bubnuje o střechu auta. Připadám si jako v myčce. „Pusu,“ poručí si. Poslechnu a vzápětí zmizím.

Pondělí 28. září 1987 (Clare je 16)

Clare: V pondělí na mne ve škole všichni civí, ale nikdo na mě nepromluví. Připadám si jako nějaká školní udavačka poté, co spolužáci objevili její bonzblok. Rozestupují se přede mnou jako vody Rudého moře. První hodinu máme angličtinu. Jakmile vejdu do třídy, všichni zmlknou. Sedám si vedle Ruth. Usměje se sice, ale vypadá utrápeně. Neřeknu taky ani slovo. Pod lavicí cítím její malou a horkou dlaň. Stiskne mi ruku. Do třídy vchází Partaki a ona mě rychle pouští. Pan učitel si všímá nezvykly ticha. „Všichni odpočatí po neděli?“ ptá se polohlasem. Sue Wongová odpovídá: „Ale jistě,“ a ozve se nervózní potlačovaný smích. Partaki netuší o co jde. Chvíli je trapné ticho. „Nuže tedy, dobrá, přejdeme k Billym Buddovi. Roku 1851 Herman Melville vydal Bílou velrybu, román, který americká veřejnost přijala velice lhostejně…“ Nedokážu se soustředit výklad. Vlněný svetřík mě kouše i přes bavlněnou košilku a žebra mne bolí. Spolužáci nejistě diskutují o Billym Buddovi. Konečně se rozdrnčí zvonek, a to znamená vysvobození. Pomalu se zvedám a odcházím ze třídy. Ruth jde za mnou.

„Jsi v pořádku?“ vyptává se.

„Víceméně.“

„Udělala jsem, cos chtěla.“

„Kdy?“

„Kolem šesté. Bála jsem se, že jeho rodiče ztropí povyk, až se vrátí“ a najdou ho. Dalo to pořádnou práci ho vysvobodit. Páska mu vytrhala všechny chlupy na prsou.“

„Bezva. Vidělo ho hodně lidí?“

„Jo, úplně všichni. Tedy, všechny holky. Kluk ani jeden, pokud vím. Chodba je skoro prázdná. Stojím před učebnou francouzštiny.

„Clare, chápu, proč jsi to udělala, ale nechápu, jak jsi to dokázala.“

„Někdo mi pomohl.“

Zadrnčí zvonek a Ruth leknutím nadskočí. „Proboha. Už po pátý za sebou přijdu pozdě na tělák.“ Jen velice neochotně odchází, jak kdyby musela bojovat se silným magnetickým polem, které ji táhne zpět. „U oběda mi to povíš,“ zavolá za mnou, právě když otevírám dveře učebny madame Simone.

„Ah, Mademoiselle Abshire, asseyez-vous, s’il vousplait.“ Sedám si mezi Lauru a Helen. Helen napíše na papírek Bravo! Na hodině překládám Montaignea. Všichni v tichosti pracují, madame krouží po místnosti a opravuje naše chyby. Nedokážu se pořádně soustředit. Vrací se mi výraz Henryho obličeje poté, co Jasona nakopl. Tvářil se úplně lhostejně, jako kdyby mu právě potřásl rukou, jako kdyby se vůbec nic zvláštního nestalo, a jak potom znervózněl, protože nevěděl, jak se zachovám. Uvědomím si, že Henrymu dělalo dobře, když Jasonovi ubližoval. Je to totéž, jako když Jason s potěšením týral mne? Henry je fajn. Je hodný. A proto se nic nestalo? Všechno je, jak má být? Bylo správné, že jsem to po něm chtěla? „Clare, attendez“ zasyčí madame za mnou.

Po zvonění se zase všichni rozprchnou. Odcházím s Helen. Laura mne omluvně obejme a utíká na hodinu hudební výchovy, kterou má v opačném křídle budovy. Mne a Helen čeká tělocvik.

Helen se zasměje. „Skvělá práce, holka. Nevěřila jsem vlastním očím, jak se ti podařilo ho přivázat k tomu stromu?“

Můžu jí odpálkovat s tím, že už je stopadesátá, která se mě na to ptá. Mám kamaráda, co se vyzná. Pomohl mi.“

„A to je kdo?“

„Jeden tátův klient,“ zalžu.

Helen zavrtí hlavou. „Jsi mizerná lhářka, Clare.“ Usmívám se a mlčím.

Byl to Henry, viď, že ano?“ Zavrtím hlavou a přitisknu si ukazováček na rty, protože zrovna vcházíme do dívčí šatny. Jakmile se objevíme, abrakadabra! a všechny holky ztichnou. Po chvíli se ozve tlumený šepot. Helen má skříňku vedle mě. Otevřu tu svou, vyndám z ní úbor a cvičky. Musím si v duchu předříkávat, co mám dělat. Napřed rozvázat boty, potom sundat ponožky, svléknout do spodního prádla. Nechat si jen košilku a kalhotky. Podprsenku nemám, protože mě podlitiny na zádech pořád hrozně bolí.

„Helen, koukni,“ vybídnu ji. Přetáhnu si košilku přes hlavu. Helen se otočí.

Panebože, Clare!“ vyjekne. Podlitiny vypadají ještě hůř než den předtím. Vybarvily se do zelena. Na stehnech mi po ranách páskem naskákala jelita „Ježíšmarja, Clare.“ Helen ke mně přistoupí a opatrně mě obejme. V šatně opět zavládne ticho. Zpoza Helenina ramena vidím, že se sechny holky shlukly kolem a zírají na nás. Helen se narovná a přejede je pohledem. „Co vy na to?“ Kdosi vzadu zatleská, přidávají se další a další smějí se, brebentí a provolávají mi slávu. Připadám si lehká, lehoučká jako peříčko.

Středa 12. července 1995 (Clare je 24, Henrymu je 32)

Clare: Ležím v posteli a skoro už spím, když vtom ucítím Henryho ruku na břiše. Pohladí mě a v ten moment pochopím, že se vrátil“ Otevřu oči a on se sklání ke mně a líbá malou jizvičku, která mi zbyla po spálenině od cigarety. V přítmí noci ho pohladím po tváři. „Děkuju, říkám. „Potěšení bylo na mé straně.“ Tehdy jsme se o tom bavili poprvé a naposled.

Neděle 11. září 1988 (Henrymu je 36, Clare 17)

Henry: Je teplé zářijové odpoledne a jsme spolu s Clare v sadu. Pod zlatavým sluncem na Lukách se ozývá hmyzí chór. Všechno je nehybné Vzduch se nad suchou trávou tetelí horkem. Jsme pod jabloní. Clare opírá o kmen a pod zadkem má polštář vklíněný mezi dva kořeny. Ležím na zádech s hlavou v jejím klíně. Dojedli jsme a mezi spadanými jablky se všude kolem nás válejí poházené pozůstatky našeho oběda. Zmáhá mě ospalost a pocit spokojenosti. V mé současnosti byl leden a strašně jsme se s Clare hádali. Tato mezihra v pozdním létě mi připadá přímo idylická „Ráda bych si tě nakreslila, tak jak právě ležíš.“

„Vzhůru nohama a s přivřenýma očima?“

„Uvolněného. Vypadáš tak klidně.“

Proč ne? „Dej se do toho.“ V zahradě se můžu povalovat především proto, že se Clare vymluvila, že má za domácí úkol na hodinu výtvarné výchovy namalovat stromy. Natáhne se pro skicák a vezme do ruky uhel Skicák jí balancuje na koleně. „Mám zaujmout nějakou pózu?“ ptám se.

„Ne, všechno bys pokazil. Zůstaň prosím, jak jsi.“ A tak dál bez hnuti líně pozoruju větve stromů na pozadí nebe.

Nehybnost vyžaduje disciplínu. Dokážu ležet bez hnutí celé hodiny, když si čtu, ale pózovat pro Clare mi vždycky připadalo až překvapivě obtížné Dokonce i poloha, která je člověku v první fází velice pohodlná, se po zhruba patnácti minutách stane utrpením. Pohnu jen očima, abych se na Clare podíval. Je pohroužená do malování. Jakmile Clare začne malovat svět kolem pro ni přestane existovat. Zbyde z něho jen ona a objekt jejího zájmu Právě proto mám tak rád, když mě Clare kreslí. Pokaždé se na mě dívá tak pozorně, že mám pocit, že jsem pro ni úplně vším. Stejně se na mě dívá při milování. Podívá se mi do čí a usměje se.

„Zapomněla jsem se tě zeptat… Ze kdy jsi přišel tentokrát?“

„Z ledna 2000.“

Radost vyprchá. „Vážně? Myslela jsem, že z trochu pozdější doby.“

„Proč? Připadám ti tak starý?“

Pošimrá mě na nose. Ukazováčkem přejede od kořene nosu až k obočí. Ne, vůbec ne. Vypadáš šťastně, vyrovnaně a spokojeně, což když přicházíš z osmadevadesátého, u devětadevadesátého nebo dvoutisícího roku nebývá zvykem. Býváš naštvaný a zdrchaný, ale nikdy mi nechceš říct proč. Rok 2001 už je pak v pořádku.“ Zasměju se. „Hotová jasnovidka. Nikdy by mě nenapadlo, že věnuješ tolik pozornosti mým náladám.“

„Čeho jiného se mám chytit?“

„Pamatuj, že právě stres mě obvykle pošle k tobě. Takže nemáš nejmenší důvod se domnívat, že právě ty roky jsou nějak zvlášť dramatické. V těch tech se stala i spousta velice příjemných věcí.“ Clare se znovu ponoří do malování. Už se mě na budoucnost nevyptává. Vzdala to. Zničehonic na mne vypálí otázku: „Henry, čeho se bojíš?“

Vyvede mě tím naprosto z míry a nad odpovědí se musím zamyslet. „Zimy, říkám. „Bojím se zimy. Bojím se policie. Bojím se, že se octnu ve špatnou chvíli na nesprávném místě, srazí mě auto nebo dostanu nakládačku. Nebo že se ztratím v čase a už se nedokážu vrátit zpátky. Bojím se, že tě ztratím.“

Clare se usměje. „Jak bys mě mohl ztratit? Nikam ti neuteču.“

„Mám strach, že tě má nevypočitatelnost jednoho dne unaví a opustíš mě Clare odloží skicák. Zvednu se. „Nikdy tě neopustím,“ zašeptá, „ani když ty budeš pořád opouštět mne.“

„Nikdy bych tě neopustil.“

Clare mi ukáže svůj výtvor. Znám ho. Visí u nás doma v Clarine ateliéru vedle malířského stojanu. Na kresbě vypadám klidně a vyrovnaně Clare ji podepíše a připojí i datum. „To nesmíš,“ napomenu ji. „Vždyť“ není datovaná.“

„Není?“

„Znám ji. Opravdu není datovaná.“

„Dobrá,“ souhlasí. Vymaže datum a namísto něj napíše Skřivanek. „Hotovo.“ Tázavě se na mě zadívá. „Stalo se ti už někdy, že by ses vrátil; do přítomnosti a zjistil, že se něco změnilo? Co kdybych tam to da nechala? Co by se stalo?“

„Nevím. Zkus to,“ opáčím zvědavě. Clare vymaže Skřivánka a znovu napíše 11. září 1988.

„Koukni,“ popíchne mě. „Nic na tom nebylo.“ Pobaveně se díváme jeden na druhého. Clare se rozesměje. „Narušit kontinuitu času nakonec není tak těžké.“

„Dám ti vědět, jestli jsi právě nerozpoutala třetí světovou.“ Malátním „Mám pocit, že zase odcházím, Clare.“ Políbí mne a já zmizím.

Čtvrtek 13. ledna 2000 (Henrymu je 36, Clare je 28)

Henry: O Clarině kresbě musím přemýšlet i po večeři, a tak se na ni jdu podívat do jejího ateliéru. Clare právě tvoří velkou plastiku z titěrných kousků purpurového papíru. Připadá mi to jako kříženec instalatérské koudele a ptačího hnízda. Opatrně se protáhnu kolem plastiky a zastavím se u stojanu. Kresba tam není.

Clare právě vchází dovnitř s náručí plnou konopných vláken. Hodí je na zem a jde ke mně. „Co tady děláš?“

„Kde je ten obrázek, co visel támhle? Ten, co jsem na něm já?

Co? Netuším. Možná spadl.“ Clare se ponoří pod stůl a zahuhlá na mne odtamtud: „Nevidím ho. Počkej, tady je.“ Vysouká se zpátky a ve dvou prstech drží list papíru. „Fuj. Je samá pavučina.“ Opráší je a podá mi ho. Zadívám se na něj. Žádné datum nevidím. „Kam se podělo datum?“

„Jaké datum?“

.Semhle, pod své jméno jsi připsala datum. Někdo ho odstřihl.“ Clare se zasměje. „Dobrá, přiznávám. Odstřihla jsem ho.“

„Proč?“

„Vyděsil jsi mě těmi řečmi o třetí světové. Přemýšlela jsem o tom. Co dybychom se pak nikdy nesetkali jen proto, že jsem si musela něco vyzkoušet?“

„Jsem moc rád, žes to udělala.“

„Proč?“

„Nevím. Prostě mi to udělalo radost.“ Díváme se jeden druhému do očí. Clare se usměje a já pokrčím rameny. Proč mám náhle divný pocit, že se stal zázrak? Proč se mi najednou tolik ulevilo?

ŠTĚDRÝ VEČER, ČÁST PRVNÍ (VŽDYCKY BOURÁM VE STEJNÉM AUTĚ)

Sobota 24, prosince 1988 (Henrymu je 40, Clare je 17)

Henry: Zšeřelé zimní odpoledne. Sedím v čítárně ve sklepě vily Skřívánek. Clare mi tady nechala něco k jídlu: rostbíf, sýr, celozrnný chleb hořčici, jablko, čtvrtlitru mléka a celou plastovou vaničku vánočního cukroví. Pusinky, skořicovoořechové hrudky a arašídové placičky s vanilkovou polevou. Oblékl jsem si oblíbené džíny a tričko s nápisem Sex Pistols. Teoreticky mi ke štěstí nechybí vůbec nic, ale zrovna blažený nejsem. Clare mi tady nechala i dnešní výtisk South Haven Daily s datem 24. prosince 1988. Štědrý večer. Dnes mé pětadvacetileté zpustlé já popíjí v jednom chicagském baru, dokud se v tichosti nesveze ze stoličky a neskončí pod stolem. Nakonec mi budou muset v nemocnici U Milosrdných vypumpovat žaludek. Na ten den připadá devatenácté výročí úmrtí mé matky. Sedím bez hnutí a myslím na mámu. Zvláštní, jak paměť podléhá erozi“‚ Kdybych se musel spolehnout jen na vzpomínky z dětství, vybavoval bych si matku jen mlhavě a nezřetelně, snad by mi v mysli vytanulo pár kratičkých nerozmazaných okamžiků. Když mi bylo pět a ona zpívala Lulu v Lyrické opeře v Chicagu. Vybavuju si otce, sedí vedle mě a usmívá se na mámu, která právě dozpívala árii na konci prvního dějství a celá jen září. Vybavuju si, jak sedím vedle mámy v koncertní síni Orchestra Hall poslouchám, jak táta hraje Beethovena pod Boulezovou taktovkou. Vybavuju si, že mi dovolí být v obýváku, kde pořádají večírek. Vybavuju si že hostům recituju Blakeova Tygra, a to včetně vrčení. Jsou mi čtyři. Jakmile domluvím, máma mě zvedne do náruče, dá mi pusu a všichni začnou tleskat. Ten večer si nalíčí rty temně rudou rtěnkou a já si jdu lehnout s karmínovým otiskem matčiných rtů na tváři. Vybavuju si, jak sedí na lavičce ve Warrenově parku, zatímco táta mě houpe na houpačce, máma se vzdaluje a přibližuje, vzdaluje se a přibližuje.

Nejlepší a zároveň nejbolestnější na cestování v čase je možnost vidět mámu opět naživu. Dokonce se mi s ní podařilo i párkrát promluvit. Jen banální, společenské fráze typu: „Příšerné počasí, že?“ Pustím ji sednout ve vlaku, pozoruju, jak nakupuje, poslouchám, jak zpívá. Obcházím kolem domu, ve kterém otec stále ještě bydlí, a pozoruju je oba, někdy vídám dokonce i své mrňavé já, procházejí se, chodí na večeře i do kina. Píšou se šedesátá léta dvacátého století, oba rodiče jsou elegantní, mladí a slavní hudebníci, kterým celý svět leží u nohou. Září štěstím a radostí ze života, trylkují jako skřivánci. Myslí si, že bydlím někde v sousedství, považují mne za podivína, který musí neustále chodit na procházky, chlápka s podivným sestřihem, který se poněkud záhadně objevuje a zase mizí. Jednou dokonce zaslechnu tátu nahlas uvažovat, jestli nemám rakovinu. Nepřestává mě udivovat, že si táta nikdy neuvědomí, že ten chlap, do kterého v prvních letech manželství vráží na každém kroku, je jeho syn.

Vidím mámu, když je se mnou těhotná. Je těhotná, přinášejí si mne z porodnice, vozí mne v kočárku do parku, pohupuje s ním, zatímco se učí text, tiše mi zpívá a dělá na mne opičky, pitvoří se a třese mi před obličejem hračkami. Chodíme spolu do parku a já obdivuju všechno, co se hýbe, veverky, auta, holuby. Má na sobě plátěnou bundu a tříčtvrteční kalhoty. Máma má tmavé vlasy a výraznou tvář, plná ústa, velké oči, krátký sestřih. Vypadá jako Italka, ale je Židovka. Líčí se, i když jde do čistírny. Nezapomene na nic, použije všechno: rtěnku, řasenku, stíny, pudr, tužku na oči i obočí. Táta se vlastně nezměnil. Vysoký, štíhlý, střízlivé, usedlé obleky a nezbytný klobouk. Jediný rozdíl představuje jeho obličej. Tehdy z něho vyzařuje naprostá spokojenost. S mámou se často vodí za ruce a objímají se. Na pláži si všichni tři nasadíme stejný typ slunečních brýlí a mně sedí na hlavě směšný modrý klobouček. Společně se vyhříváme na sluníčku, napatlaní dětským opalovacím olejíčkem. Pijeme rum s kolou a havajský punč.

Matčina hvězda rychle stoupá. Studuje s Jehan Meckovou a Mary Delacroixovou, které jí pomáhají překonat úskalí slávy. Zpívá celou řadu menších, ale úžasných rolí, které neuniknou bystrému uchu Louise Behairea v Lyrické opeře. Alternuje s Lineou Waverleighovou v roli Aidy. Potom jí nabídnou zpívat Carmen. Nabídky jen prší a my cestujeme po světě. Nahraje Schuberta pro Decca Records, Verdiho a Weilla pro EMI. Její kariéra nás přivádí do Londýna, Paříže, Berlína i New Yorku. Vybavuju si jen nekonečnou řadu hotelových pokojů a letištních hal. Její vystoupení v Lincolnově centru přenáší televize. Sleduju ho u dědy a babičky v Muncii. Je mi šest a nedokážu si srovnat v hlavě, proč je máma najednou tak maličká a jak se dostala do té skříňky. Zpívá madam Butterfly.

Po divadelní sezóně 1969/70 v Lyrické opeře se chtějí přestěhovat do Vídně. Táta si vyjedná místo ve filharmonii. Zvyknu si, že kdykoliv se rozdrnčí telefon, ozve se strejda Ish, mámin manažer nebo kdosi z na hrávacích společností.

Slyším nahoře vrznout dveře. Vzápětí se tiše zavřou a na schodech se ozvou kroky, které se blíží ke mně. Clare čtyřikrát zaklepe a já odsunu židli, jejíž opěradlo jsem zaklínil pod kliku. Ve vlasech má sníh a tváře zarudlé mrazem. Rozzářená sedmnáctiletá holka. Vrhá se mi kolem krku a nadšeně mě objímá. „Veselé Vánoce, Henry!“ vyhrkne. „Jsem tak ráda, že jsi tady!“ Políbím ji na tvář. Její rozjásaný vpád mne sice vytrhl z úvah, ale pocit smutku a ztráty zaplašit nedokáže. Prohrábnu jí vlasy a seberu z nich hrstičku sněhu, který okamžitě roztaje.

„Stalo se něco?“ vyptává se Clare při pohledu na nedotčené jídlo a mou pochmurnou, zcela neslavnostní náladu. „Trucuješ, protože jsem zapomněla na majonézu?“

Hele nech si to.“ Uvelebím se do starého ušáku a Clare se vmáčkne vedle mne. Obejmu ji kolem ramen. Položí mi ruku na vnitřní stranu stehna. Vezmu ji do dlaně. Studí. „Vyprávěl jsem ti už o své mámě?“

„Ne“ Clare se promění v jedno velké ucho. Vždycky hltá jakékoli střípky z mého života, které tu a tam utrousím. Jak na seznamu ubývá neodškrtnutých setkání a naše dvouleté odloučení se blíží, Clare je stále víc a víc přesvědčená, že mne ve skutečném čase dokáže najít, jen když ze mě vydoluje nějaké podrobnosti. Samozřejmě, že je to nesmysl, protože nic takového nehodlám dopustit a stejně se jí to nepovede.

Jíme cukroví. „Dobrá. Před dávnými a dávnými lety jsem měl mámu. Měl jsem i tátu a rodiče se hluboce milovali. Potom jsem se narodil já.

Všichni tři jsme žili šťastně. Rodiče patřili ve své práci ke špičkám a zejména moje matka byla hvězda. Cestovali jsme po celém světě a poznali snad všechny velké hotely. Blížily se Vánoce a…“

„Ve kterém roce?“

„V tom, ve kterém mi bylo šest. Byl Štědrý večer ráno a táta byl tehdy ve Vídni, protože jsme se tam měli co nevidět přestěhovat, a tak tam hledal byt. Plán vypadal následovně: táta přiletí z Evropy, my ho s mámou na letišti vyzvedneme a všichni společně odjedeme k babičce, kde oslavíme Vánoce.

Probudili jsme se do šedivého, zasněženého rána. Na ulicích se leskly zamrzlé kaluže a sypače se solí ještě nevyjely. Máma byla nervózní řidič. Nenáviděla dálnice, nerada jezdila na letiště a s tátovým návrhem souhlasila jen proto, že ji nic lepšího nenapadlo. Vstávali jsme brzy. Naložili jsme veci do auta. Oblékla mi zimní bundu, pletenou čepici, teplé boty, džíny, vlněný rolák, spodní prádlo a vlněné ponožky, které hrozně kousaly. Ona byla celá v černém, což tehdy bylo mnohem výstřednější než dneska.“

Clare pije mléko přímo z krabice. Zůstává na ní červenooranžový otisk její rtěnky. „Co jste měli za auto?“

„Bílý Ford Fairlane z roku 1962.“

„Neznám.“

„Popíšu ti ho. Bílý tank se spoilery. Naši to auto milovali a měli k němu osobní vztah.

Nasedli jsme do auta. Seděl jsem na předním sedadle. Máma i já jsme měli zapnuté bezpečnostní pásy. Vyrazili jsme. Počasí bylo vážně příšerné. Nebylo vidět na krok a vyhřívání oken nefungovalo zrovna ideálně. Projeli jsme změtí uliček v rezidenční čtvrti a dostali se na dálnici. Špička už sice minula, ale na silnici byl stejně blázinec, protože bylo ošklivo a blížily se svátky. Jeli jsme tak třicet, čtyřicet. Máma se držela v pravém pruhu, protože se nejspíš bála předjíždět a přejíždět z pruhu do pruhu při tak špatné viditelnosti a možná proto, že jsme po dálnici měli jet jenom kousek. Jeli jsme za náklaďákem, dost daleko za ním, nechávala si velký odstup. Minuli jsme nájezd, kde se za nás pověsilo červená corvetta. Řídil ji jeden zubař, který měl maličko v hlavě, ale ne moc. Hodiny ukazovaly 10.30. Najel na dálnici příliš rychle a na namrzlé silnici nedokázal zpomalit takže do nás naboural. Za normálních okolností by byla corvetta na kaši nezničitelná fordka by nanejvýš drcla do svodidel a kromě rozbitých světel a odřeného laku by se nic tak hrozného nestalo.

Jenomže bylo hnusně, silnice byla kluzká a náraz nás poslal dopředu zrovna ve chvíli, kdy náklaďák před námi začal brzdit. V tu chvíli jel skoro krokem. Máma dupla na brzdu, ale auto jelo dál.

Narazili jsme do náklaďáku, mně připadalo, že nijak zvlášť velkou rychlostí. Ve skutečnosti jsme v tu chvíli museli jet nejmíň pětašedesát. Byl to náklaďák s nekrytou korbou plnou starého železa. Jak jsme do ni nabourali, uvolnil se velký ocelový plát, prošel předním sklem a mámě doslova usekl hlavu.“

Clare zavře oči. „To ne.“

„Nelžu.“

„Vždyť jsi seděl vedle… aha, byl jsi mnohem menší!“

„Ne. Plát se zaryl do mého sedadla přesně v místech, kde jsem měl mít čelo. Ještě mám na čele jizvu, kde mi prosekl kůži.“

Odhrnul jsem si vlasy, aby jí Clare viděla. „Čepice byla na maděru. Policajti to nedokázali pochopit. Všechno moje oblečení zůstalo v autě, poházené na sedadle a na zemi a já stál úplně nahý a třesoucí se zimou u krajnice.“

„Další cesta časem.

„Jo přemístil jsem se v čase.“ Oba jsme se na okamžik odmlčeli. „Byla to jenom chvilinka, zlomek vteřiny. Nevím, co se tehdy dělo. Díval jsem se jak naše auto naráží do náklaďáku, viděl jsem letět ten plech, a potom jsem se probral v nemocnici. Skoro nic se mi nestalo, jenom jsem utrpěl pořádný šok.“

„Proč… jak myslíš, žes to udělal?“

„V návalu strachu, čiré hrůzy. Moje tělo se nejspíš pokusilo uniknout tak, jak umělo.“

Clare se obrátí tváří ke mně, smutná a rozrušená. „To je mi…“

„Takže máma umřela a já ne. Předek fordky se nárazem zdeformoval, volant se zabořil mámě do prsou a její hlava prošla místem, kde ještě před chvílí bylo čelní sklo a dokutálela se až na korbu náklaďáku. Všude kolem bylo nepředstavitelné moře krve. Ten zubař v corvettě z toho vyšel bez jediného škrábnutí. Řidič náklaďáku se šel podívat, co to do něj ťuklo, uviděl mámu a na místě omdlel. Vzápětí ho přejel školní autobus, protože šofér nedával pozor na cestu a civěl na to, co se stalo. Zlomil mu obě nohy. Deset minut a čtyřicet sedm vteřin jsem se potuloval někde jinde. Nevím, kde jsem byl, ani jak dlouho. Třeba jsem byl pryč jen na pár vteřin. Provoz na dálnici zkolaboval. Na místo neštěstí se snažily prodrat sanitky ze tří různých směrů, ale i tak jim to trvalo půl hodiny. Záchranáři přiběhli po svých. Někdo mě vzal do náruče. Jediný, kdo viděl, jak jsem se objevil, byla malá holka. Seděla vzadu v zeleném chevroletu. Údivem zapomněla zavřít pusu a jen kulila oči.“

„Ale… Henry, říkals přece, že si na to nepamatuješ. Tak jak to víš? Jak víš, že uběhlo deset minut a čtyřicet sedm vteřin? Jak to, že znáš všechny podrobnosti?“

Mlčím a hledám slova, jimiž bych jí to dokázal co nejlépe vysvětlit. „Víš, jak funguje gravitace, že jo? Čím je těleso větší, tím silnější má gravitační pole a tím větší silou k sobě přitahuje ostatní tělesa. Přitahuje k sobě ty menší a kolem něho krouží, že ano?“

„Jistě, ale…“

„Moje máma umírá… a to je ten střed… a všechno ostatní kolem toho jen krouží a krouží… zdává se mi o tom, a proto se k tomu v čase vracím. Znovu a znovu. Dokola. Když něco vidíš, zapamatuješ si každou maličkost, lidi, auta, stromy, závěje… kdybys měla dost času, všimla by sis mne. Jsem v autech, za stromy, v křoví, na mostě. Viděl jsem to ze všech možných úhlů. Dokonce jsem se aktivně zapojil do toho, co následovalo. Od nejbližší pumpy jsem zavolal na letiště, nechal tam tátovi vzkaz, aby se okamžitě rozjel do nemocnice. Seděl jsem v čekárně v nemocnici a díval se, jak za mnou otec chvátá chodbou. Zestárl a zešedivěl. Zničilo ho to Procházel jsem se i podél krajnice, čekal jsem na své malé já a přehodil mu přes třesoucí se dětská ramínka deku. Díval jsem se na vlastní nic nechápající dětský obličejík a myslel si, že…“ Hlas se mi zlomí a rozbrečím se. Clare mě obejme a přitiskne mne k sobě. Bez hlesu pláču na jejich ňadrech zakrytých mohérem.

„No tak, Henry. Pověz mi to.“

„Měl jsem umřít s ní.“

Svíráme jeden druhého v náručí. Postupně se uklidňuju. Clare jsem pekně promáčel svetr. Odejde prádelny a vrátí se v Alicině bílé noční košili z uměliny. Alcii je sice teprve čtrnáct, ale už je mnohem vyšší a hřmotnější než Clare. Dívám se na Clare, na Clare, která stojí přede mnou, vyčítám si, že jsem jí zkazil Vánoce. Vyčítám si, že tam vůbec jsem.

„Promiň, Clare. Nechtěl jsem všechen ten smutek vylít právě na tebe. Víš… Vánoce nemám rád.“

„Ale, Henry! Jsem ráda, že jsi tady, a nejraději bych věděla… prostě přicházíš odnikud a zase mizíš a s každou maličkostí, s každým detailem, který se o tobě dozvím, mi připadáš skutečnější. Dokonce i tak hrozné věci… chci vědět všechno, co mi můžeš říct.“ Alicia nahoře na schodech volá Clare. Je čas, aby se Clare vrátila k rodině, aby jak se patří oslavili Vánoce. Vstanu, opatrně se políbíme a Clare říká: „Zase přijdu!“ Usměje se na mě a rozeběhne se po schodech nahoru. Zarazím opěradlo židle pod kliku a pohodlně se uvelebím. Mám před sebou dlouhou noc.

ŠTĚDRÝ VEČER, ČÁST DRUHÁ

Sobota 24. prosince 1988 (Henrymu je 25)

Henry: Volám tátovi, jestli ke mně po odpoledním vánočním koncertu nechce přijít na večeři. Napůl vážně se mě pokouší pozvat k sobě, ale k jeho nemalé úlevě odmítám. Den smutku DeTambleovic rodiny se měl toho roku držet na různých místech. Paní Kimová odletěla do Koreje za sestrou, chodím jí zalévat kytky a vybírat poštu. Zavolám Ingrid Carmichelové a pozvu ji na rande. Poněkud úsečně mi připomene, že jsou Vánoce a že jsou mezi námi tací, kteří je tráví s rodinou. Zalistuju v adresáři. Všichni známí odjeli z města nebo slaví v kruhu rodinném. Měl bych jít k dědovi a babičce. Rozpomenu se, že jsou na Floridě. Hodiny ukazují 14.53 a většina krámů za chvíli zavírá. Koupím ve smíšeném zboží na rohu láhev kořalky a strčím ji do kapsy kabátu. Naskočím v Belmontu na vlak a vyrazím do města. Je zima a pošmourno. Ve vlaku je poloprázdno, vetsinou v něm cestují jen rodinky s dětmi, aby se ratolesti pokochaly vanoční výzdobou výkladních skříní Marshall Field’s a ještě na poslední chvíli nakoupili zbývající dárky ve Water Tower Place. Vystoupím v Randolphs a pěšky dojdu do Grantová parku. Chvíli postojím na mostíku Popijím, potom jdu na kluziště. Několik rodičovských párů tam bruslí s malými dětmi. Děti se honí, jezdí pozpátku a krouží v osmičkách. Pujčím si brusle jakž takž odpovídající mé velikosti, zašněruju je a vpotácím se na led. Kroužím po obvodu kluziště a nemyslím na nic. Pohyb v kruhu mrazivý vzduch, výkyvy rovnováhy. Slunce pomalu zapadá. Bruslím přibližně hodinku, vrátím brusle, obuju si boty a odejdu. Procházím se jih od Michiganské. Minu Institut výtvarných umění. Lvi u vchodu mají kolem krků vánoční věnce. Pokračuju dál Kolumbovou. Grantův park zeje prázdnotou, tedy až na vrány, které krákorají a krouží po večerním nebi. Pouliční lampy zbarvují nebe nade mnou na oranžovo, ale nad jezeřem dostává temně modrou barvu. Stojím u Buckinghamské fontány, dokud snesu vlezlou zimu, pozoruju racky, kteří křičí, potápí se a rvou se o kus chleba, jenž jim kdosi hodil do vody. Kolem fontány pomalu projíždí po policista na koni, objede ji a nevzrušeně pokračuje dál na jih.

Potuluju se bez cíle. Nemám zcela nepromokavé boty, a i když jsem si oblékl několik vrstev svetrů, skrz tenký kabát se do mě dává zima. Nejspíš nemám dost silnou tukovou vrstvu. Od listopadu do dubna je mi pořád zima. Jdu po Harrisonově až na Státní. Minu misii Pacific Garden, kde se shlukují bezdomovci, protože tam jim zdarma poskytnou střechu na hlavou a večeři. Přemýšlím o tom, co asi dostanou na Štědrý den k jídlu. Dumám nad tím, jestli i v útulku pro bezdomovce zavládla slavnostní nálada. Na ulicích mě mine jen pár aut. Nepočítal jsem je, ale myslím, asi tak sedm. V poslední době si všímám, že vnímám plynutí času jinak než ostatní. Čas mi ubíhá pomaleji než jiným. Odpoledne mi připadá jak celý den a jízda příměstským vlakem jako dobrodružná výprava dne. Je pro mne nekonečný. Podaří se mi přežít většinu dne, aniž bych myslel na mámu, a na nehodu a všechno kolem. Večer mne ale smutek dožene. Uvědomím si, že mám hlad. A že jsem už vystřízlivěl. Jsem skoro U Adama, když v duchu přepočítám hotovost, co mám u sebe, a rozhodnu se pro opulentní večeři v Berghoffu, vyhlášené německé restauraci, kterou proslavil malý pivovar.

V Berghoffu je teplo a rušno. Mají skoro plno. Někdo jí, jiní postávají u baru. Proslulé berghoffské číšnice důležitě pobíhají mezi kuchyňi a stoly. Stoupám si do fronty a mezi švitořícími rodinkami a páry pomalu roztávám. Nakonec mě uvedou k malému stolku vzadu v hlavní jídelně. Objednám si černé pivo, mísu kachních klobásek a specle. Když mi to prinesou, pomalu se dám do jídla. Sním i všechno pečivo a uvědomím si že jsem nejspíš zapomněl obědvat. Fajn, začínám se lepšit, pomyslím si už se nechovám jako naprostý pitomec a alespoň trochu se o sebe starám. Pohodlně se opřu a pozoruju dění v místnosti. Vysoké stropy, tmavé obložení a na zdech vymalované lodě. Páry ve středním věku se cpou přinesenými specialitami. Celé odpoledne nakupovaly nebo byly na koncertě a teď si nadšeně vykládají o dárcích, vnoučatech, příletech a odletech letadel nebo Mozartovi. Najednou mám nutkání zajít si na koncert symfonického orchestru, ale na Štědrý večer se nehraje. Táta už je nejspíš na cestě domů. Tak rád bych se uvelebil v zadní řadě nejvyššího balkonu (zdaleka nejlepší místo, pokud se jedná o akustiku) a zaposlouchal se do Mahlerovy Písně o zemi, Beethovena nebo nějaké jiné, nepříliš vánoční hudby. No, třeba to příští rok vyjde. Zničehonic se mi vybaví Vánoce, všechny Vánoce, které jsem zažil, seřazené za sebou. Přeludy mlčky čekají, až na ně přijde řada, a mě zaplavuje zoufalství. V tu chvíli zatoužím po tom, abych se přenesl do nějakého méně skličujícího dne, ale vzápětí se zastydím, že se chci podloudně vyhnout smutku. Zesnulí potřebují, abychom na ně vzpomínali, i když nás to ničí, i když lze jen říct Stýská se mi a čekat, až se slova rozplynou ve vzduchu. Nechci nakazit hřejivou slavnostní atmosféru restaurace smutkem, který mě pak přepadne i příště, az se tam setkám s dědou a babičkou. Raději zaplatím a odejdu.

Na ulici zaváhám. Nechce se mi jít domů. Chci být mezi lidmi, chci se ztratit v davu. Najednou se mi vybaví bar Klídek, pravý ráj excentriků, kde se může přihodit prakticky cokoliv. Bezva nápad. Dojdu k obchoďáku Water Tower Pláce, počkám na šestašedesátku, vystoupím na nádraží v Damen a přesednu na padesátku, která jede na sever. V autobuse páchnou zvratky a já jsem jediný pasažér. Řidič si prozpěvuje „Vánoční noc“, má příjemný školený tenor, a když vystupuju ve Wabansii, popřeju mu Šťastné a veselé. U obchůdku pro kutily začne sněžit a na špičce prstu mi přistane obrovská bílá vločka. Z baru se řine hudba. Přes ulici ve svitu sodíkových lamp rachotí osamělý vlak duchů. Jakmile otevřu dveře, zaplaví mě falešné tóny trubky a do prsou mě udeří rozeřvaný jazz. Vpotácím se dovnitř, nijak nevadí. Koneckonců si tam jdu pro pořádnou opici.

I s barmankou Miou je tam zhruba deset lidí. O hudbu se stará tří-členná kapela, trumpetista, klarinetista a basák, vyhrávají na malinkatém pódiu. Všichni zákazníci podniku se shlukují u baru. Muzikanti hrají ze všech sil, zesilovače a aparatury puštěné naplno. Teprve po delší době a úporném soustředění poznávám v tom dunění melodii „Bílých Vánoc“ Irvinga Berlina. Mia přijde ke mně a tázavě se na mě podívá. Co nejhlasiti houknu: „Whiskey s vodou!“

„Obyč?“ zahuláká, aby přeřvala ten randál, křiknu: „Jo!“ a ona se otočí, aby mi nalila. Hudba naráz nečekaně ztichne. Zvoní telefon. Mia ho zvedne a ohlásí se: „Klííídéék.“ Postaví přede sklenici a já položím na bar dvacku. „Ne,“ slyším ji říkat do telefonu. „Tak si trhni. Víš co? Di do hajzlu!“ Třískne s telefonem, jako by to byla bejzballová pálka. Chvíli tam zamyšleně postává a tváří se naštvaně, potom si zapálí pallmallku a vyfoukne na mě oblak modravého kouře. „Pardon. Kapela se mezitím nahrne k baru a poslouží si pivem. Toaleta se nachází za pódiem, tak raději využiju přestávky a jdu si ulevit. Jakmile dosednu zpátky, Mia přede mne postaví další drink „Neblázni,“ namítnu.

„Seš v pohodě.“ Schová popelník pod pult, nakloní se ke mně a trochu zaváhá. „Hele, co máš dneska v plánu?“

V duchu zvažuju všechny možnosti. Už dřív jsem jednou nebo dvakrát odešel s Miou, je to fajn holka, veselá kopa a vůbec, ale v danou chvíli nemám na nějakou rychlovku ani pomyšlení. Nicméně na druhou stranu je teplé ženské tělo fajn věc, když je člověk na dně. „Hodlám se zlískat do němoty. Mělas na mysli něco konkrétního?“

„Kdybys nebyl úplně pod obraz, mohl bys jít se mnou. A kdybys do rána neumřel, tak bys mi mohl prokázat obrovskou službu, kdybys mě doprovodil k rodičům v Glencoe na večeři a tam slyšel na jméno Rafe.“

„Proboha, Mio. Cítím neodolatelné nutkání skočit z mostu, jen na to pomyslím. Promiň, ale to nepůjde.“

Nakloní se ke mně přes bar a začne mě vemlouvavým hlasem přesvědčovať. Ale no tak, Henry. Pomoz kámošce z bryndy. Seš reprezentativní mladej exemplář mužskýho pohlaví. Kurva, dyť seš knihovník. Dyť přece přežiješ pár otázek na téma, kam jsi chodil na vejšku a tak.“

To teda nepřežiju. Rozběhnu se do koupelny a na místě se podříznu. A navíc, k čemu by to bylo? Pokud jim náhodou padnu do oka, celý roky tě pak budou mučit vyptáváním: ‚A kdepak je ten milý mladý knihovník?‘ A vůbec, kdy jim hodláš představit skutečnýho Rafea?“

Hele, myslím, že tímhle se fakt trápit nemusíš. Rozdáme si to spolu tak, žes to ještě nezažil.“

Už celé měsíce se odmítám setkat s Ingridinými rodiči. Odmítl jsem přijít k nim na Boží hod na večeři. Nemám tudíž nejmenší důvod vyhovět Mii, kterou skoro neznám. „Mio, kterýkoli jiný den v roce by mi bylo potěšením. Hele, chci se dneska ožrat do němoty a v takovým stavu se pak nedokážu ani sám postavit, natož aby se mi postavilo něco jinýho. Zavolej vašim a řekni jim, že Rafeovi museli dneska v poledne odoperovat mandle nebo něco takovýho.“

Bez odpovědi odkráčí na druhý konec baru, aby obsloužila tři podezřele vypadající mladíky, nejspíš umělce z vyšší střední. Chvíli si hraje s láhvemi, museli si poručit něco zvláštního. Pak přede mne postaví vysokou sklenici. „Tu máš. Na účet podniku.“ Koktejl má vyblitě růžovou barvu.

„Co v tom je?“ napiju se toho. Chutná to jako 7– Up.

Mii pohrává na rtech poťouchlý úsměv. „Můj vlastní vynález. Chtěl ses zrušit a tohle je urychlovač.“

„Bezva, díky.“ Připiju jí a napiju se. Zaplaví mě teplo a pohoda. „Panebože, Mio, tohle by sis měla dát patentovat. Tenhle tvůj dryják půjde na dračku, prodaj se ho hekťáky a z tebe bude milionářka.“

„Ještě jednu?“

„Jasně.“

Coby nadějný mladší společník firmy DeTamble & DeTamble, Alkoholci a notorici, jsem ještě nezjistil, kde leží má subjektivní hranice, co se týče konzumace alkoholu. Po několika dalších sklenkách si všímám, jak si mě Mia podezíravé měří z druhé strany baru.

„Henry?“

„Co?“

„Už tě odstřihnu.“ Nejspíš je to vynikající nápad. Pokusím se kývnout na souhlas, ale připadá mi to jako příliš namáhavý úkon. Zvolna, téměř elegantně, se sesouvám k zemi.

Probírám se mnohem později v nemocnici U Milosrdných. Mia sedí u mé postele. Po tváři jí stékají černé slzy. Napojili mě na kapačky a je mi mizerně. Hrozně mizerně. Tedy nesnesitelně mizerně. S vypětím všech sil otočím hlavu a vyzvracím se do umyvadla. Mia se ke mně nakloní a otře mi ústa.

„Henry,“ zašeptá.

„No tak. Klídek.“

„Henry, hrozně mě to…“

„Ty za nic nemůžeš. Co se stalo?“

„Omdlel jsi a já si to spočítala… kolik vlastně vážíš?“

„Pětaosmdesát.“

„Proboha. Jedls něco?“

Zamyslím se. „Jo.“

„No i tak. To cos vypil, by skolilo i vola. A když k tomu připočtu ještě dva panáky whiskey… jenomže jsi mi připadal pořád v pohodě a najednou ses zhroutil a vypadals příšerně. Uvědomila jsem si, že máš otravu, tak jsem zavolala pohotovost a odvezli tě sem.“

„Dlužím ti poděkování.“

„Henry, máš nějaký poslední přání?“

Zamyslím se. „Jo.“ Otočím se k ní zády a předstírám, že spím.

Sobota 8. dubna 1989 (Clare je 17, Henrymu je 40)

Clare: Sedím v pokoji babičky Meagramové a luštím s ní křížovku v New York Times. Venku je jasné a chladné dubnové dopoledne. Červené tulipány se vlní ve větru. Máma je dole v zahradě a sází cosi malého bílého vedle forzýtie. Vítr jí málem odfoukne klobouk, musí si ho jednou rukou přidržovat. Nakonec ji to přestane bavit, sundá si ho a postaví na něj košíček s nářadím, aby neuletěl.

Henryho jsem už neviděla skoro dva měsíce a podle seznamu mě čekají ještě tři týdny čekání. Pomalu se blíží doba, kdy ho neuvidím přes dva roky. Zvykla jsem si na něj a jako malá jsem ho považovala za samozřejmost. Nepřipadalo mi nijak divné, že se objevuje. Teď se ale s každým jeho příchodem počet dalších setkání zmenšuje. Je to jiné. Chci, aby… aby Henry něco řekl, aby něco udělal, aby dokázal, že to všechno nebyl jen nejapný vtip. Chci důkaz. Nic víc. Moc to chci.

Babi Meagramová sedí v modrém ušáku u okna. Sedím vedle ní s novinami na klíně. Už máme skoro půlku křížovky vyluštěnou. V duchu se toulám jinde.

„Přečti to ještě jednou, dítě,“ vybízí mě babička.

„Dvacátý sloupec. ‚Opice s mnišským jménem‘ na sedm, druhé písmeno je ‚a‘ a poslední ‚rí.“

„Kapucín.“ Babí se usměje a pohlédne na mne nevidoucíma očima. Pro ni jsem jen temný stín na světlejším pozadí.

„Jsem dobrá, ne?“

Jo, bezva. Teď zkus tohle. Devatenáctý řádek, ‚Nedávej loket daleko od těla,‘ na osm, třetí písmeno je ‚u.“

„Neupažuj. Teď ty.“

„Grr. Nejde mi to.“ Vstanu a protáhnu se. Zoufale toužím po krátké procházce. Babiččin pokoj je sice pohodlně zařízený, ale dostávám v něm klaustrofobii. Nízký strop, tapeta s elegantním vzorem modrých květů, modrý přehoz přes postel, bílý koberec, zápach pudru, zubní protézy staré kůže. Babička Meagramová sedí vzpřímeně a toporně. Má nádherné vlasy, úplně bílé, tu a tam prokvetlé rusými. Barvu vlasů jsem zdědila po ni. Vždy je má pečlivě učesané a stažené sponkami do drdolu. Její oči mi připomínají modré mraky. Slepá je už devět let a zvykla si na to. V domě se dokáže pohybovat bez cizí pomoci. Snaží se mě naučit luštit křížovky. Sama se nedokážu vypořádat ani s jedinou. Dřív je vyplňovala inkoustovým perem. I Henry rád luští.

„Dneska je venku krásně, že?“ řekne, opře se a promne si ruce.

Přikývnu. „Je, ale fouká. Máma něco sází na zahradě a všechno kolem ní lítá.“

„To je pro Lucille typické,“ poznamená matčina matka. „Víš co, dítě, ráda bych se šla projít.“

„Myslela jsem na to samé,“ odpovídám. Usměje se a natáhne ke mne ruce. Pomůžu jí opatrně vstát z ušáku. Dojdu pro kabáty a uvážu babičce na hlavu šátek, aby péče, kterou věnovala účesu, nepřišla vniveč. Pomalu sejdeme ze schodů a vyjdeme ven. Zastavíme se na příjezdové cestičce.

„Kam bys chtěla jít?“ zeptám se.

„Pojďme do sadu.“

„To je dost daleko. Máma nám mává, zamávej jí taky.“ Zamáváme mámě, která se mezitím dopracovala až k fontáně. Peter, náš zahradník je s ní. Zmlkne a dívá se na nás. Ceká, až odejdeme, aby s mámou mohli pokračovat v hádce. Nejspíš se zase přou o narcisky nebo pivoňky. Peter se s mámou hrozně rád hádá, jenomže ona si stejně pokaždé prosadí svou.

„Babi, do sadu je to skoro dva kilometry.“

„Clare, nevidím, ale nohy mi slouží, s těmi nic nemám.“

„Fajn, tak jdeme do sadu.“ Nabídnu jí rámě a vyrazíme. Když dojdem na Luka, zeptám se: „Po sluníčku, nebo ve stínu?“ a ona odpoví: „Ze se ptáš, po sluníčku, samozřejmě.“ A tak si to namíříme prostředkem, po cestičce, která vede na můj palouk. Popisuju jí, kudy jdeme.

„Míjíme hranici dřeva. Sedí na ní hejno ptáků a… už jsou pryč!“

„Vrány. Špačci a určitě taky holubi,“ upřesní.

„Ano a… už jsme u brány. Dávej pozor, cesta je samé bláto. Jsou v něm otisky psích pacek, musel to být pořádně velký pes, nejspíš Allingharnovic Joey. Všechno roste jako o závod. Šípkové růže už nasazujou na kvet.

„Jak vysoká je tráva?“

„Sotva třicet centimetrů. Ještě je světlounce zelená. A tamhle jsou mladé doubky.“

Obrátí se čelem ke mně, usměje se. „Pojdme je pozdravit.“ Zavedu ji k doubkům, které rostou jen pár kroků od cestičky. Děda tam ve čtyřicátých letech vysadil tři malé stromky na památku strýčka Teddyho, babiččina bratra který zahynul ve druhé světové válce. Od té doby příliš nevyrostly, měří nanejvýš pět metrů. Babička pohladí kmen toho prostředního, opře se o něj dlaní a řekne: „Ahoj.“ Nevím, jestli mluví se stromem, nebo s bratrem.

Jdeme dál. Už vidím svůj palouk a… na něm stojí Henry. Zůstanu stát na místě. „Co se děje?“ chce vědět babička. „Nic,“ odpovím, znovu jí nabídnu rámě a pokračujeme dál po cestičce. „Cos viděla?“ naléhá. „Jestřába kroužit nad lesem,“ zalžu. „Kolik je hodin?“ Mrknu na hodinky: „Skoro poledne.“

Vstoupíme na palouk. Henry stojí bez hnutí. Usmívá se na mě. Vypadá unaveně. Vlasy mu prošedivěly. Má na sobě černý kabát a ve světlé jarní zeleni působí nepatřičně tmavě. „Kde je balvan? Ráda bych si na chvilku sedla.“ Odvedu ji k balvanu a pomůžu jí si sednout. Obrátí se čelem k Henrymu a nasaje vzduch. „Kdo je tam?“ Z jejího hlasu zaznívá naléhavost. „Nikdo,“ lžu znovu.

„Stojí tam nějaký člověk,“ prohlásí a kývne hlavou směrem k Henrymu. Dívá se na mě a výraz jeho tváře mi říká: No tak, pověz jí to. V lese zaštěká pes. Váhám. „Clare,“ ozve se babička. Bojí se. „Představ nás,“ zašeptá Henry. Babička ztuhne a čeká. Obejmu ji kolem ramen. „Nic se neděje, babi,“ uklidňuju ji. „To je můj přítel Henry. Ten, o kterém jsem ti vyprávěla.“ Dojde k nám a napřáhne k babičce ruku. Vložím její dlaň do jeho. „Elizabeth Meagramová,“ představím ji Henrymu. „Tak to jste vy.“

„Ano,‘ opáčí Henry a jeho Ano je balzám pro mou duši. Ano. „Mohu?“ natáhne k Henrymu ruce.

„Mám se posadit vedle vás?“ Henry dosedne na balvan. Navedu babiččiny ruce na jeho obličej. Zatímco mu špičkami prstů přejíždí po tváři, nespouští ze mě oči. „Lechtáte mě,“ ošije se.

„Smirkový papír,“ prohlásí, když se dostane k neoholené bradě. „Už nejste žádný mladíček.“

„Ne.“

„Kolik vám je?“

„Jsem o osm let starší než Clare.“

Zatváří se překvapeně. „Pětadvacet?“ Zadívám se na Henryho notně prokvetlé vlasy a hluboké vrásky kolem očí. Vypadá na čtyřicet. Nejmíň.!

„Pětadvacet,“ zopakuje s jistotou v hlase. Někde tam to je pravda.

„Clare říkala, že se za vás provdá,“ pokračuje babi bez okolků.

Usměje se na mě. „Ano, vezmeme se. Za pár let bude svatba, až Clare dodělá školu.“

„Za mých časů se mladík nejprve ohlásil na večeři a představil se rodině

„Jsme v poněkud… netypické situaci. Bohužel to, co navrhujete, není možné.“

„Nevidím žádný důvod, proč byste nemohl přijít na večeři. Když se můžete potulovat po lese s mou vnučkou, jistě se můžete udělat čas i na to, abyste se představil jejím rodičům.“

„Bude mi potěšením,“ řekne a vstane, „ale obávám se, že už musím jíl abych stihl vlak“

„Ještě moment, mladý muži…“ Babička se nedá odbýt tak snadno.

„Na shledanou, paní Meagramová. Moc rád jsem vás poznal. Clare omlouvám se, ale opravdu už musím…“ Natáhnu k němu ruku, ale ozve se zvuk, jako když výlevka vcucne poslední vodu a je pryč. Obracím se k babičce. Sedí na balvanu s rukama napřaženýma před sebou, ve tváři, výraz naprostého úžasu.

„Co se stalo?“ zeptá se a já začnu vysvětlovat. Když domluvím, zůstáne sedět se skloněnou hlavou, artritidou pokřivené prsty strnulé v bizarním gestu. Po chvíli zvedne hlavu. „Clare,“ zašeptá, „musel to být démon. Mluví věcně, jako kdyby mi říkala, že mám špatně zapnutý kabát nebo ze je nejvyšší čas vrátit se domů na oběd.

Co jí na to mám říct? „I to mě napadlo.“ Beru ji za ruku. „Henry je hodný. Nepřipadá mi jako démon.“

Babi se usměje. „Určitě ses už setkala s hromadou démonů.“

„Nemyslíš, že skutečný démon by byl… démonický?“

„Když bude chtít, může být jak mílius.“

Opatrně vážím slova. „Henry mi jednou řekl, že jeho doktor má podezření, že patří k novému druhu lidí. Víš, že je cosi jako další vývojový článek.“

Babi zavrtí hlavou. „To není o moc lepší než být démon. Dobrý bože, Clare, proč se chceš provdat zrovna za něho? Jen pomysli, jaké budete mít děti! Před snídaní si jen tak cvičně odskočí do příštího týdne!“

Zasměju se. „Rozhodně se nebudu nudit! Není k zahození mít doma Petra Pana nebo kočku Šklíbu.“

Stiskne mi ruku. „Holčičko, zamysli se trochu. V pohádkách prožívají dobrodružství jen a jen děti. Matky zůstávají a čekají u oken, až jim děti přiletí zpět.“

Zadívám se na hromadu šatstva, která zůstala ležet na místě, kde ještě před okamžikem stál Henry. Všechno posbírám a složím. „Momentík,“ poprosím. Otevřu krabici a srovnám do ní věci. „Pojďme zpátky. Už dávno bylo poledne.“ Pomůžu jí vstát. Vítr ševelí v trávě a my se pomaloučku vracíme. Když vyjdeme na návrší, otočím se a ještě jednou se podívám na palouk. Je prázdný.

O pár nocí později sedím babiččiny postele a čtu jí Paní Dallowayovou. Venku je tma. Babička nejspíš už spí. Přestanu číst a zaklapnu knihu. Otevře oči.

„Copak, babi?“ zeptám se.

„Stýská se ti po něm?“

„Pořád.“

„Pořád,“ zamumlá. „Ano, tak to chodí.“ Otočí se ke mně zády a zaboří hlavu do polštářů.

„Dobrou noc.“ Zhasnu lampičku. Stojím potmě u babiččiny postele a zaplavuje mne sebelítost, jako kdyby babiččino ‚tak to chodí protrhlo pomyslnou hráz. Může to být i jinak!

ZLATÉ PRAVIDLO

Sobota 30. listopadu 1991 (Henrymu je 28, Clare je 20)

Henry: Clare mne pozvala k sobě na večeři. Charisse, Clarina spolubydlící, a Gomez, Charissin přítel, nám měli dělat společnost. V 18.59 místního času stojím v nejlepším svátečním oblečení před Clariným domem s prstem na bzučáku, srdcem na dlani, kyticí žlutých frézií v ruce a láhví australského kabernetu pod paží. Ještě jsem u Clare nebyl a nesetkali jsem se s žádným z jejích přátel. Nevím, co mě čeká.

Bzučák vydá příšerný zvuk, zatlačím a otevřu dveře. „Po schodech nahoru!“ zahuláká na mne hluboký mužský hlas. Plahočím se po schodech! Musím zdolat čtyři patra. Hlas patří vysokému blonďatému svalovci s cigaretou přilípnutou v koutku v tričku s nápisem Solidarnosč. Připadá mi povědomý, ale nedokážu ho zařadit. Na to, že se jmenuje Gomez, vypadal až příliš… polsky. Později se dozvídám, že se ve skutečnosti jmenuje Jan Gomolinski.

„Jen dál, knihovniče!“ zahlaholí.

„Díky, soudruhu!“ odseknu a vrazím mu do ruky květiny a víno. Měříme se pohledem, uzavíráme ozbrojený mír a Gomez mne okázale uvede dovnitř.

Ocitám se v jednom z těch bytů á la nudle z dvacátých let, co připomínají nádraží – dlouhá chodba, ze které vedou dveře do pokojů, co vypadají, jako kdyby si na ně architekt vzpomněl až na poslední chvíli. Estéti se ovšem na zařízení vyřádili. Starožitné židle s čalouněním a vyřezávanýma nohama, ze zdi kouká Elvis. Z konce chodby ke mně doléhá I Got It Bad and That Ain’t Good“ Dukea Ellingtona. Gomez mě vede ke zdroji muziky.

Clare a Charisse se činí v kuchyni. „Kočičky, mám pro vás myšičku,“ zapitvoří se Gomez. „Slyší na jméno Henry, ale i na knihovníka.“ Pohledem vyhledám Clariny oči. Pokrčí rameny a nastaví tvář k polibku. Víc než ochotně té výzvy uposlechnu a vzápětí si potřesu rukou s Charisse, drobnou a na těch správných místech zakulacenou osůbkou s dlouhými černými vlasy. Její tvář člověka přímo vyzývá, aby se jí se vším svěřil, aby udělal cokoli, jen aby se usmála. Droboučká filipínská madona. Roztomile drsným tónem ho setře: „Gomezi, to by stačilo. Ahoj, Henry. Jsem Charisse Bonavantová. Gomeze si nevšímej, používám ho jen na hrubé domácí práce.“

„A na sex. Na ten nezapomínej,“ připomene jí. Mrkne na mne. „Pivo?“

„Díky.“ Ponoří se do lednice a podá mi plechovku. Odtrhnu uzávěr a zhluboka se napiju. Kuchyně vypadá jako pekárna po výbuchu. Clare můj zkoumavý pohled neunikne. Zničehonic mi dojde, že vůbec neumí vařit.

„Pracovní nepořádek,“ ujistí mne.

„Prvotní chaos,“ doplní ji Charisse.

„Tohle budeme jíst?“ vloží se do hovoru Gomez.

Dívám se z jednoho na druhého. Vzápětí všichni vyprskneme smíchy. „Umí vůbec někdo z vás vařit?“

„Ne.“

„Gomez zvládne uvařit rýži.“

„Ale jen pytlíkovou.“

„Clare znamenitě objednává pizzu.“

„Thajská jídla taky.“

„Charisse umí skvěle baštit.“

„Sklapni, Gomezi,“ vyhrknou Charisse a Clare unisono.

„Ehm… co to mělo být?“ vyptávám se a kývnu hlavou směrem k neidentifikovatelné hmotě na pracovní desce. Clare mi podá výstřižek z časopisu. Recept na kuřecí rizoto s čínskými houbami a cuketou s arašídovou krustou. Časopis se jmenuje Gurmán a výše uvedená lahůdka se připravuje asi z dvaceti různých surovin a přísad. „A máte to všechno?“

Clare přikývne. „Nakoupit ještě zvládnu, ale víc už ne. Jak to spojit dohromady, aby se to dalo jíst, je pro mě záhada.“

Pozorně si tu nepopsatelnou hmotu prohlížím. „Něco z toho můžu udělat.“

„Umíš vařit?“ Přikývnu.

„Ono to umí vařit! Večeře je zachráněná! To chce ještě jedno pivo!“ nadšeně zahuláká Gomez. Charisse se očividně uleví a vřele se na mne usměje. Clare se štítivě odtáhne od desky, přitočí se ke mně a špitne: „Nezbláznil ses?“ Políbím ji o něco vášnivěji, než se před lidmi sluší. Narovnám se, sundám si sako a vyhrnu rukávy. „Dejte mi zástěru,“ poroučím. „Gomezi, otevři víno. Clare, vyhoď to, nebo z toho bude za chvíli beton. Charisse, prostřela bys, prosím?“

O hodinu a čtyřicet tři minuty později sedíme v jídelně u stolu a jíme kuřecí ragú s dušenou cuketou. Jídlo se topí v másle. Všichni jsme jako dogy.

Clare: Celou dobu, co Henry vaří večeři, Gomez courá po kuchyni pronáší nejapné vtipy, kouří a pije pivo. Když se zrovna nikdo nedívá dělá na mě ksichty. Nakonec ho Charisse umravní, významně si přejede prsty přes krk a Gomez toho nechá. Bavíme se o obyčejných věcech, o práci a škole, kde kdo z nás vyrůstal, a vůbec o všech těch věcech, o nichž si lidé povídají, když se setkají poprvé Gomez vykládá Henrymu, jaké to je být právníkem, zastupovat zneužívané a zanedbávané děti, které mají nárok na přiděleného obhájce. Charisse dává k dobru historky z Lusus Naturae, malé softwarové společnosti, která se pokoušela vyvinout audioprogram, který by měl reagovat na mluvené slovo, a o své práci, která spočívá ve vytváření grafické stránky programů. Henry se rozpovídá o Newberryské knihovně a o všech těch podivínech, kteří si tam chodí půjčovat knihy.

Opravdu tam máte knihu vázanou v lidské kůži?“ zeptá se Charisse.

Hm. Hajdarábádská kronika vezíra Nawata. Objevili ji v paláci mahárádži z Dillí v roce 1857. Někdy se stav. Ukážu ti ji.“

Charisse se otřese a ušklíbne se. Henry nevzrušeně míchá omáčku. Jakmile oznámí, že je večeře hotová, všichni se nahrneme ke stolu. Gomez s Henrym pijí pivo, já a Charisse ucucáváme víno a Gomez nám neustále dolévá. Moc jsem toho za celý den nesnědla, ale jak moc jsem opilá, si uvědomím, až když se málem netrefím na židli, kterou mi Henry úslužně poodsune. Gomez se málem podpálí, když zapaluje svíčky.

Potom pozvedne sklenici. „Na revoluci!“

Charisse a já pozvedneme svoje, Henry se přidá. „Na revoluci!“ Nadšeně se dáváme do jídla. Rýže trochu lepí, ale jinak je moc dobrá, cuketa chutná výborně a kuřecí ragú plave v másle. Člověk by až brečel, jak je to dobré.

Henry polkne sousto a namíří vidličku na Gomeze. „Na jakou revoluci?“

„Prosím?“

„Na jakou revoluci jsme si právě připili?“ Vyměníme si s Charisse zděšený pohled, ale už je stejně pozdě.

Gomez se usměje a mně se sevře srdce. „Na tu, co přijde.“

„Na tu, v rámci níž povstanou proletáři z celého světa, smetou vykořisťovatelskou třídu, zlikvidují kapitalismus a nastolí beztřídní společnost?“

„Přesně na tu.“

Henry na mne mrkne. „Tak to s Clare nevypadá moc růžově. A co inteligence?“

„A tak,“ nevzrušeně opáčí Gomez, „nejspíš je pozabíjíme taky, ale postarám se, aby tě ušetřili, kuchař se vždycky hodí. Tohle je moc dobrý žrádlo.“

Charisse se spiklenecky nakloní k Henrymu. „Nehodláme nikoho vraždit,“ ohrazuje se. „Jen přerozdělíme jejich majetky.“

„To se mi vážně ulevilo,“ ušklíbne se Henry. „Nejspíš by se mi nelíbilo porcovat Clare na guláš.“

„Což je věčná škoda, protože Clare má určitě jemňoučký masíčko.“

„Zajímal by mě jídelníček kanibalů,“ řeknu. „Myslíte, že existuje nějaká kanibalská kuchařka?“

„Syrové a vařené“ ušklíbne se Charisse.

Henry se ohradí. „To asi ne. Lévi-Strauss recepty neuvádí.“

„Tak bychom si maličko upravili ty naše,“ prohlásí Gomez a přidá si ragú. „Co takhle marinovaná Clare na žampionech se širokými nudlemi?! Clarina prsíčka na pomerančích? Nebo…“

„Hele,“ skočím mu do řeči, „a co kdybych nechtěla skončit na talíři?

„Promiň, Clare,“ řekne Gomez smrtelně vážně, „ale obávám se, že bys sama ráda posloužila vyššímu zájmu a obecnému blahu.“

Henry mne vyhledá očima a usměje se. „Žádný strach, Clare. Když vypukne revoluce, přijď se schovat do knihovny. Schovám tě v depozitářů a budu tě krmit zbytky z kantýny. Slibuju, že tě tam nikdo nikdy nenajde.

Zavrtím hlavou. „A co kdyby jako první posloužili obecnému blahu advokáti?“

„Tak to ne,“ brání se Gomez, „bez právníků by to nešlo. Revoluce by se do deseti minut vymkla kontrole, kdyby ji právníci nedrželi na uzdě.“

„Můj táta je právník,“ popíchnu ho, „takže by z buržoazní rodinky přece jen někdo zbyl.“

„O právníky jeho typu nikdo nestojí,“ odbývá mě, „zastupuje pracháče, zatímco já hájím zájmy zneužívaných a týraných dětí…“

„Sklapni, Gomezi,“ okřikne ho Charisse, „a přestaň se do Clare navážet.“

„Nic takovýho nedělám! Clare by se ráda obětovala revoluci, že jo, Clare?“

„Ani v nejmenším.“

„Ne?“

„A co takhle kategorický imperativ?“ zasahuje Henry. „Co to?“

„Znáš zlaté pravidlo? Nežer druhé, pokud nechceš být sám sežrán. Gomez si vydloubává špínu za nehty hroty vidličky. „Nemyslíš, že světem hýbe spíš zákon džungle – zabij, nebo budeš zabit?“

„Jo, většinou jo. Ale nenajdeš v sobě kapičku altruismu?“ popichuje ho Henry.

To určitě, i když o mně všichni říkají, že jsem nebezpečnej parchant.“ Gomez to říká tak lhostejně, až se mi zdá, že tím Henryho zmátl. „Clare,“ změní rychle téma hovoru, „a co moučník?“

Proboha, úplně jsem na něj zapomněla,“ vyhrknu. Vstanu příliš zprudka, a tak se musím chytit stolu, abych neupadla. „Dojdu pro něj.“

„Pomůžu ti,“ nabízí se Gomez a jde za mnou do kuchyně. Mám boty na podpatku a cestou do kuchyně se musím chytit zárubně, zapotácím se a Gomez mě zezadu chytí. Chvíli stojíme přitisknutí k sobě. Cítím jeho ruce v pase, ale nakonec mě pustí. „Jsi opilá, Clare,“ oznamuje mi.

„Vím, a ty taky.“ Zmáčknu knoflík na kávovaru a tmavá tekutina začne odkapávat do konvice. Opřu se o pracovní desku a opatrně sundám celofán z tácku piškotu. Gomez postává těsně za mnou a sotva slyšitelně mi zašeptá do ucha: „To je on.“

„Kdo on?“

„Ten chlápek, před kterým jsem tě varoval. Henry je ten chlap, co…?

Do kuchyně vchází Charisse a Gomez ode mne odskočí a otevře ledničku. „Můžu s něčím pomoct?“

„Vezmi prosím hrníčky…“ Naskládáme na podnos hrníčky, podšálky a talířky a i s koláčky je bez nehody dopravíme do jídelny. Henry sedí u stolu a tváří se, jako by čekal na velice bolestivý zákrok u zubaře. Rozesměju se, protože přesně stejně se tvářil, když jsem mu na palouk nosila jídlo… jenomže to on nevěděl, ještě tam nebyl. „Klid,“ culím se, „to je jen piškot. Ten zvládnu i já.“ Všichni se zasmějeme a znovu usedneme ke stolu. Ukáže se, že moučník je napůl syrový. „Takový sladký tataráček,“ poznamená Charisse. „Salmonela jako víno,“ přisadí Gomez. „Těsto jsem měl vždycky rád,“ utěšuje mě Henry a olízne si prsty. Gomez si ubalí další Cigaretu, zapálí si a zhluboka vdechne kouř.

Henry: Gomez si zapálí cigaretu a pohodlně se opře. Nedokážu přesně říct co, ale něco mě na tom klukovi štve. Snad jeho ledabylá přítulnost ke Clare nebo že by jeho salónní marxismus? Určitě už jsem se s nú setkal. V minulosti, nebo v budoucnosti? Zjistíme to, pomyslím si. „připadáš mi povědomej.“

„Co? Jo, taky mám dojem, že už jsme se viděli.“

Konečně. „Koncert Iggyho Popa v Rivieře?“

Zatváří se překvapeně. „Jo, byls tam s jednou blondýnou, Ingrid Carmichelovou, vídal jsem tě tam s ní.“ Oba se podíváme na Clare. Provrtává Gomeze pohledem a on se na ni poťouchle zakření. Odvrátí pohled, ale na mě se nepodívá.

Charisse mi přispěchá na pomoc. „Tys byl v Rivieře beze mě?“

„Nebylas tady,“ hájí se Gomez.

Charisse zlostně našpulí rty. „O všechno přijdu,“ prohodí směrem ke mně. „Přišla jsem o Patti Smithovou, už je v důchodu. Prošvihla jsem i turné Talking Heads.“

„Patti Smiťhová bude ještě vystupovat,“ ujistím ji.

„Vážně? Odkud to víš?“ vyzvídá Charisse. Vyměníme si s Clare vědoucí pohled.

„Jenom hádám,“ prohlásím. Začneme si vyměňovat názory na hudbu a zjišťujeme, že všichni tíhneme k punku. Gomez se vytahuje, že byl na Floridě na koncertu New York Dolls ještě předtím, než Johnny Thunders odešel z kapely. Vylíčím jim jeden z koncertů Lene Lovichové, na který jsem se dostal díky putování v čase. Charisse a Clare září blahem, protože v Aragonu měly za pár týdnů hrát Violent Femmes a Charisse někde obstarala volňásky. Večer příjemně plyne dál bez dalších nepříjemností. Clare mne doprovodí dolů. Stojíme v prostoru mezi vnějšími a vnitřními dveřmi.

„Promiň,“ špitne.

„Neomlouvej se, bylo to fajn, rád vařím.“

„To jsem nemyslela.“ Upírá pohled na špičky bot. „Kvůli Gomezovi.

Je tam chladno. Obejmu ji a ona se ke mně přitiskne. „Co je s Gomezem. Určitě má něco na srdci, ale neřekne nic, jen pokrčí rameny. „To se srovná, ujistí mě a já ji beru za slovo. Políbíme se. Otevřu vnější dveře a Clare vnitrní, vyjdu na ulici a ohlédnu se. Clare stojí v otevřených dveřích a sleduje mě.

Zůstanu stát. Toužím jít za ní, obejmout ji, vrátit se s ní nahoru. Otočí se a mizí mi chodbou. Dívám se za ní tak dlouho, dokud mi nezmizí úplně.

Sobota 14. prosince 1991/ úterý 9. května 2000 (Henrymu je 36)

Henry: Snažím se vymlátit duši z ožralého pořízka z předměstí, který měl tu drzost mě nazvat buzíkem a potom se mě pokusil praštit, aby svému tvrzení dodal patřičnou váhu. Rveme se v uličce za divadlem Vic, z jehož postranních východů duní basa Smoking Popes. Napřed mu rozmašíruju nos a potom se pustím do žeber. Mám za sebou úděsnou noc a tenhle blb má smůlu, že mi padnul do rány, takže si to odnese.

„Nazdárek, knihovniče,“ ozve se za mnou. Na okamžik přestanu věnovat pozornost své chroptící oběti a ohlédnu se. Uvidím Gomeze, který se opírá o popelnici a tváří se zlověstně.

„Čest, soudruhu.“ Pustím toho nebožáka, který se vděčně sveze na chodník a svíjí se bolestí. „Jak je?“ ptám se Gomeze a cítím nesmírnou úlevu. Přesněji řečeno, jsem z něj nadšený. Ovšem on mou radost z opětovného shledání zjevně nesdílí.

„Ehm, nerad bych se tě nějak dotkl nebo tak něco, ale ten na zemi, co z něj děláš fašírku, je náhodou můj kámoš.“

To zrovna. „Řekl si o to. Přišel ke mně a povídá: ‚Pane, naléhavě potřebuju pořádnou nakládačku.‘“

„Tak to jo. Dobrá práce. Přímo mistrovská, řekl bych.“

„Dík za uznání.“

„Nevadilo by ti, kdybych posbíral, co z chudáka Nicka zbylo, a dopravil to do nemocnice?“

„Posluž si.“ Sakra. Měl jsem v plánu přivlastnit si Nickovy šaty, zvlášť jeho boty by se mi hodily. Zbrusu nové martensky, temně červené, skoro nenošené. „Gomezi.“

„Co je?“ Zastaví se v půli pohybu a jeho kamarád, který se namáhavě hrabe na nohy, vyplivne zub.

„Kolikátého je?“

„14. prosince.“

„Kterýho roku?“

Zpraží mě pohledem, jako by chtěl říct, že má na práci spoustu jiných věcí než se vybavovat se šílencem, a hodí si Nicka přes krk. Pro Nicka to musí být hotové peklo a taky pořádně skučí. „1991. Musíš být ožralejší, než vypadáš.“ Vydá se ulicí a ztratí se mi někde v místech, kde se nachází hlavní vchod. Horečně přemýšlím a skládám dohromady fakta. S Clare spolu chodíme jen chvíli, a proto se s Gomezem skoro neznáme. Není divu, že si mě tak podezřívavě měřil.

Vrátí se bez nákladu. „Trent už si s ním poradí. Nick je jeho brácha. Musím říct, že zrovna nejásal.“ Vydáme se ulicí na východ. „Promiň, že se ptám, vážený knihovniče, ale proč seš proboha takhle vymóděnej?“

Mám na sobě modré džíny, sladce modrý svetr s malými žlutými kačenkami, křiklavě červenou vestičku a růžové tenisky. Není divu, že někdo cítí neodolatelnou touhu mě praštit.

„Nic lepšího jsem nesehnal.“ Jen doufám, že ten, co jsem mu to sebral, se neprocházel moc daleko od domova. „Proč ti na nich záleží?“

„Chodili jsme spolu na práva.“ Míjíme zadní vchod obchodu s armádním zbožím. Zoufale toužím po normálním oblečení. Rozhodnu se zariskovat. Vím, že ho sice překvapím, ale že to stráví. „Soudruhu, bude to jen chvilinka, ale potřebuju, abys mi s něčím pomohl. Počkal bys prosím na konci uličky a hlídal?‘

„Proč?“

„Nic extra. Pohraju si se zámkem a vejdu. Lidí za plentou si všímat nebudu.“

„Vadilo by, kdybych šel s tebou?“

„Vadilo.“ Tváří se ublíženě. „Dobrá, když musíš.“ Vmáčknu se výklenku u zadního vchodu. Do tohohle krámu se chystám vloupat už potřetí, ačkoliv obě předchozí krádeže se odehrají v budoucnosti. Zkušeně se dostávám dovnitř. Nejdřív odemknu číselný zámek na mříži, odsunu ji a odemknu dveře vnitřkem starého pera a zavíracím špendlíkem, který jsem předtím sebral na Belmontské. Mezi zárubeň a dveře zasunu plíšek, abych nadzvedl západku. Voilá! Netrvá mi to ani tři minuty. Gomez mě pozoruje s téměř nábožným obdivem. „Kde ses to naučil?“

„Chce to praxi,“ opáčím skromně. Vejdeme dovnitř. Blikající červené světýlko se snaží navodit dojem, že se každou vteřinou spustí alarm, ale já vím své. Je tam příšerná tma. V duchu si představuju půdorys obchodu a rozmístění jednotlivých druhů zboží. „Ničeho se nedotýkej, Gomezi.“ Potřebuju něco teplého, v čem bych nebudil nežádoucí pozornost. Opatrně našlapuju mezi stojany, zatímco si přivykám tmě. Začínám s kalhotami. Černé levisky. Dál přichází na řadu tmavomodrá flanelová košile, těžký vlněný kabát s podšívkou, vlněné ponožky, boxerky, silné horolezecké rukavice a čepice s klapkami na uši. V oddělení obuvi s jistým zadostiučiněním objevuju martensky stejné jako ty, které měl na nohou Nick Jsem připraven jít do akce.

Gomez se zatím pokouší otevřít pokladnu. „Nenamáhej se,“ syknu na něho. „Nenechávaj přes noc prachy v kase. Padáme.“ Odcházíme stejnou cestou, jako jsme přišli. Tiše zavřu dveře a přibouchnu mříž. Mé výstřední oblečení skončí nacpané v igelitové tašce. Později se pokusím najít sběrný kontejner Armády spásy. Gomez na mě čučí s očekáváním v očích. Připadá mi jako velký pes, který čeká, jestli mu hodím další kus masa.

„Umírám hlady. Pojďme k Ann Sathersové.“

„Ann Sathersové? Čekal bych, že půjdeš vyloupit banku nebo povraždit přinejmenším půlku města. Seš v ráži, člověče, byla by škoda toho nechat.“

„Musím doplnit palivo. Jdeme.“ Přejdeme ulici a pokračujeme na parkoviště švédské restaurace Anny Sathersové. Hlídač nám mlčky pokyne ze svého království. Zabočíme na Belmontskou. Je teprve devět večer, ale ulice už ovládla obvyklá směs běženců, mentálně postižených bezdomovců, povalečů a pásků z předměstí. Švédská restaurace připomíná stoják, ostrůvek normálnosti mezi tetovacími salony a kondomeriemi. Vejdeme dovnitř a u pultíku s pečivem počkáme, až nás uvedou na místo. Kručí mi v břiše. Posadíme se v kuřáckém oddělení přímo u krbu. Svět začíná vypadat mnohem růžověji. Svlékneme kabáty, uvelebíme se a začteme se do jídelních lístků, což je celkem zbytečné, protože jakožto dva chicagští rodáci bychom menu nejspíš zvládli jednohlasně odrecitovat i pozpátku. Gomez odloží všechno kuřácké nádobíčko vedle popelníku „Nevadí?“

„Vadí, ale klidně si zapal.“ Cenou za Gomezovu společnost je uzení se v proudu cigaretového dýmu, který se mu řine z nosních dírek. Jeho prsty mají temně oranžový nádech a zkušeně si poradí s tenkým cigaretový papírkem, do kterého zručně zabalí špetku levného tabáku a vykouzlí tlusté košťátko. Olízne papírek, zakroutí konec, strčí si ho mezi rty a zapálí si. „Ááá.“ Gomez musel vydržet půl hodiny bez cigarety, a to byla velká oběť. Rád se dívám na lidi, jak uspokojují svůj apetýt, i když jejich chutě zrovna nesdílím.

„Nekouříš? Vůbec?“

„Chodím běhat.“

„A tak. Jsi v sakra dobrý formě. Mám dojem, že bys Nicka klidně oddělal a ani bys nemrkl.“

„Byl zlítej pod obraz, takže se nemoh pořádně bránit. Nacucanej boxovací pytel.“

„Proč ses do něho tak obul?“

„Kvůli blbině.“ Přijde číšník, představí se nám jako Lance a doporučí nám lososa se smetanovým hráškem. Objednáme si pití a on spěšně odpluje. Hraju si s dávkovačem šlehačky. „Z mýho oblečení usoudil, že si se mnou snadno poradí, urážel mě a chtěl mi jednu vrazit. Na zdvořilé odmítnuti nereagoval. Nejspíš jsem ho trošku překvapil. Kdyby se do mě nenavážel hleděl bych si svýho.“

Gomez se tváří zamyšleně. „A čeho, konkrétně?“

„Prosím?“

„Henry, sice vypadám jako vůl, ale zase tak blbej nejsem. Chvilku jsem si tě zblízka oťukával, ještě předtím, než tě naše malá Clare přivedla. Netuším, jestli to víš, ale v jistejch kruzích seš docela známá firma. Znám spoustu tvejch známejch. No známejch, ženskejch. Ženskejch, co tě znaj“

Zašilhá na mě přes obláček kouře. „Vykládaly mi o tobě spoustu divnejch věcí“ Lance připlachtí s kávou pro mne a mlékem pro Gomeze. Objednáme si jídlo: cheeseburger s hranolky pro Gomeze, hráškovou polévku, lososa, smetanové brambory a ovocný salát pro mne. Mám pocit, že každou chvíli omdlím, jestli se okamžitě nenajím a nedostanu do sebe co nejrychleji nějakou kalorickou bombu. Lance svižně odchází. Hříchy mého mládí mě opravdu nenechávají lhostejným, nicméně zrovna před Gomezem se ospravedlňovat nehodlám. Nic mu do toho není. Ceká, co odpovím. Zamíchám si kávu, do které jsem si nalil smetanu, a pozoruju, jak bílá vrstva nahoře pomalu víří a rozplývá se. Zapomínám na veškerou opatrnost. Koneckonců, stejně o nic nejde. „Co bys rád věděl, soudruhu?“

„Všechno. Rád bych věděl, proč zdánlivě uhlazenej knihovník oblečenej jako učitel v mateřský školce pro nic za nic zmlátí ožralu do bezvědomí. Rád bych věděl, proč se Ingrid Carmichelová před osmi dny pokusila o sebevraždu. Rád bych taky věděl, proč vypadáš o deset let starší, než jsi vypadal, když jsme se před pár dny potkali. Šedivíš. Rád bych taky věděl, kde ses naučil tak rychle odemykat bezpečnostní zámky špendlíkem a rád bych věděl, jak to, že Clare měla tvou fotku dřív, než jste se seznámili.“

Tak Clare měla mou fotku ještě před rokem 1991? To mi uniklo. Ajajaj. „Jakou fotku?“

Gomez se na mě tázavě zadívá. „Vypadáš na ní skoro jako teď, ale ne tak, jak jsi vypadal před dvěma tejdny, když jsi k nám přišel na večeři.“ Takže před dvěma týdny? Bože můj, takže to se s Gomezem vidíme teprve podruhé. „Bylo to focený někde venku. Usmíváš se. Vzadu je napsaný datum. Červen 1988.“ Přinášejí jídlo. Zmlkneme, aby nám mohli všechno naservírovat na titěrný stoleček. Hltám, jako kdyby měl každou chvíli nastat konec světa.

Gomez sedí, dívá se, jak jím, ale svého talíře se ani nedotkne. Viděl jsem Gomeze v akci u soudu. Chová se ke mně stejně jako ke svědkům Protistrany. Čeká, dokud jim nevytečou nervy. Nezáleží mi na tom, co mu řeknu. Ať se pro mě za mě dozví třeba všechno, ale nejdřív se musím najíst. Vlastně potřebuju, aby se Gomez všechno dozvěděl, protože mi má v nadcházejících letech mockrát zachránit kůži.

Spořádám půlku lososa, ale on pořád jen sedí a čučí na mě. „Jíst, jíst‘ pobízím ho věrnou imitací Kimči. Namočí si hranolek do kečupu a pomalu ho žvýká. „Neboj, přiznám se ke všemu, ale nech mě v klidu dojíst poslední večeři.“ Konečně to vzdá a pustí se do svého cheeseburgeru A potom oba mlčky jíme. Nepromluvíme ani slovo, dokud nespolknu poslední sousto ovocného salátu. Lance mi přinese druhou kávu. Vylepším si ji a zamíchám. Gomezovi kouká z očí, že by mě nejraději chytl pod krkem. Rozhodnu se, že se trochu pobavím na jeho účet.

„Fajn. Cestování v čase. To je vše.“

Gomez vykulí oči, ušklíbne se, ale mlčí dál.

„Cestuju v čase. Jsem poutník. V danou chvíli je mi šestatřicet. Píše se rok 2000 a je odpoledne 9. května. Úterý. Byl jsem v práci. Zrovna jsem skončil názorný výklad pro tlupu členů Caxton Clubu, odešel zpátky do depozitáře uložit knihy na místo a zničehonic jsem se ocitl na Školní ulici v roce 1991. Jako obvykle jsem byl nahý a musel jsem řešit svůj věčný problém, totiž kde sehnat něco na sebe. Chvíli jsem se schovával pod čísi verandou. Bylo mi zima a kolem pořád nikdo nešel. Konečně jsem se dočkal. Přicházel nějaký mladík, v čem, to jsi viděl sám. Přepadl jsem ho, sebral mu peníze a všechno, co měl na sobě. Nechal jsem mu jen trenky. Schválně jsem ho pořádně vyděsil. Mám dojem, že měl pocit, že ho chci přinejmenším znásilnit Nicméně jsem měl alespoň nějaké šaty. Fajn. Jenomže na předměstí se člověk nemůže potulovat v růžových teniskách a svetru s kačenkama, pokud si nechce vykoledovat nežádoucí pozornost. Kdekdo si ze mě dělal srandu, za celej večer jsem se urážek naposlouchal až vrchovatě a tvůj přítel prostě byl jen poslední kapka. Bylo by mi líto, kdyby to mělo mít nějaké následky. Jenomže jsem velice potřeboval jeho šaty a boty.“ Gomez zašilhá pod stůl na moje nové boty. „Stává se mi to dost často. Nemůžu za to. Proste mám nějakou chorobu. Přemisťuju se v čase úplně chaoticky. Nedokážu to ovládat, nikdy nevím, kdy to přijde, ani kde a ve které době skončím. Takže abych vůbec přežil, naučil jsem se odemykat zámky bez klíče, krást v obchodech, přivlastňovat si cizí peněženky, přepadat lidi, vloupat se do cizích domů, krást auta, lhát, rvát se a žebrat. Prostě na slovo vzatý kriminálník.“

„A vrah.“

Pokud vím, tak ne. Nikoho jsem nikdy nezavraždil ani neznásilnil.“ Dívám se mu do očí. Nasadí výraz profesionálního hráče pokeru. „Ingrid. Znáš ji? Myslím teď.“

„Znám Celii Attleyovou.“

„To mě podrž. Ty si ale vybíráš společnost. Jak se Ingrid chtěla sprovodit ze světa?“

„Předávkovala se valiem.“

„V roce 1991? Jo, dobrý. Tak to byl Ingridin v pořadí už čtvrtej pokus osebevraždu.“

„Cože?“

„A tak, tys to nevěděl? Celia ti poskytla jen část informací. Ingrid se sebevražda povede až 2. ledna 1994. Střelí se do prsou.“

„Henry…“

„Už je to šest let, ale pořád jsem na ni naštvanej. Taková škoda. Dlouho ji trápily hrozné deprese, tak to prostě skončila. Nemohl jsem pro ni nic udělat. Ještě mockrát se kvůli tomu pohádáme.“

„Dost blbej vtip, knihovniče.“

„Chceš, abych ti to dokázal?“ Usměje se.

„A co ta fotka? Ta, co jsi říkal, že má Clare.“

Úsměv pohasne. „Fajn. Připouštím, že nevím, co si o ní myslet.“

„S Clare jsem se seznámil v říjnu 1991, ovšem poprvé jsme se potkali v září 1977. Bylo jí šest a mně osmatřicet. Zná mě od maličká, ale teprve v roce 1991 se se mnou potkala v přítomnosti, tedy v mé přítomnosti. Jo, a mimochodem, měl by ses jí na to zeptat. Všechno ti řekne.“

„Už se stalo.“

„Tak, co sakra máš, Gomezi? Zbytečně plejtváš časem, když mě nutíš, abych ti to všechno opakoval. Ty snad Clare nevěříš?“..Ne. A ty bys tomu věřil?“

„V jejím případě ano. Ciare neumí lhát. Má katolickou výchovu.“ Lance přináší další kávu. Kofeinu už jsem do sebe nalil dost, ale o trochu víc nebo míň, na tom nezáleží. „Takže? Jakej důkaz ještě potřebuješ?“

„Clare tvrdila, že mizíš.“

„Jo. Jeden z nejpůsobivějších triků. Drž se mě jako klíště, ale dřív nebo později se stejně vypařím. Může to trvat minuty, hodiny nebo dny, nakonec stejně zmizím, to mi můžeš věřit.“

„A v roce 2000 se známe?“

„Dost dobře,“ zakřením se na něj, „a dokonce jsme kámoši.“

„Pověz mi o budoucnosti.“ Ne, ne. To by nebylo dobrý. „Ne.“

„Proč ne?“

„Gomezi, věci se dějí. Jakmile víš předem, co se stane, všechno je pak… divný. A stejně na tom nic nezměníš.‘ „Proč?“

„Zákon příčiny a následku. Každá věc se stane jednou a jenom jednou Když člověk ví, co se stane… skoro pořád si připadá jako chycenej do pasti Když nevíš, co se stane, jseš svobodnej. Věř mi.“ Vypadá zklamaně. „Půjdeš mi na svatbě za svědka a já tobě. Máš před sebou velice úspěšnou kariéru Gomezi, ale podrobnosti ti sdělovat nehodlám.“

„Nějaký tip ohledně akcií?“

Jo, proč ne? V roce 2000 byl na burze blázinec, akcie přes noc klesaly a stoupaly, dalo se na tom vydělat pohádkové jmění. Gomez patřil k těm šťastlivcům, kterým se to povedlo. „Slyšels už o internetu?“

„Ne.“

„Počítače. Obrovská celosvětová počítačová síť, do které se může přihlásit kdokoliv a kdekoliv na světě. Počítače propojené telefonními linkami Měl bys nakoupit akcie softwarových firem. Netscape, America Online Sun Microsystems, Yahoo!, Microsoft, Amazon.com.“ Dělá si poznámky.

„Cože, Tečkakom?“

„S tím si nelam hlavu. Prostě nakup akcie softwarových firem.“ Usměj se. „Kdo věří na víly, ať zatleská.‘

V jedny chvíli jsem měl dneska pocit, že utrhneš hlavu každýmu, kdo na víly nevěří.“

To byl citát, ty nevzdělance. Je to z Petra Pana.“ Náhle se mi udělá nevolno. Rozhodně nestojím o nežádoucí pozornost a nechci způsobit skandál v restauraci. „Za mnou,“ zavelím a rozběhnu se k pánské toaletě. Gomez se mi drží v patách. Jako zázrakem v kabince nikdo nesedí. Z čela se mi lije pot. Vyzvracím se do mísy. „Boha jeho,“ uleví si Gomez. „Kurva, knihovniče, co to…“ Zbytek věty už neslyším, protože se svíjím nahý na linoleu v naprosté tmě. Žaludek se mi pořád bouří, a tak se raději nepokouším hned vstát. Natáhnu ruku a nahmatám hřbety knih. Ocitl jsem se zpátky v depozitáři Newberryské knihovny. Vstanu, dopotácím se ke zdi a stisknu vypínač. Místnost zaplaví ostré umělé světlo, které mě oslepí. Moje oblečení a vozík s knihami, které jsem ukládal, leží kousek ode mě. Obléknu se, dokončím rozdělanou práci a opatrně otevřu bezpečnostní dveře depozitáře. Nemám tušení, kolik je hodin a klidně už může být zapnutý alarm. Naštěstí není. Vrátil jsem se přesně do toho okamžiku, ve kterém jsem zmizel. Isabelle právě poučuje nového čtenáře o knihovním řádu, Matt prochází kolem a zamává mi. Okny se dovnitř řine sluneční světlo a ručičky hodinek ve studovně ukazují 16.15. Nebyl jsem pryč ani čtvrt hodiny. Všimne si mě Amélie a kývne směrem ke dveřím. „Jdu do krámu. Chceš něco?“

„Ehm, ne, myslím, nic nepotřebuju, ale díky.“ Hlava mi nesnesitelně třeští. Nakouknu do Robertovy kanceláře a oznámím mu, že je mi zle. Soucitně pokýve hlavou a ukáže na telefon, ze kterého se line měkká italština. Popadnu své věci a odporoučím se.

Další normální den newberryského knihovníka.

Neděle 15. prosince 1991 (Clare je 20)

Clare: Nádherné slunečné ráno. Vracím se od Henryho. Na ulicích se třpytí led a do rána napadlo několik centimetrů nového sněhu. Všechno je oslnivě bílé a čisté. Zpívám si s Arethou Franklinovou, zahýbám z Addisonovy na Hoyneovu, a hele, přímo před domem je volné místo. Mám šťastný den. Zajedu k chodníku, zaparkuju, dokloužu ke dveřím a jdu dovnitř. Pořád si pobrukuju vtíravou melodii. Cítím příjemnou malátnost, která souvisí s nočním milováním, probuzením v Henryho posteli a návratem domů v brzkých ranních hodinách. Vyfunírm po schodech. Charisse bude v kostele. Už se těším, jak si poležím ve vaně a přečtu si New York Times. Jakmile otevřu dveře od bytu, je mi jasné, že budu mít společnost. V obýváku sedí v oblaku dýmu Gomez. V rudém interiéru, mezi červenými sametovými potahy a tapetami, zahalený kouřem, vypadá jako nějaký blonďatý polský satanista elvisovského střihu. Mlčky sedí a kouří, tak si to namířím bez pozdravu do své ložnice. Pořá jsem na něj naštvaná. „Clare.“

Otočím se. „Co je?“

„Promiň, spletl jsem se.“ To je poprvé, co slyším Gomeze se omluví a připustit, že by v něčem neměl pravdu. Obvykle si osobuje papežskou neomylnost. Jeho hlas zní chraplavě.

Dojdu k oknu a roztáhnu závěsy. I ostré ranní slunce má co dělat, aby se prodralo oblakem dýmu, a tak ještě otevřu okno. „Nechápu, jak to, že se ještě nespustil požární alarm.“

Gomez ukáže devítivoltovou baterii. „Než vypadnu, dám ji zpátky.“

Sednu si do křesla a čekám, až mi Gomez sdělí, proč změnil názor. Ubalí si další cigaretu, zapálí si a zadívá se na mě.

„Včera večer jsem byl na flámu s tvým kámošem Henrym.“

„To já taky.“

„Hm. A co jste prováděli?“

„Zašli jsme na výstavu, pak do kina na film Petera Greenawaye, pak na večeři k Arabovi, a nakonec jsme skončili u něj.“

„Jdeš přímo od něj.“

„Přesně tak.“

„To já měl sice míň kultury, ale o to větší vzrůšo. Narazil jsem na tvoje zlatíčko v temný uličce u Vicu, kde dělal z Nicka fašírku. Trent dneska ráno volal. Nick má na několikrát přeražený nos, tři zlomená žebra, napětkrát přeraženou ruku, nějaké vnitřní zranění a celkem šestačtyřicet štychů. A taky bude potřebovat nový zub vpředu nahoře.“ Nijak mne to nedojalo. Nick je rváč a pitomec. „Kdybys ho viděla, Clare. Tvůj přítelíček do něj mlátil jak do pytle slámy. Zpracovával ho jako těsto. Systematicky a odborně. Úsporně. Věděl přesně, kam zasadit další ránu. Kdyby to nebyl Nick, tak bych mu snad složil poklonu.“

„Proč ho Henry zmlátil?“

Gomez se zatvářil rozpačitě. „Tak trochu to byla Nickova vina. Zasednul si na buzíky a Henry měl na sobě svetr s kačenkama, takže vypadal jako snadná kořist.“ To si umím představit, bleskne mi hlavou. Chudák Henry.

„A pak?“

„Pak jsme se vloupali do armyshopu.“ Čím dál tím líp. „A dál?“

„Pak jsme se zašli nadlábnout do švédský restaurace.“ Vyprsknu smíchy. Gomez se usměje. „A tam mi zopakoval ty bláboly, co jsem už slyšel od tebe.“

„A proč jsi mu uvěřil?“

„Choval se hrozně familiérně. Viděl mi až do žaludku. Znal mě skrz naskrz. Jen tak mi odrecitoval moje telefonní číslo. A pak se prostě vypařil. Stál jsem tam jako solnej sloup a jednoduše jsem tomu blábolu… musel uvěřit.“

Soucitně pokývám hlavou. „To jeho mizení je hodně působivý. Vzpomínám si, jak jsem z toho byla vykulená, když jsem ho jako malá viděla zmizet poprvé. Podal mi ruku a fíí, byl pryč. Hele, ze který doby přišel?“

„Z roku 2000. Hodně zestárnul.“

„Hodně toho prožil.“ Je to fajn, rozvalovat se v obýváku a bavit se o Henrym s někým, kdo ho zná. Zaplaví mě vlna vděčnosti ke Gomezovi, která se okamžitě vytratí, když se ke mně nakloní a smrtelně vážně řekne: „Neber si ho, Clare.“

„Ještě mě ani nepožádal o ruku.“

„Víš, co myslím.“

Sedím bez hnutí a dívám se na ruce složené v klíně. V duchu zuřím ale navenek vypadám klidně. Zvedám hlavu. Gomez mi visí na rtech.

„Miluju ho. Je moje všechno. Čekala jsem na něj, čekám na něj celý život, a teď je konečně tady.“ Najednou nemůžu najít správná slova, která by vystihla, co cítím. „S Henrym mám jistotu, všechno je dané, všechno je přehledné jako mapa, minulost i budoucnost, všechno se děje naráz, je jako anděl…“ Zavrtím hlavou, protože nevím, jak to vyjádřit slovy. „Skrze něj se dotýkám času… miluje mě. Vzali jsme se, protože… každý z nás je součástí toho druhého…“ Odmlčím se. „Všechno už se stalo. Všechno najednou.“ Sklouznu pohledem na Gomeze, abych zjistila, jestli to co, jsem řekla, dává nějaký smysl.

„Clare, líbí se mi. Dokonce se mi moc líbí. Je úžasný, ale je nebezpečný. S žádnou nevydržel dlouho. Se všema se rozešel. Nechci jen nečinně přihlížet, jak se vrháš do náruče toho okouzlujícího sociopata…“

„Copak si neuvědomuješ, že jsi přišel s křížkem po funuse? Bavíme se o někom, koho znám od šesti let. Znám ho. Tys ho viděl dvakrát a říkáš mi, vyskoč z toho vlaku. Nemůžu. Znám svou budoucnost, nemůžu ji změnit a neměnila bych ji, ani kdybych mohla.“

Gomez se zamyslí. „O mé budoucnosti mi nic neřekl.“

„Henrymu na tobě záleží, a proto to neudělá.“

„Ale tobě to řekl.“

„Nešlo to jinak, naše životy jsou spolu provázané. Celé mé dětství bylo zvláštní, jiné, kvůli němu, a on na tom nemohl nic změnit. Snažil se, dělal co mohl.“ Zaslechnu Charissin klíč v zámku.

„Clare, neblázni… snažím se ti pomoct.“

Usměju se na něj. „Můžeš nám pomoct jinak Uvidíš.“

Charisse vejde a rozkašle se. „Miláčku, čekáš dlouho, viď?“

„Povídáme si s Clare. O Henrym.“

„Nepochybuju, že jsi jí vysvětlil, jak moc ho obdivuješ,“ odsekne Charisse. Z jejího hlasu zaznívá varování.

„Snažil jsem se ji přesvědčit, aby co nejrychleji zařadila zpátečku. „Gomezi! Clare, neposlouchej ho. Na chlapy nemá odhad.“

Charisse se posadí dobrých dvacet čísel od Gomeze. Natáhne se a posadí si ji na klín. Zpraží ho pohledem.

Takhle se chová vždycky, když se vrátím z kostela.“

„Mám hlad.“

Tak si dáme snídani, lásko moje.“ Vstanou a peláší do kuchyně. Za chvíli zaslechnu Charissino zachichotání, když ji Gomez plácne po zadku srolovanou přílohou Timesů. Povzdechnu si a odejdu k sobě. Sluníčko nepřestává svítit. V koupelně si napustím stařičkou vanu plnou horké vody a konečně si svléknu šaty, které mám na sobě už od včerejška. Jak lezu do vany, zahlédnu se v zrcadle. Už jsem pěkně buclatá! Fakt z toho mám radost! Ponořím se do horké vody a připadám si jako harémová odaliska. Henry mě miluje. Henry je tady, konečně jsem se ho dočkala. A já miluju jeho. Přejedu si rukama přes prsa a pustím čůrek slin, který se okamžitě rozpustí a zmizí. Proč se všechno musí pořád tak komplikovat? Copak to nejhorší není za námi? Zakloním hlavu a pozoruju vlasy vznášející se kolem mne. Připomínají temnou, hustou pavučinu. Nikdy jsem si Henryho nevybrala a on si nikdy nevybral mne. Co je na tom špatného? A zase mě napadá, že člověk vlastně nikdy neví. Ležím ve vaně, zírám na dlaždičky u nohou, dokud voda nevychladne. Charisse zaklepe a ptá se, jestli ještě žiju a jestli si konečně může jít vyčistit zuby. Jak se balím do osušky, uvidím v zamlženém zrcadle sama sebe, rozpitou siluetu. Čas se v tu chvíli zhroutí do sebe, vidím se složená z postupných vrstev všech minulých dní a let a všeho, co teprve přijde, a najednou se mě zmocní pocit, že jsem neviditelná. Jenomže to přejde stejně rychle, jako to přišlo, ještě minutu stojím bez hnutí před zrcadlem, pak si obléknu župan, otevřu dveře a jdu ven.

Sobota 22. prosince 1991 (Henrymu je 28 a 33)

Henry: V 5.22 se rozdrnčí domovní zvonek, což nikdy nevěstí nic dobrého. Dovrávorám k bzučáku a stisknu tlačítko. „Slyším.“

„Čau, pusť mě dovnitř.“ Mačkám druhý knoflík a ozve se uši drásajíci zvuk, který říká: Buď vítán a vejdi do mého příbytku. O pětačtyřicet vteřin později cinkne výtah a začne stoupat nahoru. Přitáhnu si župan k tělu vyjdu na chodbu a dívám se, jak se za bezpečnostním sklem svíjejí lana. Přijíždí kabina a zastaví. Nemůže být pochyb, jsem to já.

Otevře dveře a vystoupí. Nahý, neoholený a ostříhaný hodně nakrátko. V prázdné chodbě se dlouho nezdržujeme a záhy zmizíme za dveřmi mého bytu. Chvíli si prohlížíme jeden druhého.

„Tak co,“ říkám, jen aby nebylo ticho. „Jak to jde?“

„Jakž takž. Co je za den?“

„Sobota 22. prosince 1991.“

„V Aragonu je dneska koncert Violent Femmes?“

Zasměje se. „Hergot, to byl ale mejdan.“ Namíří si to k posteli, k mé posteli, vleze si do ní a přikryje se až po bradu.

„Vstávej!“ Žádná odpověď. „Ze kdy jsi přišel?“

„Ze šestadevadesátýho, z 13. listopadu. Zrovna jsem si šel lehnout, tak mě nech trochu vyspat, nebo budeš za pět let upřímně litovat.“

Zní to rozumně. Sundám si župan a zalezu zpátky pod peřinu. Ležíml na druhé půlce postele, na Clarině půlce, jak jsem jí tehdy říkal, protože můj dvojník si přivlastnil tu mou.

Clarina půlka se od té mé v mnoha maličkostech liší. Jako když se na něco díváte nejprve levým okem a potom pravým. Ležím v posteli a střídavě se jedním a druhým okem dívám na křeslo, na kterém se válí moje šaty, na usazeninu na dně skleničky postavené na parapetu, na hřbet pravé ruky. Nehty na rukou by potřebovaly ostříhat a při pohledu na stav mého bytu by slabší povahy nejspíš omdlely a požádaly o příspěvek Fond pro postižené přírodními katastrofami. Třeba se mé druhé já uvolí pomoct mi s úklidem, aby si odpracoval stravu a bydlení. V duchu zreviduju obsah ledničky a spíže a usoudím, že jsme dobře zásobeni. Mam v plánu dneska večer pozvat Clare, jenomže co udělám se svým druhým já? Napadá mě, že Clare by možná raději strávila večer s ním, protože se koneckonců znají lépe a déle. Z neznámého důvodu mě při té představě přepadne panika. Pokouším se uklidnit tím, že o co přijdu teď, vynahradím si později, ale stejně se cítím nesvůj a toužebně si přeju, aby jeden z nás prostě zmizel.

Přemítám nad svým dvojníkem. Zavrtí se, stočí se do klubíčka jako ježek zády ke mně a klidně spí dál. Závidím mu. On je já, ale já ještě nejsem on. Prožil pět let mého života, které jsou pro mne stále ještě zahaleny tajemstvím, spí, čekají na jaro, aby mohly vyrašit a rozkvést. Samozřejmě, že skrývají i jistá potěšení, ale ať už jsou jakákoliv, jsou pro mne v danou chvíli jako zabalená bonboniéra.

Zkouším se na něj podívat Clarinýma očima. Proč je nakrátko? Vždycky jsem byl pyšný na svoje černé, vlnité, po ramena dlouhé vlasy. Nosím dlouhé vlasy už od střední. Dřív nebo později si je stejně musím dát ostříhat. Napadá mne, že dlouhé vlasy jsou jednou z mnoha věcí, jimiž se liším od Henryho, kterého zná od dětství. Jsem jen někdo, kdo se k němu blíží, a ona se mě nenápadně snaží dostrkat k tomu, abych se co nejvíc podobal Henrymu z jejích vzpomínek. Co bych byl bez ní?

Rozhodně ne ten, kdo spokojeně a zhluboka oddechuje vedle mě v posteli. Vzadu na krku a na zádech se mu pod kůží rýsují obratle a žebra. Má hladkou, čistou kůži, skoro bez chloupků, která těsně obepíná svaly a kosti. Je vyčerpaný a spí jako člověk připravený každou chvíli vyskočit a znovu se dát na útěk To je na mně napětí tak vidět? Nejspíš ano. Clare si neustále stěžuje, že se nedokážu uvolnit, dokud nejsem k smrti vyčerpaný ale když jsem s ní, tak většinou přece uvolněný jsem! Moje starší já mi připadá hubenější a unavenější, působí důvěryhodněji a jistěji. V mé přítomnosti se může naparovat. Má mě přečteného a navíc je v mém zájmu ho na slovo poslechnout.

Hodiny ukazují 7.14 a je zřejmé, že už znovu neusnu. Vstanu z postele a zacnu dělat kávu. Natáhnu si trenýrky a tenké tepláky, abych si trochu zacvičil. Za pár let mi odejdou kolena, takže si musím vypracovat nějaké svalstvo, abych úplně nezchroml. Natáhnu si ponožky a zašněruju boty na běhání. Nejspíš jsem si zničil kolena běháním po asfaltu v mizerných botách. V duchu si slíbuju, že si hned zítra dojdu koupit nové. Měl jsem se nezvaného hosta nejspíš zeptat, jak je venku. Prosinec v Chicagu, to je mizerné počasí na denním pořádku. Vydoluju ze skříně tričko s logem Chicagského filmového festivalu, černý rolák a tlustou oranžovou bundu s kapuci a velkým písmenem X vepředu a na zádech vyvedeném v reflexní barvě. Sáhnu po rukavicích, vezmu si klíče a vyrazím do nečasu.

Venku není tak ošklivo, jak bývá na počátku zimy obvyklé. Na zemi leží sněhový poprašek, se kterým si pohrává vítr a pohazuje si jím ze strany na stranu. Na Dearbornské je dopravní zácpa, koncert řvoucích motorů pod šedým nebem, které postupně světlá.

Přivážu si klíče k botě a rozhodnu se, že se proběhnu kolem jezera.Pomalu klušu po Delawareské až na Michiganskou třídu, pokračuju přes nadjezd po cyklistické stezce a po pláži na Dubové ulici. Potkávám jen skalní běžce a cyklisty. Michiganské jezero má temně břidlicovou barvu a je odliv, který obnažil tmavohnědý pás písku. V dálce nad hladinou i přímo nad hlavou mi krouží racci. Běžím ztěžka, mráz kloubům přeje. Postupně mi dochází, že u jezera je mnohem větší zima než ve městě. Musí být pod nulou. Běžím pomaleji než normálně, postupně se zahřívám a přemlouvám zubožená kolena a kotníky, aby mě odnesly dál a ještě rychleji, protože je to přece jejich poslání. Do plic se mi valí studený vzduch, srdce mi buší jako o závod, ale když dorazím na Severní třídu, už se cítím lépe a můžu pokračovat svižnějším tempem. Běhání je pro mě důležité z mnoha důvodů. Potřebuju ho k přežití, nacházím v něm klid, euforii a samotu. Představuje nepopiratelný důkaz mé fyzické existence schopnosti pohybovat se prostorem, pokud ne časem, a schopnosti, byť dočasné, ovládat tělo vůlí. Běžím, zhluboka dýchám, věci ubíhají kolem mne a chodník se mi odvíjí pod nohama jako filmový pás. Vzpomínám si, že v dětství, dávno předtím, než se objevila první videa a internet, jsem v školní knihovně na stařičké promítačce odvíjel filmový pásek tak dlouho dokud nepípla pojistka. Už si nevybavuju, co na něm bylo, ale v paměti mi utkvěl charakteristický pach knihovny a to, jak jsem při tom pípnutí pokaždé nadskočil. Letím, zažívám pocit k nezaplacení, jako kdybych vznášel vzduchem. Jsem neporazitelný, nepřemožitelný a nic mne nedokáže zastavit, nic, vůbec nic, nic…

Večer týž den (Henrymu je 28 a 33, Clare je 20)

Clare: Jdeme na koncert Violent Femmes v Aragonu. Nechápu, proč Henry tak váhal, vždyť přece les Femmes miluje. Kroužíme v autě Uptownem a hledáme volné místo, kde bychom zaparkovali. Zatočím a potom znovu, mineme klub Green Mill, bary, matně osvětlená okna domů a veřejné prádelny, které vypadají jako kulisy. Konečně se mi podaří zaparkovat na Argyleově. Do Aragonu jdeme pěšky, třeseme se zimou a klopýtáme po špatně osvětlených, rozbitých chodnících. Všimnu si, že Henry má co dělat, aby mi stačil. Stáhnu si rukavici, strčím ruku do jeho kapsy a on mě obejme kolem ramen. Jsem nadšením bez sebe, protože spolu jdeme tancovat poprvé a Aragon, se vší jeho zašlou španělskou nádherou, mám moc ráda. Babička Meagramová mi vyprávěla o plesech, které se tam pořádaly ve třicátých letech. K tanci vyhrávaly početné kapely, všechno se třpytilo novotou a nádherou, na balkonech a v lóžích se nestřílelo a na pánských záchodcích jste se nemuseli brodit kalužemi moči. Cest la vie, časy se mění a my zůstáváme.

Chvíli stojíme ve frontě. Henry mi připadá napjatý a ve střehu. Drží mě za ruku, ale pohledem pročesává dav. Využiju toho, abych si ho pozorně prohlédla. Vypadá nádherně. Vlasy na ramena sčesané dozadu, černé a lesklé. Je jako kočkovitá šelma, štíhlý, živočišný, ztělesnění pohybu a neklida. Neustále připravený ke skoku. Vzal si černý kabát, bílou košili s manžetami, které mu vykukují z rukávů, moc hezkou, jedovatě zelenou kravatu, kterou nosí povolenou tak akorát, aby vynikly svaly na krku, černé džíny a černé nablýskané polobotky. Zamyšleně si pohrává s pramenem mých vlasů, obtáčí si ho kolem zápěstí. Na okamžik jsem jeho zajatkyní, ale potom se fronta pohne a on mne propustí.

Odtrhnou nám útržky z lístků a unášeni davem se nahrneme dovnitř, dragon se spoustou dlouhých chodeb, zákoutí, lóží a salonků kolem hlavního sálu je přímo ideálním místem na to, aby se tam člověk ztratil nebo schoval. Máme lísky do lóže. Najdeme ji a posadíme se k malému stolku. Sundáme si kabáty. Henry na mně může oči nechat.

„Moc ti to sluší. Úžasný šaty, ale nevěřím, že se v nich dá tancovat“

Ten večer mám na sobě přiléhavé modrofialové hedvábné šaty, ale sukně má dost vůle, aby se v ní dal udělat dlouhý krok. Odpoledne jsem si to zkoušela před zrcadlem a šlo to bez problémů. Starost mi ale dělají vlasy. Kvůli suchému zimnímu povětří to vypadá, že jich mám dvakrát tolik než normálně. Snažím se je přimět k poslušnosti a nějak je zaplést, ale Henry mne zastaví.

„Prosím… chci tě vidět s rozpuštěnými vlasy.“

Začíná hrát předkapela. Trpělivě posloucháme. Všichni se melou sem tam, hledají místa, baví se a kouří. Dole v sále nejsou žádná místa k sezení. Hluk je až neskutečný.

Henry se ke mně nakloní a zakřičí mi do ucha. „Dáš si něco k pití?“

„Kolu. Čistou.“

Razí si cestu k baru. Opřu se lokty o zábradlí a pozoruju hemžení pod sebou. Holky přišly v šatech pro panenky, ale i v maskáčích, pánové s číry, ale i s krátkými vlasy ve flanelových košilích. Příslušníci obou pohlaví ve vytahaných tričkách a džínech. Převážně studenti, lidi něco přes dvacet a pár starších.

Henry už je pryč dlouho. Předkapela končí, ozývá se rozpačitý potlesk a bedňáci odklízí aparaturu, aby vzápětí přinesli více méně to samé. Čekání mě přestává bavit, nechávám v lóži kabáty, proplétám se mezi lidmi po schodech dolů a dál dlouhou, spoře osvětlenou chodbou k baru. Po Henrym tam není ani památky. Postupně procházím lóže. Snažím se vypadat nenápadně a nebudit dojem, že někoho hledám.

Konečně ho zahlédnu na konci jedné chodby. Stojí nalepený na nějakou holku tak těsně, že si v první chvíli myslím, že se objímají. Ona se opira zády o zeď, Henry se naklání nad ní, ruku opřenou u její hlavy o stěnu. Důvěrnost toho postoje mi vyráží dech. Má blond vlasy. Vysoká, štíhlá, nordický typ.

Jakmile se k nim přiblížím, pochopím, že se nelíbají, ale že se hádají. Henry gesty volné ruky zdůrazňuje význam toho, co na ni křičí. Do té doby nevzrušený výraz v jejím obličeji se mění, tvář se jí zkřiví zlostí a do očí jí vhrknou slzy. Něco na něj zaječí. Poodstoupí a rozhodí ruce. Zaslechnu jen útržek z toho, co jí říkal:

„Nemůžu, Ingrid. Prostě nemůžu Promiň…“

.Henry!“ Rozběhnu se k němu a v tu chvíli si mě oba všimnou a ztuhnou uprostřed chodby. Henry se zamračí, nabídne mi rámě a spěšně mě odvádí pryč. Na třetím schodu se otočím a uvidím ji. Stojí tam s rukama volně svěšenýma podél těla, bezradná, bezmocná a sršící hněvem. Henry se také ohlédne, ale jen letmo, a jdeme dál.

Vracíme se do své lóže. Jako zázrakem zůstala volná, u stolu nikdo nesedí a dokonce i kabáty visí na svém místě. Začínají zhasínat světla a Henry musí zvýšit hlas, aby překřičel hluk ze sálu. „Promiň, ale k baru jsem se nedostal, protože jsem cestou narazil na Ingrid.

Kdo je Ingrid? Vzpomenu si, jak jsem stála v Henryho koupelně se rtěnkou v ruce a chtěla jsem vědět, komu patří, ale sál se ponoří do tmy a na pódium nastoupí Violent Femmes.

Gordon Gano se chopí mikrofonu, nasupeně se zahledí do davu, ozvou se první zlověstné akordy a on se předkloní a začne zpívat „Blister in the Sun“. Výbuch nadšení. Sedíme a posloucháme. Po chvíli se ke mně Henry nahne a zakřičí: „Nechceš jít pryč?“ Taneční parket zaplnila jednolitá masa vlnících se lidských těl.

„Chci tancovat!“

Henrymu se očividně uleví. „Bezva! Tak jo. Jdeme?“ Přetáhne si kravatu pres hlavu a zastrčí ji do kapsy u kabátu. Znovu si musíme probojovat cestu do přízemí a na parket. Všimnu si Charisse a Gomeze, kteří tancují více mene spolu. Charisse výská a jančí, Gomez se sotva vlní, cigaretu apaticky přilepenou v koutku. Zpozoruje mě a zamává mi. Prodírat se parketem je jako brodit se Michiganským jezerem. Člověku pořád něco podráží nohy, smýká jím ze strany na stranu a unáší ho to k pódiu. Dav skanduje Ještě! Ještě! A Femmes odpovídají ještě šílenějším tempem.

Henry tančí, přímo vibruje v rytmu basové kytary. Jsme kousek od hlavního kotle. Tanečníci do sebe vrážejí, vyskakují, ječí, rozhazují rukama, prožívají hudbu, která se na ně valí.

Tančíme. Hudba mnou prostupuje, zvukové vlny pulzují v páteři. Nohy boky i ramena se pohybují samy, bez toho, že by dostaly pokyn z mozku. (Jsi kost a jsi jiná, úsměv od ucha k uchu, kdepak tě mám, smutně šeptá v duchu.) Otevřu oči a uvědomím si, že Henry se na mě pořád dívá, a to i při tanci. Jakmile rozhodím ruce, chytí mne kolem pasu a zvedne mě. Naskytne se mi pohled na parket z božské perspektivy. Někdo mi zamává, ale než si uvědomím kdo, Henry mě postaví zpátky na zem. Tancujem v objetí i od sebe. (Nemůžu ti říct, co mě souží.) Pot se ze mě jen lije. Henry pohodí hlavou, dlouhé vlasy zavíří a na mne dopadá sprška jeho potu. Texty se mi vysmívají, provokují. (Nemám pro co žít, nemám pro co ží nemám pro co žít.) Poddáváme se hudbě. Tělo mám jako z gumy, nohy vůbec necítím a z podbřišku mi do mozku vystřeluje bílé horko. Zmáčené vlasy se mi lepí na paže, krk, obličej i záda. Hudba umlká. Srdce mi tluče. Položím dlaň na Henryho hruď a s úžasem si uvědomím, že to jeho bije jen o něco rychleji než normálně.

O něco později musím na toaletu. Otevřu dveře kabinky a uvidím na míse sedět Ingrid. Pr°čí. Před ní stojí drobná černoška s dlouhými copánky, tiše ji chlácholí a hladí ji po vlasech. Ingridino škaní se odráží od stěn obložených zažloutlými kachličkami. Začnu couvat, což upouta jejich pozornost. Podívají se na mě. Ingrid je na dně. Nordická povýšenost vzala za své, obličej má oteklý a zarudlý, make-up rozmazaný. Zírá na mě prázdná a zoufalá. Černoška ke mně přistupuje. Tmavá, krásná, smutná s ušlechtilými rysy tváře. Mluví tichým, melodickým hlasem.

„Jak se jmenuješ, sestřičko?“

Zaváhám. „Clare,“ vysoukám ze sebe po chvíli.

Sklouzne pohledem zpátky k Ingrid. „Clare, nech si poradit. Hrneš někam, kde nemáš co pohledávat. Henry je posel špatnejch zpráv, Ingrid na to doplatila a ty jsi blázen, že se s ním zaplítáš. Chápeš, co se ti snažím říct?

Nechci to chápat, ale nemůžu si pomoct. „O čem to mluvíš?“ Měli se brát, ale Henry zničehonic vzal zpět daný slovo. Oznámil Ingrid že je mu líto, ale ať na něj prostě zapomene. Podle mě jí bude líp bez něho, ale neposlouchá mě. Choval se k ní hrozně, pil jako duha, často býval pryč celý dny a potom se vrátil, jako by se nic nestalo, vyspal se s každou, která před ním neutekla na strom. Takovej je Henry. Až budeš brečet, tak si vzpomeneš na moje slova.“ Otočí se ke mně zády a vrátí se k Ingrid, která ze mne nespouští pohled, ve kterém se zračí bezedné zoufalství. Nejspíš mi poklesne čelist. „Je mi to líto,“ hlesnu a uteču.

Procházím salonky a lóže, až konečně najdu jednu prázdnou, tedy až na mladičkou rockerku v bezvědomí zhroucenou na koženkovém gauči. V prstech stále svírá zapálenou cigaretu. Vezmu ji a típnu o zaneřáděnou dlaždičku na podlaze. Sedím na opěradle gauče a hudba mi prochází tělem. Cítím, jak mi rezonuje až v zubech. Tlačí mě močový měchýř a hlava mi třeští. Chce se mi brečet. Nechápu, co se právě stalo. Tedy, chápu, ale nevím, co s tím. Nevím, jestli se mám pokusit na to všechno jednoduše zapomenout, nebo rozhořčeně žádat Henryho o vysvětlení. Co jsem vlastně čekala? Kéž bych mohla poslat pohlednici do minulosti, adresovat ji tomu grobiánovi Henrymu, kterého neznám. Do ničeho se nepouštěj. Počkej na mne. Chci být s tebou.

Zpoza rohu vykoukne Henryho hlava. „Tady jsi. Už jsem se bál, že ses mi ztratila.“

Krátký sestřih. Buď se za uplynulou půlhodinu stačil nechat ostříhat, anebo mám před sebou svého oblíbence z budoucnosti. Vyskočím a vrhnu se mu kolem krku.

„Jejej… no, no, taky tě zase rád vidím…“

„Stýskalo se mi po tobě,“ vzlyknu. No jo, vážně mě dohnal k pláči. „Vždyť jsem se od tebe poslední týdny skoro nehnul.“

„To ano, ale ty nejsi ty, jako že ještě to nejsi ty, chci říct, že jsi jiný. Sakra.“ Opru se o zeď a Henry se ke mně přitiskne. Políbíme se a on mi začne olizovat tvář jako kočka kotě. Zkouším vrnět, ale vyprsknu smíchy. „Ty pacholku, pokoušíš se otočit list, odvést pozornost od svého ostudného chování…“

„Proč ostudného? Nevěděl jsem, že existuješ, a tak jsem se chodil s Ingrid a trpěl. Když jsem tě poznal, do čtyřiadvaceti hodin jsem se s ní rozešel Víš, že nevěra není retroaktivní?“

„Říkala…“

„Kdo?“

„Ta černoška.“ Naznačím délku vlasů. „Drobná, velké oči, copánky…“

„Panebože. Celia Attleyová. Nenávidí mě, protože je zamilovaná do Ingrid.“

„Tvrdila, že jste se s Ingrid měli brát. Taky že piješ jako duha, nenecháš žádnou ženskou na pokoji a jsi v podstatě padouch, takže bych od tebe měla co nejrychleji utéct. Alespoň to povídala.“

Henry potlačuje smích. „Něco pravdy na tom je. Skutečně jsem běhal za ženskýma a taky se o mně říká, že piju víc, než je zdrávo. Ale zasnoubení jsme nebyli. Nikdy jsem nemohl udělat takovou pitomost, že bych slíbil Ingrid manželství. Naše soužití rozhodně nepatřilo k těm idylickým.“

„Tak proč…“

„Clare, jen málokdo se se svým budoucím manželem seznámí už v šesti letech. Člověk musí nějak zabít čas. Ingrid navíc oplývala… trpělivostí. Měla jí až příliš. Se sebezapřením snášela moje podivné chování s nadějí, že se jednoho dne přece jenom umravním a vezmu si ji, chuděru utrápenou. Když s tebou má někdo takovou trpělivost, začneš mu být vděčná, ale potom dostaneš chuť mu nějak ublížit. Dává to smysl?“

„Asi ano, nejspíš ano, ale mně ne, já uvažuju jinak.“

Henry si povzdechne. „Připadá mi na tobě okouzlující, že odmítáš přijmout pokroucenou logiku většiny vztahů. Věř mi. Když jsme se potkali, byl jsem na dně, odsouzený k záhubě a všemi proklínaný. Začínám se pomalu dávat dohromady, protože jsem v tobě poznal lidskou bytost a taky chci žít jako člověk. Chtěl jsem to provést potají, aby sis ničeho nevšimla, protože pořád zapomínám, že my dva si nemůžeme nic předstírat. Musím urazit dlouhou cestu, než se z padoucha a hulváta, se kterým ses seznámila v roce 1991 stanu Henrym z roku 1996, se kterým právě mluvíš. Musíš mi pomoct, protože sám to nedokážu.“

Ráda, ale nebude to lehké, protože nejsem zvyklá někoho něco učit.“ Vždycky, když budeš ztrácet kuráž, vzpomeň si na ty hodiny, které jsme spolu strávili, když jsi byla malá. Násobilka, botanika, pravopis a dějiny Ameriky. Klidně mi můžeš francouzsky nadávat, protože všechna ta neslušná slůvka jsem tě stejně naučil já.“

„Svatá pravda. II a les défauts de ses qualités. Jenomže násobilka se učí líp než… jak být šťastný.“

„Ale já jsem díky tobě šťastný. Žít tak, aby byl člověk šťastný, to je to nejtěžší.“ Henry si pohrává s mými vlasy, dělá na nich uzlík. „Poslouchej mě, Clare. Vrátím tě tomu ubohému imbecilovi, se kterým jsi sem přišla. Sedí nahoře, trápí se a přemýšlí, kam ses mu ztratila.“

Uvědomím si, že jsem samou radostí ze setkání s Henrym z minulosti a budoucnosti zapomněla na toho z přítomnosti. Zastydím se. Pocítím skoro mateřskou něhu k tomu zvláštnímu zhýralému mladíkovi, který mi před očima dospěje v muže, který mne líbá a opouští s pocitem viny a příslibem lepších časů. Cestou nahoru se ohlédnu a uvidím, jak se Henry budoucnosti vrhá do víru tance a ztrácí se v reji těl na parketu. Jako ve snách se vydávám hledat Henryho, který je mým tady a teď.

ŠTĚDRÝ DEN, ČÁST TŘETÍ

Úterý, středa a čtvrtek 24., 25. a 26. prosince 1991 (Clare je 20, Henrymu je 28)

Clare: Je 8.32 ráno čtyřiadvacátého prosince. Jsme s Henrym na cestě do Skřivánku, abychom tam strávili Vánoce. Je nádherný jasný den v Chicagu není po sněhu ani památky, ale v South Havenu leží tak deset centimetrů sněhu. Před odjezdem Henry vyložil všechno z auta, zkontroloval pneumatiky a dokonce i motor. Silně ale pochybuju, že se v tom vyzná. Jezdím spolehlivou bílou Hondou Civic z roku 1990 a mám to auto ráda, ale Henry hrozně nerad cestuje autem, zvlášť malým. Je to příšerný spolujezdec, drží se opěrky ve dveřích a celou cestu šlape na pomyslnou brzdu. Nejspíš by se tolik nebál, kdyby řídil, ale z pochopitelných důvodů nemá řidičák. Ten nádherný zimní den se hrneme po placené dálnici přes Indiánu do Michiganu. Mám skvělou náladu a těším se na shledáni s rodinou, ale Henry se tváří jako kakabus. Ráno nebyl běhat, což mu určitě na náladě nepřidalo. Pochopila jsem, že Henry potřebuje vydat velké množství energie, aby byl šťastný a spokojený. Připadá mi jako obrovsky lovecký pes. Žít s Henrym v přítomnosti vůbec není snadné. V dětství Henry přicházel a odcházel. Společné schůzky mi připadaly vzrušující dramatické a napěchované děním. Henry toho přede mnou hodně zatajil, většinou mě ani nechtěl blízko sebe a ve mně vždycky zůstával zneklidňující pocit nenaplnění. Když jsem se s ním konečně setkala v přítomnosti, myslela jsem si, že to bude stejné, ale v mnoha směrech to bylo mnohem lepší. Za prvé a především, namísto aby mne od sebe odháněl, neustále mě hladí, líbá, objímá a miluje se se mnou. Jako kdyby se ze mě stal jiný člověk, který se šplouchá v příjemně teplém jezírku touhy. A kolik mi toho o sobě řekne! Odpovídá na všechny moje otázky, které se týkají jeho samotného, jeho rodiny, jeho života – místa, jména, data. To, co mi jako malé připadalo jako naprostá záhada, do sebe najednou naprosto logicky zapadá. To nejlepší na tom všem je, že s ním můžu nepřetržitě trávit dlouhou dobu, celé hodiny a dny. A vím, kde ho hledat. Odchází do práce, vrací se domů. Čas od času jen tak pro jistotu otevřu adresář a nalistuju příslušnou stránku: Henry DeTamble, Dearbornská 714, lle, Chicago, 606 10, tel. 312 4318313. Mám jeho jméno, adresu i telefonní číslo. Můžu mu zavolat. Zázrak. Je mi jako Dorotce, když ji tornádo přeneslo do země Oz a svět se rozehrál barvami. Kansas je minulost. Blížíme se k Michiganu. Na křižovatce stojí motorest. Zastavím na parkovišti, vystoupíme z auta a protáhneme si nohy. Vejdeme dovnitř. Hromada automatů na všechno možné, haldy letáků a map pro turisty.

„Fíha,“ ocení nabídku Henry a vydá se na důkladnou inspekci automatů s jídlem. Potom se začte do letáčku. „Pojeďme do Frankenmuthu! Vánoce 365 dnů v roce!‘ Panebože, do hodiny bych tam spáchal harakiri. Máš nějaké drobné?“

Vylovím z kabelky hrst mincí a Henry je s chutí utratí za dvě koly, čokoládovou tyčinku a sendviče značky Dobré a ještě lepší. Ruku v ruce vyjdeme zpátky do suchého, studeného vzduchu. V autě otevřeme koly a doplníme hladinu cukru. Henry se zadívá na moje hodinky. „To je hrůza. Vždyť je teprve čtvrt na deset.“

„Za chvíli už bude čtvrt na jedenáct.“

„Máš pravdu, v Michiganu mají o hodinu víc. Tomu se snad ani nechce věřit.“

„Ničemu se nechce věřit. Pořád nevěřím, že ses opravdu odhodlal představit se našim a seznámit se s mou rodinou. Vždyť mě stálo tolik času a úsilí, abych tě před nimi schovala.“

„Dělám to jen proto, že jsem do tebe po uši zamilovaný. Vynaložil jsem spoustu času a úsilí, abych se vyhnul cestám autem, setkáním s rodiči a Vánocům. Samotný fakt, že jsem se ke všem těm třem věcem kvůli tobě odhodlal najednou, dokazuje, jak moc tě miluju.“

„Henry…“ Otočím se k němu a políbíme se. Polibek odstartuje další důvěrnosti. Koutkem oka zahlédnu tři předpubertální kluky s velkým psem, kteří stojí jen pár kroků od auta a s očima navrch hlavy nás pozorují. Herny chce vědět, co mě vyrušilo, kluci se zakření a vztyčenými palci ocení naše počínání. Potom se otočí a pomalu se loudají zpátky k rodičovské dodávce.

„Mimochodem, jak to bude u vašich se spaním?“

„Tak to tě zajímá! Etta mi včera kvůli tomu volala. Já budu spát ve svém pokoji a tobě ustelou v modrém. Bude nás od sebe oddělovat jídelna, ložnice mých rodičů a Aliciina ložnice.“

„A jak moc přísně se to bude hlídat?“

Nastartovala jsem a vracíme se na dálnici. „To nevím, protože jsem si domů ještě nikdy nikoho nepřivedla. Mark si vodil svoje přítelkyně do hudebního salonku, kde se s nima nad ránem muchloval na gauči, a všichni předstírali, že si toho kraválu nevšimli. Kdyby to snad měl být problém, vždycky se můžeme vytratit do čítárny ve sklepě, tam, co jsem tě schovávala.“

„Hmm. Ach jo.“ Henry se chvíli dívá z okna. „Zase tak hrozné to není. „A co?“

„Jet v autě po dálnici.“

„Jemine, tak to příště poletíme?“

„Nikdy.“

„Paříž. Káhira. Londýn. Kjóto.“

„Ani za nic. Jsem přesvědčený, že bych odcestoval časem a bůhví jestli bych se dokázal vrátit do něčeho, co létá přes šest set kilometrů v hodině. Skončilo by to ikarovským pádem.“

„Vážně?

„V žádném případě to nehodlám zkoušet.“ A mohl by ses tam ocitnout při cestách v čase?“ No, mám jistou teorii. Ale pozor, je to teorie putování v čase výhradně dle Henryho DeTamblea, žádná všeobecně uznávaná teorie.“

„Poslouchám.“

„Takže za prvé si myslím, že je to mozková porucha. Něco jako epilepsie, protože k tomu většinou dochází, když jsem pod tlakem, a někdy to spouští fyzické podněty, například blikající světlo. Proto mi běhání, milování nebo meditace pomáhají zůstat v přítomnosti. Za druhé to nedokážu vědomě nijak ovlivnit, neurčuju si, do které doby a na jaké místo se přenesu, jak dlouho tam zůstanu, ani do které doby se vrátím. Z toho soudím, že putování v čase na francouzskou Riviéru je značně nepravděpodobné. Jak už jsem řekl, mám dojem, že to nějak řídí mé podvědomí, protože jsem strávil spoustu času ve své minulosti, vracel se k událostem nebo místům, která pro mne byla něčím důležitá nebo významná a zjevně strávím spoustu času na cestách za tebou, na což se nesmírně těším. Mám sklon navštěvovat místa, kde už jsem v reálném čase byl, i když občas se ocitám i na místech, kde to vůbec neznám. Častěji cestuju do minulosti než do budoucnosti.“

„Byl jsi v budoucnosti? Nevěděla jsem, že můžeš i tam.“

Henry mi připadá sám se sebou nadmíru spokojený. „Zatím jsem se dostal tak padesát let oběma směry. Do budoucnosti se dostanu jen zřídka a nikdy jsem se tam myslím nesetkal s ničím užitečným. Vždycky mám málo času. Ale možná jsem jenom nevěděl, co tam pohledávám. Zato do minulosti mě to vtahuje podstatně víc. Připadám si tam hmotnější. Třeba je moje budoucí já méně reálné? Nevím. Pokaždé se mi zdá, že tam dýchám příliš řídký vzduch. Podle toho taky poznám, že je to budoucnost. Cítím se jinak. Hůř se mi běhá.“ Domluví a zamyslí se. Zničehonic mě zaplaví strach, hrůza z neznámé doby a místa, bez šatů, bez přátel, bez…

„Proto máš tak tvrdá chodidla…“

„Jako kopyta.“ Henry má na chodidlech ztvrdlou kůži, která připomínala koženou podrážku. „Jsem jako štvané zvíře. Bez noh jsem vyřízenej.“

Chvíli jedeme dál mlčky. Silnice stoupá a klesá, za okénky se míhají mrtvá pole naježená strništi. Venkovské domy a stodoly se koupou v zimním slunci, u každého stojí traktor, bryčka a dlouhá řada aut na příjezdové cestě. Povzdechnu si. Vracím se domů se smíšenými pocity. Hrozně se mi stýská po Ettě a Alicii, ale mám obavy ze setkání s mámou a už vůbec se netěším na shledání s otcem a Markem. Ale jsem hrozně zvědavá, jak se budou tvářit na Henryho a on na ně. Jsem pyšná na to, že Henry tak dlouho zůstal mým tajemstvím. Čtrnáct let. V dětství člověku připadá čtrnáct let jako věčnost.

Míjíme obchoďák, mléčný bar a McDonalda. Následují další pole. Sad Samosběr jahod za výhodné ceny! V létě připomíná tahle silnice dlohatánské zelinářství, ovoce, zelenina a obiloviny, kam se člověk podívá. Kapitalismus. Jenomže teď je na polích mrtvo a auta uhánějí mrazivým slunečním dnem. Odpočívadlům při krajích nikdo nevěnuje pozornost.

Dokud jsem se neodstěhovala do Chicaga, nikdy jsem o South Havenu nepřemýšlela. Náš dům mi vždycky připomínal ostrov, ostrov v neobydlené oblasti na jihu, obklopený loukami, sady, lesy a farmami. South! ven bylo prostě jen město, kam si člověk zajede na zmrzlinu, městečko s obchody, hlukem, pekařstvím a hudebninami, kde se prodávaly desky. Alicia hrozně ráda nakupovala desky a kazety. Obvykle jsme se zastavily před fotoateliérem a vymýšlely si příběhy o všech těch nevěstách, ženišícl a rodinkách odporně se usmívajících z výkladní skříně. Budova knihovny v rádoby řeckém stylu nám nepřipadala směšná, lokální kuchyně mdlá a jednotvárná, a filmy, které se promítaly v místním kině, sladkobolne americké a bezduché. To všechno jsem zjistila až později, až poté, co se ze mě stal exulant, starousedlík hořící nedočkavostí vypadnout z města a setřást ze sebe maloměstské způsoby. Zaplaví mě nostalgie, touha stat se znovu tou malou holčičkou, jíž jsem bývala, která milovala obilná pole a věřila v Pánaboha, zalézala za pošmourných zimních dnů s chřipkou do postele s knížkami o malé detektivce Nancy Drewové, cucala mentolové dražé a uměla uchovat tajemství. Po očku se podívám na Henryho a zjistím, že usnul.

Do South Havenu zbývá sedmdesát kilometrů. Už jen šestadvacet, dvanáct, tři, jeden, phoenixská třída. Dálnice Blue Star.

A pak: Meagramova. Natáhnu ruku, abych Henryho probudila, ale už je vzhůru. Nervózně se usmívá a pozoruje nekonečnou hradbu holých stromů, které se míhají za okénkem. Už máme na dohled bránu, zalovím v přihrádce, nahmatám pípátko, zmáčknu tlačítko a křídla vrat se otevřou dokořán. Vjedeme dovnitř.

Dům jako by vyskočil z leporela. Henry se zajíkne a rozesměje se.

„Co je?“

„Nikdy jsem si neuvědomil, že je tak obrovský. Kolik je v tom paláci místností?“

„Čtyřiadvacet,“ oznámím mu. Etta nám mává z okna haly. Najedu na cestu a zastavím u hlavního vchodu. Od té doby, co jsem ji viděla naposled, jí zešedivěly vlasy, ale tváře má zrůžovělé radostí. Zatímco se soukáme z auta, hrne se nám vstříc po namrzlých schodech. Bez kabátu, bez rukavic, jen ve svých svátečních tmavomodrých šatech s krajkovým límečkem. Obezřetně balancuje v sešlapaných botách a snaží se nepodlehnout gravitaci. Rozeběhnu se k ní, abych ji objala, ale nedá se, dokud nestojí pod schody. Teprve potom mě sevře v náručí a políbí mne. (Tak ráda zas cítím vůni cukroví a pudru.) Henry postává u auta a čeká. „A kohopak to tady máme?“ zahlaholí Etta, jako kdyby to byl malý kluk, který přijel nečekaně a po dlouhé době na návštěvu k tetičce. „Etta Milbaue-rová. Henry DeTamble,“ představím je. Neunikne mi Henryho sotva znatelný úlek Co o ní ví? Etta se na Henryho usmívá celou cestu nahoru po schodech. Otevře nám dveře. Henry ztiší hlas a zeptá se mě: „A co naše veci? Odpovídám mu, že se o ně postará Peter. „Kde jsou všichni?“ Etta mi oznámí, že za čtvrt hodiny se bude podávat oběd, takže hned jak si sundáme kabáty a opláchneme se, můžeme jít do jídelny. Nechá nás stát v hale a odšustí do kuchyně. Svléknu si kabát a pověsím ho na věšák. Když se otočím, vidím, jak Henry na někoho mává. Nahnu se, abych viděla na koho. Ze dveří jídelny vykukuje Nellin všetečný nos. Usmívá se. Doběhnu k ní a vlepím jí mlaskavou pusu. Zachichotá se a pološeptem mě pochválí –“Hezkej chlap, uličnice,“ a dřív, než k nám Henry dojde, zmizí ve dveřích další místnosti.

„Nell?“ Správný odhad. Přikývnu. „Není tak plachá, má moc práce,“ dodám na vysvětlenou. Jde za mnou po zadním schodišti do patra. „Tvá ložnice,“ upozorním ho a otevřu dveře modrého pokoje. Zhodnotí ho pohledem a pospíchá za mnou. „A tady je mé království,“ prohlásím hrdě. Henry se protáhne kolem mě, stoupne si doprostřed koberce a nechápavě se rozhlíží kolem. Uvědomím si, že nic z toho, co vidí, nezná. Žádna z věcí v pokoji pro něho nemá zvláštní význam. Dýka poznání proniká stále hlouběji. Všechny drobnosti, dárky, maličkosti, všechny ty exponáty v tomhle muzeu naší minulosti jsou pro něho jako milostné dopisy pro negramotného. Vezme do ruky hnízdečko střízlíka (shodou okolností první z mnoha ptačích hnízd, která mi za ta léta nanosil). „Hezký.“ Přikývnu a otevírám pusu, abych mu to řekla, ale ho opatrně položí zpátky na poličku a zeptá se: „Zámek funguje?“ Otočím klíčem a přijdeme pozdě k obědu.

Henry: Skoro nevzrušeně následuju Clare po schodech, jdu dál zšeřelou, chladnou chodbou a vcházím do jídelny. Všichni už jedí. Jídelna má vysoký kazetový strop a působí útulně. Od malého krbu, ve kterém praská dřevo, se rozlévá příjemné teplo a okenní tabulky jsou zamrzll takže není vidět ven. Clare jde přímo k hubené ženě se světle rezavými vlasy. To musí být její matka. Žena nakloní hlavu tak, aby ji Clare mohla políbit na tvář, a napůl vstane, aby si se mnou potřásla rukou. Clare nás představí. „Má matka.“

„Paní Abshireová,“ ukloním se zdvořile a on“ mne okamžitě opraví: „Ne, ne. Říkejte mi Lucille jako všichni.“ Vyčerpaně, ale zato upřímně se na mě usměje. Připadá mi jako zářivé slunce z nějaké jiné galaxie. Usadíme se na určená místa proti sobě. Clare mezi Marka a postarší ženu, obávanou tetičku Dulcii, jak se později ukáže. Já mezi Alicii a hezkou blond boubelku, jež se představí jako Sharon a nejspíš patří k Markovi. V čele sedí Clarin otec. V první chvíli mám pocit, že jsem ho něčím naprosto vyvedl z míry. Pohledný a neústupný Mark se tváří velmi podobně. Takže už jsme se někdy setkali. Zajímalo by mě, co jsem jim provedl, co jsem udělal, že při pohledu na mne tak znejistěli, proč si mě všimli, proč si mě zapamatovali a proč z nich vyzařuje mírná nelibost, když mne Clare představí. Nicméně Philip Abshire je právník a jako advokát se dokáže skvěle ovládat. Vmžiku se promění v pozorného, příjemně naladěného a usmívajícího se hostitele, laskavého otce mé nastávající, plešatícího muže středního věku s moderními brýlemi, jehož kdysi vypracované svaly už začínají povolovat, bříško se mu zakulatilo, ale stále mu zůstávají svalnaté, silné paže, ruce náruživého tenisty, a jeho šedé oči si mě zpoza brýlí nepřestávají ostražitě měřit. Marka stojí zakrýt neklid mnohem víc úsilí než jeho otce. Kdykoliv se na něho podívám, sklopí oči do talíře. Alicia je úplně jiná, než jsem čekal. Věcná a milá, ale trošku zvláštní, občas duchem nepřítomná. Zdědila po otci tmavé vlasy stejně jako Mark a některé matčiny rysy. Alicia mi připadá jako hybrid mezi Clare a Markem. Jako pokus, který někoho v polovině přestal bavit a vykašlal se na něj, a zbývající části doplnil Eleanorou Rooseveltovou. Philip cosi pronese, Alicia se rozesměje a najednou se mi zdá krásná. Překvapeně sleduju, jak se zvedá od stolu.

„Musím k svatému Basilovi,“ vysvětluje mi. „Máme zkoušku. Přijdete do kostela?“ Střelím pohledem po Clare, která nepatrně kývne. „Jistě,“ odpovím Alicii a všichni vydechnou – že by úlevou? Uvědomím si, že Vánoce jsou kromě mého osobního dne smutku koneckonců i křesťanský svátek. Alicia odejde. Vybaví se mi máma. Směje se, vzorně vytrhané obočí pobaveně povytažené při představě, že její napůl židovský synek uvízl o Vánocích mezi góji. V duchu jí zahrozím prstem. Ty se máš co posmívat. Vždyť sis vzala na slovo vzatého křesťana. Zadívám se na talíř. Šunka, hrášek a kopeček jalového salátu. Vepřové nejím a hrášek nesnáším.

„Clare říkala, že jste knihovník,“ zahajuje rozhovor Philip. Přitakám. Zoviálně se bavíme o Newberryské knihovně a jejích akcionářích, z nichž někteří patří k Philipovým klientům. Jeho advokátní kancelář podle všeho Sldlí v Chicagu, a proto nechápu, proč Clarina rodina žije až v Michiganu.

„To víte, letní sídla,“ prohlašuje. Vzpomenu si, jak mi Clare říkala že její otec se specializuje na dědictví a dary. Představím si postarší zazobané manželské páry na soukromých plážích, jak se mažou krémem s nejvyšší ochranným filtrem a uvažují, že vydědí juniora, a ještě za tepla sáhnou po mobilu, aby tu novinku oznámili Philipovi. Vybaví se mi Avi, který hraje v Chicagském symfonickém orchestru první housle a vedle něj můj otec druhé. Někde tady mu patřil dům. Zmíním se o tom a všichni ‚ našpicují uši.

„Znáte ho?“ vyzvídá Lucille.

„Jistě. Sedí vedle mého otce.“

„Sedí vedle něho?“

„První a druhé housle.“

„Váš otec je houslista?“

„Ano.“ Střelím pohledem po Clare, která se upřeně dívá na matku s výrazem: To ztrapňování už by stačilo.

„Hraje v Chicagském symfonickém orchestru?“

„Ano.“

Lucille zrůžoví tváře. Aha, už vím, po kom má Clare to červenání. „Myslíte, že by si poslechl Alicii? Kdybychom mu poslali nahrávku?“

V duchu si přeju, aby Alicia byla hodně, hodně dobrá. Tátovi pořád někdo posílá nějaké nahrávky. Napadá mne něco lepšího.

„Alicia hraje na cello, že?“

„Ano.“

„Hledáte pro ni učitele?“ Do hovoru se vloží Philip. „Studuje u Franca Wainwrighta v Kalamazoo.“

„Mohl bych tu její nahrávku předat Jošimu Akawovi. Jeden z jeho studentů odcestoval, protože získal angažmá v Paříži.“ Joši je fajn chlap a skvělý cellista. V jeho případě mám jistotu, že si tu nahrávku alespo pozorně poslechne, zatímco táta, který neučí, by ji nejspíš rovnou hodil koše. Lucille zajásá a dokonce i Philip se tváří potěšené. Clare se očividnľ ulevilo. Mark se dál nevzrušeně láduje. Obávanou tetu Dulcii, křehkou dámu s narůžovělým přelivem, debata ani trochu nezajímá. Je snad hluchá. Podívám se na Sharon, která sedí po mé levici a dosud do hovoru nezasáhla. Připadá mi zkroušená. Philip s Lucille se dohadují, kterou nahrávku mi mají dát, jestli vyberou některou z těch starých, nebo jestli by Alicia měla raději nahrát novou. Zeptám se Sharon, jestli je na návštěvě u Abshireových poprvé, a ona přikývne. Zrovna když se jí chystám položit další otázku, Philip mne předejde dotazem, co dělá má matka. Překvapeně zamrkám a vyčítavě pohlédnu na Clare: Copak jsi jim vůbec nic neřekla. „Matka byla operní pěvkyně. Je po smrti.“

Clare potichu dodá: „Henryho maminka byla Annette Lyn Robinsonova.“ Zatváří se, jako kdyby jim právě oznámila, že mou matka byla Panna Marie. Philip se rozzáří a Lucille zatřepotá rukama jako raněný motýlek.

„Neuvěřitelné, naprosto fantastické! Máme všechny její nahrávky…“ und so weiter. Jenomže potom se ozve Lucille: „Jako mladá jsem se s ní potkala. Táta mě vzal na Madam Butterfly. Znal někoho v divadle, takže jsme po představení zašli do zákulisí. Směli jsme i k ní do šatny. Topila se v květinách! Seděl tam s ní malý chlapec… takže to jste musel být vy!“

Přikývnu a snažím se poručit hlasivkám. „Jaká byla?“ vyhrkne Clare. „Půjdeme si odpoledne zalyžovat?“ utíná rozhovor o mé matce Mark. Philip přikývne. Lucille se usmívá. Bloudí ve vzpomínkách. „Byla tak krásná. Ještě měla na hlavě paruku s dlouhými černými vlasy. Šimrala jimi toho chlapečka. Poskakoval kolem ní. Měla tak krásné ruce. Byla stejně vysoká jako já a štíhlá. Vím, že byla Židovka, ale vypadala spíš jako Italka…“ Lucille náhle zmlkne a přitiskne si dlaň na ústa. Střelí pohledem k mému talíři, na kterém nezbylo nic než hrášek.

„Vy jste Žid?“ sladce se zeptá Mark.

„Nejspíš ano, ale k židovské víře jsem nikdy netíhnul. Máma umřela, když mi bylo šest, a můj táta patří k episkopální církvi.“

„Jste jí velice podobný,“ zatrylkuje Lucille. Poděkuju jí za poklonu. Etta sklidí ze stolu a zeptá se mě a Sharon, jestli si dáme kávu. Oba odpovíme unisono Ano tak horlivě, že se všichni členové Clariny rodiny rozesmějí.

Etta nás obdaří mateřským úsměvem a o pár minut později už před každého z nás staví šálky s kouřící tmavou tekutinou. Nakonec to není tak strašné. Bavíme se o lyžování a o počasí. Potom všichni vstanou od stola a Philip s Markem společně odejdou do haly. Zeptám se Clare, jestli taky půjde lyžovat. Pokrčí rameny a odpoví mi otázkou, jestli bych chtěl jít já. Vysvětlím jí, že nelyžuju a nemám nejmenší chuť se to učit. Nakonec se ale rozhodne, že půjde na kopec i beze mě, protože Lucille úpí, že potřebuje pomoct s vázáním. Cestou do svého pokoje zaslechnu na schodech Marka říkat: „…neuvěřitelná podoba…“ a potutelně se sám pro sebe usměju.

Všichni odejdou a v domě se rozhostí ticho. Odvážím se opustit chladný pokoj a vydat se za teplem a kávou. Přes jídelnu se dostanu do kuchyně, kde se mi naskytne pohled na neuvěřitelné množství špinavých skleniček, stříbrných talířů, zbytků koláče, zelinových slupek a napečených pánví. Takhle v mých představách vypadá kuchyň čtyřhvězdičkové restaurace. Uprostřed té hromady stojí zády ke mně otočená Nell, brouká si nějakou odrhovačku, pohupuje mohutnou zadnicí do rytmu a míří vidličkou na mladou černošku, která na mě bez hlesu ukazuje prstem. Nell se otočí odhalí v úsměvu několik děr po chybějících zubech a napůl vážně mi vynadá: „Co pohledáváte v mé kuchyni, nápadníku?“

„Chtěl jsem zjistit, jestli nezbylo trošku kávy.“

„Nezbylo? Myslíte, že ji cmudím na sporáku, jak je den dlouhý? Tak to prr, synáčku. Hybaj odsud. Když půjdete do obýváku, sednete si tam a zazvoníte na zvonek, uvařím vám čerstvou. To vás máma nenaučila vařit kafe?“

„Víte, moje máma vaření moc nedala,“ přiznávám a odvažuju se blíž k epicentru výbuchu. Něco tam nádherně voní. „Co to vaříte?“

„To, co cítíte, je Thompsonův krocan,“ odpoví. Otevře troubu, aby mi ukázala obrovitého krocana, který vypadá, jako by zažil velký pozar v Chicagu. Je úplně černý. „Pochyby nejsou na místě, synáčku. Pod černou krustou je ten nejlepší krocan na světě.“

Věřím jí, protože voní opravdu úžasně. „Jak ho připravujete?“ ptám se a Nell mě zasvětí do tajů přípravy lahůdkového krocana. Autorem receptu ze třicátých let dvacátého století je jistý Morton Thompson, novinář Správně upéct takové zvíře vyžaduje spoustu podlévání, otáčení a přípravu složité nádivky. Nell mi dovoluje zůstat v jejím království, dokud neuvaří čerstvou kávu. Vytáhne krocana z trouby, otočí ho a zkušeně polije ciderem. Potom dá pečínku zpátky. Vedle dřezu si všimnu velké plastové nádoby s dvanácti humry. „Vaši mazlíčci?“ dobírám si ji. „To je vaše štědrovečerní večeře, synku. Klidně si vyberte, kterého chcete. Nejste vegetarián, že ne?“ Ujistím ji, že ani náhodou a že jsem hodný chlapec, který zbaští úplně všechno, co před něj postaví na stůl.

„Jeden nikdy neví, jste tak hubený,“ posteskne si Nell. „Budu vás muset trochu vykrmit.“

„Proto mě Clare přivedla.“

„Aha,“ zabručí Nell potěšené. „Dobrá. A teď zmizte, ať můžu pokračovat v práci.“ Vezmu si od ní velký hrnek vonící kávy a prokličkuju mezi hromadami nádobí a odpadků do obývacího pokoje, kde svítí obří vánoční stromek a v krbu plápolá oheň. Vypadá to jako reklama na životní pojištění. Uvelebím se v ušáku u krbu a probírám se horou novin a časopisů. Znenadání se nade mnou ozve: „Kde jsi sehnal kávu?“ Vzhlédnu od potištěných stránek a uvidím Sharon, která si sedne naproti mně do modrého křesílka, jehož barva ladí s jejím svetříkem.

„Ahoj, promiň, já…“

„Nic se nestalo.“

„Zašel jsem si pro ni do kuchyně, ale dostal jsem vynadáno, že máme používat zvonek, když budeme něco chtít.“ Prohledáme celý obývák a až v koutě najdeme ozdobnou stuhu, která nepochybně patří ke zvonku na služebnictvo.

„Připadá mi to tu divný,“ svěřuje se Sharon. „Jsme tady od včerejška, jen se ploužím po domě a děsím se, že něco udělám špatně, vezmu si špatnou vidličku na dezert.

„Odkud jsi?“

„Z Floridy,“ zasměje se. „‚Bílé Vánoce‘ jsem neznala, dokud jsem nezačala studovat na Harvardu. Tátovi patří benzínka. V Jacksonville. Původně jsem se po škole chtěla vrátit domů, protože nesnáším zimu, ale už tady zůstanu.“ Jak to?“

Zatváří se překvapeně. „Nikdo ti nic neřekl? Budeme se s Markem brát. Napadlo mne, že to nejspíš bude novinka i pro Clare, protože jinak by mi o tom určitě předem pověděla. Mou pozornost upoutá diamant na Sharonině ruce. „Blahopřeju.“

„Snad je k čemu. Díky.“

„Ehm, nejseš si jistá? Myslím ohledně ženicha?“ Sharon určitě plakala. Měla opuchlé oči a tmavé kruhy pod nimi. „Víš, jsem těhotná, takže…“

„Dneska už přece není nutné, aby…“

„Ale je, pokud jsi katolík.“ Sharon si povzdechne a schoulí se v křesle do klubíčka. Znám několik katoliček, které šly na potrat, a neuhodil do nich blesk z čistého nebe, ale Sharon nejspíš bere svoji víru mnohem vážněj.

„Tak to blahopřeju ještě jednou. A kdy že…“

„Jedenáctýho ledna.“ Zpozoruje můj údiv a vyhrkne. „Myslíš dítě V dubnu.“ Zamračí se. „Doufám, že se to narodí až po jarních prázdninách, protože jinak nevím, jak bych zvládla… i když ne že by na tom teď tolik záleželo…“

„Co studuješ?‘

„Medicínu. Rodiče jsou vzteky bez sebe. Hučí do mě, že bych měla dá dítě k adopci.“

„Mark se jim nezamlouvá?“

„O to nejde, Marka ještě neviděli, ale bojí se, že nedodělám školu, co by podle nich byla obrovská škoda.“ Otevřou se vstupní dveře. Lyžaři jso tu. Celou místností proběhne závan studeného vzduchu, který cítíme i my je to příjemné. Uvědomím si, že se tam celé odpoledne peču jako Nellin krocan. „V kolik je večeře?“ zeptám se Sharon.

„V sedm, ale včera se před večeří podával ještě koktejl. Při té příležitosti Mark oznámil rodičům, že se musíme brát. Že by byli blahem bez sebe, se říct nedá… Nechci jim křivdit, byli milí, ale člověk nemůže být milý a zároveň někoho peskovat, že? Měla jsem pocit, že jsem se do jiného stavu přivedla sama a že Mark je v tom úplně nevinně, jejich chlapeček prostě za nic nemůže a…“

Clare v tu chvíli vidím moc rád. Má na hlavě legrační špičatou čepici s velikánským střapcem, na sobě odporně žlutý lyžařský svetr a modré džíny. Tváře jí zčervenaly mrazem. Usmívá se. Všimnu si, že má mokré vlasy. Naprosto bez okolků se v ponožkách hrne přes perský koberec ke mně. Je zřejmé, že ona tam patří, že není vetřelec, ale prostě si jen zvolila jiný životní styl, za což jsem jí vděčný. Vstanu, vrhne se mi kolem krku, políbí mě a okamžitě se obrátí k Sharon: „Právě jsem se to dozvěděla! Blahopřeju!“ Obejme ji. Sharon to překvapí, ale tentokrát opravdu mile. Později mi řekne: „Podle mě sis vybral dobře, Clare je z celé rodiny jediná hodná.“ Zavrtím sice hlavou, ale v duchu s ní souhlasím.

Clare: Zbývá hodina do večeře, takže si nejspíš nikdo nevšimne, že jsme se vytratili. „Pojď,“ vybídnu Henryho. „Půjdeme se projít.“ Zaúpí. „Musí to být?“

„Chci ti něco ukázat.“

Oblékneme si kabáty, obujeme boty, nasadíme čepice a navlečeme rukavice. Proplížíme se domem a vyjdeme ven zadním vchodem. Nebe má průzračnou barvu mořských hlubin, kterou odrážejí louky pokryté sněhem. Obě modré se spojují v temném pásu stromů na kraji lesa. Na hvězdy je ještě příliš brzy, ale tu a tam na nebi zablikají světla letadel. Z výšky je Skřivánek vidět jen jako tečka, jako svítící tečka podobná hvězdě.

„Tudy.“ Cestičku vedoucí na palouk pokrývá asi deseticentimetrová vrstva sněhu. Vzpomenu si, kolikrát zašlapávala otisky bosých nohou ve sněhu, aby si nikdo nevšiml, že vedou k domu. Dnes tu jsou jen otisky jeleních kopýtek a tlap velkého psa.

Zakopávám o šlahouny odumřelých rostlin, které nejsou pod sněhem vidět. Vítr, křoupání sněhu pod podrážkami našich bot. Palouk se koupe v namodralém odlesku večerní oblohy na sněhu. Balvan uprostřed vypadá jako hřibovitý ostrůvek. „Tady je to.“

Henry se zastaví s rukama vraženýma v kapsách. „Tak tady je to.“ patrám v jeho tváři po záblesku poznání. Nic. „Prožils někdy déja vu.“ Ptám se. Henry si povzdechne. „Celý můj život je jedno nekonečné déja vu.“ Po vlastních stopách se vrátíme domů.

Později týž den:

Upozornila jsem Henryho, že na Štědrý den naše rodina večeří ve slavnostním, takže se i on oblékl reprezentativně. Setkáváme se dole v hale. Má na sobě sváteční černý oblek, bílou košili s červenohnědou kravatou. Z rukávů saka mu vykukují perleťové manžetové knoflíčky. „To se mi snad zdá,“ vyhrknu. „Ty sis vyčistil boty!“

„Taky že jo,“ připustí. „Divný, co?“

„Vypadáš skvěle. Dokonalý mladý muž.“

„Ve skutečnosti jsem ovšem zpustlý knihovník v luxusním balení. Rodičové, střežte se.“

„Zamilují si tě.“

„Stačí, že já miluju tebe. Pojď ke mně.“ Stojíme před velkým zrcadlem nad schody a obdivujeme se v něm. Mám na sobě světlounce zelené hedvábné šaty bez ramínek, které patřívaly babičce. Schovávala jsem si fotografiu, na které je měla na sobě. Na Nový rok 1941. Na snímku se směje Rty má tmavé od rtěnky a v ruce drží cigaretu. Muž na fotce vedle ní j její bratr Teddy, který zahyne o půl roku později ve Francii. I on se směje. Henry mne chytí oběma rukama kolem pasu a ta spousta kostic a výztuži, pod jemným hedvábím ho zaskočí. Vysvětlím mu, že byly babiččiny. „Byla menší než já. Jsou nepohodlné, jen když si sednu. Konce drátků mě píchají do boků.“ Henry mne zlehka políbí na krk. Někdo zakašle a my od sebe odskočíme. Ve dveřích Markova pokoje stojí můj bratr se Sharon. Rodiče velmi neochotně souhlasili, že mohou spát spolu, protože už vlastně nebyl důvod je nutit spát odděleně.

„Tak takhle by to nešlo,“ prohlašuje Mark školometským tónem. „Copak jste se ani trochu nepoučili z bolestné zkušenosti starších?“

Ale jistě, že ano,“ odpoví mu Henry. „Vždy připraven.“ Významně si oklepe na kapsu u kalhot (ve skutečnosti v ní ovšem nic nemá) a usměje se. Cestou ze schodů zaslechnu Sharonino chichotání.

Když přijdeme do jídelny, všichni ostatní už v sobě mají pár skleniček. Alicia mi gestem ruky sdělí: Hlídej mámu, už je zase mimo. Od maličká máme s Alicií vlastní tajnou posunkovou řeč. Máma sedí na gauči a tváří se naprosto nevinně, vlasy vyčesané do drdolu, perlová souprava, sametové šaty broskvové barvy s krajkovými rukávy. Potěšeně se usměje, když si k ní Mark přisedne a rozesměje se, když jí zašeptá do ucha nějaký nejspíš hodně otřepaný vtip. V první chvíli si myslím, že se Alicia nejspíš spletla, ale potom si všimnu zkoumavých pohledů, které táta vrhá na mámu, a dojde mi, že nejspíš musela pronést něco velmi nepřístojného krátce předtím, než jsme přišli. Táta stojí u nápojového vozíku, všimne si mě, uleví se mu, nalije mi kolu a Markovi podá pivo a sklenici. Potom se zeptá Sharon a Henryho, co by si dali. Sharon si řekne o La Croix. Henry chvíli přemýšlí a potom požádá o skotskou se sodou. Otec má při nalévání pití většinou hodně těžkou ruku, a proto mu málem údivem vylezou oči z důlků, když Henry do sebe bez zaváhání a bez viditelného úsilí zvrhne celý obsah sklenice najednou. „Ještě jednu?“

„Ne, už ne. Děkuji.“ Je mi jasné, že Henry by nejraději popadl láhev a nějakou sklenici a zalezl s ní a knihou do postele. Vím i to, že odmítl druhou sklenku jen proto, aby neměl potíže s odmítáním třetí a čtvrté. Sharon se pověsí na Henryho. Ponechám je osudu a jdu si sednout na druhý konec místnosti k tetičce Dulcii.

„Ach, děvenko, jak ti to sluší! Neviděla jsem ty šaty od té doby, co si je vzala Elizabeth na večírek, který pořádali Lichtsovi v planetáriu…“ Připojí se k nám Alicia. V roláku v barvě námořnické modři s vysokým stojáčkem a malými prostřihy v místech, kde se rukávy napojují k živůtku, staré odrbané kostkované sukni a vlněných podkolenkách, které jí odstávají „kotníků jako staré bábě. Udělala to schválně, aby tátu naštvala. „Co máma provedla?“ zjištúju.

Alicia pokrčí rameny. „Navážela se do Sharon.“

„Co je se Sharon?“ vyzvídá teta Dulcie, která nám odezírá ze rtů. „Zdá se moc milá. Líbí se mi víc než Mark, abych řekla pravdu.“

„Je těhotná,“ vysvětlím tetě. „Budou se brát. Máma ji považuje za póvl protože u nich v rodině je první, která chodí na vysokou.“

Dulcie se na mě zostra podívá a pochopí, že to vím.

„Lucille má ze všech nejmíň právo tu dívku odsuzovat.“ Alicia už otevírá pusu, aby zjistila, co tím teta myslela, když vtom se ozve zvonek. Pavlovu“ reflex. Všichni vstanou a namíří si to do jídelny. Zašeptám Alicii do ucha: „Je opilá?“ a Alicia mi rovněž šeptem odpoví: „Podle mě pila u sebe v pokoji celé odpoledne.“ Stisknu Alicii ruku a připojí se k nám Henry. Do jídelny vejdeme společně a sedneme si na svá místa. Dulcie, Sharon a Mark a jednu stranu, Mark vedle mámy v čele, Alicia, Henry a já naproti, Alici vedle táty. Jídelnu osvětlují spousty svíček a ve skleněných mísách plavou drobné kvítky. Etta prostřela na stůl babiččin vyšívaný ubrus od jeptišel z Provence, stříbro a tenký porcelán. Stručně řečeno, Štědrý večer jak každý jiný, na který si vzpomínám, tedy až na Henryho, který stojí pokorně vedle mě, zatímco otec odříkává motlitbu.

„Otče na nebesích, děkujeme Ti v tuto svatou noc za Tvé milosrdenství a Tvou dobrotu, za další úspěšný rok a štěstí, za radost naší rodiny a naše nové přátele. Děkujeme Ti, že jsi nám seslal svého Syna, aby nás vedl a spasil nás. Děkujeme Ti za bezmocné dítě, které Mark a Sharon přivedou do lůna naší rodiny. Prosíme Tě, abys nám seslal více pochopení lásky a trpělivosti s našimi bližními. Amen.“ No nazdar. Ten tomu dal. Střelím pohledem k matce, která kypí zlostí. Toho, kdo mámu nezná, by to ani nenapadlo. Sedí jako socha a hypnotizuje talíř před sebou. Otevrou se dveře do kuchyně. Etta přináší polévku a před každého z nás postupně staví malou kouřící misku. Pohledem vyhledám Marka. Sotva znatelně kývne hlavou směrem k mámě a povytáhne obočí. Nepatrně kývnu. Začne se jí vyptávat na letošní úrodu jablek a ona se rozpovídá. Trošku si s Ali oddechneme. Sharon ze mě nespouští oči, tak na ni spiklenecky mrknu. Polévka je z kaštanů a pastiňáku, což zní hrozně každému, kdo neochutnal tu Nellinu. „Teda,“ uklouzne Henrymu. Všichni se zasmějí a pustí se do polévky. Etta sklidí misky a přinese krocana. Kouří se z něho, připadá nám obrovský a má zlatavou kůrčičku. Nadšeně jí zatleskáme, ostatně jako každý rok. Nell se rozzáří a pobídne nás: „Tak, s chutí do toho,“ což říkává rok co rok. „Nell, to je dokonalé,“ vyhrkne moje matka se slzami v očích. Nell se na ni zostra podívá a potom probodne pohledem otce. Děkuji, paní Lucille.“ Etta servíruje nádivku, dušenou mrkvičku, šťouchané brambory a citrónový sos. Postupně podáváme talíře tátovi, který na ně nakládá pořádné porce krocaního masa. Pozoruji Henryho, když poprvé ochutná Nellina krocana. Prvotní úžas vystřídá naprosto blažený výraz. „Už vím, co udělám,“ oznamuje všem vážně. Strnu. „Nechám knihovničení, vrátím se sem, budu žít u vás v kuchyni a plazit se u Nelliných nohou. Nejspíš ji také požádám o ruku.“

„S křížkem po funuse,“ ozve se Mark. „Nell už vdaná je.“

„Co se dá dělat, budu se muset spokojit s tím plazením. Jak je možné, že nevážíte aspoň dva metráky?“

„Někteří z nás dělají, co je v jejich silách,“ usměje se otec a významně si poklepe na kulaté bříško.

„Až zestárnu a nebudu muset s sebou pořád někam vláčet cello, budu vážit nejmíň sto padesát kilo,“ sdělí Alicia s vážnou tváří Henrymu. „Odstěhuju se do Paříže, budu se cpát čokoládou, kouřit, šňupat heroin a poslouchat jen Jimmyho Hendrixe a Doors. Co ty na to, mami?“

„Bezva nápad, ráda se k tobě přidám,“ odpoví máma upjatě. „Ale co se hudby týče, dala bych přednost Johnny Mathisovi.“

„Když budeš šňupat heroin, moc ti chutnat nebude,“ varuje Henry Alicii, za což si od ní vyslouží podezíravý pohled. „Radši kuř marjánu.“ Táta se zamračí a Mark honem změní téma hovoru. „Ve zprávách v rádiu říkali, že by mělo do rána napadnout dvacet čísel sněhu.“

„Dvacet?“ vydechneme všichni naráz. „Sním o Vánocích bílých…“ zanotuje Sharon nepřesvědčivě. „Doufám, že nás to neuvězní v kostele,“ prohodí Alicia naštvaně. „Po mši se mi chce vždycky hrozně spát.“ Rozproudí se živá debata o sněhových kalamitách, které kdo zažil. Dulcie vzpomíná na blizard v šedesátém sedmém v Chicagu. „Musela jsem nechat auto na Jezerní a jít pěšky z Adamsovy až na Belmontskou.“

„Uvízl jsem v něm,“ vloží do hovoru Henry. „Málem jsem umrznul Nakonec jsem skončil v refektáři presbyteriánského kostela na Michiganské.“

„Kolik vám bylo?“ chce vědět táta. Henry o odpovědi chvíli přemýšlí a potom odpoví: „Tři.“ Podívá se na mě a já pochopím, že mluví o jedné z jeho cest v čase. Spěšně dodá. „S tátou.“ Je mi naprosto jasné, že lže, ale kromě mě si toho nikdo jiný nevšiml. Etta sklidí špinavé nádobí a prostře dezertní talířky. Po chvilce přijde Nell s hořícím švestkovým pudinkem. „Fíha!“ uklouzne Henrymu. Pudink postaví před mámu. V odlesku plamenů má úplně rusé vlasy jako já. Trvá to jen chviličku, než pudink zhasne. Táta otevře šampaňské (otevírá ho pod utěrkou, aby korková zátka nevystřelila někomu oko). Podáme mu skleničky. Postupně každému nalije a vrátí sklenku. Máma nakrájí pudink na tenké plátky a Etta nás všechny obslouží. Táta nalije ještě dvě další sklenky, pro Ettu a Nell, všichni vstanou, abychom si připili.

Začíná otec: „Na rodinu.“

„Na Nell a Ettu, které patří do rodiny a tvrdě pracují, abychom měli útulný domov, a mají spoustu dalších předností,“ doplní matka tichým hlasem.

„Na mír a spravedlnost,“ pronese slavnostně Dulcie. „Na rodinu,“ řekne Etta.

„Na nové začátky,“ cinkne Mark svou sklenicí o Sharoninu. „Na naději,“ odpoví.

Přijde řada na mě. Zadívám se Henrymu do očí. „Na štěstí. Tady a teď.Vážně odpoví: „Na svět dost veliký i čas.“ Srdce mi radostí poskočí. Odkud to zná? Uvědomím si, že Marvell je jedním z jeho

Nejoblíbenějších básníků a že vlastně připil na budoucnost.

„Na sníh, Ježíška, mámu, tátu, struny, kalafunu a moje nové laminátové pouzdro.“ Alicia dělá kašpárky jako vždycky. Všichni se zasmějí.

Na lásku.“ Nell se mi dívá do očí a usmívá se na mne tím svým upřímným a vřelým úsměvem. „A na Mortona Thompsona, autora nejlepšího receptu na krocana na světě.“

Henry: Po celou dobu, co večeříme, Lucille střídavě upadá do bezedného smutku a stavů exaltované radosti. Celá rodina se opatrně snaží její proměnlivou náladu usměrňovat. Pokaždé ji někdo šikovně vmanévruje na neutrální půdu, zachytí ji a ochrání před dalším návratem do krajnosti. Jakmile se začne podávat dezert, zhroutí se a tiše se rozpláče, ramena se jí otřásají vzlyky a otáčí hlavu na stranu, jako kdyby se po ptačím způsobu chtěla ukrýt před světem pod křídlu podobným krajkovým rukávem. Všimnu si toho jako první, vyděsí mě to a nevím, co dělat. Potom si jí všimne i Philip a vzápětí se u stolu rozhostí ticho. Vstane a dojde k ní. „Lucy?“ šeptá. „Lucy, copak je?“ Clare si pospíší k matce. „Mami, no tak, už je dobře, mami…“ Lucille jen vrtí hlavou a odhání je od sebe. Philip to vzdává. „Ššššš,“ šeptá jí dál Clare. Lucille hovoří rychle, naléhavě, ale těžko srozumitelně. Nejprve ke mně dolehnou nějaké neidentifikovatelné zvuky, a potom: „Všechno si pokazil zničil si život všichni v téhle rodině na mě úplně kašlou. Pokrytci,“ vzlykne. K mému nemalému údivu nastalé nepříjemné ticho prolomí tetička Dulcie. „Dítě, jestli je tady někdo pokrytec, tak jsi to ty. Před lety jsi byla v naprosto stejné situaci a nezdá se mi, že bys tím Philipovi zničila slibnou kariéru. Podle mě spíš naopak, pomohla jsi mu nahoru.“ Lucille přestává plakat a v němém úžasu zírá na tetu. Mark zabloudí pohledem k otci, který krátce kývne, a potom k Sharon, která se rozzáří, jako kdyby vyhrála první cenu v loterii. Nezdá se mi, že by tetiččino prohlášení Clare překvapilo. Jak je možné, že ona to věděla, a Mark ne? Co ještě ví a nechává si pro sebe? Bleskne mi hlavou, že Clare ví všechno, že zná minulost, přítomnost i budoucnost. Ve vytopené jídelně mě zamrazí v zádech. Etta přináší kávu. Nikdo neodmítne.

Clare: Já a Etta jsme mámu uložily. Pořád se omlouvala za to, co udělala a snažila se nás přesvědčit, že už je na tom tak dobře, že může jít s námi do kostela. Jakmile se nám ji podařilo nahnat do postele, okamžitě usnula. Etta říká, že zůstane v domě, kdyby se máma náhodou probuďila. Namítám, ať není hloupá a jde, protože doma můžu zůstat já, ale Etta se nedá, a tak ji nechám sedět u máminy postele. Čte si v evangeliích. Sejdu dolů a nakouknu do Henryho pokoje. Ticho a tma. Když přijdu k sobě, najdu Henryho stočeného ve své posteli s knížkou Záhyb času Madelein L’Engleové. Zamknu a vlezu si k němu.

„Co je s tvou mámou?“ vyptává se, zatímco se pracně ukládám vedle něj, protože musím dávat pozor na všechny ty kostice a dráty v šatech.

„Je maniodepresivní.“

„Odjakživa?“

„Kdysi to bylo lepší. Když mi bylo sedm, zemřelo jí děcko, a potom na tom byla moc špatně. Pokusila se o sebevraždu. Našla jsem ji já.“ Vybaví se mi všechna ta krev, vana plná krvavé vody, krví nasáklé ručníky. Volá o pomoc, ale naneštěstí jsem doma sama. Henry mlčí. Málem si vykroutím krk, abych na něho viděla. Zírá do stropu.

„Clare?“

„Ano?“

„Proč jsi mi o tom neřekla? Mám dojem, žes mi toho o své rodině hodně zatajila, a přitom jsou to věci, které by se určitě hodilo vědět předem.“

„Protože…“ Odmlčím se. Nevěděl to. A jak by také mohl? „Promiň Pověděla jsem ti o tom, když se to stalo. Zapomněla jsem, že teď je pro tebe předtím, takže jsem si myslela, že všechno už víš…“

Chvíli nic neříká. „Připadám si jako vysypaná taška. Pokud jde o mou rodinu, zotvíral jsem všechny skříně a vyrovnal do řady všechny kostlivce, aby sis je mohla pořádně prohlédnout. Prostě mě překvapilo, ze, no nic.“

„Ještě jsi mě s ním neseznámil.“ Toužím poznat Henryho otce, ale muj milý se našeho setkání obává. „Ne, to jsem ještě neudělal.“

„A uděláš?“

„Časem jo.“

Kdy?“ Napůl čekám, že mě Henry napomene, abych přestala pokoušet jeho trpělivost, což jsem si vysloužila vždy, když jsem mu kladla příliš mnoho otázek, ale on se jen posadí a spustí nohy z postele na zem. Košili má na zádech hrozně zmačkanou.

„Nevím, Clare. Až budu připravený.“

Za dveřmi se ozvou kroky, klika zacvaká, pohne se nahoru a dolů. Clare?“ Táta. „Proč máš zamčeno?“ Vstanu a odemknu. Tátovi poklesne čelist, když uvidí Henryho, a gestem mi naznačí, abych ho následovala do haly.

„Clare, víš, že já ani matka neschvalujeme, aby sis zvala přítele do své ložnice,“ napomene mě tiše. „V domě je přece spousta místa. „Jenom jsme si povídali…“

„Povídat si můžete i v obývacím pokoji.“

„Vyprávěla jsem mu o mámě a nechtěla jsem mu to říkat v obývacím pokoji, chápeš?“

„Zlatíčko, opravdu nepovažuji za nutné, abys mu vykládala všechny podrobnosti o matce a…“

„Co jsem měla dělat po tom, co předvedla u večeře? Henry si všiml, že je cvok, není hloupý…“ začnu zvyšovat hlas a Alicia vykoukne ze dveří a přitiskne si ukazováček na rty.

„Tvá matka není cvok,“ opáčí otec upjatě.

„To tedy je,“ zastane se mě Alicia a připojí se k nám.

„Ty se do toho nepleť…“

„To sakra budu…“

„Alicie!“ Otcův obličej nabere temně rudou barvu, oči mu vylézají z důlků a skoro křičí. Etta otevře dveře máminy ložnice a sjede nás rozzlobeným pohledem všechny tři. „Jestli na sebe chcete ječet, tak běžte dolů,“ zasyčí a zavře dveře. Rozpačitě se na sebe podíváme.

„Až pak,“ řeknu tátovi. „Seřvat mě můžeš pak“ Henry celou dobu sedí u mě na posteli a snaží se předstírat, že je vzduch. „Henry, pojďme jinam. Henry jako poslušný vyplísněný školáček vstane a jde za mnou dolů. Alicia uhání za námi. Pod schody se ohlédnu a všimnu si tátova bezmocného pohledu, kterým nás provází. Otočí se na patě, jde k máminým dveřím a zaklepe.

„Koukneme se na Život je krásný,“ prohlásí Alicia a zkontroluje čas na hodinkách. „Za pět minut začíná na 60. kanálu.“

„Už zase, copak jsi ho neviděla už nejmíň dvěstěkrát?“ Alicia má slabost pro Jimmyho Stewarta.

„Já ten film neznám,“ ozve Henry.

Alicia předstírá zděšení. „Jak je to možné? Vážně ne?“

„Nemám televizi.“

Tentokrát Aliciino zděšení není hrané. „Máš ji v opravně?“

Henry se rozesměje. „Ne, prostě televizi nesnáším. Bolí mě z ní hlava.“ Iniciuje u něho cestování v čase. To ten rozkmitaný obraz.

Jeho odpověď Alicii zjevně zklame. „Takže se na to nechceš kouknout?“

Henry se na mě tázavě zadívá. Je mi to jedno. „Tak jo,“ odpovím za něj „Na kousek se koukneme. Do konce se nedodíváme, protože se musíme vypravit do kostela.“

Napochoduje do televizního salonku, který se nachází za obývákem. Alicia zapne televizi. Sbor zpívá „Narodil se Kristus Pán“. „Fuj,“ odfrkne si, „jen se podívejte na ty žlutý pytle. Zpívat v pláštěnce, to by mě nejspí nebavilo.“ Sesune se na zem a Henry se uvelebí na gauči. Posadím se vedle něho. Od té doby, co jsme přijeli, jsem nepřestala mít potíže s tím jak se před jednotlivými členy své různorodé rodiny k Henrymu chovat. Jak blízko u něj můžu sedět? Kdyby tam Alicia nebyla, lehla bych si na gauč a položila mu hlavu do klína. Tentokrát Henry můj problém vyřeší, přisune se ke mně a obejme mě kolem ramen. Majetnické gesto. Za jiných okolností by to neudělal. Samozřejmě, ještě nikdy jsme se spolu na televizi nedívali. Třeba bychom takhle sedávali, kdybychom se na televizi spolu dívali. Sbor zmizí a následuje blok reklam. McDonald, místní prodeje buicků, Pillsbury, Red Lobster, všichni nám přejí šťastné a veselé. Henrym se ve tváři objevuje výraz naprostého úžasu.

„Co je?“ zjišťuji šeptem.

To je hrůza. Každých pár vteřin střih. Jde mi z toho hlava kolem.“ Henry si mne otoči. „Asi si raději půjdu chvilku číst.“ Vstane, vyjde z pokoje a za chvíli se jeho kroky ozvou na schodech. V duchu se krátce pomodlím: Bože, dej, ať Henry nikam necestuje v čase, hlavně ne když půjdeme do kostela, protože to bych nevysvětlila. Jakmile se na obrazovce objeví úvodní titulky k filmu, Alicia se vydrápe na gauč. „Dlouho nevydržel,“ okomentuje Henryho odchod. „Vážně ho z televize okamžitě příšerně rozbolí hlava. Znáš to. Ticho, klid a tma, a jakmile někdo jen pípne, mozek ti exploduje v hlavě.“

„Jé.“ James Stewart zamává vějířem brožurek cestovních kanceláří, ale před cestou si musí dát ještě jeden taneček. „Je fakt bezva.“

„Jimmy Stewart?“

„Ten samozřejmě taky, ale myslela jsem tvého Henryho.“ Nasadím potěšený úsměv. Vzedme se ve mně hrdost, jako kdyby byl Henry mým dílem. „To jo.“

Donna Reedová se na Jimmyho Stewarta zářivě usmívá přes sál plný lidí. Tančí pro změnu spolu, ale Jimmyho sok otočí vypínačem, takže se parket rozevře a pod ním se objeví hladina bazénu. „Mámě se fakt líbí.“

„Jupí.“ Donna s Jimmym vtančí pozpátku do vody a záhy za nimi popadají i všichni ti lidé ve večerním, protože kapela nepřestává hrát. „Padl do oka i Nell a Ettě.“

„To je fajn. Takže teď už zbývá jen přežít dalších šestatřicet hodin a nezkazit slibný první dojem.“

„A v čem je problém? Tedy jestli… ne, tak blbá být přece nemůžeš. Alicia si mě pochybovačně měří. „Nebo jo?“

„Samozřejmě že ne.“

„Samozřejmě že ne,“ pitvoří se po mně. „Bože, pořád nevěřím tomu s Markem. Blbec jeden.“ Jimmy s Donnou právě zpívají „Holky z Buffala“ a procházejí se ulicemi Bedford Falls, nepřehlédnutelní, on ve fotbalovém dresu, ona v županu. „Tos měla včera vidět. Myslela jsem, že tátu klepne a svalí se pod stromeček. Představila jsem si, jaké by to bylo, kdyby na něj ten stromek spadl a záchranáři by museli nejdřív odstranit všechny ozdoby a dárky, než by mu mohli poskytnout první pomoc…“ Jimmy nabídne Donně měsíc a ona si ho od něj vezme.

„Myslela jsem, že jste se ve škole učili, jak se dává první pomoc.“

„Nejspíš bych měla plné ruce práce s mámou, Clare. Navíc by všichni kvíleli.“

„Byla u toho Sharon?“

Alicia se ušklíbne. „Děláš si srandu? Přátelsky jsme se Sharon klábosily, nebo to alespoň předstíraly, zatímco Mark a rodičovstvo na sebe řvali v obýváku. Vydržely jsme tam sedět a poslouchat je jen chvíli.“

Vyměníme si s Alicií pohled, ve kterém se zračí nevyslovená otázka Ještě nějaké novinky? Naši na sebe řvali, co jsme s Alicií pamatovaly, hulákali na sebe vzájemně i na nás. Někdy jsem měla pocit, že jestli ještě jednou uvidím mámu brečet, tak už to nevydržím, odejdu z domova a nikdy už se tam nevrátím. V danou chvíli bych nejraději popadla Henryho za ruku, nasedla do auta a fofrem odjela do Chicaga, kde by nikdo neječel a nikdo |nepředstíral, že je všechno v naprostém pořádku. Nějaký vzteklý pupkáč v nátělníku houkne na Jimmyho, aby už konečně přestal do Donny hučet jako do dubu a dal jí pusu. Naprosto s ním souhlasím, ale Jimmy má svou hlavu. Přišlápne jí župan, ona si toho nevšimne a odkráčí bez něho, střih a pak už jen poděšená nahá Donny schovávající se za hortenzií.

Střih, reklama na Pizza Hut. Alicia stáhne zvuk.

„Ehm, Clare?“

„Ano?“

„Henry je tady na návštěvě úplně poprvé?“ Zaskočí mi. „Jistě. Proč?“

Nervózně se zavrtí. Uhne pohledem. „Nejspíš si budeš myslet, ze nu přeskočilo, ale…“

„Ale co?“

„Stala se mi taková divná věc. Už je to hrozně dávno… mohlo mi byl tak dvanáct. Měla jsem cvičit na cello, ale vzpomínám si, že jsem se něčím pokecala a potřebovala jsem něco čistého. Etta byla někde v trapu stejně jako všichni ostatní. Mark na mě měl dávat pozor, ale vykašlal se na to, zavřel se u sebe, radši nechci vědět, co tam prováděl… Sešla jsem dolů do prádelny, abych si vzala čisté triko, a tam jsem uslyšela divný zvuk, jako kdyby vrzly dveře, ty od kočárkárny… Pomyslela jsem si, že si tam nejspíš pro něco šel Peter, taky kdo jiný, že? Zastavila jsem se ve dveřích do prádelny a zaposlouchala se. Dveře od kočárkárny se otevřely a Clare, tomu nebudeš věřit, víš, kdo v nich stál? Úplně nahej chlápek, co vypadal dočista jako Henry.“

Zasměju se, ale moc přesvědčivě to nezní. „Ale jdi ty!“ Alicia se ušklíbne. „Věděla jsem, že si budeš myslet, že mi přeskočilo. Přísahám, přísahám, že jsem si to nevymyslela. Vypadal trochu překvapeně. Stála jsem tam s pusou dokořán a bála se, co bude následovat. Nevěděla jsem, co má ten naháč v úmyslu, jestli mě chce zabít, znásilnit nebo tak něco. Jen se na mě podíval a odešel. Prohodil něco jako: ‚Nazdar, Alcie,‘ zaplul do kotelny a zavřel za sebou.“

„A?“

„Vylítla jsem po schodech nahoru, zabušila na Markovy dveře, zařval na mě, ať odprejsknu… nakonec se mi ho podařilo přesvědčit, aby mi otevřel… byl úplně mimo, takže mu chvíli trvalo, než mu došlo, co mu to vlastně říkám… samozřejmě, že mi napřed nevěřil, ale nakonec jsem ho umluvila, aby se mnou šel dolů a zaklepal na dveře kotelny. Oba jsme se hrozně báli. Prostě horor. Jenomže nic, a tak Mark otevřel. Nikdo tam nebyl. Hrozně mě seřval, protože si myslel, že jsem si to vymyslela, jen abych ho dostala z pokoje, ale pak nás napadlo, že ten chlap mezitím klidně mohl jít nahoru, a tak jsme jak pitomci seděli v kuchyni u telefonu, Mark s Nelliným porcovacím nožem v ruce.“

„Proč mi to vykládáš až teď?“

„Když jste se tehdy vrátili, připadala jsem si jako úplná káča. Bylo mi jasné, že když vám to povím, táta si stejně bude myslet, že je to pitomost od začátku do konce a že se ve skutečnosti vůbec nic nestalo… ale já si to vážně nevymyslela, ale prostě se mi o tom nechtělo mluvit.“ Alicia se zasměje. „Jednou jsem se zeptala babičky, jestli u nás v domě straší, a ona na to řekla, že pokud ví, tak tady žádní duchové nejsou.“

„A ten chlápek, nebo duch, vypadal jako Henry?“

„Jo! Přísahám, Clare, málem jsem umřela, když jste vešli a já ho znova uviděla. Byl to on! Dokonce i hlas má stejný. Teda, až na ty vlasy. Ten co jsem ho viděla ve sklepě, měl mnohem kratší vlasy a taky byl starší, tak okolo čtyřicítky.

„Takže, jestli tomu dole bylo před pěti lety čtyřicet… Henrymu je letos osmadvacet, takže před pěti lety mu bylo třiadvacet. Jen počítej, Alicie“

„Hm. Aha. Ale bylo to divný… nemá bráchu?“

„Ne. A jeho táta je úplně jiný než on. Vůbec si nejsou podobní.“

„A co kdyby to bylo něco jako astrální tělo?“

„Že by putoval v čase?“ navrhnu s úsměvem.

„Třeba jo, to by šlo. To je ale šílenost.“ Televizní obrazovka potemní a vzápětí už nám zase dělá společnost nahá Donna schovaná v hortenziích a Jimmy Stewart, který se ležérně prochází kolem s jejím županem ledabyle přehozeným přes ruku. Dobírá si ji, vtipkuje, že za chvíli začne vybírat vstupné. Hulvát jeden, odsoudím ho v duchu, i když nemám čisté svědomí. Konkrétně ohledně nahoty jsem Henrymu řekla a provedla mnohem horší věci. Pak k u nich zastaví nějaké auto a Jimmy spěšně hodí župan do kytek. „Tvůj otec dostal infarkt!“ zavolá kdosi z auta a Jimmy zmizí, aniž by se ohlédl na Donnu Reedovou bezmocně stojící v nízkém křoví. Oči se mi zalijí slzami. „Clare, neber si to tak, on se zase vrátí,“ utěšuje mě Alicia. Usměju se a s chutí sleduju, jak Jimmy dostává za uši od pana Pottera za to, že nedodělal školu, vybrakoval účty a nesplatil půjčky. „Hajzl,“ uleví si Alicia.

„Je to hajzl,“ pro jednou s ní souhlasím.

Henry: Jak z mrazivé noci vcházíme do tepla a světla v kostele, sevřou se mi vnitřnosti. Ještě nikdy jsem na katolické mši nebyl. Poslední církevní obřad, který jsem absolvoval, byl matčin pohřeb. Svírám Clarinu paži jako slepec hůlku, když mne vede středovou uličkou k volnému místu v lavici. Clare a její rodina poklekají na vypolstrovaná klekátka a ja si sedám přesně podle Clariných instrukcí. Dorazili jsme brzo. Alicia se vytratí Nell se usadí i s manželem v řadě za námi. Přišel s nimi i jejich syn který na Vánoce dostal od námořnictva opušťák. Dulcie si sedne ke svým vrstevnicím. Clare, Mark, Sharon a Philip klečí bok po boku, každý jiný: Clare sebevědomá, Mark lhostejný, Sharon tichá a pohroužená do myšlenek, Philip vyčerpaný. Kostel zaplňují věřící. Ve vzduchu se vznáší vůně vosku a pach vlhkých kabátů. Vpravo od oltáře stojí betlém s Marií, Josefem a celým doprovodem. Dovnitř proudí další a další, zdraví se, poklekají. Clare se posune ke mně a Mark k Philipovi. Sharon ještě chvíli klečí a pak usedne za námi. Mlčky sedíme v řadě a čekáme. K oltáři přistoupí muž v obleku, zkontroluje mikrofony upevněné na čtecím pultíku a potom znovu zmizí za oltářem. V kostele už pomalu není k hnutí. Zleva od oltáře přichází s hudebními nástroji Alicia a s ní nějaké dvě ženy a muž. Blondýna si nese housle, žena s popelavě hnědými vlasy violu a shrbený stařík, co se šourá za nimi, má další housle. Všichni jsou v černém. Usadí se na rozkládací židličky, zkusmo zadrnkají každý na jinou strunu a pohledy se vzájemně ujistí, že je všechno, jak má být. Lidé ztichnou a v nastalém tichu se ozve táhlý hluboký tón, který zaplní prostor. Jen tón, žádná předehra, žádný začátek známé skladby. Alicia táhne smyčcem tak pomalu, že už to pomaleji nejde, a tón, který vydává její cello, jako kdyby přicházel odnikud, jako kdyby se ozýval přímo v hlavě a rezonoval v lebce, jako kdyby kdosi hrál na struny mého mozku. Cello umlká. Následuje naprosté ticho, a potom všichni čtyři hudebníci začnou hrát. Po tom nádherném tónu mi jejich hra připadá disharmonická, moderní a nelibozvučná. Nejspíš Bartók Vzápětí poznávám melodii a uvědomuju si, že hrají „Tichou noc“. Nedokážu přijít na to, proč mi to zní divně, ale potom si všimnu, jak blondatá houslistka strčí nohou do Aliciiny židle, a v příští době se „Tichá noc“ srovná. Clare se na mě Podívá a usměje se. Všem v kostele se uleví. „Tichou noc“ vystřídá hymnus, který neznám. Všichni povstanou. Otočí se čelem ke vchodu, odkud středovou uličkou důstojně kráčí kněz v doprovodu početné skupiny malých chlapců a několika mužů v sutanách. Vážně a pomalu dojdou k oltáři a zaujmou svá místa. Hudba naráz zmlkne. Ne, to ne, pomyslím si. Co teď? Clare mne bere za ruku. Stojíme spolu v davu, a pokud existuje Bůh, pak tedy Bože, dej, ať mohu stát tiše a bez povšimnutí tady a teď, tady a teď.

Claře: Henry vypadá, jako kdyby měl každou chvíli omdlít. Dobrý Bože, nedopusť, aby teď zmizel. Otec Compton nás všechny přivítá školeným hlasem rozhlasového moderátora zpráv. Nenápadně vsunu ruku do kapsy Henryho kabátu, nahmatám díru, protáhnu jí prsty, nahmátnu jeho penis a stisknu. Nadskočí jako po ráně elektrickým proudem. „Pán s vámi,“ zadeklamuje otec Compton. „I s tebou,“ odpoví mu kostel hlasitě. Stále totéž, stále dokola totéž. A přece ne. Stojíme tam vedle sebe všem na očích. Cítím, jak mne Helen zezadu propaluje očima. Ruth sedí pět řad za námi s bratrem a rodiči. Nancy, Laura, Mary Christina, Patty, Dave a Chris. Dokonce i Jason Everleigh přišel. Byli tam snad všichni, se kterými jsem chodila do školy. Henry je nevnímá. Potí se. Zadívá se na mě a povytáhne jedno obočí. Mše pokračuje. Čtení, pak Kyrie, Mír s vámi, i s tebou. Všichni povstaneme, abychom vyslechli slovo Boží. Lukáš, kniha 2.1 šli všichni, aby zapsáni byli, jeden každý do svého města. Vstoupil pak i Josef z města Nazaretu do Judstva, do města Davidova, kteréž slově Betlém, {protože byl z domu a z čeledi Davidovy), aby zapsán byl s Marií, zasnoubenou sobě manželkou těhotnou. Porod, zázrak, pokora. Plenky, jesličky. Logika tohoto kázání mi uniká, ale není možné popřít, že to starodávné podobenství má jistý půvab. A pastýři byli v krajině té, ponocujíce, a stráž noční držíce nad svým stádem… Tedy řekl jim anděl: Nebojtež se; nebo aj, zvěstuji vám radost velikou, kteráž bude všemu lidu. Henry se začíná velice znepokojivě komíhat. Zavírá oči a kouše se do rtu. Další andělé. Otec Compton zadeklamuje: „Matka pak Jeho zachovávala všecka slova ta v srdci svém.“

„Amen,“ řekneme a posadíme se, abychom vyslechli kázaní. Henry se ke mně nakloní a zašeptá: „Kde je toaleta?“

„Nejspíš támhle, odpovím a ukážu na dveře, jimž přišla Alicia Frank a ostatní .“Jak se tam dostanu?“

„Jdi zpátky ke vchodu a potom uličkou po straně.“

„Kdybych se nevrátil…“

„Musíš se vrátit.“ Otec Compton zadeklamuje: „A v teto neradostnějších nocí…“ a v tom Henry vstane a rychle se vzdálí. Táta ho sleduje, dokud nezmizí za dveřmi. Dívám se, jak se prosmekne dovnitř a dveře se za ním samy zavřou.

Henry: Ocitl jsem se nejspíš v opuštěné hale základní školy. Nepanikař, nepanikař, opakuju si. Nikdo tu není, nikdo tě nevidí. Schovej se. Rozhlédni se kolem, dělej. Dveře s nápisem Páni. Otevřu je a ocitnu se na miniaturním pánském záchodku. Hnědé kachličky, všechno maličké a nízko u země, radiátor zapnutý na maximum jen zesiluje pach fasovaného erárního mýdla. Otevřu okénko a několikacentimetrovou škvírou vyhlédnu ven. Koruny neopadavých stromů brání jakémukoli výhledu. Z chladného vzduchu valícího se dovnitř cítím vůni borovic. Po několika minutách se mi uleví. Stočím se na dlaždičkách do klubíčka a kolena přitisknu k bradě. Jsem. Hmotný. Teď a tady. Tady a teď na hnědých dlaždičkách. Na podlaze. Vždyť jsem přece nežádal tolik, jen abych mohl zůstat. Pokud existuje Bůh, pak určitě chce, abychom byli dobří, a rozhodně nelze po někom chtít, aby byl dobrý jen tak, pro nic za nic. Clare je moc, moc dobrý člověk, a dokonce i věří v Boha, tak proč ji trápí před všemi těmi lidmi…

Otevřu oči. Všechny ty malé porcelánové mušle a mísy obklopí fosforeskující aura, nebe zmodrá, zezelená a zrudne. Vzdávám se. Celý se třesu. Alespoň chvíli oddechu. „Ne!“ Ale už jsem pryč.

Clare: Otec Compton dokončí kázání o míru a pokoji pro celý svět. Táta se ke mně nakloní přes Marka a Sharon a zasyčí: „Tvému příteli se udělalo špatně?“

„Ano,“ zašeptám, „hrozně ho rozbolela hlava. Migrénu u něho provází zvracení, tak radši odešel.“

„Nemám se jít za ním podívat?“

„Ne! Není to poprvé!“ Nepřesvědčila jsem ho, ale hlavně, že zůstává sedět. Otec Compton požehná hostii. Svádím urputný boj sama se sebou a potlačuju nutkání rozeběhnout se Henryho hledat. První řady jdou k přijímání. Alicia hraje Bachovu sonátu pro violoncello č. 2. Smutná, krásná hudba. Vrať se, Henry, vrať se mi.

Henry: Můj chicagský byt. Klečím v obýváku, za okny vládne tma Vrávoravě vstanu a loktem bolestivě vrazím do knihovny „Kurva! Nemůžu uvěřit tomu, co se stalo. Nedokázal jsem strávit s Clare a její rodinou ani jediný den. Neuplynul ani jediný den a už mě to zase vcuclo a vyplivlo v mém mizerném bytě jako blbou pecku…

„A hele.“ Otočím se a uvidím sám sebe, jak se ospale zvedám na loku a sedám si na gauč. „Kolikátého je?“

„Osmadvacátého prosince 1991.“ O čtyři dny později. Sedám si na kraj postele. „Už to nevydržím.“

„Klid. Za pár minut se vrátíš. Nikdo si ničeho nevšimne. Zbytek návštěvy proběhne k naprosté spokojenosti všech zúčastněných.“

„Fakt?“

„Na mou duši. Přestaň fňukat,“ zpraží mě mé druhé já a zdařile přitom imituje tátu. Nejradši bych mu jednu ubalil, ale čemu bych tím posloužil? Z dálky slyším tichou hudbu.

„Bach?“

„Co? Jo, aha. Ještě ti zní v uších. To je Aliciina nahrávka.“

„Divný. Sakra!“ Rozběhnu se do koupelny a skoro to stihnu.

Clare: Právě když poslední věřící přijímají hostii, se Henry objeví ve dveřích, pobledlý, ale oblečený a chodí. Vrátí se boční lodí k nám a vmáčkne se vedle mne. „Mše skončila, odejděte v pokoji,“ pravil otec Compton. „Amen,“ odpoví kostel sborem. Minisranti se kolem otce Comptona shluknou jako hejno sardinek kolem housky a vesele odhopkají pryč. Pomalu se vydáváme za nimi. Zaslechnu, jak se Sharon ptá Henryho, jestli už je v pořádku, ale odpověď neslyším, protože se k nam připojí Helen s Ruth a já jim musím Henryho představit. Helen se samolibě culí. „Ale my už se známe!“ Henry se na mě znepokojeně zadívá. Zavrtím hlavou, že to asi těžko, a Helen se dál spokojeně culí. „No, tak jsem se asi spletla,“ prohlásí vesele. „Ráda tě poznávám, Henry.“ Ruth Henrymu stydlivě podá ruku. K mému úžasu ji chvíli podrží a potom řekne: „Ahoj, Ruth.“ Promluví dřív, než mu ji stačím představit, ale mám dojem, že ho nepoznává. Laura přiběhne bok po boku s Alicií, která si s objemným pouzdrem na cello namáhavě razí cestu davem. „Přijďte zítra k nám,“ zve nás Laura. „Naši budou až do čtvrtého na Bahamách.“ Všechny jako obvykle nadšeně souhlasíme. Lauřini rodiče rok co rok hned poté, co spadne mašle z posledního dárku, odjíždějí na nějaké exotické místo a my se nahrneme k nim do domu, jen co jejich auto zmizí za prvním zákrutem příjezdové cesty. Rozloučíme se obligátním: „Šťastné a veselé!“ Jakmile se konečně dostaneme na parkoviště, Alicia zaúpí: „Já to věděla!“ Všude leží vysoká vrstva čerstvě napadaného sněhu. Svět se ponořil do bílé. Zůstanu stát na místě a dívám se na stromy, auta a k jezeru na druhé straně ulice, které není vidět, ale v dálce je slyšet šplouchání vody. Henry si stoupne vedle mne a čeká. Mark mne okřikne: „Pojď už, Clare.“ Poslechnu.

Henry: Do Skřivánku se vrátíme asi v půl druhé v noci. Celou cestu Philip plísnil Alicii za chybu, kterou udělala v úvodu „Tiché noci“. Mlčky sledovala potemnělé siluety domů a stromů, které se míhaly za oknem. Všichni si popřejí šťastné a veselé a rozejdou se do svých pokojů. Jen Alicia a Clare se vytratí do místnosti na konci chodby v prvním podlaží. Dumám nad tím, co budu dělat já, a z náhlého popudu se rozhodnu jít za nimi.

„… naprostej blbec,“ rozčiluje se Alicia ve chvíli, kdy strčím hlavu do dveří. Místnosti kraluje obrovský kulečníkový stůl, který se koupe v ostrém světle lampy zavěšené nízko nad ním. Clare rovná koule do trianglu, zatímco Alicia rázuje sem a tam v přítmí za stolem.

„Nevím, proč se rozčiluješ. Schválně jsi ho vytáčela, chtělas ho naštvat a povedlo se ti to,“ opáčí Clare.

„Je tak samolibej,“ vzteká se Alicia a zlostně gestikuluje. Zakašlu. Obě sebou trhnou. „Henry, díky bohu. Už jsem se bála, že přišel táta.“

„Zahraješ si?“ přivítá mě Alicia otázkou.

„Ne, ale rád se budu dívat.“ Vedle stolu zahlédnu vysokou barovou židli a usadím se na ní. Clare podá Alicii tágo. Alicia jeho špičku obkrouží křídou a jedním krátkým, razantním šťouchem rozstřelí srovnané koule. Dvě spadnou do sítek v rozích. Podaří se jí ještě další dva úspěšné šťouchy a potom udělá chybu. Mine jen o kousíček. „Hmm,“ prohlásí zamyšleně Clare. „Jsem v pěkný bryndě.“ Celkem bez potíží pošle jednu celou kouli do síťky. Dalším šťouchem putuje do díry nesprávná koule a Alicia si se zbývajícími lehce poradí. „Osmička střed,“ zahlásí. Je to tak. „Ach jo,“ po– vzdechne si Clare. „Vážně si nechceš zahrát?“ nabídne mi své tágo.

„No tak, Henry,“ přemlouvá mě Alicia. „Nechceš aspoň něco k pití?“

„Ne,“ odpoví za mě Clare.

„Co tady máte?“ Alicia rozsvítí a na konci místnosti se zhmotní krásný starožitný bar. Zkoumáme s Alicií jeho obsah. Všechny druhy alkoholu, na které si člověk pomyslí. Alicia si udělá rum s kolou. Dlouho se nemůžu rozhodnout, ale nakonec si naliju čistou skotskou. Clare změní názor a dojde si do lednice pro miniaturní formu na led, z níž si do sklenice s kahlúou vyloupne několik kostiček. V ta chvíli zavržou dveře všichni ztuhneme.

Mark. „Kdes nechal Sharon?“ vypálí na něj Clare. „Zamkni,“ zavelí Alicia.

Otočí klíčem v zámku a pomalu dojde k baru. „Sharon už spí,“ oznámí nám a z miniledničky vyndá plechovku heinekenu. Odtrhne víčko a loudavým krokem obejde stůl. „Kdo hraje?“

„Alicia s Henrym,“ řekne Clare.

„Hmm. Varovaly jste ho?“

„Marku, sklapni!“ rozčiluje se Alicia.

„Jackie Gleason v sukních,“ ujistí mě Mark.

Obrátím se na Alicii. „Začneme?“ Clare srovná koule. Alicia začíná. Whisky mi zbystřila smysly. Všechno vidím ostře a jasně. Koule se rozprsknou po plátně jako květ ohňostroje. Tnnáctka zaba– lancuje na okraji a spadne do síťky. „Pokračuju.“ Podaří se jí dostat do díry ještě patnáctku, dvanáctku a devítku, ale potom skončí při pokusu o nemožné.

Clare postává na hranici světla a stínu, obličej utopený ve tmě ale její silueta s rukama zkříženýma na hrudi se zřetelně rýsuje na tmavém pozadí. Soustředím všechnu pozornost na hru. Dlouho se rozhoduju, dvojka, trojka a šestka šly snadno, ale potom už to tak lehké není. Jednička balancuje na opačné straně těsně před dírou, zamířím černou koulí na sedmičku, která jedničku spolehlivě srazí dolů. Čtyřku trefím celkem bez potíží a pětku se značnou dávkou štěstí. Alicia obdivné hvízdne. Sedmička je bezproblémová. „Osmička do rohu,“ ohlásím a ukážu tágem do kterého. A je tam. Kolem stolu se ozvou obdivné vzdechy.

„Nádhera,“ ohodnotí můj výkon Alicia. „Dokážeš to zopakovat?“ Vycítím ve tmě Clarin úsměv. „Nejsi ve své kůži,“ zkritizuje sestřin výkon Mark „Jsem unavená a naštvaná, takže se nemůžu pořádně soustředit.“

„Kvůli tátovi?“

„Když ho provokuješ, musíš počítat s tím, že ti to vrátí.“

„Každej může udělat chybu,“ brání se. „Připadalo mi to jako Terry Riley,“ řeknu. Usměje se. „Taky to byl Terry Riley. Z alba Tanec Sálome.“ Clare se zasměje. „Jak se Salome protančila do „Tiché noci“?“

„Podle mě Jan Křtitel jako pojítko docela stačí, a kdyby se part prvních houslí transponoval o oktávu níž, pak by to myslím znělo skvěle, hele… lalala, LA…“

„Nemůžeš se divit, že málem vyletěl z kůže,“ brání otce Mark. „Určitě mu hned bylo jasné, že jsi to udělala schválně.“ Naliju si druhou sklenici. „Co na to Frank?“ chce vědět Clare.

„To víš, že se mu to líbilo. Nejradši by zkomponoval něco na způsob Tichá noc‘ á la Stravinskij. Frankovi je sedmaosmdesát a klidně bych se mohla stavět na hlavu, kdybych u toho hrála a jemu se to líbilo. Arabella s Ashley byly ovšem pořádně naštvaný.“

„Moc profesionální to nebylo,“ vyčte jí Mark

„A co z toho? Půlnoční u svatého Basila není Metropolitní!“ Alicia se na mě ostře podívá. „Co myslíš?“

Váhám. „Vlastně mi to tak moc nevadilo,“ vysoukám ze sebe. „Ovšem kdyby se to dozvěděl můj táta, nejspíš by se pominul.“

„Vážně? A proč?“

„Je přesvědčený, že ke každé skladbě musí muzikant přistupovat s patřičnou úctou, i když ji zrovna nemiluje. Například on nesnáší Čajkovského a Strausse, ale když má hrát jejich skladby, bere to velmi vážně a zodpovědně. Proto je tak dobrej. Všechno hraje tak, jako kdyby to byla jeho nejzamilovanější hudba.“

„Hm.“ Alicia dojde k baru, nalije si další kolu s rumem a snaží se nepříjemnou debatu ukončit. „Máš kliku, že máš tátu, kterýmu nezáleží jen a jen na penězích.“

Stojím za Clare a přejíždím jí špičkou prstu po páteři. Spustí jednu pažil podél těla. Stisknu její dlaň. „Nejspíš bys mluvila jinak, kdybys znala celou moji rodinu. A navíc mám dojem, že tátovi na tobě hodně záleží.“

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Potřebuje, aby se měl čím vytahovat před kamarádíčkama, proto nesmím dělat chyby. Na mně mu vůbec nezáleží.“ Alicia srovná koule. „Kdo si chce zahrát?“

„Já,“ ozve se Mark. „Henry, dáš si partičku?“

„Určitě.“ Nakřídujeme tága a postavíme se proti sobě. Začínám. Čtyřka a patnáctka spadnou do sítek. „Na jistotu,“ oznámím, protože dvojka je i těsně u díry v rohu. Dvojku trefím, ale trojku minu. Dolehne na mě únava , a po těch dvou whisky už nemám tak pevnou ruku. Mark je odhodlaný vyhrát, nedělá chyby. Desítka a jedenáctka padají do děr. Skóre se vyrovnává. Markova třináctka se zastavuje těsně u díry. „Osmička rozhodne, prohlásím a ukážu na kouli tágem. „Nesmíš trefit Markovu kouli, jinak jsi prohrál,“ poučí mě Alicia. „Jasný.“ Pošlu kouli pomalu přes stůl, ťukne do osmičky, ta se elegantně kutálí ke třináctce, obloučkem ji mine jako odpuzovaná magnetickým polem a majestátně žuchne do příslušné síťky Clare se potěšené zasměje, ale třináctka se zachvěje a spadne za ní.

„To je život,“ povzdechnu si. „Lehce nabyl, lehce pozbyl.“

„Pěkná hra,“ pochvaluje si Mark.

„Bože můj, kde ses naučil takhle hrát?“ vyzvídá Alicia.

Jedna z mnoha věcí, které se člověk naučí na vejšce.“ Spolu s pitím, drogama a anglickou a německou poezií. Odložíme tága a posbíráme skleničky a láhve.

„Co jsi studoval?“ Mark odemkne dveře a všichni se obtěžkáni vydáváme chodbou do kuchyně. „Anglickou literaturu.“

„Proč jsi nešel na konzervatoř?“ Alicii se daří udržet v jedné ruce svou i Clarinu sklenici a druhou otevřít dveře do jídelny.

Zasměju se. „Jsem naprosto nemuzikální. Moji rodiče dospěli k názoru, že jim v porodnici museli vyměnit dítě.“

„To muselo být peklo,“ prohodí Mark. „Nikdo tě ovšem nenutil, aby ses stal advokátem,“ povzdechne si s pohledem upřeným na Alicii. Vejdeme do kuchyně a Clare rozsvítí.

„Však tebe taky nikdo nutit nemusel,“ odsekne Alicia. „Sám sis to vybral.“

„Vždyť to říkám. Nikoho z nás do ničeho nenutili.“

„Vážně jsi měl doma peklo?“ vyzvídá Alicia. „Zvencla bych se z toho.“

„Než máma umřela, tak bylo všechno fajn. A potom nastalo peklo. Kdybych byl houslový virtuos, tak možná… nevím.“ Vrhnu postranní pohled na Clare. „S tátou spolu prostě nevycházíme. To je všechno.“

„Jak to?“

„Čas jít na kutě,“ oznamuje jí Clare, v překladu: Alicie, zmlkni. Jenomže Alicia chce znát odpověď na svou otázku.

Obrátím se k ní. „Vidělas nějakou fotku mojí mámy?“ Přikývne. „Jsem jí hrozně podobný.“

„A co?“ Alicia oplachuje skleničky ve dřezu a Clare je utírá.

„Nemůže pohled na mě vystát. Připomínám mu mámu, což je jeden z mnoha důvodů, proč to mezi náma skřípe.“

„Ale…“

„Alicie, to už by…“ Clare se marně snaží zastavit příval Aliciiných otázek.

„Vždyťjetotvůj táta“

Usměju se. „To, co si provádíte s tvým tátou, je v porovnání s tím, čím jsme se častovali s tím mým, jen dětské škorpení.“

„Například?“

„Například mě nechal stát před zamčenýma dveřma. V zimě, v létě. A já mu například zahodil klíčky od auta do řeky. Jen pro představu.“

„Proč jsi to udělal?“

„Nechtěl jsem, aby zrušil auto, protože byl namol.“ Všichni tři sourozenci se na mě podívají a kývnou. Dokonale mi rozumí „Čas jít na kutě,“ rozloučí se Alicia, když se mlčky rozcházíme do svých pokojů. Popřejeme si jen dobrou noc.

Clare: Je 3.14, alespoň podle mého budíku, a konečně jsem si trochu zahřála studenou postel. Otevřou se dveře a dovnitř tichounce vklouzne Henry. Udělám mu místo a on si zaleze ke mně pod deku Postel vrže, jak se uvelebujeme. „Ahoj,“ přivítám ho. „Ahoj,“ odpoví mi také šeptem. „Tohle není zrovna ten nejlepší nápad.“

„Mám v pokoji hroznou zimu.“

„Hele.“ Henry mi položí dlaň na tvář. Mám co dělat, abych nevyjekla. Prsty má jako rampouchy. Zahřívám jeho ruku ve svých. Henry se zavrtá do deky. Přitisknu se k němu a snažím se zahřát. „Ty si bereš na noc ponožky?“ zašeptá.

„Jo.“ Zaloví pod dekou a za chvíli už se válejí na zemi. Po několika minutách vrzání a desítce pšt! jsme oba nazí. „Kam ses ztratil, myslím v tom kostele?“

„Do svého bytu. Tak na pět minut, za čtyři dny ode dneška.“

„Proč?“

„Únava, stres. Nevím.“

„Proč zrovna tam?“

„Netuším. Obranný reflex. Letový provoz cestování v čase usoudil, se tam budu skvěle vyjímat.“ Hladí mě po vlasech.

Venku začíná svítat. „Šťastné a vesele,“ zašeptám. Neodpovídá. Nemůžu usnout Choulím se v jeho náručí, poslouchám jeho pravidelné oddechování a tlukot vlastního srdce a myslím na všechny ty různé anděly.

Henry: V brzkých ranních hodinách mě plný močový měchýř vyžene z postele. Stojím v Cíařině koupelně a napůl spící močím ve světle dětské lampičky. Zaslechnu dívčí hlas: „Clare?“ a dřív, než si stačím uvědomit, že někdo stojí ve dveřích, se rozsvítí hlavní světlo. Úplně nahý zůstávám civět na Alicii. „Jé,“ vykvikne tiše a já opožděně hrábnu po ručníku, abych se alespoň trochu zakryl. „No nazdar, Alicie,“ zašeptám a oba se zakřeníme. Zmizí ve svém pokoji stejně neslyšně, jako se objevila.

Clare: Dřímu a poslouchám, jak se dům probouzí k životu. Nell už si prozpěvuje v kuchyni a rachotí pánvemi. Kdosi prochází kolem dveří mého pokoje. Henry stále tvrdě spí. Je mi jasné, že ho musím nepozorovaně dostat do jeho pokoje dřív, než ho u mě někdo objeví.

Vyklouznu z jeho objetí, vymotám se z deky a opatrně vstanu z postele. Zvednu z podlahy noční košili a zrovna, když si ji oblékám, ozve se Ettin hlas: „Clare! Vstávat! Jsou Vánoce!“ Nakoukne dovnitř. Uslyším Alicii volat na Ettu, podaří se mi prostrčit hlavu správným otvorem včas, abych viděla Ettina záda. Otočím se k posteli, ale Henry tam není. Kalhoty od pyžama se válejí na koberci. Zakopnu je pod postel. Etta vejde do pokoje. Má na sobě žlutý župan a spletené copy jí padají na ramena. „Šťastné a veselé!“ přivítám ji.Chrlí na mě něco o mámě, ale nedokážu se soustředit na to, co mi říká, protože můj mozek zaměstnává představa nahého Henryho, který se nečekaně zhmotní tváří v tvář Ettě. „Clare?“ Vrhne na mě zkoumavý pohled. „Co? Promiň. Ještě skoro spím.“

„Káva už je hotová.“ Etta začne stlát mou postel. Zmateně se na ni zahledí.

„Udělám to sama, Etto. Běž klidně dolů.“ Etta obejde postel. Ve dveřích se objeví mámina hlava. Moc jí to sluší. Po včerejší bouři emocí jako by rozkvetla. „Šťastné a veselé, miláčku.“

Přijdu k ní a zlehka jí políbím na tvář. „Šťastné a veselé, mami“ nemůžu jí nic vyčítat, rozhodně ne když tam přede mnou stojí jako moje milovaná a krásná maminka.

„Etto, doprovodíte mě prosím dolů?“ poprosí máma. Etta natřese polštář a dva důlky, které tam zůstaly po našich hlavách, zmizí. Podívá se na mě, zvedne obočí, ale neřekne nic.

„Etto?“

„Už jdu…“ Etta spěchá za mámou. Zavřu za nimi dveře a opřu se o ně a vidím, jak se zpod postele vykutálí Henry. Vyškrábe se na nohy a začn si oblékat pyžamové kalhoty. Zamknu.

„Kdes byl?“ zašeptám.

„Pod postelí,“ odpoví tónem, jako by chtěl říct: Kde jinde bych asi byl „Celou dobu?“

„Jo.“ Z neznámého důvodu mi to najednou připadá hrozně legrační Rozhihňám se, Henry mi zakryje pusu dlaní a za chvíli se oba otřásáme potlačovaným veselím.

Henry: Boží hod je v porovnání s dramatickým průběhem Štědrého dne podivně poklidný. V županech a pantoflích se ostýchavě shlukneme kolem stromečku, rozbalují se dárky, zaznívají výkřiky nadšení. Po mnohdy neupřímných dících udílených na všechny strany se pouštíme do snídaně. V domě zavládne klid, potom následuje slavnostní večeře, všichni pějí ódy na Nellino kuchařské umění a výtečné humry. Všichni se usmívaj a předhánějí se ve zdvořilostech. Vypadáme jako živá reklama na šťastnou buržoazní rodinku. Neschází nic z toho, po čem jsem toužil, když jsm s tátou, paní a panem Kimovými seděli v čínské restauraci, já se snažil předstírat, že neznám lepší zábavu, a dospělí ze mě nespouštěli oči. Najedení si po večeři hovíme v obývacím pokoji, v televizi běží fotbal, čteme si v knihách, které jsme si vzájemně nadělili pod stromeček, nebo se snažíme zprovoznit dárky, které vyžadují nabité baterie nebo zapojení do zásuvky. Přes zdánlivou pohodu je ve vzduchu cítit jisté napětí. Jako kdybychom v nějaké tajné komnatě podepsali dočasné příměří a všechny znepřátelené strany se rozhodly ho stůj co stůj dodržet, alespoň do rána nebo do chvíle, než dorazí dodávka střeliva. Všichni předstíráme. Pohodu, dokonalou matku, otce, sestry, bratra, přítele a nevěstu. Uleví se mi, když se Clare podívá na hodinky, vstane a prohlásí: „Máme nejvyšší čas vyrazit k Lauře.“

Clare: Když přijíždíme, večírek u Laury už je v plném proudu. Henry mi připadá napjatý, je bledý a namíří si to k baru hned, jak si sundáme kabáty. Po víně, které jsem vypila k večeři, se cítím ospalá, a proto zavrtím hlavou, když se nabídne, že mi přinese skleničku, a požádám o kolu. Drží se piva jako tonoucí pověstného stébla. „Za žádných okolností mě nenechávej o samotě,“ požádá mě s pohledem upřeným za má záda. Helen se u nás objeví dřív, než stačím otočit hlavu. Nastane chvilka rozpačitého ticha.

„Takže, Henry,“ začne, „doneslo se nám, že jsi knihovník. Jenomže ani trochu nevypadáš jako knihovník.“

„Vlastně se živím předváděním spodního prádla pro Calvina Kleina. Knihovničení mám jen jako zástěrku.“

Ještě nikdy jsem neviděla Helen vyvedenou z míry tak, aby se nezmohla na slovo. Kéž bych s sebou měla foťák! Rychle se vzpamatuje, sjede Henryho pohledem od hlavy k patě a usměje se. „V pořádku, Clare. Prošel, můžeš si ho nechat,“ prohlásí.

„To se mi ulevilo,“ odpovídám. „Ztratila jsem od něj účet.“ Obklopí nás Laura, Ruth a Nancy, tváří se odhodlaně a začnou s výslechem: jak jsme se seznámili, čím se Henry doopravdy živí, kam chodil na vysokou, bla, bla, bla, bla. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že až se s Henrym konečně objevím ve společnosti, bude to tak nepříjemné a nudné zároveň. Proberu se právě včas, abych zaregistrovala Nancyino další prohlášení: „To je divný, že se jmenuješ Henry.“

„Vážně?“ opáčí. „A proč?“

Nancy mu řekne o našem duchařském večírku u Mary Christiny, při kterém mi destička určila, že se provdám za nějakého Henryho. Udělá to na něho dojem. „Vážně?“ zeptá se mě.

„Hmm.“ Znenadání se mi začne chtít hrozně čurat. „Omluvte mě.“ Oddělím se od skupinky, namířím si to k toaletě a snažím se nevšímat si Henryho prosebných pohledů. Helen se mi pověsí na paty. Musím jí zabouchnout dveře koupelny před nosem, abych se jí zbavila.

„Clare, otevři!“ dožaduje se vstupu a lomcuje klikou. Dávám si na čas. Vyčurat, spláchnout, umýt ruce, utřít ruce, nalíčit znovu rty. „Clare,“ mrmlá za dveřmi Helen. „Jestli ty dveře okamžitě neotevřeš, tak půjdu dolů a povím tvému příteli o všech lumpárnách a nemravnostech, které jsi.. Prudce otevřu a Helen doslova vpadne dovnitř.

„No dobrá, Clare Abshireová,“ pronese výhružně. Zavře za sebou, sedne si na vanu, opře se o umyvadlo a pohrozí mi. „Přiznej se. O co tady jde? Kdo je ten Henry? Lhalas, jako když tiskne. Toho chlápka jsi nepotkala před třemi měsíci. Už ho znáš celý roky! Proč ty tajnosti?“

Nevím, jak začít. Váhám, jestli mám říct Helen pravdu. Lhát? Nebo nelhat? Pokud mi bylo známo, Helen viděla Henryho jen jednou a tehdy vypadal skoro stejně jako teď. Mám Helen moc ráda. Je trochu potrhlá, ale je chytrá a nedá se snadno oblafnout. Vím, že by mi stejně nevěřila, kdybych jí odpověděla Cestuje v čase, Helen. Člověk to musí vidět a zažít, aby uvěřil.

„Dobrá,“ začnu a mozek mi pracuje na plné obrátky. „Máš pravdu, známe se už dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Od mých šesti let.“

Helen málem vylezou oči z důlků. Vypadá jako postavička z komiksu. Rozesměju se.

„Proč… jak to, že… odkdy spolu chodíte?“

„Těžko říct. Scházíme se už dlouho, občas to bylo na hraně, ale k ničemu nedošlo. Henry je dost zásadový a nikdy by si nic nezačal s malou holkou, i když jsem do něj blázen už dlouho.

„Jak to… jak to, žes nám o něm nikdy neřekla? Pořád nechápu, proč všechny ty tajnosti. Klidně jsi mi o něm mohla říct.“

„Vždyť jsi o něm věděla.“ Jakmile ta slova vypustím z úst, vím, že jsem plácla hloupost.

Helen se zatváří ukřivděně. „Viděla jsem ho, ale tys mi o něm neřekla, a to je naprosto jiná věc.“

„Promiň.“

„Pff. Tak o co jde?“

„Je o osm let starší než já.“

„No a?“

„No a když mi bylo dvanáct, tak jemu bylo dvacet, chápeš?“ A to už se raději ani nezmiňuju o tom, že mi taky bylo šest a jemu čtyřicet.

„Nechápu. Je mi jasný, že jsi nechtěla, aby tví rodiče věděli, že si s tímhle Humbertem Humbertem hraješ na Lolitu, ale nerozumím tomu, proč jsi to nepověděla nám. Podržely bychom tě. Celou dobu nám tě bylo líto, strachovaly jsme se o tebe a lámaly si hlavu, proč zrovna ty se chováš jako jeptiška…“ Helen zavrtí hlavou. „A ty sis to zatím rozdávala s tímhle Romeem z knihovny…“

Zrudnu. Nechci se červenat, ale nedá se tomu zabránit. „Rozhodně jsem si to s ním tehdy nerozdávala.“

„Nech toho.“

„Fakt ne! Čekali jsme, až mi bude osmnáct. Poprvé jsme to spolu dělali až na mé narozeniny.“

„Ale stejně, Clare,“ vyčítá mi dál Helen. Přeruší ji rázné zabušení na dveře a hluboký mužský hlas. „Holky, co tam provádíte?“

„Pokračování za chvíli,“ zasyčí mi Helen do ucha, když za potlesku pěti kluků napochodujeme zpátky do haly.

Henryho nacházím v kuchyni. Trpělivě poslouchá blábolení jednoho z Lauřiných pseudokamarádů o fotbale. Pohledem vyhledám jeho blondatou holčinu s nosem jako knoflík a kývnu na ni. Odtáhne si ho pod záminkou, že potřebuje další skleničku.

„Podívej, Clare. Punkerčata!“ Ukazuje na Jodie, Lauřinu čtrnáctiletou sestru, a jejího přítele Bobbyho Hardgrovea. Bobby má na hlavě zelené číro a na sobě úplně rozšmelcované tričko, které drží pohromadě jen díky spoustě spínacích špendlíků. Jodie se snaží vypadat jako Lydia Lunchová, ale výsledek spíš připomíná vrabčáka, co měl zrovna hodně špatný den. Připadá mi, že se z oslav Halloweenu omylem ocitli na vánočním večírku. Rozpačití a naježení. Henryho ovšem nadchli. „Teda. Kolik jim je? Dvanáct?“

„Čtrnáct.“

„Čtrnáct, takže když je jim v roce 1991 čtrnáct, pak se museli… proboha, narodili se v roce 1977. Připadám si starý. Potřebuju se napít.“ Laura vychází z kuchyně s podnosem s nalitými panáky. Henry do sebe obrátí hned dva v rychlém sledu a zašklebí se. „Uf. Brr.“ Zasměju se. „Co myslíš že poslouchají?“

„To nevím. Proč se jich na to nezeptáš?“

Henry se zatváří polekaně. „To nemůžu. Nechci je vyděsit.“

„Mám dojem, že se víc bojíš ty jich.“

„Možná, že máš pravdu. Jsou tak mladí, křehcí a zranitelní, poupátka před rozpukem.“

„Oblékal ses někdy jako oni?“

Henry si posměšně odfrkne. „Co si o mně myslíš? Samozřejmě, že ne. Tyhle děti se stylizujou do britskýho punku a já jsem vyznavačem americkýho. Oblíkal jsem se spíš jako Richard Hell.“

„Proč si s nima nejdeš popovídat? Připadají mi tady ztracení.“

„Musela bys jít se mnou, představit nás a celou dobu mě držet za ruku.“ Obezřetně zamíříme k nim na druhou stranu kuchyně. Lévi-Strauss by se nejspíš stejně blížil k párečku kanibalů. Jodie a Bobby měli v očích výraz jelenů na přírodopisném kanálu. Útěk, nebo útok.

„Ehm, nazdar Jodie. Bobby.“

„Čau, Clare,“ přivítá mě Jodie. Znám Jodie od maličká. Připadá mi nezvykle nesvá. Usoudím, že ten punkový zjev musí být Bobbyho nápad.

„Zdálo se mi, že se tady tak trochu nudíte, tak jsem si řekla, že vám představím Henryho. Vaše, ehm, oblečení ho zaujalo.“

„Ahoj.“ Henry by se nejraději propadl hanbou. „Jsem zvědavej, teda, bavili jsme se o tom… rád bych věděl, co posloucháte.“

„Posloucháme?“ zopakoval po něm Bobby

„No… jako muziku. Co se vám líbí?“

Bobby se rozzáří. „Sex Pistols,“ vyhrkne a zmlkne. No jasně,“ pokýve hlavou Henry. „A co Clash?“ Jo, taky. A Nirvánu…“ Nirvána je bezva,“ souhlasí Henry.

Blondie?“ vloží se do hovoru nejisté Jodie. Bojí se, aby nešlápla vedle.

Mám je ráda,“ ujistím ji. „A Henrymu se líbí Deborah Harryová.“

Ramones?“ vyptává se dál Henry. Přikývnou oba současně. „A co Patti Smithová?“

Jodie a Bobby netuší, o koho jde. JggyPop?“

Bobby zavrtí hlavou. „Pearl Jam,“ nadhodí zkusmo.

Zasáhnu. „Na rádiu se tady toho moc chytit nedá,“ vysvětlím Henrymu. „Neměli kde to slyšet.“

„Aha.“ Henry se odmlčí. „Hele, nemám ti napsat pár jmen? Abys věděl, co poslouchat?“ Jodie pokrčí rameny, Bobby vážně přikývne. Je nadšený. Vylovím z kabelky kus papíru a propisku. Henry si sedá ke kuchyňskému stolu a Bobby naproti němu. „Takže,“ zamyslí se Henry, „začneme šedesátými lety, ano? Pro začátek Velvet Underground v New Yorku, a pak přímo tady v Detroitu, máme MC5, Iggy Pop a Stooges. A potom newyorský New York Dolls, Heartbreakers.

„Tom Petty?“ přeruší ho Jodie. „Už nám o něm někdo říkal.“

„Ehm, ne, to je trochu jiná skupina,“ poučí ji Henry. „Většina z nich umřela v osmdesátých letech.“

„Letecká katastrofa?“ zajímá se Bobby.

„Heroin,“ opraví ho Henry. „Nicméně ještě zbývá Television, Richard Hell, Voidoids a Patti Smithová.“

„A Talking Heads,“ připomenu mu. „No, to nevím. Vážně si myslíš, že patří do punku?“

„Určitě.“

„Tak jo.“ Připíše je na seznam. „Takže Talking Heads. A teď se podíváme do Anglie…“

„Měl jsem za to, že punk začal v Londýně,“ namítne Bobby.

„Ne, samozřejmě, že ne,“ prohlásí Henry a odsune se od stolu. „Někteří jedinci, mě nevyjímaje, považují punk za nejnovější manifest duševního rozpoložení, pocitu, že nic není tak, jak by mělo, že je všechno špatně a jediný, co s tím můžeme udělat, je zařvat: sérem na to, a opakovat pořád dokola tak dlouho, dokud nám někdo nezavře zobák.“

„Jasně,“ špitne Bobby. Celý září téměř náboženským zápalem. „Jo.“

„Kazíš mládež,“ napomenu Henryho.

„Hele, přišel by na to sám i beze mě. Že jo?“

„Tady to není taková sranda.“

„Dovedu to ocenit,“ pochválí ho Henry a připíše na seznam další jméno. Podívám se mu přes rameno. Sex Pistols, Clash, Gang of Four, Buzzcocks Dead Kennedys, X, Mekons, Raincoats, Dead Boys, New Order, The Smiths, Lora Logic, Au Pairs, Big Black, PiL, Pixies. Breeders, Sonic Youth…

„Henry, vždyť nic z toho tady neseženou.“ Přikývne a doplní seznam o telefonní číslo a adresu Vintage Vinyl na okraj stránky. „Gramec máš?

„Rodiče maj,“ ujistí ho Bobby. Henry se zamračí.

„Co se ti doopravdy líbí?“ ptám se Jodie. Připadá mi, že se v tom mužském pohovoru Bobbyho s Henrym tak trochu ztrácí.

„Prince,“ přizná. Nadšeně zajásáme. Začnu zpívat 1999 tak hlasitě, jak jen dokážu, Henry vyskočí od stolu a začneme v kuchyni řádit jako tajfun. Jak nás Laura uslyší, běží pustit příslušnou desku a večírek se zvrhne v taneční party.

Henry: Vracíme se s Clare z Lauřina večírku. „Jsi nějak zticha,“ ozve se Clare.

„Přemýšlím o těch dětech. O našich punkerčatech.“

„Aha. Co je s nima?“

„Pokouším se přijít na to, co toho kluka. „Bobbyho.“

„Co Bobbyho přimělo, aby se upnul k muzice, která je starší než on „Já taky šílela po Beatles,“ upozorní mě Clare. „A rozpadli se rok před tím, než jsem se narodila.“

To jo, ale proč? Měla jsi hltat Depeche Mode, Stinga nebo tak něco. Bobby a jeho slečna by měli poslouchat Cure, když už chtějí provokovat, jenomže oni se vrhnou na punk, o kterým navíc nevědí vůbec nic…“

Nepochybuju, že je to v první řadě vzpoura proti rodičům. Laura mi řekla, že jejich táta zakázal Jodie, aby takhle oblečená chodila po ulici. Nacpala si všechny ty hadry do batůžku a na truc se do toho převlíkla ve škole na záchodě,“ vykládá Clare.

„To jsme dělali všichni. Je to otázka demonstrace vlastní individuality, to chápu, ale proč proboha utíkají do roku 1977? Vždyť tehdy ještě čurali do plenek.“

„Proč tě to tak žere?“

„Děsí mě to. Připomíná mi to, že doba, do které patřím, je mrtvá, nebo přinejmenším zapomenutá. Nic z toho už se nehraje v rádiu a já nevím proč. Jako kdyby se to nikdy nestalo. Proto mě tak nadchly ty děti, co si hrajou na punkery, protože nechci, aby se to všechno vytratilo.“

„Jenže ty se aspoň kdykoliv můžeš vrátit zpátky, což většina lidí nemůže a zůstává uvězněná v přítomnosti. Můžeš se tam vracet pořád znova.“

Zamyslím se nad tím. „Je to smutný, Clare. I když se mi někdy podaří třeba zajít na koncert, kterej jsem tehdy prošvihl, ta skupina už se třeba dávno rozpadla nebo její členové umřeli, tak je hrozně smutný je vidět, protože víš, co bude následovat.“..Copak to není stejný jako tvůj život?“

„Není.“ Odbočíme na soukromou cestu vedoucí ke Clarinu domu. „Henry?“

„Co?“

„Kdybys s tím mohl přestat… kdybys už nemohl cestovat v čase, a přitom by všechno zůstalo při starém, přestal bys?“

„Kdybych s tím teď přestal a stejně tě poznal?“

„Už se známe.“

„Určitě bych s tím přestal.“ Zadívám se na Clarin profil rýsující se vedle mne v přítmí auta.

„To by bylo něco,“ vykládá dál. „Mně by zůstaly všechny ty vzpomínky na něco, co bys nikdy neprožil. Jako kdybys měl výpadek paměti, no vždyť to tak vlastně je! Alespoň mně to tak připadá od chvíle, kdy jsme sem přijeli.“

Zasměju se. „Takže v budoucnosti bys mi musela oživovat všechny vzpomínky. Na nic nezapomeň, Clare.“

Usměje se. „Vynasnažím se.“ Vjedeme na cestu před domem. „Domove sladký domove!“

Poté, co se proplížíme po schodech do svých pokojů, obléknu si pyžamové kalhoty, vyčistím si zuby a vklouznu do Clarina pokoje. Tentokrát nezapomenu zamknout. Zahříváme se v úzké posteli. „Nechci, abys o to přišel,“ zašeptá.

„O co bych neměl přijít?“

„O všechno to, co se stalo. Když jsem byla malá. Zatím je to jen napůl pravda, protože ses ještě nevrátil zpátky, takže teprve až to prožiješ, stane se to skutečností.“

„Dělám, co můžu.“ Pohladím ji po břiše a sjedu jí dlaní mezi stehna Clare vypískne.

„Pšt.“

„Máš ruce jako kus ledu.“

„Omlouvám se.“ Milujeme se tak tiše, jak jen to jde. Když se konečně udělám, je to tak intenzivní, že mě příšerně rozbolí hlava. V první chvíli mám strach, že zase zmizím, ale naštěstí ne. Oddechuju v Clarině náručí a šilhám bolestí. Clare pochrupuje jako malé zvířátko, ale mně to připadá jako rachocení buldozeru. Vlna za vlnou mi bolestivě otřásají mozkem. Zatoužím po své posteli a po svém bytě. Domove, sladký domove. Všude dobře, doma nejlíp. Veď mě dál, cesto má… Domov je tam, kde je srdce. Jenomže moje srdce patří sem. Takže tady musím být doma. Clare vzdychne, zavrtí se a ztichne. Ahoj, lásko, jsem doma. Jsem doma.

Clare: Probudím se do jasného mrazivého rána. Naservírovaná snídaně, pak zabalit věci a naložit je do auta. Mark se Sharon už jsou pryč. Odjeli s tátou na letiště v Kalamazoo. Henry se v hale loučí s Alicií a já vyběhnu schody nahoru do mámina pokoje.

To už je tolik hodin?“ diví se, když si všimne mého kabátu a bot. Myslela jsem, že zůstanete ještě na oběd.“ Máma sedí u stolu, který jako obvykle přetéká papíry popsanými jejím výstředním rukopisem.

„Co píšeš?“ zeptám se. Ať je to, co je to, určitě se to rodí v bolestech, pomyslím si při pohledu na škrtance a vlnovky.

Máma otočí stránku popsaným dolů. Se svým psaním dělá velké tajnosti. „Nic. Jen takovou básničku o zahradě pokryté sněhem. Moc mi to nejde.“ Vstane a přejde k oknu. „Zvláštní, že básně nikdy nejsou tak krásné, jako skutečná zahrada. Alespoň ty moje ne.“

K tomu se vyjádřit nemůžu, protože máma mi nikdy žádnou svoji báseň přečíst nedala. „Zahrada je vážně překrásná.“ Mávne nad mým pokusem o poklonu rukou. Mámu nemá cenu chválit nebo jí lichotit, protože to nikdy nebere vážně. Jen kritika jí dokáže vehnat krev do tváří a přimět ji se nad komentářem zamyslet. Jakmile jí člověk řekne cokoliv kritického, může si být jistý, že to nikdy nezapomene. V pokoji se rozhostí rozpačité ticho. Vzápětí mi dojde, že čeká, až se za mnou zavřou dveře, aby mohla pokračovat v psaní.

„Nashle, mami,“ rozloučím se, políbím ji na chladnou tvář a odejdu.

Henry: Už jsme na cestě skoro hodinu. Dlouhé kilometry borových lesů vystřídá rovina plná plotů z ostnatého drátu. Oba mlčíme. Ticho mě znervózňuje, a tak začnu plácat, co mě napadne.

„Tak strašný to nebylo.“ Vlastní hlas mi zní afektovaně a příliš hlasitě. Clare neodpovídá. Podívám se na ni. Pláče. Slzy jí kutálejí po tvářích, soustředí se na cestu před sebou a dělá, že se nic neděje. Ještě nikdy jsem Clare neviděl plakat a tichý pláč mě zneklidňuje ještě víc. „Clare, Clare, nemohla bys prosím na chviličku zastavit?“ Aniž by se na mne podívala, Podřadí a sjede na odpočívadlo. Jsme někde uprostřed Indiány. Nebe je modré a pole kolem plná vran. Clare se opře čelem o volant a zhluboka a prerývaně si povzdechne.

„Clare.“ Mluvím k temenu její hlavy. „Clare, omlouvám se. Clare, provedl jsem něco? Zvoral jsem něco? Co se stalo? Clare, řekni mi…“

„Ty za nic nemůžeš,“ vzlykne pod závojem vlasů. Mlčím. Několik minut sedíme v autě bez jediného slova.

„Tak co se stalo?“ Zavrtí hlavou a já nemůžu dělat nic, jen tam sedět a dívat se na ni. Nakonec seberu odvahu, abych se jí dotkl. Pohladím ji po vlasech a cítím pod nimi vystouplé obratle vzadu na krku. Ramena se otřásají pláčem. Otočí se čelem ke mně a já ji nešikovně obejmu přes řadicí páku. Brečí a není k utišení.

Naráz přestane. „K čertu s mámou.“

Po nějaké době uvízneme v dopravní zácpě na Dan Ryan Expressway. Posloucháme Irmu Thomasovou. „Henry? Bylo to tak… vadilo ti to moc?“

„Co mi mělo vadit?“ zeptám se a napadne mě, že nejspíš příjde řeč na její záchvat pláče.

Spletl jsem se. „Moje rodina. Opravdu ti připadali tak…“

„Jsou docela fajn, Clare. Zvlášť Alicia je moc prima.“

„Někdy bych je nejradši naházela doprostřed Michiganského jezera a dívala se, jak se topí.“

„Hm, ten pocit dobře znám. Hele, měl jsem takový dojem, že mě tvůj táta a brácha už kdysi viděli, ale Alicia mi při loučení řekla něco moc divnýho.“

„Jednou jsem tě viděla s tátou a Markem. A Alicia tě viděla taky. Ve sklepě. Bylo jí dvanáct.“

„Nekouká z toho malér?“

„Ne, protože pravda je tak bizarní, že by tomu stejně nikdo nevěřil. Oba se zasmějeme a napětí, které celou dobu viselo ve vzduchu, se vytratí. Kolona se dá do pohybu. Brzy nato už Clare parkuje před mým domem. Vezmu si z kufru tašku se svými věcmi a dívám se za ní, jak se pomalu odlepuje od chodníku a pokračuje dál po Dearbornské. Hrdlo se mi náhle sevře. O několik hodin později dokážu ten pocit pojmenovat. Osamělos. A Vánoce oficiálně skončily. Takže zase až příští rok.

DOMOV MÁŠ VŠUDE, KDE SLOŽÍŠ HLAVU

Sobota 9. května 1992 (Henrymu je 28)

Henry: Usoudil jsem, že nejlepší strategie je zeptat se přímo. Buď řekne jo, nebo ne. Dojedu příměstským vlakem k tátovi, do domova svého dětství. Nejdu ani moc pozdě. Táta mě zřídka zve k sobě a já k němu nechodím na návštěvy neohlášené, což právě hodlám udělat. Jenomže co mi zbývá, když nebere telefon? Vystoupím na Západní a pěšky jdu až na Lawrenceovu. Bydlí na Virginii, z verandy za domkem se dvěma byty se naskýtá výhled na řeku. Stojím přede dveřmi a hledám klíče. Vykoukne paní Kimová a spikleneckým gestem mě zve dál. Zpozorním. Kimča mě obvykle vítá velice hlučně a srdečně. Ví, jak to mezi tátou a mnou chodí, ale nikdy se mezi nás neplete. No, skoro nikdy. Vlastně se nám plete do života neustále, ale vůbec nám to nevadí. Mám pocit, že je nějaká rozladěná. „Dáš si kolu?“ zeptá se a rázuje do kuchyně.

„Rád“ Odložím batoh za dveřmi a jdu za ní. Vyláme kostky ledu ze staromódních kovových mističek na led. Kimčinu energii nepřestávám obdivovat. Musí jí být už nejmíň sedmdesát, ale pořád vypadá stejně. Strávil jsem v její kuchyni spoustu času a pomáhal jí s přípravou jídla pro Pana Kima (zemřel před pěti lety), četl si tam, psal úkoly a díval se na televizi. Usadím se u kuchyňského stolu a ona přede mne postaví skleni s kolou, ve které cinkají kostky ledu. Přisune si zpola vypitý hrníček kávy z tenkého čínského porcelánu s kolibříky kolem okraje. Vybaví se mi jak mi dovolila pít kávu z tohohle porcelánu poprvé. Bylo mi třináct a v tu chvíli jsem si připadal hrozně dospělý.

„Dlouho jsme se neviděli, ty kluku.“

Jejda. „Omlouvám se… čas hrozně letí a v poslední době mám hrozně práce.“ Vrhne na mě zkoumavý pohled. Vždycky jsem měl pocit, že těma svýma pronikavýma černýma očima mi vidí až na dno duše. Z plochého korejského obličeje se nedá nic vyčíst, nezrcadlí se v něm vůbec nic, pokud nechce. Skvěle hraje bridž.

„Cestovals v čase?“

„Ne. Už měsíce jsem nikde nebyl. Je to úžasné.“

„Máš holku?“ Zakřením se.

„Ale, ale. Musíš mi všechno říct. Jak se jmenuje? Jak to, žes nám ji jestě nepředstavil?“

„Jmenuje se Clare. Již mockrát jsem ji chtěl přivést, ale táta nikdy nechtěl.“

„Mě ses ovšem neptal. Přijdete ke mně a pozvu i Richarda. Udělám kachnu s mandlemi.“

Jako obvykle nechápavě vrtím hlavou nad vlastní zabedněností. Pani Kimová dokáže elegantně vyřešit jakýkoliv náš rodinný problém. Vůči mně si táta nebere servítky a poslal by mě někam, ale Kimče se vždycky rád zavděčí. Však má taky proč. Nejenže mu prakticky vychovala dítě, ale navíc mu za pronájem bytu nejspíš ani nepočítá tržní cenu.

„Jsi geniální.“

„To jsem. Tak proč jsem ještě nedostala MacArthurovu cenu? Povíš mi to?“

„To vážně nevím. Nejspíš jsi na veřejnosti málo známá. Mám dojem že ti, co o ní rozhodujou, nechodí hrát po večerech bingo.“

„To ne, protože jsou za vodou. Takže kdy se budeš ženit?“

Kola mi vyběhne až do nosu. Rozřehtám se jako cvok. Zaskočí mi. Kimča vyskočí a začala mě bušit pěstičkou do zad. Přestanu kašlat a ona se naštvaně posadí. „Co je na tom tak k smíchu? Jen jsem se zeptala. To už se nesmím na nic ani zeptat?“

„Samozřejmě, že na tom není nic k smíchu. Nesmál jsem se proto, že by mi to připadalo kdovíjak legrační, ale protože mi čteš myšlenky. Přišel jsem za tátou, aby mi pro ni dal mámin prsten.“

„Fííí. To je rána, ty kluku. Tak ty se budeš ženit! To je skvělá zpráva! Už ses jí ptal? Řekla ti ano?“

„Neodmítne. Na devadesát devět procent řekne ano.“

„No, jseš si dost jistej. Ale s tím máminým prstýnkem, chlapče, nevím, nevím. Chtěla bych ti říct,“ zadívá se na strop, „že tvýmu tátovi se nevede zrovna nejlíp. Pořád jenom huláká, tříská věcma a necvičí.“

„A tak. To mě vůbec nepřekvapuje. Ale není to dobrá zpráva. Bylas u něj někdy v poslední době?“ Za normálních okolností chodila Kimča k tátovi dnes a denně. Myslím, že mu i uklízí. Mockrát jsem ji viděl starostlivě žehlit tátovy společenské košile.

„Nechce mi otevřít!“ Má slzy na krajíčku. Tak tohle je hodně zlé. Táta má svoje problémy, ale to ještě neznamená, že s nimi musí zatěžovat Kimču.

„A co když není doma?“ Obvykle se snažím předstírat, že nevím, že chodí k tátovi do bytu, když odejde hrát a ona předstírá, že by ji něco takového ani ve snu nenapadlo. Nicméně jsem jí za to vděčný. Jsem rád, že na něj po mém odchodu někdo dohlíží. Někdo na něj musí dávat pozor.

Zatváří se provinile, ublíženě a trochu pohoršené, že jsem něco takového vůbec zmínil. „Jednou jsem k němu zašla, protože jsem o něj měla strach. Všude měl takový svinčík, že by ho nejspíš za chvíli sežraly štěnice.

V lednici jsem našla jen pivo a citrony, jinak nic. V posteli se válelo tolik hadrů, že už se do ní málem nevešel. Netuším, co s ním je. V tak hrozném stavu jsem ho neviděla od té doby, co umřela tvoje máma.“

„No nazdar. Co se podle tebe děje?“ Nad námi se ozve rána, což znamená, že táta něco rozbil v kuchyni. Nejspíš právě vstává. „Asi bude nejlíp, když za ním rovnou zajdu.“

„Určitě,“ zamumlá vážně Kimča. „Takový slušný člověk, nechápu, jak něco takovýho mohl dopustit, jak mohl takhle zpustnout.“

„Je to alkoholik. Alkoholici jsou takoví. Programově se ničí.“ Utrápeně se na mě podívá. „Když už jsme u toho…“ A sakra. „Ano?“

„Podle mě už do práce nechodí.“

„Není koncertní sezóna. V květnu je vždycky doma.“

„Orchestr odjel na turné po Evropě. A už dva měsíce mi dluží za nájem.“

Sakra, sakra, sakra. „Kimčo, proč jsi mi nic neřekla? To je hrůza. Ožrala jeden.“ Vstanu, vydám se ke dveřím pro batoh a vrátím se s ním do kuchyně. Chvíli jsem se v něm prohrabuju, než najdu šekovou knížku. „Kolik ti dluží?“

Paní Kimová se topí v rozpacích. „To ne, Henry, nech si to… časem mi zaplatí.“

„Však on mi to vrátí. No tak, Kimčo, ven s tím. Kolik to dělá?“

Odvrátí pohled. „Dvanáct set,“ pípne tiše.

„Jenom? Hele, ty ses stala předsedkyní Dobročinného spolku na podporu zpustlých DeTambleů? Vypíšu šek a strčím ho pod talířek. „A hleď si ty peníze vybrat, nebo si tě najdu.“

„Tak to zrovna. Nic si nevyzvednu a aspoň tě zase brzy uvidím.“

„Neodmlouvej,“ pohrozím jí. Cítím se hrozně provinile. „Jinak přijdu bez Clare.“

Kimča se rozzáří. „Ráda ji uvidím. Vezmeš mě na svatbu, vid, že ano?

„Určitě. Kdyby se ti nechtělo jít s tátou, tak jsem ti k službám. Vlastně jsem právě dostal úžasný nápad. Povedeš mě k oltáři, až varhaník bude hrát Lohengrina…“

„To abych si koupila šaty.“

„Moment. Nic si nekupuj, dokud ti neřeknu. Co kdyby mi dala košem? Povzdechnu si. „Radši abych to moc neodkládal. Jdu nahoru a promluvím si s ním.“ Vstávám. Najednou si v kuchyni paní Kimové připadám jako slon. Stejný pocit člověka přepadne, když se po letech vrátí do základní školy a nechápavě vrtí hlavou nad maličkými lavicemi. Doprovodí mě ke dvěřím. Sevřu ji v náručí. Na okamžik se mi zdá nesmírně křehká a zraniltelna. Jaký vlastně měla život? Donekonečna vařit, prát, uklízet, starat se o zahradu a večer hrát bridž. Násilím se vytrhuju z neveselých úvah. Však se brzy vrátím. Nemůžu se celý život jen válet v posteli s Clare. Kimča mě provází pohledem, zatímco odemykám dveře tátova bytu. „Tati? Jsi doma?“

Nejprve ticho a pak se ozve: „VYPADNI!“ Jdu dál a paní Kimová tiše zavře dveře.

Nejdřív mě do nosu udeří příšerný zápach. Hnilobný puch. Obývací pokoj vypadá jako po výbuchu. Kde jsou všechny moje knihy? Moji rodiče mívali tuny knih, o hudbě, o historii, romány ve francouzštině, němčině i italštině. Kam se poděly? Dokonce i sbírka desek a CD značně prořídla. Všude se válejí nějaké papíry, noviny, obaly, reklamní letáky. Podestýlka do vyše kotníků. Matčin klavír pokrývá vysoká vrstva prachu a na okenní římse stojí váza s mumifi– kovanými gladiolami. Cestou z haly nahlédnu do pokojů. Hrůza. Oblečení, odpadky, další noviny. V koupelně v kýblu na vytírání nacházím láhev vermutu a na dlaždičkách zaschlé, lepkavé skvrny od piva.

Táta sedí u stolu v kuchyni zády ke vchodu a zírá z okna na řeku. Ani se neotočí, když vejdu. Nepodívá se na mě, ani když odsunu židli a posadím se. Ale na druhou stranu se ani nezvedne a neodejde, což považuju za dobré znamení, za počátek rozhovoru. „Nazdar tati.“ Ticho.

„Stavil jsem se u paní Kimové. Říkala, že se nemáš zrovna nejlíp.“ Ticho.

„Taky jsem slyšel, že nechodíš do práce.“

„Je květen.“

„Jak to, že nejsi s orchestrem na turné?“

Konečně se na mě podívá. Za jeho neústupností se skrývá strach. „Jsem na nemocenské.“

„Odkdy?“

„Od března.“

„Placené nemocenské?“ Ticho.

„Jsi nemocnej? Co ti je?“

V první chvíli si myslím, že mi neodpoví, ale namísto slov ke mně jen natáhne ruce. Třesou se mu jako listy osiky. Tak přece se mu to podařilo. Po třiadvaceti letech devastujícího pití už nemůže hrát na housle.

„Tati! Proboha! Co na to říkal Stan?“

„Že to mám z toho. Nervový buňky jsou v háji a už se neobnoví.“

„Prokrista.“ Nekonečně dlouhý okamžik se díváme jeden na druhého. Ztrhaná tvář. Začínám to chápat: nezůstalo mu už vůbec nic. Nezbylo mu už nic, co by ho drželo při životě. Nejdřív odešla máma, a teď přišel i o svou milovanou hudbu. Na mně mu ostatně nikdy moc nezáleželo, takže ani mou pozdní snahu neocení. „Co bude dál?“

Ticho. Nic, dál už nic.

„Nemůžeš tady jen tak vysedávat a chlastat dalších dvacet let.“ Sklopí hlavu.

„A co důchod? Pojištění? Sociálka? Zdravotní? A…“

Neplatil si nic. O nic se nestaral. Kde jsem byl já?

„Zaplatil jsem za tebe nájem.“

„E?“ Vypadá zmateně. „Copak jsem ho nezaplatil?“

„Ne. Dlužils za dva měsíce. Paní Kimové to bylo velice trapné. Nechtěla mi nic říkat, dokonce si ode mě nechtěla ani vzít peníze, ale nevidím důvod, proč by měla tvoje problémy odnášet ona.“

„Chudinka Kimča.“ Otci se po tvářích kutálejí slzy. Zestárl. Jinak se to říct nedá. Sedí přede mnou stařec. V sedmapadesáti je z něho sešlý stařec Nemůžu se na něj zlobit. Je mi ho líto a bojím se o něho.

„Tati.“ Vzhlédne ke mně. „Dovol, abych za tebe zařídil pár věcí.“ Zadívá se z okna. Stromy na druhém břehu řeky jsou pro něho v danou chvíli mnohem zajímavější. „Potřebuju se podívat na tvoje výplatní pásky, na výpisy z banky a další papíry. Taky musíš dovolit paní Kimové, aby ti tady trochu uklidila. A musíš přestat s pitím.“

„Ne.“

„Co ne? Nechceš přestat pít nebo nechceš vůbec nic z toho, co jsem právě říkal?“

Ticho. Začíná mi docházet trpělivost. Raději změním téma. „Tati, budu se ženit.“ Konečně mi věnuje pozornost.

„A s kým? Kdo by si tě asi tak vzal?“ Myslím, že to nemyslí zle, že z něj mluví jen čirá zvědavost. Vylovím z batohu peněženku a vyndám z ní Clarinu fotku. Clare pokojně hledí na pláž s majákem. Vlasy jí vlají kolem hlavy jako zástava a v ranním slunci září na pozadí tmavých stromů. „Jmenuje se Clare Abshireová a je výtvarnice.“

„Pěkná holka,“ zamumlá uznale. Jiné požehnání už z otcovských úst neuslyším.

„Rád bych… moc bych si přál… jí dát k zásnubám mámin prstýnek. Máma by s tím určitě souhlasila.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť si na ni ani nepamatuješ.“

Nechce se mi o tom diskutovat, ale z nenadálého popudu jsem rozhodnutý stůj co stůj prosadit svou. „Vídám ji každou chvíli. Viděl jsem ji stokrát potom, co umřela. Vídám ji procházet se tady kolem, s tebou i se mnou. Chodí se mnou do parku, učí se part, nakupuje a chodí s Marou na kávu k Tii. Vídám ji se strýcem Ishem. Vídám ji u Juilliarda. Slýchám ji zpívat!“ Táta na mě zůstane zírat s pusou dokořán. Ničím ho, ale nedokážu přestat. „Jednou jsem s ní dokonce i mluvil. Stál jsem vedle ní v nacpaném vlaku a dotýkal se jí.“ Táta se rozpláče. „Nemusí to být jen prokletí, jasný? Někdy je cestování v čase úžasná věc. Musím ji vídat a někdy se mi to taky podaří. Zamilovala by si Clare, chtěla by, abych s ní byl šťastný a určitě by nesouhlasila s tím, že jsi všechno hodil za hlavu jen proto, že umřela.“

Sedí za kuchyňským stolem a brečí. Slzy se mu kutálejí po tvářích. Neskrývá je, jen skloní hlavu a nechá je stékat na košili. Dívám se na něho a tvrdě platím za to, že jsem ztratil nervy. Zvednu se, odejdu do koupelny a vrátím se s rolí toaletního papíru. Nepřítomně si z něho kousek odtrhne a vysmrká se. Pár minut v kuchyni vládne ticho.

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Co jako?“

„Proč jsi mi neřekl, že ji vídáš? Býval bych… měl jsem to vědět.“

Proč jsem mu to neřekl? Protože každému normálnímu tátovi by dávno došlo, že ten neznámý chlápek, který se na počátku jejich manželství pořád motá někde poblíž, byl jeho nenormální syn, který cestuje v čase. Protože jsem měl strach. Protože mě nenáviděl za to, že já přežil a mám umřela. Protože mi to dávalo příjemný pocit nadřazenosti. Protože jsem kvůli tomu, co on považoval za nemoc, mohl něco, co on ne. A z dalších neméně sobeckých a nepěkných důvodů.

„Protože jsem ti tím nechtěl ublížit.“

„Ne, neublížilo… by mi to. Víš… rád slyším… jsem rád, že je někde, tam. Nejhorší pro mě bylo… když odešla. Je úžasné slyšet… že tam někde je. I když ji nemůžu vidět.“

„Většinou je šťastná.“

„Ano, bývala šťastná… my oba.“

„To jo, jenomže z tebe se stal někdo jiný. Pokaždé mě napadá, jaké b to bylo vyrůstat vedle tebe, vedle tebe, jaký jsi býval.“

Pomalu se zvedne. Zůstanu sedět. Nejistým krokem odejde z kuchyňe k sobě do ložnice. Slyším ho štrachat a po chvíli se vrátí s malým sametvým váčkem. Rozváže ho a vyndá z něho tmavomodrou krabičku. Otevře ji. Zatřpytí se v ní dva prstýnky. V jeho třesoucí se dlani vypadají jak ztracená semínka. Přikryje levou dlaň pravou, aby mu prstýnky nevypadly, a sedne si. Pár okamžiků svírá oba kroužky v dlaních jako dvě blýskavé štěnice. Má zavřené oči, a když je otevře, napřáhne ke mně pravici. Nastavím spojené dlaně a on je do nich upustí.

Na zásnubním prstenu září smaragd a zvenčí se v něm odrážejí zelena a bílá. Prsteny jsou ze stříbra a potřebují vyčistit. Potřebují, aby je někdo nosil, a já shodou okolností znám dívku, která je nosit bude.

NAROZENINY

Sobota 24. května 1992 (Clare je 21, Henrymu je 28)

Clare: Mám narozeniny a je nádherný letní večer. Jsem u Henryho, v jeho posteli a čtu si Collinsův Měsíční kámen. Henry v mrňavé kuchyňce dělá večeři. Vlezu si do jeho županu a zamířím do koupelny. Cestou ho slyším nadávat na mixér. Dávám si na čas, umývám si vlasy a zrcadla se mlží. Napadá mě, že bych se mohla nechat ostříhat. Byla by to paráda, umýt si vlasy, prohrábnout je hřebenem a hotovo, může se jít na taneček. Povzdechnu si. Henry moje vlasy miluje. Skoro jako kdyby žily vlastním životem a měly duši, jako kdyby dokázaly jeho lásku opětovat. Vím, že je miluje proto, že jsou mou součástí, ale taky vím, že by se mu vůbec nelíbilo, kdybych se nechala ostříhat. Ostatně i mně by chyběly… jenom je s nimi moc práce. Jsou chvíle, kdy bych je nejraději vyměnila za paruku, kterou bych jednoduše sundala a šla se vyblbnout. Pečlivě je rozčešu a rozdělím do pramenů Mokré vlasy jsou hrozně těžké. Tahá to. Pootevřu dveře od koupelny, abych trochu odvětrala páru, Henry si prozpěvuje cosi z Carminy Burany. Zní to zvláštně a trochu falešně. Vycházím z koupelny, právě když prostírá. „Skvěle načasováno, podává se večeře.“

„Dej mi chvilku, musím se obléct.“

„Sluší ti to tak, jak jsi. Vážně.“ Henry obejde stůl, rozváže župan a něžně mi přitiskne dlaně na ňadra.

„Hmm. Vystydne nám večeře.“

„Servíruje se studená kuchyně. Večeře už je studená.“

„Aha… mám hlad.“ Najednou na mne dolehne únava a vyčerpání.

„Ke stolu.“ Henry mě bez dalšího komentáře pustí a vrátí se k prostírání. Chvilku ho pozoruju, ale potom posbírám různé kusy své garderoby poházené po podlaze a postupně si je obleču. Posadím se ke stolu. Henry přináší dvě misky polévky. Světlé a husté. „Francouzská. Babiččin recept.“ Ochutnám. Výborná, máslová a studená. Jako další chod následuje losos s dlouhými výhonky chřestu pokapanými olivovým olejem s rozmarýnovou omáčkou. Otevřu pusu, abych pochválila jeho kuchařské umění, ale namísto chvály ze mě vypadne: „Henry… myslíš, že se všichni milují tak často jako my?“

Zamyslí se. „Většina… ne, podle mě ne. Nejspíš jenom ti, co se ještě dlouho neznají a ještě neuvěřili štěstí, co je potkalo. Zdá se ti toho moc?“

„Těžko říct. Asi ano,“ odpovím s pohledem upřeným do talíře. Nevěřím vlastním uším. Celou pubertu jsem doslova žebrala, aby se se mnou pomiloval, a teď si stěžuju, že je toho moc. Henry mlčí.

„Promiň, Clare. Mrzí mě to. Neuvědomil jsem si to. Nemyslel jsem.“

Podívám se na něj. Tváří se provinile. Vyprsknu smíchy. Henry se usměje, pořád se tváří provinile, ale v očích mu zajiskří ohníčky.

„Zkrátka… někdy si nemůžu ani sednout.“

„Stačí říct: ‚Ne, dneska už ne, miláčku, třiadvacetkrát by to stačilo, radši bych si četla.“‚

„Hmm, a ty se prostě odkulíš a přineseš mi knížku?“

„Určitě. Copak jsem to už neudělal? Víš, že tě poslouchám na slovo.

„Jistě, ale já si potom připadám provinile.“

Henry se zasměje. „Nečekej, že ti to budu vymlouvat. Každé milován s tebou může být mé poslední. Den za dnem, týden za týdnem budu chřadnout a prahnout po polibku, budu zmírat touhou, abys mě vykouřila, a až po čase vzhlédneš od knihy, uvědomíš si, že když mě na miste ošukáš, zemřu ti u nohou, ale v té chvíli už neřeknu ani ň. Nanejvýš sotva slyšitelně zasténám.“

„No jo, ale… jsem unavená a ty… mi připadáš pořád čilý. Jsem divná nebo co?“

Henry se nakloní přes stůl a natáhne ke mně ruce. Vložím do nich své. „Clare.“

„Ano?“

„Promiň, že to říkám tak neomaleně, ale musím říct, že co se sexuálního apetitu týče, předčíš téměř všechny ženy, se kterými jsem kdy chodil. Většina už by dávno volala o pomoc nebo přestala na moje vzkazy odpovídat už před několika měsíci. Mělo mě to napadnout… ale vždycky jsem měl pocit, že se ti to líbí. Jestli je toho moc nebo jestli se ti něco nelíbí, musíš to říct, protože jinak kolem toho budu chodit jako kolem horké kaše a vyčítat si, že se chovám jako uchyl.“

„Kolik sexu by sis představoval?“

„Já? Kdyby záleželo jen na mně, potom bych celý život nejraději strávil v posteli. Milovali bychom se více méně kontinuálně, jen čas od času by musel někdo vstát a dojít nakoupit, přinést něco k pití, nějaké čerstvé ovoce, ať neumřeme na kurděje, a samozřejmě bych si tu a tam odskočil do koupelny, abych se oholil. Občas bychom mohli převléct postel. A zajít do kina, ať nemáme proleženiny. Ale běhat bych chodil. Každé ráno bych si šel zaběhat.“ Běhání je pro Henryho posvátné.

„Proč bys chodil běhat? Vždyť bys měl pohybu až dost, ne?“

Zvážní. „Protože můj život dost často závisí na tom, jestli dokážu běžet rychleji než ti, co mě honí.“

„Hm.“ Teď je na mně, abych se tvářila provinile, protože jsem odpověď na poslední otázku znala předem. „Ale – jak to mám říct? – připadá mi, jako bys byl pořád tady… Od chvíle, co jsme se potkali, myslím tady v přítomnosti, jsi v čase skoro necestoval. Nebo ano?“

„No, o Vánocích, toho sis musela všimnout. A kolem Díkůvzdání. Byla jsi v Michiganu. Nemluvil jsem o tom, protože to bylo deprimující.“

„Zase jsi pozoroval tu nehodu?“

Zůstane na mě zírat. „Ano. Jak to víš?“

„Před pár lety, když ses objevil na Štědrý večer ve Skřivánku, jsi o tom vyprávěl. Pořádně tě to sebralo.“

„To jo. Vzpomínám si, jak mi zkazilo náladu, když jsem uviděl to datum na seznamu. Říkal jsem si, aha, další vánoční bonus. Jako kdyb nestačilo, jak jsem dopadl v přítomnosti. Tehdy jsem skončil s otravou alkoholem a museli mi vypumpovat žaludek. Doufám, že jsem ti nezkazil svátky.“

„Víš… byla jsem moc ráda, že tě vidím. A taky jsi mi vyprávěl něco důležitého, osobního, i když obvykle sis dával pozor aby ti nevy klouzlo jméno nebo datum. Zoufale jsem toužila po něčem, co by mi pomohlo uvěřit, že jsi skutečný, že doopravdy existuješ a že nejsi jen výplod mé choré mysly. Taky proto jsem se tě pořád dotýkala.“ Zasměju se. „Neuvědomovala jsem si, jak ti všechno ztěžuju. Dělala jsem všechno pro to, abys po mně toužil, ale ty jsi zůstával chladný a odtažitý. Vždyť jsi musel šílet!“

„Například?“

„Co máš jako dezert?“

Henry se poslušně zvedne a přinese zákusek. Mražený mangový krém s malinami. V podivném úhlu se na něm povážlivě kymácí jediná svíčička. Henry zanotuje „Hodně štěstí“ a já se začnu hihňat, protože zpívá příšerně falešně. V duchu vyslovím přání a sfouknu svíčku. Chutná to úžasně. Nadchne mě to tak, že začnu pátrat v paměti po nějaké obzvlášť Nestydaté pasti, kterou jsem na něho nalíčila.

„Mám to. Tahle byla nejhorší. Jednou pozdě v noci, když mi bylo šestnáct, jsem na tebe čekala. Všude byla hrozná tma, mohlo být tak jedenác měsíc nesvítil. Měla jsem na tebe vztek, protože ses ke mně choval jako, k malé. Strašně už jsem chtěla přijít o panenství. Vymyslela jsem, že schovám šaty…“

„To snad ne.“

„Ale ano. Schovala jsem je jinam, než jsme se dohodli…“ Stydím se sebe, ale teď už mu to musím dopovědět. „A?“

A ty ses objevil. Provokovala jsem tě tak dlouho, dokud ti nedošla trpělivost.“ A?“

„A pak jsi mě povalil a přišpendlil k zemi. Tak půl minuty jsme si oba mysleli: ‚A je to tady‘ Ne že bys mě znásilnil, protože jsem si o to koledovala. Prostě ses tvářil hrozně divně, a potom jsi prohlásil: ‚Ne!‘, zvedl ses a odešels. Odkráčel jsi do lesa a tři týdny ses neukázal.“

„Hmm, tak to jsem lepší, než jsem si myslel.“

„Vyděsilo mě to tak, že jsem další dva roky sekala latinu a chovala se slušně.“

„Díky bohu. Nedovedu si představit, že bych musel pravidelně dokazovat, jak silnou mám vůli.“

„A to mi bylo divné. Dlouhou dobu jsem si myslela, že se ti vůbec nelíbím. Že tě vůbec nepřitahuji!. Teď je mi to samozřejmě jasné. Jestliže máme strávit celý život v posteli, potom ti nejspíš trocha sebezapření v minulosti tak nevadila.“

„Víš, s tím sexem jsem vůbec nepřeháněl. Uznávám, že to není příliš povznášející, ale stejně jsem ti to už dlouho chtěl říct. Cítím se jinak. Víš… cítím se s tebou spojený. Myslím, že sex mě drží tady, v přítomnosti. Tím, že jsme fyzicky spojení, se mi něco mění v mozku.“ Henry mne špičkami prstů pohladí na hřbetu ruky. Podívá se mi do očí. „Něco pro tebe mám. Pojď se mnou.“

Vstanu od stolu a následuji ho do obývacího pokoje. Složí gauč. Posadím se. Zapadá slunce a pokoj se koupe v oranžovorůžovém světle. Otevře zásuvku stolu a vyndá z ní sametový váček. Usadí se kousek ode mne. Dotýkáme se koleny. Musí slyšet, jak mi buší srdce, pomyslím si. A už je to tady. Vezme mě za ruku a vážně se na mne zadívá. Tak dlouho jsem na tuhle chvíli čekala a teď je to tady a já mám strach, bleskne mi hlavou. „Clare?“

„Ano?“ pípnu vyděšeně. „Víš, že tě miluju. Vezmeš si mě?“

„Ano… Henry.“ Přepadá mě zvláštní pocit, že tohle už jsem jednou prožila. „Ale vždyť jsi odpověď znal předem… jsem tvoje žena.“

Neděle 31. května 1992 (Clare je 21, Henrymu je 28)

Clare: Stojíme s Henrym ve vestibulu činžovního domu, ve které vyrůstal. Jdeme trochu pozdě, ale musíme se na chvíli zastavit. Henry se opírá o schránky, zhluboka dýchá a oči má zavřené.

„Neboj,“ utěšuju ho, „horší než setkání s mou mámou to nebude.“

„Tví rodiče mě přijali moc hezky.“

„Máma je… nevypočitatelná.“

„To můj táta taky.“ Henry zasune klíč do zámku, otevře a vejdeme. Zaklepe na dveře bytu. Téměř vzápětí se rozlétnou dokořán a stojí v nich droboučká starší Korejka. Kimča. Má na sobě modré hedvábné šaty a rty nalíčené ostře červenou rtěnkou. Obloučky domalovaného obočí trošku ujíždí do stran. Prošedivělé vlasy si spletla do dvou uzlů nad ušima. Z neznámého důvodu mi připomíná Ruth Gordonovou. Sahá mi po ramena. Zakloní hlavu a nadšeně vypískne: „Henry, ta je náádherná!“ Cítím, jak rudnu. Henry ji napomene: „Kimčo, kam se poděly tvé dobré způsoby? Rozesměje se. „Vítám vás, slečno Clare Abshireová!“

„Dobrý den, paní Kimová,“ odpovídám. Usmějeme se na sebe. „Říkejte mi Kimčo, všichni mi tak říkají.“ Přikývnu a jdu za ní do obývacího pokoje, kde v ušáku sedí Henryho otec.

Mlčí. Jen se na mě dívá. Henryho otec je hubený, vysoký, kostnatý a unavený. Henry se mu vůbec nepodobá. Nakrátko zastřižené šedé vlasy, tmavé oči, dlouhý nos, úzké rty a malá ústa s maličko povislými koutky. Skoro se v tom křesle ztrácí. Zaujmou mě jeho ruce s dlouhými, štíhlými elegantními prsty, které nechává nehybně ležet v klíně.

Henry si odkašle. „Tati, představuju ti Clare Abshireovou. Clare, muj otec, Richard DeTamble.“

Pan DeTamble ke mně pomalu napřáhne pravici. Stisknu ji. Studí jako led. „Dobrý den, pane DeTamble. Jsem ráda, že vás poznávám,“ řeknu.

„Vážně? Tak to vám toho o mně Henry mnoho neřekl.“ Z chraplavého hlasu zaznívá určitá potměšilost. „Nicméně hodlám těžit z vaší nevědomosti. Pojďte, sedněte si vedle mě. Kimčo, mohli bychom se něčeho napít?

Zrovna jsem se chtěla zeptat, co si kdo dá. Clare… co byste ráda? Udělala jsem sangrii, chutná vám? A co ty Henry? Sangrii? Fajn. Richarde, dáte si pivo?“

Všichni na okamžik zmlkneme. Potom pan DeTamble odpoví: „Ne, díky, Kimčo. Dal bych si čaj, kdyby vám to nevadilo.“ Kimča se usměje a zmizí v kuchyni. „Někde jsem nastydl,“ vysvětluje pan DeTamble. „Vzal jsem si nějaké prášky na chřipku, ale jsem po nich hrozně ospalý.“

Henry nás z gauče pozoruje. Všechen nábytek v pokoji je bílý a vypadá, jako kdyby ho nakoupili v JCPenney někdy kolem roku 1945. Čalounění chrání průhledná fólie stejně jako bílý koberec. Krb snad nikdy nepoužili, jak je čistý. Visí nad ním nádherná kresba bambusu klátícího se ve větru.

„To je krása,“ chválím obraz, protože všichni mlčí.

Pana DeTamblea to očividně potěší. „Líbí se vám? Koupili jsme ho s Annettou ve dvaašedesátém v Japonsku. Je to reprodukce z Kjóta. Originál je čínský. Mysleli jsme, že se bude Kimče a Dongovi líbit. Je ze sedmnáctého století, ale originál je mnohem starší.“

„Pověz Clare o té básni,“ vybídne ho Henry.

„Ano, ta báseň. Píše se tam zhruba tohle: Bambusy na vrcholu hory se vlní, jak mysl mudrce v mracích plují. S lehkým srdcem namaloval a napsal WuČen.“

„To je hezké,“ řeknu. Kimča přináší pití naskládané na podnose. Henry i já si vezmeme po sklenici sangrii a pan DeTamble oběma rukama uchopí šálek čaje. Když ho staví na stolek vedle sebe, šálek zacinká o talířek. Kimča si sedne do menšího křesla u krbu a upíjí sangrii. Ochutnám a zjistím, že je hodně silná. Henry na mě spiklenecky mrkne.

„Máte ráda zeleň, Clare?“ zeptá se Kimča.

„Ale jo,“ odpovím. „Moje matka se v zahradničení vyžívá.“

„Musíte se jít ještě před večeří podívat na zahrádku za domem. Všechny Pivoňky kvetou a pohled na řeku taky stojí za to.“

„To zní dobře.“ Všichni napochodujeme na zadní zahradu. Obdivuju řeku líně tekoucí pod poněkud vratkými schůdky. Povinně žasnu nad pivoňkami. „Jakou zahradu má vaše matka? Pěstuje růže?“ Křmča má malinkatou, úzkostlivě udržovanou růžovou zahrádku, na které se vedle sebe tísní snad všechny druhy čajovek.

„Růže taky, ale moje máma má slabost na kosatce.“

„Á, také mám kosatce. Podívejte, támhle.“ Kimča ukáže na trs kosatců „Musím je přesadit. Líbily by se vaší matce?“

„Určitě, ale raději se jí napřed zeptám.“ Máma má přes dvě stě různých druhů kosatců. Všimnu si, že se Henry za Kimčinými zády ušklíbá, a zamračím se na něho. „Zeptám se jí, jestli by s vámi nechtěla nějaké vyměnit. Některé vyšlechtila sama a dává je jen dobrým přátelům.“

„Vaše matka šlechtí kosatce?“ vloží se do hovoru pan DeTamble.

„Ehm, ano. A také tulipány, ale kosatce má nejraději.“

„Matka je profesionální zahradnice?“

„Ne,“ odpovídám. „Amatérka. Navíc platí zahradníka, který dělá všechnu těžkou práci. Plít, sázet a vyndávat je chodí najatí brigádníci.“

„Musíte mít obrovskou zahradu,“ povzdechne si Kimča. Vrátíme se s Kimčou v čele dovnitř. Zazvoní kuchyňský budík. „Hotovo. Ke stolu,“ vybídne nás. Nabídnu se, že jí pomůžu, ale mávnutím ruky mě pošle sednout. Všimnu si, že pan DeTamble má na sobě svetr, i když tam je dost teplo. Kimča má nádherný porcelánový servis pomalovaný kolibříky. Před každého s nás postaví orosenou sklenici s vodou a nalije nám bílé víno. U Henryho otce s láhví zaváhá, ale ten hned jak si jí všimne, odmítavě zavrtí hlavou. Nakonec přinese saláty a posadí se. Pan DeTamble pozvedne sklenici s vodou. „Hodně štěstí,“ připije nám. „Na štěstí snoubenců,“ přidá se Kimča. Ťukneme si a napijeme se. „Clare, Henry tvrdil, že jste výtvarnice. Čím se zabýváte?“

„Papírem. Dělám papírové plastiky.“

„Ach tak. Musíte mi někdy nějakou ukázat, protože si to dost dobře neumím představit. Je to jako origami?“

„Ne, to ne.“

Henry zasáhne. „Vypadá to jako ty plastiky od toho Němce, Anselma Kiefera, co jsme viděli v Institutu. Obrovské, děsivé sochy z papíru.

Kimče to pořád nejde do hlavy. „Proč by taková hezká dívka dělala takové ohavnosti?“

Henry se zasměje. „To je umění, Kimčo. A mně se moc líbí.“ Hodně používám květy,“ svěřím se jí. „Kdybyste mi dala nějaké uschlé růže, zakomponovala bych je do plastiky, kterou teď dělám.“

„Ráda,“ odpoví. „A co to bude?“

„Obří vrána z růží, vlasů a vláken denivky.“

„Proč zrovna vrána? Vrány nosí smůlu.“

„Opravdu? Mně připadají úchvatné.“

Pan DeTamble povytáhne obočí a na zlomek vteřiny vypadá úplně stejně jako Henry. „Máte zvláštní představy o kráse.“

Kimča vstane, sklidí ze stolu salátové talířky a přinese mísu zelených fazolek a kouřící kachnu s malinovou omáčkou a červeným pepřem. Božská chuť. Už je mi jasné, kde se Henry naučil vařit.

„Co vy na to?“ dožaduje se Kimča pochvaly. „Vynikající,“ prohlašuje pan DeTamble. Připojuju se k jeho chvále. „Mohl bych si to trochu přisladit?“ zeptá se Henry. „Taky se mi to zdá míň sladké,“ souhlasí Kimča. „Ne, je to naprosto dokonalé, dobíral jsem si tě.“ Korejka se potěšené usmívá. Natáhnu se pro skleničku s vínem, pan DeTamble pokýve hlavou: „Annettin prsten vám sluší.“

„Je moc krásný. Děkuji, že ho mohu nosit.“

„Má dlouhou historii a ty snubní také. Pro mou prapraprababičku ho nechali roku 1823 vyrobit v Paříži. Jmenovala se Jeanne. Do Ameriky se dostal s mou babičkou Yvette v roce 1920 a od Annettiny smrti v devětašedesátém odpočíval v zásuvce. Jsem rád, že se zase blýská na něčím prstě.“

Podívám se na prstýnek. Henryho máma ho měla na prstě, když umřela, bleskne mi hlavou. Po očku se podívám na Henryho. Nejspíš ho napadlo to samé. Pan DeTamble dál nevzrušeně jí kachnu. „Vyprávějte mi o Annette,“ požádám ho.

Odloží vidličku, opře se lokty o stůl a čelem o ruce. Zpoza dlaní se na mě dívá. „Nepochybně už něco víte od Henryho.“

„Ano, něco málo. Vyrůstala jsem s jejími deskami. Moji rodiče jsoj jejími velkými příznivci.“

Pan DeTamble se usměje. „Aha, tak tedy už jistě víte, že Annette měla ten nejkrásnější hlas… plný a čistý, nádherný, s obrovským rozsahem… vkládala do zpěvu celou duši… kdykoliv jsem ji poslouchal cítil jsem, že můj život přesahuje fyzickou existenci… měla absolutní sluch, rozuměla hudbě a dokázala naprosto přesně rozpoznat, o čem daná skladba je, co vyžaduje… moje Annette byla velice citově založená žena. Dokázala probudit city i v druhých. Co zemřela, přestal jsem cokoli cítit.“

Odmlčí se. Nedokážu se na pana DeTamblea podívat, a proto pohlédnu na Henryho. Pozoruje otce a ve tváři se mu zračí takový smutek, že raději sklopím oči k talíři.

Pan DeTamble pokračuje: „Ale vy jste se ptala na Annette, ne na mě. Byla to laskavá žena a velká umělkyně. Většinou to nejde dohromady. Annette dávala lidem štěstí a byla šťastná i sama. Milovala život. Viděl jsem ji plakat jen dvakrát: poprvé, když jsem jí dal zásnubní prsten, a podruhé, když přivedla na svět Henryho.“

Další odmlka. Konečně se zmůžu na slovo. „Měl jste velké štěstí.“

Usměje se, ale obličej stále schovává v dlaních. „Byli jsme šťastní, a nebyli. V jednu chvíli jsme měli všechno, co jsme si jen přáli, a vzápětí ležela na kusy na dálnici.“ Henry se zamračí.

„A není, podle vás,“ trvám si na svém, „lepší být alespoň chvíli nevýlslovně šťastný, i když o to štěstí vzápětí přijdete, než jen bez emocí proplouvat životem?“

Pan DeTamble si mě změří pohledem. Zvedne tvář z dlaní a upřeně se na mě zadívá. „Často o tom přemýšlím. Vy tomu věříte?“

Přemítám o svém dětství, o všem tom čekání, obavách, nejistotě o radosti, která mne zaplavila, když jsem po několika týdnech nebo měsících odloučení uviděla Henryho kráčet přes palouk, o tom, jaké to bylo nevidět ho dlouhé dva roky, o náhodném setkání ve studovně Newberryske knihovny, o štěstí, které jsem cítila, když jsem se ho mohla dotýkat, o nevídaném přepychu, že vím, kde je, že vím, že mě miluje. „Ano,“ odpovídám, věřím tomu.“ Vyhledám pohledem Henryho a usměju se.

Pan DeTamble přikývne. „Henry si dobře vybral.“ Kimča vstane, aby udělala kávu. Zatímco je v kuchyni, pan DeTamble pokračuje: „Není stavěný, aby komukoliv vnesl do života klid a mír. Vlastně je v mnoha směrech pravým opakem své matky: nespolehlivý, přelétavý a zahleděný sám do sebe. Povězte, Clare, proč se tak milá a hezká dívka jako vy chce provdat za Henryho?“

Všichni v místnosti zadrží dech. Henry ztuhne, ale neřekne ani slovo. Nakloním se přes stůl a usměju se na pana DeTamblea a s nadšením v hlase, jako kdyby se mě právě zeptal, jakou zmrzlinu mám nejraději, odpovím: „Protože je naprosto úžasný v posteli.“ Z kuchyně se ozve výbuch smíchu. Pan DeTamble sklouzne pohledem k Henrymu, ten jen povytáhne obočí a uličnicky se zakření. Pan DeTamble se usměje: „Touché, má drahá.“

Později, po kávě, Kimčině skvělém mandlovém dortu a přehlídce Henryho fotografií: kojenec, batole a maturant (připadá si trapně), po Kimčině zevrubném výslechu ohledně mé rodiny (Kolik má váš dům pokojů? Tolik? Ty rošťáku, proč jsi mi neřekl, že je nejenom hezká, ale i bohatá?) se rozloučíme. Poděkuju Kimče za vynikající večeři a popřeju dobrou noc panu DeTambleovi.

„Bylo mi potěšením, Clare,“ prohlásí, „ale musíte mi říkat Richarde.“

„Děkuji… Richarde.“ Vezme mou ruku do svých a na zlomek vteřiny ho vidím Annettinýma očima… jen na prchavý zlomek času, který se téměř okamžitě rozplyne. Rozpačitě kývnu na Henryho, který právě objímá Kimču. Sejdeme po schodech dolů do příjemné letní noci. Připadá mi, že jsme uvnitř strávili celé roky.

„Uf,“ uleví si Henry. „Málem jsem z toho měl smrt.“

„Zvládla jsem to?“

„Zvládla? Bylas úžasná. Zamiloval si tě.“

Držíme se za ruce a kráčíme ulicí. Na konci bloku míjíme dětské hřiště. Rozeběhnu se k houpačkám a vyskočím na jednu. Henry si sedne čelem proti mně na tu vedlejší. Houpáme se výš a výš, míjíme se, někdy se sladíme spolu a někdy kolem sebe proletíme tak obrovskou rychlostí, že mi připadá, že se musíme srazit. Smějeme se a smějeme. Smutek, osamění, smrt a odloučení pro nás neexistují. Jsme tady a teď. Nic nám nemůže zkazit tu nepopsatelnou radost okamžiku, nikdo nám ji nemůže ukrást.

Středa 10. června 1992 (Clare je 21)

Clare: Sedím sama u malého stolku u okna v Café Peregolisi, což je úctyhodná špeluňka, kde vaří vynikající kávu. Měla bych pracovat na referátu o Alence v říši divů na Dějiny literární grotesky, na které jsem se v letním semestru zapsala, ale namísto toho sedím v kavárně a sním s otevřenýma očima. Líně civím z okna na všechny ty, kteří v podvečer spěchají a funí po Halstedově ulici. Nechodím do teploušské čtvrti často. Už jsem pochopila, že udělám mnohem víc práce, pokud jsem někde, kde vím, že mne nebude nikdo shánět. Henry zmizel. Doma není a do práce taky nepřišel. Snažím se tím netrápit, nemyslet na to. Snažím se brát to s nadhledem a nonšalancí kavárenských povalečů. Henry se o sebe dokáže postarat. To, že nevím, kde je, nemusí hnedka znamenat, že se mu něco stalo. Kdo ví? Třeba je se mnou.

Všimnu si, že na mne někdo mává z protějšího chodníku. Přimhouřím oči a poznávám tu malou černošku, která kdysi v Aragonu utěšovala Ingrid. Celia. Zamávám ji taky a ona přejde ulici. Najednou stojí přede mnou. Je tak malá, že se díváme jedna druhé do očí, i když ona stojí a já sedím.

„Ahoj, Clare,“ pozdraví. Má medový hlas. Nejraději bych se do jejího hlasu zachumlala a usnula.

„Ahoj, Celie. Přisedni.“ Usadí se naproti mně. Uvědomím si, že musí mít neuvěřitelně krátké nohy, protože když sedí, vypadá jako normálně vysoká ženská.

„Doneslo se mi, že jste se zasnoubili,“ začne.

Ukazují levou ruku, na které se blýská Henryho prstýnek. Přišourá se k nám vrchní a Celia si objedná tureckou kávu. Vychytrale se usměje a vycení na mě dlouhé, bílé a křivé zuby. Přivírá velké tmavé oči, víčka jí padají, ako by měla každou chvíli usnout. Vysoko vyčesané copánky přidržují na místě růžové jídelní hůlky, které barevně ladí s křiklavě růžovými šaty. Buď jsi hrdinka, nebo úplný blázen,“ pokračuje.

„To slyším ze všech stran.“

„No, teď už to musíš vědět“

Usměju se, napiju se kávy, která mi mezitím vystydla a je navíc příliš sladká.

„Nevíš, kde teď Henry je?“

„Ne, nevím. A ty nevíš, kde je Ingrid?“

„Ehm,“ znejistí. „Čeká na mě na baru v Berlíně.“ Sklouzne pohledem k hodinkám. „Přijdu pozdě.“ Světlo řinoucí se do kavárny z ulice jí zbarvuje tmavou kůži nejprve do modra a pak do ruda. Vypadá jako Marťan. Usměje se. „Henry právě upaluje po Broadwayi tak, jak ho pámbuh stvořil, s tlupou skinů v patách.“ To snad ne.

Číšník přináší Celii kávu. Ukážu na svůj šálek. Dolije mi. Pečlivě odměřím lžičku cukru a zamíchám. Celia si bez okolků nasype do titěrného hrníčku pořádnou porci cukru. Černá tekutina se táhne jako melasa. Kdysi dávno žily byly tři sestry… žily na dně studny… Proč žily na dně studny?… Prýštila z ní melasa.

Celia čeká, až něco řeknu. Když nevíte, co říct, zamaskujte to zdvořilostní frází. Získáte čas. „Opravdu?“ To se ti povedlo, Clare.

„Nevypadáš, že by tě to nějak zvlášť trápilo. Kdyby můj chlap utíkal nahej po městě, nejspíš bych projevila víc zájmu o jeho osud.“

„Henry není jen tak někdo.“

Celia se zasměje. „To teda určitě ne, sestřičko.“ Kolik toho ví? Co vlastně ví? A co Ingrid? Celia se napije kávy, vytřeští oči, zamračí se a našpulí rty. „Vážně si ho chceš vzít?“

Nevím, co to do mě vjede, že jí odseknu: „Když mi nevěříš, můžeš se přesvědčit na vlastní oči. Přijd se podívat na svatbu.“

Celia zavrtí hlavou. „Já? Henry mě nemá ani trochu v lásce. Ani tropičku.“

„Nejspíš si nemáte co vyčítat. Taky nejsi zrovna jeho obdivovatelka.“

Uculí se. „Teď už ano. Se slečnou Ingrid Carmichelovou dost ošklivě vyběhl a já po něm jen zametám smetí.“ Znovu se podívá na hodinky, „á propos, přijdu pozdě na rande.“ Celia vstane a navrhne mi: „Co kdybys šla se mnou?“

„Ne, díky.“

„Jen pojď, holka. Měly byste se s Ingrid líp poznat Máte hodně společnýho. Uděláme si takovej malej večírek. Dámské loučení se svobodou.“

„V Berlíně?“

Celia se zasměje. „Nikam se nepoletí. To je jeden bar ve městě.“ Smích, který se jí dere z úst, musí patřit někomu mnohem většímu. Nechce se mi s ní nikam chodit, ale…

„Podle mě to není zrovna nejlepší nápad.“ Zahledím se Celii do očí. „Právě naopak“ Vydrží můj pohled a připomene mi nebezpečného hada, útočící kočku. Loví kočky netopýry?… Loví netopýři kočky? „A kromě toho, ještě musím dodělat tohle.“

Celia krátce přelétne moje poznámky. „Co je to? Domácí úkol? A tak příprava do školičky! Poslechni, co ti radí starší sestra Celia, která ví, co je pro prvňáčky nejlepší… hele, nalejou ti vůbec?“

„Jistě,“ oznámím jí pyšně. „Už před třemi týdny mi bylo…“

Celia se ke mně nakloní. Voní skořicí. „No tak, malá, no tak. Musíš si trochu užít, než se usadíš s tím svým panem Knihovníkem. No tááák, Clare. Dřív, než se stačíš rozkoukat, budeš mít kolem sebe hejno knihovnických dětiček a utírat jim nosy a zadky.“

„Vážně se mi nikam…“

„Pšt, už nic neříkej, zvedni se a pojď“ Celia začne sbírat moje knihy a zvrhne přitom konvičku s mlékem. Chci to utřít, ale Celia vypochoduje z kavárny s mými knihami v podpaží. Vyběhnu za ni.

„Celie, dej mi to, potřebuju…“ Na někoho, kdo má tak krátké nohy a deseticentimetrové podpatky, docela uhání.

„Nevrátím ti je, dokud mi neslíbíš, že půjdeš se mnou.“

„Ingrid nebude nadšená.“ Svižným krokem míříme po Halstedověj k Belmontské. Nijak netoužím se s Ingrid vidět. Viděla jsem ji jen jednou a naposled na koncertu Violent Femmes a úplně mi to stačilo.

Právě naopak. Je na tebe velice zvědavá.“ Zahýbáme na Belmontskou, míjíme tetovací salony, indické restaurace, obchody s koženými doplňky a modlitebny. Projdeme podchodem pod tratí a tam stojí Berlín. Zvenčí nevypadá bar nijak lákavě. Začerněná okna a dunění diskotékové hudby za zády vyhublého pihovatého mladíka, který po mně chce peníze, ale po Celii ne, a orazítkuje nám ruce. Vejdeme.

Jakmile si přivyknu přítmí baru, uvědomím si, že jsou tam jen samé ženy. Ženy se tlačí i kolem malého pódia, na kterém se svíjí striptérka v miniaturních ostře červených tangách. Připadá mi to obscénní. Další ženy se smějí a koketují spolu u baru. Lesby. Celia mne odvleče k jednomu ze stolků. Sedí u něho Ingrid. Je sama a společnost jí dělá jen vysoká sklenice s modrým obsahem. Poznává mě. Není zrovna štěstím bez sebe, že mě vidí. Celia políbí Ingrid a gestem mě vybídne, ať si sednu. Zůstanu stát. „Nazdar, zlato,“ pozdraví Celia Ingrid.

„To si snad děláš srandu,“ vyprskne Ingrid. „Proč jsi ji přitáhla s sebou?“ Obě dvě mě zcela ignorují. Celia pořád pevně drží moje knihy. „Klídek, Ingrid. Je v pohodě. Jen mě napadlo, že by ses s ní možná chtěla blíž seznámit, to je celý.“ Celia se zatváří téměř omluvně, ale dokonce ani mně neunikne, že se pase na Ingridiných rozpacích.

Ingrid mě probodne pohledem. „Proč jsi přišla? Aby ses mi pošklebovala?“ Opře se a bojovně vystrčí bradu. Vypadá jako blonďatý upír. Černý sametový top a krvavě rudé rty. Okouzlující žena. Připadám si vedle ní jako školačka z maloměsta. Beze slova natáhnu k Celii ruku a ona mi bez řečí vrátí kriihy.

„Přinutila mě. Odcházím.“ Otočím se a už chci být pryč, ale Ingridina ruka vystřelí a chytí mě za paži.

„Počkej…“ Přitáhne si mě k sobě. Zakopnu a knihy se rozletí po zemi. Vytrhnu se jí. „Ty seš zasnoubená?“ Dojde mi, že zírá na prstýnek od Henryho.

Mlčím. Ingrid se obrátí na Celii. „Vědělas to, že jo?“ Celia sklopí oči a neříká nic. „Přitáhla jsi ji sem jen proto, abys mě trápila, ty mrcho.“ Mluví tiše. Jen stěží rozumím, co říká. Slova se ztrácejí v dunění hudby.

„Ne,Ingo, já jen…“

„Celie, víš, co mi můžeš?“ Ingrid vstane. Na okamžik se její obličej ocitne velice blízko mého. Představím si, jak Henry líbal ty krvavě rudé rty. Ingrid mě propaluje očima. „Vyřiď Henrymu, ať jde do hajzlu, a řekni mu, že já už tam jsem.“ A odkráčí. Celia schovává obličej v dlaních.

Začnu sbírat svoje knihy. Jsem na odchodu, když Celia vyhrkne: „Počkej.“

Otočím se a čekám.

„Promiň, Clare,“ pípne. Pokrčím rameny. Ve dveřích se ohlédnu. Celia sedí sama u stolku, pije Ingridin modrý koktejl a druhou rukou si podpírá hlavu. Nedívá se na mě.

Venku nasadím svižné tempo. Pospíchám ke svému autu. Konečně. Jedu rovnou domů, jdu do svého pokoje, lehnu si do postele a vytočím Henryho číslo. Nebere to, není doma. Zhasnu a dlouho nemůžu usnout.

BÁJEČNÝ ŽIVOT S CHEMIÍ

Sobota 5. září 1993 (Clare je 22, Henrymu je 30)

Clare: Henry studuje Domácího lékaře s oslími rohy. To nevěstí nic dobrého.

„Nevěděla jsem, že jsi takový hypochondr.“

„Nejsem hypochondr, ale alkoholik.“

„Nejsi alkoholik.“

„O tom nepochybuj.“

Lehnu si k němu na gauč a strčím mu nohy do klína. Vytáhne knihu, položí ji na mé holeně a čte dál. „Zase tolik nepiješ.“

„Ale pil jsem. Trochu jsem to omezil poté, co mě to málem zabilo. A můj táta je názorný odstrašující příklad, kam to vede.“

„Co vlastně hledáš?“

„Něco na svatbu. Nechci tě nechat stát před oltářem jako kůl v plotě před čtyřma stovkama lidí.“

„To děláš dobře.“ Zkouším si to představit a otřesu se hrůzou. „Vezmeme se tajně.“

Podívá se mi do očí. „Souhlasím. Udělejme to tak“

„Naši mě vydědí.“

„Určitě ne.“

„Zase jsi nedával pozor. To nemá být svatba, ale show. Pro tátu je to jen vhodná záminka, aby velkopansky pohostil a ohromil všechny svoje kumpány z branže. Jestli utečeme, naši si budou muset najmout herce kteří nás zastoupí.“

„Tak se necháme ještě předtím oddat na radnici. Pokud se to nějak zvrtne, už na tom nebude záležet, protože už budeme svoji.“

„Ale… to se mi vůbec nelíbí. Museli bychom lhát… Připadala bych si hloupě. A co kdyby se ta opravdová svatba zvrtla, co potom?“

„Dobrá, tak tedy plán B.“ Natáhne ke mně ruku a já ji stisknu.

„Našel jsi něco?“

„Naprosto ideální by byl risperdal, neuroleptikum, jenomže to se objeví na trhu až v roce 1994. Hodil by se i clozaril a v úvahu připadá haldol.“

„Zní mi to jako sofistikované kapky proti kašli.“

„Jsou to antidepresiva.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Vždyť nejsi cvok“

Henry na mě udělá hrozný obličej, zakoulí očima a vycení zuby jako vlkodlak Vzápětí vážně prohlásí: „Podle EEG jsem schizofrenik. Doktoři se shodují na tom, že cestování v čase je jen moje iluze, kterou je nutné přičíst na vrub schizofrenii. Tyhle léky blokují receptory dopaminu.“

„Vedlejší účinky?“

„Třes, poruchy koncentrace, prostě příznaky jako u Parkinsonovy choroby. Takže neovladatelné svalové kontrakce, třes, nespavost, nesoustředěnost, podrážděnost, zhoršená koordinace pohybů, špatná mimika. Nesmím ovšem zapomenout na bezděčné slintání, křeče mimických svalů agranulocytózu, poruchy krvetvorby, zejména bílých krvinek. A taky na ztrátu sexuálního apetýtu. A na skutečnost, že všechny léky, které jsou v danou dobu dostupné, jsou v podstatě sedativa.“

Viď, žes to nemyslel vážně? Že to nebudeš brát?“ Kdysi jsem užíval haldol. A thorazine taky.“

„A“

„Děs a hrůza. Připadal jsem si jako zombie. Jako kdyby mi do mozku nalili lepidlo“

„Copak žádné jiné léky nejsou?“

„Valium. Librium. Xanax.“

„Valium a xanax užívá máma.“

„Jo, to by dávalo smysl.“ Zašklebí se a odloží Domácího lékaře. „Pokračování za chvíli.“ Uvelebíme se na gauči. Ležíme vedle sebe a je to moc příjemné.

„Nic neber.“

„Proč ne?“

„Nejsi nemocný.“

Henry se zasměje. „Právě proto tě miluju. Odmítáš si připouštět moje slabé stránky a chyby.“ Začne mi rozepínat blůzku. Chytnu ho za ruku. Vyčkávavě se na mě zahledí. Mám na něj zlost.

„Nechápu, proč jsi pořád takový. Proč se pořád shazuješ. Nejsi takový. Jsi hodný chlap.“

Henry se podívá na mou ruku, vymaní se a přitáhne si mě k sobě. „Vůbec nejsem fajn,“ zašeptá mi do ucha, „ale třeba jednou budu, co říkáš?“

„Už je na čase.“

„Jsem hodný jen na tebe.“ Svatá pravda. „Clare?“

„Hmm?“

„Napadlo tě někdy, když jsi nemohla usnout, jestli nejsem jen zkouška, Boží vtip, nejapný žert?“

„Ne. Trápí mě něco jiného. Když nemůžu spát, honí se mi hlavou, že bys mohl zmizet a nevrátit se, přemýšlím o budoucnosti, kterou znám jen napůl. Nicméně slepě věřím tomu, že nám bylo souzeno žít spolu.“

„Slepá víra.“

„Ty nevěříš?“

Políbí mě. „Žádná dálka ani čas, žádný osud ani smrt, sebemenší tužbou mojí sebeméně nepohne.“

„Zase tě přepadají tužby?“

„Vždy připraven.“

„Vejtaho.“

„A kdo mě tady teď shazuje?“

Pondělí 6. září 1993 (Henrymu je 30)

Henry: Sedím na schodech před omšelým, bíle natřeným a hliníke pobitým domkem v hispánské čtvrti Humboldt Park. Je pondělí dopoledne, kolem desáté. Čekám na Bena, až se vrátí, ať už šel kamkoli.Vůbec se mi tady nelíbí. Připadám si tu jako nahý, ale Ben je obvykle velice dochvilný člověk, a tak čekám dál a nepochybuju o tom, že se objeví. Pozoruju dvě mladé Hispánky, tlačí kočárky po chodníčku, který je samá díra. Z úvah o nedbalosti městského zastupitelstva mne vytrhne čísi hlas „Knihovnice!“ Přichází z dálky. Podívám se tím směrem a zaostřím. Gomez. V duchu zaúpím. Ten chlap má obdivuhodný talent připlést se mi do cesty zrovna, když se chystám udělat nějakou levotu. Musím se ho zbavit dřív, než přijde Ben.

Gomez se ke mně nadšeně žene. V obleku, jak se na advokáta sluší, a s aktovkou v ruce. Povzdechnu si. „Ca va, soudruhu.“

„Ca va. Co tady děláš?“

Dobrá otázka. „Čekám na jednoho kámoše. Kolik je hodin?“

„Čtvrt na jedenáct, 6. září 1993,“ dodává snaživě. „To vím, Gomezi. Ale díky. Za klientem?“

„Jo. Desetiletá holka. Matčin přítel ji přinutil vypít savo. Lidi už mě unavujou.“

„Jo, příliš mnoho zvrhlíků a moc málo Michelangelů.“

„Obědvals? Vlastě snídals už?“

„Jo. Dík za nabídku, ale musím tady počkat na kámoše. Nutně.“

Nevěděl jsem, že máš kámoše i odsud. Všichni, který v tyhle čtvrti znám, většinou zoufale potřebujou obhájce ex offo.“

Známe se ze školy,“ upřesním. A už je tady. Ben přijíždí ve stříbrném mercedesu, rok výroby 1962. Uvnitř je to vrak, ale navenek působí úctyhodně. Gomez tiše hvízdne.

„Promiň, že jdu pozdě,“ omlouvá se Ben a chvátá ke mně. „Domácí trable.“

Gomez se na mě tázavě zadívá. Ignoruju ho. Ben těká pohledem z Gomeze na mě a zase zpět.

„Gomezi, Ben. Bene, Gomez. Taková škoda, že už musíš jít, soudruhu.“

„Vlastně mám několikahodinovou pauzičku a…“

Ben bere celou záležitost do svých rukou. „Gomezi. Rád jsem vás poznal. Někdy jindy, ano?“ Ben je značně krátkozraký a dobrácky mžourá na Gomeze zpoza silných skel brýlí, která zvětšují oči za nimi na dvojnásobek normální velikosti. Cinká klíči. Znervózňuje mě to. Oba bez hnutí stojíme a čekáme, až Gomez odejde.

„Aha. Fajn, tak jo. Nashle,“ rozloučí se Gomez.

„Odpoledne ti zavolám,“ křiknu za ním. Ohlédne se, ale nepodívá se na mě, a pokračuje v chůzi. Připadám si hloupě, ale jsou zkrátka věci, které hodlám před Gomezem utajit, a tohle je jedna z nich. Vyměníme si s Benem spiklenecký pohled, který si říkáme, že toho o sobě vzájemně víme víc, než je zdrávo. Odemkne. Pokaždé mě svrbí ruce a mám nutkání se někdy zkusit k Benovi vloupat, protože má všude spoustu nesmyslných bezpečnostních zařízení a zámků. Vcházíme do tmavé a úzké chodby. Vždycky je to tam cítit zelím bez ohledu na to, že Ben skoro nevaří, a když, tak zelí určitě ne. Po strmých schodech vyjdeme do další chodby, odkud vedou dveře do ložnice a další místnosti, kterou Ben používá jako laboratoř. Odloží tašku a pověsí si sako. Napůl čekám, že si zašněruje tenisky á la Mr. Rogers, ale namísto toho se začne mordovat s kávovarem. Usadím se na polstrovanou židli a čekám, až ho to přestane bavit.

Lépe než kdo jiný vím, že Ben vypadá jako typický knihovník. Seznámil jsem se s ním na škole. Skončil těsně před závěrečnými zkouškami.

Od té doby, co jsem ho viděl naposled, zhubl a přišel o další vlasy Ben má AIDS, a tak pokaždé, když jsem s ním, jsem jedno ucho. Těžko říct jak se to u něj bude vyvíjet.

„Vypadáš dobře,“ pochválím ho.

„Koňské dávka AZT. Vitamíny, jóga a kosmetička. Když už o tom mluvíme, co pro tebe můžu udělat?“

„Budu se ženit.“

Úžas vystřídá radost. „Gratuluju. Koho si bereš?“

„Clare. Znáš ji. Ta s těmi dlouhými zrzavými vlasy.“

„Jo ta.“ Ben se zatváří přísně. „Ví to?“

„Ano.“

„Tak to je skvělý.“ Pohledem mi říká, že je to moc fajn – ale co on s tím?

„No, a její rodiče naplánovali obrovskou svatbu nahoře v Michiganu. Kostel, družičky, rýže a devítimetrová vlečka. A taky opulentní žranici v jachtovém klubu. Bez smokingu ani ránu.“

Ben rozlije kávu a podá mi otlučený hrnek s medvídkem Pú. Nasypu si do ní sušenou smetanu. V domku je chladno a káva voní hořce, ale příjemně.

„Musím tam zůstat. Musím přežít těch osm příšerných hodin, aniž bych zmizel.“

„Aha.“ Ben obvykle bere věci takové, jaké jsou, což působí velmi uklidňujícím dojmem.

„Potřebuju něco, co vyřadí z provozu všechny receptory dopaminu, který mám.“

„Navane, haldol, thorazine, serentil, mellaril, stelazine…“ Ben si čístí skla brýlí o svetr. Bez nich mi připomíná obrovského olysalého myšáka.

„Doufal jsem, že bys mi to mohl uvařit.“ Zalovím v kapse džínů a vytáhnu kus papíru. Podám mu ho. Mžourá na písmenka a začne číst nahlas:

„3-[2-[4-96-fluoro-l,2-benzisoxazol-3-yl) … koloidní dioxid křemíku, hydroxypropyl methylcelulóza… propylen glykol…“ Užasle se na me podívá. „Co to je?“

„Nové antidepresivum, které se objeví na trhu pod názvem Risperdal.

V lékárnách se objeví až v roce 1998, jenomže já bych ho potřeboval už teď, jedná se o nový typ léku. Patří do skupiny benzisoxazolových derivátů.“

„Kdes to sehnal?“

„Příbalový letáček. Rok 2000.“

„Kdo to dělá?“

„Janssen.“

„Henry, víš, že antidepresiva blbě snášíš. Nebo tohle nemá vedlejší účinky?“

„Netuším. V letáčku stojí, že je vysoce účinný s dobrou snášenlivosti“, bla bla bla…“

„Jasně, kecy zůstávaj stejný. A proč myslíš, že je to lepší než haldol?“ Trpělivě se usmívám. „Odhad odborníka. Jistotu samozřejmě nemám. Dokážeš to udělat?“

Ben zaváhá. „Jo, snad jo.“

„Jak rychle? Chvíli to trvá, než to začne působit.“

„Dám vědět. Kdy se ženíš?“

„Třiadvacátého října.“

„Hm. Dávkování?“

„Začneme s jedním miligramem a uvidíme.“

Ben se postaví a protáhne se. V přítmí studené místnosti vypadá staře, vyčerpaně a scvrkle. Jedna jeho část miluje výzvy (to by bylo, abych nezmáknul tenhle sajrajt, co ještě nevymysleli), ale ta druhá se brání jakémukoliv riziku. „Henry, vždyť ani nevíš, jestli za to může dopamin.“

„Snímky jsi viděl.“

..Jo, to jo. Proč se s tím nesmíříš? Terapie je mnohdy horší než nemoc sama.“

„Bene, co kdybych teď luskl prsty…“ Vstanu, nakloním se k němu a lusknu, „a vmžiku by ses ocitl v Allenově ložnici ten večer v šestaosmdesátým…“

„… tak bych toho sráče zabil.“

„Jenomže to nemůžeš, protože jsi to tehdy neudělal.“ Ben zavře oči a zavrtí hlavou. „Nic nezměníš: Allen pořád onemocní, nakazí tě und so weiter. Co kdybys ho viděl stále znova a znova umírat?“ Ben se posadí do skládacího křesílka. Nedívá se na mě. „Takový to je, Bene. Jo, někdy je to fajn, ale většinou je člověk na dně, krade a snaží se nějak…“

„Přežít,“ dopoví s povzdechem Ben. „Bože, fakt nevím, proč se s tebou zahazuju.“

„Abys měl změnu? Pro můj chlapecký vzhled?“

„Hezký. Hele, jsem na tu svatbu taky pozváněj?“ Zaskočí mě. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by tam chtěl taky jít. „Jasně! Samo sebou. Přijdeš?“

„Lepší než jít na funus.“

„Bezva. Moje půlka kostela se hezky plní. Seš v pořadí osmej, kterej přijde.“

Ben se zachechtá. „Tak pozvi bejvalky. Kostel bude praskat ve švech.

„To bych nepřežil. Většina z nich by mi nejradši utrhla hlavu.“

„Hmm.“ Ben vstane a začne se hrabat v jedné ze zásuvek u stolu. Vyndá prázdnou lékovku, potom otevře další šuplík, vyloví obrovskou sklenici‘ se zábrusem plnou kapslí a tři z nich odsype do prázdné skleničky. Potom ji po mně hodí.

„Co je to?“ Otevřu lahvičku a zkoumám jednu kapsli na dlani.

„Stabilizuje to endorfin a je to zároveň antidepresivum. Je to na… co to děláš? To ne…“ Strčím kapsli do pusy a polknu. „Je to na bázi opiátu.“ Ben si povzdechne. „Bereš prášky fakt na lehkou váhu, nezahrávej si.“

„Opiáty miluju.“

„To je mi jasný. Ať tě ani nenapadne, že bys to žral na kila. Dej mi vědět, jestli by ti to nepomohlo na svatbě. Jestli to bude stačit, tak se na ten sajrajt vycvaknem. Účinkuje čtyři hodiny, takže by ti dvě pilule měly stačit.“ Ben kývne směrem k lahvičce. „Ne abys je spolykal jen tak pro zábavu.“

„Na mou duši, na psí uši.“

Ben si odfrkne. Zaplatím mu za kapsle a odejdu. Cestou po schode dolů cítím, jak opiát začíná účinkovat. Zastavím se, abych si to vychutnal Je to řacha. Prostě nářez. Orgasmus na desátou a kokain k tomu. Stupňuje se to. Vyjdu ze dveří a prakticky nabourám do Gomeze. Čeká tam na mě.

„Chceš odvézt?“

„Jasně.“ Jeho starostlivost mě dojme. Možná ale, že ho k tomu vede jen čirá zvědavost. Nebo něco jiného? Dojdeme k jeho autu. Rozhrkaný chevrolet s rozbitými reflektory. Nasoukám se na sedadlo spolujezdce. Gomez nastoupí a s prásknutím za sebou přirazí dveře. Nastartuje tu mrňavou popelnici a odlepí se od chodníku.

Jedeme šedým a ponurým městem. Začíná pršet. Na čelní sklo dopadají kapky velké jako kravince a míjíme vybydlená skladiště. Gomez zapne rádio. Hrají Charlese Minguse. Připadá mi to trochu pomalé, ale co? Vždyť jsme svobodná země. Ashíandská je samá díra, ale jinak cesta ubíhá v pohodě, tedy relativně v pohodě. Připadám si jako rtuť, která vytekla z rozbitého teploměru. Vznáším se a musím se držet, abych nesténal blahem, když droga olizuje tisíci jazýčky všechna má nervová zakončení. Míjíme autobazar, servis, Burger King, Pizza Hut a melodie mi prochází hlavou ve vlnách.

Gomez prohodí něco, co vypustím, a pak ještě něco.

„Henry!“

„Ano?“

„Co je s tebou?“

„Přesně nevím. Experimentuju sám na sobě.“

„Proč?“

„Skvělá otázka. Jednou ti to vysvětlím.“

Zbytek cesty už mlčíme, dokud auto nezastaví před domem, kde bydlí Clare s Charissou. Zmateně pohlédnu na Gomeze.

„Nemůžeš zůstat sám,“ vysvětlí mi skoro něžně. Nehádám se. Gomez odemkne dveře a dostrká mě po schodech nahoru. Clare nám otevře. Jakmile mě uvidí, v její tváři se objeví zlost, úleva a radost zároveň.

Clare: Přemluvila jsem Henryho, aby si lehl ke mně do postele. Sedíme s Gomezem v obýváku, pijeme čaj a jíme sendviče s arašídovým máslem a marmeládou z kiwi.

„Musíš se naučit vařit, ženská,“ vyplísní mě Gomez tónem Charletona Hestona předříkávajícího desatero přikázání.

„Jednou na to dojde.“ Zamíchám čaj, aby se v něm rozpustil cukr. „Díky žes ho přivezl.“

„Pro tebe cokoliv, kočko.“ Ubalí si cigaretu. Gomez jako jediný, koho znám, kouří i při jídle. Pro jednou se zdržím komentáře. Zapálí si. Tázavě se na mě zadívá. Obrním se trpělivostí. „Takže o co vlastně jde? K tom chlápkovi chodí nakažení AIDS a nevyléčitelně nemocní.“

„Ty znáš Bena?“ Nevím, proč mě to překvapuje. Gomez přece zná každého!

„Vím o něm. Moje máma za ním chodila, když jí nasadili chemoterapii. „Aha.“ V duchu hodnotím situaci a snažím se přijít na to, co můžu beztrestně přiznat.

„Ať už mu Ben dal cokoliv, poslalo ho to na obláček.“

„Snažíme se najít něco, co by ho udrželo v přítomnosti.“

„Tohle mi připadá trošičku nevhodný pro běžný použití.“

„Hm.“ A co snížit dávku? „Proč tohle všechno vlastně děláš?“

„A co jako?“

„Pomáháš šílenci. Nemluvě o tom, že si ho chceš vzít.“

Volá mě Henry. Vstanu. Gomez se natáhne a chytí mě za ruku.

„Clare, prosím…“

„Gomezi, pusť mě.“ Zostra se na něho podívám. Dlouho, příšerně dlouho trvá, než sklopí oči a pustí mě. Svižně odkráčím do svého pokoje a zavřu za sebou.

Henry se tam válí jako kocour, šikmo přes celou postel, čumák zabořený do polštáře. Zuju si boty a lehnu si k němu.

„Jak je?“ zeptám se.

Překulí se na záda a usměje se. „Božsky.“ Pohladí mě po tváři. „Chceš se přidat?“

„Ne.“

Povzdechne si. „Jseš hodná holka. Neměl bych tě kazit.“

„Nejsem hodná. Jsem strachy bez sebe.“ Dlouho jen tak mlčky ležíme vedle sebe. Venku vysvitne slunce a zalije mou ložnici jasným odpoledním světlem. Rám postele z ořechového dřeva, fialovozlatý orientální koberec, kartáč na vlasy, rtěnka a tuba s krémem na ruce na taburetce. Výtisk Art in America s Leonem Golubem na obálce na křesílku z výprodeje, částečně zakrytý Huysmansovým Naruby. Henryho nohy v černých ponožkách, jeho dlouhé nohy natažené z postele. Připadá mi hubený. Henryho zavřené oči. Nejspíš vycítí, že ho pozoruju, protože otevře oči a usměje se. Odhrnu vlasy, které mu padají do obličeje. Vezme mě za ruku a vtiskne mi do dlaně polibek. Rozepnu mu džíny a přejedu rukou po penisu, ale zavrtí hlavou a vezme mou dlaň do svých.

„Promiň, Clare,“ zašeptá. „Ale je v tom něco, co mě vyřadilo ze hry. Možná později.“

„Tak to s tebou bude o svatební noci veselo.“

Henry zavrtí hlavou. „Tohle si na svatbě vzít nemůžu. Je to síla. Ben je sice génius, ale obvykle pomáhá nevyléčitelně nemocným. Ať už do toho dal cokoliv… vyvolává to zážitek blízký smrti.“ Povzdechne si a postaví na noční stolek lékovku. „Nejspíš bych to měl poslat Ingrid. Přesně tohle hledá.“ Slyším vrznout vchodové dveře a potom prásknutí. Gomez je pryč.

„Nemáš hlad?“ zeptám se. „Ne, díky.“

„Udělá ti Ben ten preparát?“

„Pokusí se.“

„A co když to nevyjde?“

„Myslíš, kdyby to Ben zvrtal?“

„Hmm.“

„Může se stát cokoliv, ale oba víme, že budu žít nejmíň do třiačtyřiceti, takže si tím nemusíme lámat hlavu.“ Do třiačtyřiceti? „A co potom?“

„To nevím, Clare. Třeba přijdu na to, jak zůstat natrvalo v přítomnosti.“ Přitáhne si mě k sobě a oba mlčíme. Probudím se, až když je venku tma. Henry spí vedle mě. Lékovka na nočním stolku červeně pableskuje světle displeje budíku. Do třiačtyřiceti?

Pondělí 27. září 1993 (Clare je 22, Henrymu je 30)

Clare: Odemknu, vejdu do Henryho bytu a rozsvítím si. Večer má jít do opery na Duchy z Versailles. V opeře nemají opozdilci šanci nepustí je tam. Bojím se, že to nestihneme, a proto si v první chvíli neuvědomím, že zhasnutá světla znamenají jen jedno. Henry je pryč, jakmile mi to dojde, naštvu se, protože je jasné, že to kvůli němu nestihneme. Potom mě napadne, že je v tom možná nevinně. Přemístil se. Zaslechnu čísi oddechování.

Strnu na místě. Přichází to z kuchyně. Rozběhnu se tam, rozsvítím a uvidím Henryho zkrouceného na podlaze. Nepřirozená poloha, oblečení na sobě, oči v sloup. Zírám na něj a on hluboce, nelidsky zachroptí ‚ zachrčí z hloubi hrdla přes zaťaté zuby.

„Proboha, proboha ne.“ Vytočím 911 Uperátorka mě ujistí, že přijedou během několika minut. Sednu si na zem, dívám se na něj a cítím, jak se ve mně zvedá vlna zlosti. Na Henryho stole leží jeho notes a v něm najdu i příslušné číslo.

„Prosím?“ Hlas je sotva slyšitelný a přichází z velké dálky. „Ben Matteson?“

„Ano. Kdo volá?“

„Clare Abshireová. Poslouchejte, Bene, Henry leží zkroucený na zemi nemůže se hýbat ani mluvit. Co mám sakra dělat? „Co? Kurva! Vytočit 911!“

„Už se stalo…“

„Vedlejší účinky. Příznaky jako u Parkinsona, potřebuje dopamin. Řekněte jim… kurva, zavolejte mi ze špitálu. „Už jsou tady!“

„Fajn! Zavolejte mi…“ Zavěsím a otevírám záchranářům.

Později, tedy poté, co Henryho odveze sanitka k Milosrdným, vezmou ho na příjem, napíchají a napojí na kapačky, když už leží na nemocniční posteli připíchnutý na přístroje a spokojeně chrní, pohlédnu ke dveřím.Vidím v nich stát vysokého, hubeného muže a teprve tehdy si uvědomím, že jsem nezavolala Benovi. Vejde dovnitř a stoupne si na druhou stranu lůžka V pokoji je tma a světlo dovnitř proniká jen z chodby. Za skleněnou výplní se míhají stíny. Ben skloní hlavu. „Promiňte. Moc mě to mrzí.“ Natáhnu se a vezmu ho za ruce. „To nic. Henry bude v pořádku. Věřte mi.“ Ben zavrtí hlavou. „Je to jen a jen moje vina. Neměl jsem ho poslouchat.“

„Co se stalo?“

Ben si povzdechne a posadí se do křesílka. Sednu si na kraj postele. Mohlo se stát několik věcí,“ začne. „Vedlejší účinky, o kterých se zatím neví. Nebo si Henry popletl složení. Možná si nezapamatoval všechno, což jsem si ovšem neměl jak ověřit.“

Oba zmlkneme. Počítač odměří další dávku, která Henrymu začíná odkapávat do žíly. Po chodbě přejíždí kdosi na vozíčku. „Bene?“

„Ano, Clare?“

„Uděláte pro mě něco?“

„Cokoliv?“

„Odstřihněte ho. Žádné drogy. Žádné léky. Nezabírá to na něj.“ Ben se zaculí. Ulevilo se mu. „Stačí říct.“

„Už se stalo.“ Usmějeme se na sebe. Chvíli tam jen mlčky sedíme. Potom vstane a omluví se, že už musí jít. Bere mě za ruku a říká: „Díky, že z toho neděláte vědu. Víte, mohl umřít.“

„Ale neumřel.“

„Ne, ještě ne.“

„Uvidíme se na svatbě.“

„Určitě.“ Doprovodím ho na chodbu. V jasném a ostrém světle zářivek vypadá unaveně a nemocně. Sklopí hlavu, otočí se a odchází chodbou. Ohlédnu se ke dveřím setmělého pokoje, ve kterém spí Henry.

PŘELOM

Pátek 22. října 1993 (Henrymu je 30)

Henry: Chodím sem tam po Lindenově ulici v South Havenu už skoro hodinu. Clare šla s matkou cosi zařídit do květinářství. Svatba se koná už zítra, ale coby ženich nemám prakticky žádné povinnosti. Musím jen přijít k oltáři, což je prakticky má nejdůležitější a jediná povinnost. Clare neustále někam musí, ke švadleně, projednat menu, zasedací pořádek při hostině. Kdykoliv ji zahlédnu, připadá mi smutná.

Chytám lelky. Je jasný, chladný podzimní den. Přál bych si, aby v South Havenu měli alespoň jedno slušně zásobené knihkupectví. Dokonce ani v místní knihovně člověk nenajde skoro nic jiného než Barbaru Cartlandovou a Johna Grishama. Vzal jsem si sebou pár Kleistů, ale nemám na ne náladu. Míjím starožitnictví, pekařství, banku a další starožitnictví. Když jdu kolem holičství, nakouknu dovnitř. Upravený holič se začínající pleši tam holí postaršího pána. V tu chvíli vím, jak naložit s volným časem.

Když vejdu dovnitř, rozcinkají se zvonky. Voní to tam mýdlem, horkými ručníky a stářím. Všechno v bledě zelené barvě. Staromódní chromované židle, baterie lahviček a kelímků vyrovnaná na masivních dřevěných policích, tácy s nůžkami, hřebeny a břitvy. Skoro jako v nemocnicici. Jako z děl Normana Rockwella. Holič na mne vrhne zkoumavý pohled. Mohl byste mě ostříhat?“ požádám. Přikývne a gestem ukáže na řadu židlí s vysokými opěradly a komínek úzkostlivě srovnaných časopisů na stolku na konci. Z rádia zpívá Sinatra. Posadím se a listuju Reader’s digestem. Holič opatrně otře zbytky pěny ze staříkovy brady a postříká ho kolínskou. Děda opatrně sleze z křesla a zaplatí. Holič mu pomůže do kabátu a vtiskne mu do ruky hůlku. „Brzy nashle, Georgi,“ rozloučí se a odbelhá se ven. „Nashle, Ede,“ zavolá za ním holič. Potom se začal věnovat mně. „Jak to bude?“ Sednu si do křesla. Zvedne si mě o pár centimetrů a natočí mě čelem k zrcadlu. Dlouhým pohledem se rozloučím se svými vlasy. Podržím ukazováček a palec tak dva a půl centimetru od sebe. „Asi tak. Všechno ostříhat.“ Souhlasně pokývá hlavou a uváže mi kolem krku plastovou pelerínu. Vzápětí mi kolem hlavy začnou cvakat nůžky a na zem dopadnou první prameny vlasů. Jakmile je se svou prací hotov, pečlivě ze mě omete všechny zbytky vlasů, sundá mi pelerínu a voilá, ze zrcadla se na mě dívá Henry budoucnosti.

DEJ, AŤ PŘIJDU DO KOSTELA VČAS

Sobota 23. října 1993, (Henrymu je 30, Clare 22)

6.00

Henry: Probudím se v 6.00 a venku prší. Hovím si v pohodlně zařízeném zeleném pokoji v útulném penzionu U Blakeů na jižní pláži v South Havenu. Ubytování se snídaní. Hotýlek vybrali Clarini rodiče. Táta spí v neméně příjemném růžovém pokoji dole vedle paní Kimové, které přidělili žlutý pokoj. Děda s babi dostali snad nejlepší ložnici v modré barvě. Ležím v měkoučké posteli, přikrytý až po bradu a poslouchám poryvy větru rozrážejícího se o dům. Hustě se rozprší. Váhám, jestli mám jít v tak příšerném počasí běhat. Voda se řine z okapů, které ten příval nestačí pojmout, šplíchá na střechu a bubnuje o parapet necelého půl metru ode mě. Podkroví jako z pohádky. V rohu stojí malý psací stůl pro případ, že bych se ve svatební den rozhodl galantně se rozloučit s některou ze zrazených lásek. Na toaletním stolku poznávám siluetu porcelánového džbánu a umyvadlo. Kdybych se tam chtěl opláchnout, nejdřív bych nespíš musel rozbít ledovou krustu na hladině, jaká tam je zima. Připadám si v tom zeleném pokoji jako vypasená růžová larva, jako červ, který se prokousal dovnitř a chystá ze zakuklit, proměnit se v motýla nebo tak něco. Ještě v polospánku uslyším kohosi zakašlat. Srdce se mi rozbuší až v krku a nervy mi začnou pracovat. Ucítím ono zvláštní napětí. Ale ne, Bože, dej, ať dneska nikam necestuju. Dej, ať jsem jen obyčejně rozechvělý a nervózní jako všichni. Dej, ať přijdu do kostela včas a ve správnou dobu Dej, ať nikoho nevyděsím, hlavně sebe. Dej, ať náš svatební den proběhne bez nepříjemností. Dej, ať se nedějou žádné zázraky. Ušetři Clare od všeho zlého. Amen.

7.00

Clare: Probouzím se ve své posteli, v posteli svého dětství. Probouzím se, vynořuju se na hladinu vědomí a nechápu, co se se mnou děje. Jsou Vánoce? Díkůvzdání? Jsem nemocná? Proč venku prší? Za žlutými závěsy se rýsuje temné, mrtvé nebe a vítr už serval z mohutného jilmu všechno zlatavé listí. Celou noc se mi zdály sny. Ráno mi splývají dohromady. V jednom z nich jsem plavala v oceánu a byla mořskou pannou. Byla jsem cosi jako novicka, protože další mořská panna se mě snažila naučit, jak se stát dobrou mořskou pannou. Bála jsem se pod vodou nadechnout. Voda se mi dostala do plic a já pořád nemohla přijít na to, jak vlastně budu dýchat. Strašný pocit, a proto jsem se neustále vynořovala nad hladinu, abych se nadechla, a ostatní mořské panny mi pořád dokola opakovaly: Ne, Clare, tak ne, to musíš… nakonec jsem přišla na to, že mají na krku žábry a uvědomila si, že je mám také, a hned se mi ulevilo. Plavat bylo jako létat, ryby jsou vlastně ptáci… Na hladině se pohupovala lodka. Všechny jsme si to namířily k ní. Malá rybářská bárka, a v ní seděla moje máma. Doplavala jsem až k ní. Překvapilo ji, že mě vidí ve vodě. Proč, Clare? Vždyť se máš dneska vdávat. V tu chvíli jsem si uvědomila, že se jako mořská panna nemůžu za Henryho vdát, a s pláčem jsem se uprostřed noci probudila. Chvíli jsem bez hnutí ležela v posteli a ujišťovala se, že jsem skutečná, normální lidská bytost. Na rozdíl od malé mořské víly jsem necítila při každém kroku bolest ani jsem neoněměla. Hans Christian Andersen musel být podivín. Velice smutný podivín. Potom jsem znova usnula. Probudila jsem se ve své posteli. Dnes se s Henrym budeme brát.

7.16

Henry: Obřad začíná ve 14.00. Potřebuju neméně půl hodiny na to, abych se oblékl, a dalších dvacet minut musím počítat na cestu do kostela svatého Basila. Teďje 7.16, takže mi zbývá nějak zabít čtyři hodiny a čtyřicet čtyři minuty. Nasoukám se do džínů a staré, oprané flanelové košile, vklouznu do pantofli a co nejtišeji se proplížím do přízemí, abych si někde sehnal trochu kávy. Táta mě předběhl. Nacházím ho v jídelně Hřeje si dlaně o hrnek voňavé a kouřící černé slasti. Naliju si z konvice a uvelebím se naproti němu. V matném světle, které dovnitř propouští žaluzie, vypadá jako kolorovaný duch z předválečných černobílých filmů. Rozcuchané vlasy mu trčí do všech stran. Bezmyšlenkovitě si prohrábnu ty svoje, jako kdybych se namísto na tátu díval do zrcadla. Udělá totéž. Usmějeme se na sebe.

8.17

Clare: Alicia sedí na kraji postele a třese se mnou. „Vstávej, Clare.“ Už zase šaškuje. „Sluníčko svítí, ptáci zpívají,“ (naprostá lež), „žáby hopsají a je čas vstávat!“ Lechtá mě. Strhne ze mě deku. Chvíli se o ni přetahujeme a zrovna, když začnu vyhrávat, objeví se ve dveřích Ettina hlava. „Děvčata! Co to je za kravál? Váš otec už měl strach, že nastalo zemětřesení, ale zbytečně, protože to se jen vy dvě, rošťandy, pokoušíte jedna druhou zabít. Snídaně už je na stole!“ Etta zmizí. Vzápětí ji zaslechneme hlasitě lamentovat na schodech a vyprskneme smíchy.

8.32

Henry: Z nebe se dál řinou potoky vody, ale rozhodnu se, že stejně půjdu běhat. Zkoumám mapu South Havenu („Zářivé perly na západni straně Michiganského jezera“), jak se o něm píše v propagační brožurce pro turisty, kterou mě vybavila Clare. Včera jsem běhal po břehu.Ale to dneska nepřichází v úvahu. Oknem vidím, jak se na pláž valí skoro dvoumetrové vlny. Vymyslím si zhruba dvoukilometrovou trasu ulicemi městečka. No, když to nepůjde, tak si to někudy zkrátím. Protáhnu se. Lupne mi snad ve všech kloubech. Skoro slyším praskání statické elektřiny v nervových kanálcích. Obléknu se a vyrazím do nečasu.

Déšť mě bičuje do tváří. Téměř okamžitě jsem promočený na kost. Pomalu klušu Javorovou. Vítr fouká proti mně. Bojuju s ním a nedaří se mi zrychlit. Proběhnu kolem nějaké ženy, která se tiskne ke zdi domu a věnčí buldoka. V jejích očích se zrcadlí úžas. Tohle není pouhý tělocvik, vysvětluju jí v duchu, ale projev čirého zoufalství.

8.54

Clare: Všichni jsme se sešli u stolu. Snad všemi okny dovnitř táhne zima. Skla jsou zamlžená, takže není vidět ven. Slyším déšť bubnovat o parapety. Šel Henry běhat i v takovém nečase?

„Počasí jako stvořené pro svatební veselí,“ vtipkuje Mark. Pokrčím rameny. „Já ho neobjednala.“

„Vážně?“

„To táta!“

„Jistě, beru to na sebe,“ zavrčí podrážděně. „Aspoň něco,“ zamumlám s pusou plnou toastu. Máma se na mě zkoumavě zadívá. „Zlatíčko, proč si nevezmeš trochu té nádherné slaniny? Nechceš vajíčko?“

Stačí se mi na to podívat a zvedne se mi žaludek. „Děkuju, nechci. Opravdu ne.“

„Tak si ten toast alespoň něčím namaž. Třeba arašídovým máslem. Budeš potřebovat hodně energie.“ Očima vyhledám Ettu, která odkráčí do kuchyně a vzápětí se vrátí se skleněnou mističkou plnou arašídového másla. Poděkuju jí a trochu si ho namažu na toast.

„Kolik mi zbývá času, než přijde Janice?“ zeptám se. Janice má provést jakousi ohavnost s mou hřívou a obličejem.

„Měla by přijít v jedenáct. Proč?“

„Ještě si musím pro něco skočit do města.“

„Stačí říct, zlato, sjedu ti tam.“ Připadá mi, že ji nadchla představa, ž by měla záminku alespoň na chvíli odejít. „Děkuju, ale tohle musím vyřídit sama.“

„Půjdeme spolu.“

„S-a-m-a.“ Vyšlu k ní prosebný pohled. Kapituluje, ale vrtá jí to hlavou „Dobře pořiď.“

„Dík. Hned jsem zpátky.“ Namířím si to ke dveřím. Táta si odkašle. „Omluvíte mě, prosím?“

„Samozřejmě.“

„Díky.“ A honem pryč.

9.35

Henry: Stojím v obrovské, prázdné vaně a bojuju s promočeným, studeným oblečením. Nové boty získaly naprosto nečekaný a nezvyklý vzhled. Vypadají, jako kdyby je právě vyvrhlo moře. Na chodbě za mnou zůstala mokrá cestička, která se táhne ode dveří až ke koupelně. Snad to paní Blakeovou moc nenaštve.

Kdosi klepe na dveře. „Vteřinku,“ zavolám, dočvachtám ke dveřím a otočím klíčem. K mému naprostému úžasu za nimi stojí Clare. „Heslo!“ zašeptám. „Sex,“ odpoví. Pouštím ji dál. Vejde dovnitř, sedne si na postel a začne se zouvat. „To nemyslíš vážně!“

„Ale no tak, můj skoromanželi, jen se nedělej. Do jedenácti musím být zpátky.“ Prohlédne si mě od hlavy k patě. „Tys byl běhat! Myslela jsem, ze v takovém nečase zůstaneš v posteli.“

„Zoufalé situace vyžadují zoufalé činy.“ Svléknu si promočené tričko a hodím ho do vany. Plesk. „Neříká se náhodou, že to nosí smůlu, ženich uvidí nevěstu ve svatební den ještě před obřadem?“

Tak zavři oči,“ poradí mi. Odkráčí do koupelny a přinese ručník. Skloním se, aby mi mohla trochu vysušit vlasy. Je to velice příjemné. To si dám líbit třeba každý den. A proč vlastně ne? „Máš tady vážně hroznou zimu.“

„Tak se pojď ohřát do postele, ty moje skoroženo. Jinde teplo nebude.“ Zalezeme pod deku.

„V našem případě nemůže být nic, jak se sluší a patří, že ne?“

„Vadí ti to?“

„Ne, líbí se mi to.“

„To je dobře. Našla sis toho správného muže, který uspokojí všechny tvoje extravagantní choutky.“

11.15

Clare: Vejdu dovnitř zadním vchodem a odložím deštník v předsíni. V chodbě se málem srazím s Alicií. „Kdes byla? Janice už čeká.“

„Kolik je hodin?“

„Jedenáct patnáct. Hele, máš tričko naruby a navrch obráceně.“

„To nosí štěstí, ne?“

„Možná, že jo, ale radši by sis ho měla převlíct, než půjdeš nahoru.“ Vrátím se do předsíně a převléknu si ho.

Vyběhnu po schodech nahoru. Máma s Janice čekají na chodbě. Janice si s sebou přinesla obrovský toaletní kufr a spoustu dalších mučících nástrojů.

‚Tak tady jsi. Už jsem začínala mít strach.“ Máma mě žene do pokoje a Janice si stoupne těsně za mě. „Musím jít dohlédnout na občerstvení.“ Málem si při odchodu zlomí ruku.

Otočím se čelem k Janice, která mne zkoumá kritickým pohledem. „Zacuchané a mokré. Rozčesala byste si je, prosím, než si všechno přichystám?“ Z kufru postupně vyndává snad milion tubiček, skleniček a kelímků, které vyskládá na prádelník

„Janice,“ podám jí pohlednici z galerie Uffizi, „půjde to?“ Vždycky mi tahle medicejská princezna líbila. Má skoro stejné vlasy jako já, jsou v nich zapletené perly a hrozně jí to sluší. Onen anonymní malíř ji určitě miloval. Jak by to jinak svedl?

Janice se zamyslí. „Vaše matka má zcela jinou představu.“

„Hm. Je to moje svatba. A moje vlasy. A dostanete ode mě nemalý úplatek, když mě učešete, jak já chci.“

„Když budeme dělat tak složitý účes, nezbyde mi čas vás nalíčit. Bude trvat hodně dlouho, než to všechno zapletu.“

Aleluja. „Nevadí. Nalíčím se sama.“

„Dobrá, ať je po vašem. Ale teď si rozčešte vlasy, ať můžeme začít.“ Do toho. Beru pramen po prameni a dokonce se mi to začne líbit. Vydán na milost a nemilost jejím štíhlým hnědým rukám přemýšlím o tom, co asi dělá Henry.

11.36

Henry: Frak a další součásti svěrací kazajky leží na posteli. Mrznu v té podkrovní ledárně. Všechny mokré věci vyházím z vany do umyvadla. Koupelna je překvapivě velká, skoro jako ložnice s kobercem na podlaze. Příšerný pseudoviktoriánský styl. Obrovská staromódní vana stojí na bytelných nožkách uprostřed všelijakých kapradin a stohů ručníků a osušek. Skříňka na toaletní potřeby. Zarámovaná reprodukce Huntova Probuzeného svědomí. Dvanáct centimetrů široký parapet a záclon s jemňoučkého bílého mušelínu, za kterým prosvítá Javorová ulice ve vší své zašlé a dávno odkvetlé slávě. Ulicí se líně sunou lincolny. Roztočím kohoutek s teplou vodou. Vana je tak velká, že mě už unavuje čekat, až se napustí plná. Ráchám se v horké vodě a hraju si s vanovou baterií v evropském stylu. Dávám se do průzkumu lahviček a tub na poličce. Je jich tam přes deset. Postupně očichávám sprchové gely, šampony i kondicio– nery. Pátým počínaje mě rozbolí hlava. Pohvizduju si „Žlutou ponorku Zmáčím všechno v okruhu dvou metrů.

Clare: Janice mě propustí a přiběhne máma s Ettou. „Ach, Clare, tobě to sluší!“ vyhrkne Etta. „Na takovém účesu jsme se nedomluvily, Clare.“ Máma pořádně vypeskuje Janice, ale zaplatí jí. Jakmile se nedívá, strčím jí do kapsy slíbený úplatek. Mám nejvyšší čas začít s oblékáním, aby mě mohli naložit do auta a dovézt včas do kostela.

12.55 (Henrymu je 38)

Henry: Jdu po dálnici číslo 12. Jsem asi čtyři kilometry jižně od South Havenu. Neuvěřitelně odporné počasí. Podzim. Z nebe se řinou potoky vody. Zima a silný vítr. Mám na sobě jen džíny, jsem bosý a promočený na kůži. Nemám ponětí, ve které době jsem se ocitl. Vydávám se k Skřivánku s nadějí, že se mi podaří proplížit se do čítárny ve sklepě a sebrat někde něco k jídlu. Nemám sice ani halíř, ale jakmile uvidím růžový neon hlásající Nejnižší ceny benzinu, namířím si to k němu. Chvíli bloumám kolem kasy, nechávám za sebou loužičky na linoleu a snažím se popadnout dech.

„Za takového počasí by psa nevyhnal,“ poznamená soucitně stařík za pultem.

„To ne,“ souhlasím. „Nepojízdný auto?“

„Cože? Ne, to ne.“ Pozorné si mě prohlíží, všimne si mých bosých nohou a pro danou roční dobu naprosto nevhodného oblečení. Předstírám rozpaky. „Moje holka mě vyhodila na ulici.“

Cosi mi na to odpovídá, ale nevnímám ho, protože mě zaujme datum v záhlaví South Haven Daily. Sobota 23. října 1993. Náš svatební den. Hodiny nad automatem na cigarety ukazují 13.10. „Musím běžet,“ křiknu na staříka a vyřítím se ven.

13.42

Clare: Stojím v jednotřídce, do které jsem chodila, ve svatebních šatech. Jsou hedvábné, v barvě slonové kosti a se spoustou krajek a našitých perliček. Těsný živůtek a úzké rukávy doplňuje široká sukně až na zem a skoro dvacetimetrová vlečka. Připadám si jak vlajková loď. Máma se ode mě téměř nehne. Pobíhá kolem mě, neustále fotografuje a snaží se mě ještě narychlo trochu víc nalíčit. Alicia, Charisse, Helen a Ruth se nahrnou dovnitř ve stejných olivově zelených sametových šatech družiček. Charisse a Ruth jsou malé, zatímco Alicia a Helen vysoké, takže dohromady vypadají jako hodně nesourodý oddíl skautek. Dokud je nablízku máma, tak to raději nekomentujeme a chováme se spořádaně. Vzájemně si prohlížejí a hodnotí boty, dohadují se, která z nich by měla chytit svatební kytici. „Charisse, ty už jsi zasnoubená, takže ať tě ani nenapadne se po ní sápat,“ varuje mou spolubydlící Helen. Charisse jen pokrčí rameny. „Jistota je jistota. S Gomezem člověk nikdy neví.“

13.48

Henry: Sedím na radiátoru v zatuchlé místnosti plné škatulí s modlitebními knížkami. Gomez kouří a rázuje z jednoho konce na druhý. Ve fraku vypadá opravdu hrozivě. Připadám si jako host talkshow v horkém křesle. Gomez nepostojí a odklepává popel do šálku. Ještě víc mě znervózňuje.

„Máš prstýnky?“ ptám se ho snad už po milionté. „Jasně, že jo.“

Na okamžik se zastaví a zadívá se na mě. „Nechceš si cvaknout?‘

„Chci.“ Gomez odněkud vyloví placatku a podá mi ji. Odšroubuju uzávěr a zhluboka se napiju. Výborná skotská. Dám si ještě jeden pořádný lok, než mu ji vrátím. Přes zavřené dveře k nám z vestibulu doléhá hovor a smích. Potím se a hlava mi třeští. Je tam přetopeno. Vstanu, otevřu okno vystrčím hlavu ven a zhluboka vdechuju chladný vzduch. Stále prší.

Zaslechnu šramot ve křoví. Otevřu okno ještě víc a vykloním se ven. Vidím se sedět pod oknem, jsem promočený na kůži a funím. Jakmile si mě ten dole všimne, zakření se a vztyčenými palci naznačí vítězství.

13.55

Clare: Všichni se natěsnáme do vestibulu. Táta prohlásí: „Jdeme na to,“ a zaklepe na dveře místnosti, ve které se na svatbu chystá Henry. Vykoukne Gomezova hlava. „Dejte nám ještě minutku.“ Vrhne na mě divný pohled. Stáhne se mi žaludek. Gomezova hlava zmizí a dveře bouchnou. Vyrazím ke dveřím, ale vtom se znovu otevřou, nejprve se objeví Gomezova hlava a za ní Henry. Mokrý, špinavý a neoholený. Vypadá na čtyřicet. Ale je tam. Vítězoslavně se na mě usměje a namíří si to uličkou mezi kostelními lavicemi.

Neděle 13. června 1976 (Henrymu je 30)

Henry: Ležím na podlaze své staré ložnice. Jsem sám a je vlahá, nádherná letní noc neznámého roku. Kroutím se na podlaze a potím se. Připadám si jako naprostý idiot. Jakmile se konečně dokážu zvednout, odvrávorám do kuchyně a hodím do sebe pár tátových piv.

Sobota 23. října 1993 ve 14.37 (Henrymu je 38 a 30, Clare je 22)

Clare: Stojíme před oltářem. Henry se otočí čelem ke mně a pronáší: „Já, Henry, si beru tebe, Clare, za svou zákonnou manželku. Slibuji, ze tě budu milovat a ctít v dobrém i ve zlém, ve zdraví i nemoci. Budu tě milovat a ctít, dokud nás smrt nerozdělí.“ Pomyslím si: tohle si zapamatuju. Odrecituju naučený manželský slib. Otec Compton se na nás usměje a praví: „Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.“ V tom by problém nebyl. Henry mi na prsteníček levé ruky nad zásnubní prstýnek navlékne stříbrný snubní prsten. Navléknu mu na prsteník tenký zlatý kroužek. Bude to poprvé a naposled, co ho bude mít na prstě. Obřad pokračuje mší. Na ničem jiném nezáleží. Je tady, já jsem tady, nezáleží na tom, ze kdy přisel hlavně že je se mnou. Otec Compton nám požehná: „Jděte v pokoji.“ Zavěšeni do sebe odcházíme středem kostelní lodi k východu.

18.26

Henry: Hostina je v plném proudu. Obsluha kmitá tam a zpátky s nerezovými servírovacími vozíčky a přiklopenými podnosy. Přicházejí další a další hosté. Kabáty odkládají v šatně. Konečně přestává pršet. Southhavenský jachtový klub se nachází na severním břehu jezera. Vybavení pochází z dvacátých let dvacátého století. Dřevěné obložení, kožená křesla, červený koberec a zarámované obrazy lodí. Venku už je tma a v dálce svíti maják. Stojím u okna, popíjím Glenlivet a čekám na Clare, kterou si matka z neznámého důvodu vzala stranou, abych neslyšel, co jí povídá. Zahlédnu ve skle odraz Gomeze a Bena. Hrnou se ke mně. Otáčím se. Ben se tváří ustaraně. „Jak je?“

„Celkem fajn. Pánové, můžu vás poprosit o laskavost?“ Přikývnou! „Gomezi, vrať se prosím do kostela. Čekám ve vestibulu. Nalož mě do auta a odvez mě sem. Nějak mě propašuj dovnitř a zavři mě na záchodě. Bene, ty ze mě prosím nespouštěj oči,“ (ukazuju si prstem na prsa), „a až ti řeknu, nenápadně posbírej všechny moje svršky a přines mi je na záchod. Uděláte to pro mě?“

„Kolik mám času?“ chce vědět Gomez.

„Moc ne.“

Krátce kývne hlavou a odchází. Charisse mu zastoupí cestu, Gomez jí políbí na čelo, jemně ji odstrčí a pokračuje v cestě ke dveřím. Ben vypadal vyčerpaně. „Jak je?“

Povzdechne si. „Na omdlení. Henry?“

„Ano?“

„Ze kdy jsi přišel?“

„Rok 2002.“

„Mohl bys… prosím, vím, že to děláš nerad, ale…“ ‚Co? V pohodě, Bene. Pro tebe cokoliv.“

„Pověz: Jsem pořád naživu?“ Nedívá se na mě, ale upírá pohled na kapelu, která ladí nástroje na druhé straně sálu.

„Jo. Máš se fajn. Viděli jsme se před pár dny. Zašli jsme si spolu na kulečník.“

Ben hlasitě vydechne. „Díky.“

„Není zač.“ Benovi se oči zalijí slzami. Podám mu svůj kapesník. Nepoužitý mi ho vrátí a vydává se hledat záchodky.

19.04

Clare: Všichni už sedí u jídla, ale Henry se nejspíš propadl do země. Nikdo neví, kde je. Vyptávám se Gomeze, jestli ho neviděl, ale obdaří mě jedním z gomezovských pohledů a ujistí mě, že se objeví na scéně každým okamžikem. Připojí se k nám Kimča. V růžových hedvábných šatech mi připadá nesmírně křehká a zranitelná. „Kdepak je Henry?“ vyzvídá. „To vážně nevím, Kimčo.“

Skloním se k ní, aby mi mohla zašeptat do ucha: „Viděla jsem toho jeho kamaráda Bena, jak upaluje s náručí plnou oblečení na záchod.“ To ne! Jestli to Henryho vcuclo zpátky do jeho přítomnosti, tak to budu jen těžko vysvětlovat. Mimořádná situace? To by snad šlo. Jsou případy, kdy Henry výjimečně musí do knihovny i uprostřed noci. Jenomže všichni jeho spolupracovníci zůstali tady. Třeba bych mohla říct, že trpí dočasnou ztrátou paměti a prostě odešel na procházku…

„Tady ho máme,“ oddechne si Kimča a stiskne mi ruku. Henry se zastaví ve dveřích a pohledem pročesává shromážděné svatební hosty. Konečně si nás všimne. Rozběhne se ke mně.

Políbím ho. „Nazdárek, cizince.“ Můj mladší Henry se vrátil do příslušné přítomnosti, do mé přítomnosti, kam patří. Nabídne mně i Kimče rámě a odvede nás ke stolu. Kimča si stoupne na špičky a něco mu zahuhňá do ucha. Neslyším co. „Co ti povídala?“ vyzvídám, když jsme si sedáme do čela tabule. „Ptala se, jestli o svatební noci máme v plánu ménage á trois.“ Zrudnu jako rak. Kimča na mě spiklenecky mrkne.

19.16

Henry: Poflakuju se v knihovně jachtového klubu, ujídám jednohubky a čtu si v prvním vydání Srdce temnoty v překrásné vazbě. Tu knihu nejspíš ještě nikdo ani neotevřel. Na okraji zorného pole zaregistruju správce klubu, který se žene přímo ke mně. Zaklapnu knihu a vrátím ji na místo na polici.

„Omlouvám se, pane, ale jsem nucen vás požádat, abyste opustil naši knihovnu.“ Bez košile a bez bot tam prostě nemám co dělat.

„Už jdu.“ Zvedám se z křesla. Jakmile se správce otočí zády ke mně, nahrne se mi krev do hlavy a zmizím. Vzápětí už ležím na podlaze v kuchyni. Je 2. března 2002. Chechtám se jako blázen. Tohle jsem si vždycky přál udělat.

19.21

Clare: Gomez si bere slovo: „Drahá Clare, milý Henry, rodino, přátelé, vážení porotci… moment, tohle, prosím nedávejte do záznamu Drazí a milovaní, sešli jsme dnes večer na břehu Země svobodných, abychom kapesníčky zamávali Clare a Henrymu, kteří vyrazili na plavbu na lodi jménem Šťastný matriarchát. A zatímco my se smutkem v očích sledujeme, jak se loučí s radostmi života bez závazků, jsme si zároveň naprosto jisti, že je v Zemi šťastného manželství očekává spokojenost. Někteří z nás se patrně v krátké době vydají za nimi, pokud rychle nepřijdou na způsob, jak se tomu vyhnout. A proto si připijme: na Clare Abshireovou-DeTambleovou, čarokrásnou výtvarnici, která si zaslouží, aby ji v nové a neznáme zemi čekalo jen a jen samé štěstí. Na Henryho DeTamblea, zatracené dobrého kumpána a klikaře. Ať se Moře života rozprostírá před vámi jako klidná hladina rybníčku. Ať vám vždy vane příznivý vítr. Na štěstí novomanželů!“ Gomez se skloní a políbí mě na ústa. Na okamžik zahlédnu zvláštní výraz v jeho očích, ale dřív, než si stačím uvědomit, co se v nich zrcadlí, je to pryč.

20.48

Henry: Rozkrojíme a sníme svatební dort. Clare hodí kytici za hlavu (chytila ji Charisse) a já její podvazek (překvapivě po něm chňapl Ben). Kapela hraje „Take the A Train“ a hosté se dávají do tance. Postupně provádím Clare, Kimču, Alicii a Charisse, a potom mě čeká taneček s rozparáděnou Helen. Clare víří na parketu s Gomezem. Úmyslně s Helen zatočím, abych měl přehled. Všimnu si, jak Celia Attleyová dělá pukrle před Gomezem, který raději rychle přebírá mou partnerku. Zatímco s ní krouží po parketu, zamířím k baru, odkud sleduju Clarin taneček s Celií. Připojuje se ke mně Ben. Ve sklenici mu prská acylpyrin. Poručím si vodku s tonikem. Ben má Clarin podvazek na rukávu jako smuteční pásku. „Kdo je to?“

„Celia Attleyová. Ingridina milenka.“

„To je divný.“

„Jo, je.“

„Co je zač ten Gomez?“

„Jak to myslíš?“

Ben mě chvíli provrtává pohledem. „Pusť to z hlavy,“ zamumlá vzápětí s očima sklopenýma k zemi.

22.23

Clare: Konečně je to za námi. Cestou z klubu jsme každého, koho jsme potkali, objali a políbili a nasedli do auta ověšeného plechovkami a lahvičkami od holicí pěny. Zastavím před Kapkou rosy, ošumělým, malým motelem u Stříbrného jezera. Henry během cesty usnul. Vystoupím z auta, zapíšu nás a požádám chlápka za přepážkou, aby mi pomohl dopravit Henryho do pokoje a uložit ho do postele. Potom přinese nahoru naše zavazadla, vypoulí oči na mé svatební šaty a Henryho zubožený stav a spiklenecky na mě mrkne. Vtisknu mu do dlaně drobné. Odejde. Zuju Henrymu boty a uvolním kravatu. Potom se svléknu a šaty přehodím přes opěradlo křesla.

Zatímco si jen ve spodním prádle čistím zuby, roztřesu se zimou. V zrcadle vidím Henryho. Leží na zádech a chrápe. Vyplivnu pěnu a vypláchnu si pusu. Nečekaně mě zaplaví pocit štěstí. Jsme svoji. Přinejmenším jsem vdaná.

Zhasnu světlo a políbím Henryho na dobrou noc. Ucítím z něho alkohol, pot a Helenin parfém. Dobrou noc, ať tě blechy štípou celou noc. Upadám do bezesného spánku spravedlivých.

Pondělí 25. října 1993 (Henrymu je 30, Clare je 22)

Henry: V pondělí nás s Clare na chicagské radnici oddal soudce. Za svědky nám šli Gomez a Charisse. Po obřadu vyrážíme na oběd k Charliemu Trotterovi. Ta restaurace je tak drahá, že boxy vypadají jako kabiny business třídy v nadzvukových letadlech. Někomu to tam může připomínat i miniaturní galerii. Umělecká díla, která servírují na talířích, jsou naštěstí velice chutná. Charisse si vyfotografuje každý chod, který před nás postaví.

„Jaké to je být vdaná?“ vyptává se. „Připadám si vdaná až po uši,“ odpovídá Clare. „Nebudete v tom pokračovat?“ navrhuje Gomez. „Co takhle ještě buddhistickej obřad, nudistickej…“

„Co myslíš, že jsem bigamistka?“ Clare se právě láduje podivnou zelenkavou hmotou, ze které trčí ocásky obřích krevet, které se do ní nejspíš zažraly jako staříci do nedělních novin.

„Myslím, že jednu a tu samou osobu si můžeš vzít, kolikrát chceš, ujišťuje ji Charisse.

„Jsi jedna a táž osoba?“ vypálí na mě Gomez. To, co právě jím, pokladli plátky syrového tuňáka, které se rozplývají na jazyku. Vychutnám si sousto, a teprve potom mu odpovím. „Ano, ovšem různého věku.“

Gomez něco zahuhlá. Cosi o zenových anekdotách. Clare se na mě usměje a pozvedne skleničku. Přiťukneme si. Ozve se příjemné cinknutí křišťálu, které zaniká v hluku restaurace.

Takže jsme svoji.

II

KAPKA KRVE V MISCE MLÉKA

„Copak se stalo, má drahá?“

„To přece nelze vydržet.“

„Co vydržet?“

„Tohle. Za takovou krátkou dobu. Jak budeme teď moci spát každý zvlášť?“

„Budeme tiše spolu, budeme předstírat – tohle je přece teprve začátek –, že máme před sebou ještě moře času.“

„A každý den jej bude ubývat. Až nezbude nic.“

„Chtěla byste tedy raději nic?“

„Ne. Právě na toto jsem vždy narážela. Od počátku. Až odtud odjedu, bude to pro mne mezník, ke kterému všechno směřovalo a od něhož bude zase všechno vycházet. Nyní jsme však zde, můj drahý, teď jsme zde a čas běží mimo nás.“

A. S. Byattová, Posedlost

ŽIVOT MANŽELSKÝ

Březen 1994 (Clare je 22, Henrymu je 30)

Clare: A tak jsme svoji. Nejdřív bydlíme ve dvoupokojovém bytě v Ravenswoodu. Je slunečný, s teplou podlahou z tvrdého dřeva máslové barvy a kuchyní plnou starožitných skříněk a staromódních spotřebičů. Nakupujeme různé věci, trávíme nedělní odpoledne reklamováním svatebních darů, objednáme si gauč, který neprojde dveřmi, takže ho musíme vrátit. Byt připomíná experimentální laboratoř, ve které probíhá výzkum. Děláme pokusy jeden na druhém. Přijdeme na to, že Henryho dohání k šílenství, když při čtení novin bezmyšlenkovitě ťukám lžičkou o přední zuby. Shodneme se na tom, že si můžu pouštět Joni Mitchellovou a on Shaggs, ale jen pokud se ten druhý nenachází na doslech. Zjišťujeme, že bude nejlepší, když Henry bude kralovat v kuchyni a obstará všechno vaření, přičemž já si vezmu na starost praní. Luxovat není ochotný ani jeden z nás, a tak si najmeme na úklid firmu.

Záhy naskakujeme do vyjetých kolejí. Henry chodí do práce od úterý do soboty. Vstane v 7.30, postaví na kávu, hodí na sebe věci na běhání a vyrazí ven. Když se vrátí, dá si sprchu a převlékne se. Zatímco připravuje snídani, vypotácím se z postele a povídám si s ním. Najíme se, vyčistí si zuby a vyřítí se z bytu, aby stihl vlak. Zalezu si zpátky do peřin a ještě tá hodinku si hovím v posteli a dospávám.

Probouzím se do ztichlého bytu. Vykoupu se, rozčešu si vlasy a oblékni, se do pracovního. Naliju si hrnek kávy a odejdu do druhé ložnice, která mi slouží jako ateliér, a zavřu za sebou.

V titěrném ateliéru se mi na počátku manželství tvoří jen těžko. Prostor který mohu nazývat svým, tedy ten, který nepřetéká Henryho věcmi, je tak malý, že mě omezuje v rozletu. Připadám si jako housenka zakuklená v papírovém kokonu. Všude kolem mě visí přišpendlené nebo přilepené nákresy plastik, které při sebemenším závanu vzduchu jako motýli tlučou o skla oken, snaží se uletět a osvobodit se. Dělám jen makety, maličké modely velkých děl. Inspirace a nápadů ubývá, jako kdyby se bály, že je zavřu do už tak přeplněné kobky a utrápím hlady. V noci s ním o barvách, o tom, jak potápím paže až po lokty do obrovských kádí s papírovou hmotou. Zdává se mi o miniaturních zahrádkách, které mi zůstaly zapovězené, protože jsem obryně.

Nejúžasnější na umělecké práci, vlastně na vytváření čehokoliv, je alespoň podle mne okamžik, kdy se prchavá, nehmotná a nepolapitelná myšlenka stane hmatatelným cosi, věcí, matérií v materiálním světě. Kirké, Nimbue, Artemis, Athéna a všechny čarodějky dávnověku musely znát ten pocit, protože proměňovaly lidi ve zvířata, kradly tajemství kouzelníkům a přemisťovaly vojska. Hle, zrodilo se něco nového. Ať už je to svině, vavřín či válka. Je to umění. Mohu dělat jen malá kouzla. Kouzla nižší kategorie. Pracuju každý den, ale stále se nic nezhmotňuje. Připadám si jako Penelopé, která tká a páře, páře a tká.

A co můj Odysseus? Můj Henry? Henry je umělec jiného druhu, přeborník v mizení. Henryho krátkodobé nepřítomnosti vytváří mezníky našeho společného života ve stísněném bytě. Někdy se vytratí úplně nenápadně. Stačí jen odejít z kuchyně do obývacího pokoje, kde na podlaze leží hromádka jeho oblečení. Někdy ráno vylezu z postele, když uslyším šumění sprchy, ale koupelna zeje prázdnotou. Někdy to působí děsivě. Jednou odpoledne pracuju v ateliéru a zaslechnu sténání. Rozeběhnu se do obývacího pokoje a uvidím Henryho. Klečí na čtyřech, nahý, bosý a silně krvácí ze zranění na hlavě. Otevře oči, podívá se na mě a zmizí. Někdy se probudím uprostřed noci a Henry nikde. Ráno mi pak vypráví, kde byl, tónem, jakým jiní u snídaně sdělují manželkám, co se jim v noci zdálo. Objevil jsem se v Sulzerově knihovně v roce 1989,“ nebo „Na čísi zahradě mě honil německý ovčák. Musel jsem před tím čoklem vylézt na strom,“ nebo: „Stál jsem v dešti poblíž bytu svých rodičů a poslouchal, jak máma zpívá.“ Čekám, až mi řekne, že mě viděl coby dítě, ale pořád marně. Jako malá jsem se na Henryho pokaždé moc těšila. Každá jeho návštěva pro mě byla významnou událostí. Teď mi ale každé jeho zmizení nahání hrůzu, nesnáším to a celého srdce si to přeju zarazit. Jeho zmizení jsou pro mě noční můrou a nechtěnou zkouškou odvahy. Bojím se, co vyslechnu, až se můj poutník zhmotní u mých nohou, krvácející, rozjásaný, třesoucí se nebo usměvavý. Teď mě jeho zmizení děsí.

Henry: Začnete-li žít v jedné domácnosti se ženou, každý den objevíte něco nového. Zatím jsem zjistil, že dlouhé vlasy ucpou odpad ve sprše dřív, než by člověk řekl švec, že není zrovna chytré vystříhávat si články z novin, které vaše manželka ještě nečetla, a to i v případě, že jsou týden staré. Že jsem jediný z naší dvoučlenné domácnosti, komu nevadí večeřet třikrát po sobě totéž. Že sluchátka byla vynalezena proto, aby bránila manželským hádkám. (Jak může poslouchat Cheap Triek? Proč se jí, proboha, líbí Eagles? Nejspíš se to nikdy nedozvím, protože jakmile se jí na to zeptám, začne být protivná. Jak je možné, že žena, kterou miluju, nechce poslouchat Musique du Garrot et de la Farraille?) Nejtěžší je ovšem snášet Clarino samotářství. Někdy se vrátím domů a najdu Clare naštvanou. Nejspíš jsem svým příchodem přerušil řetězec myšlenek a rozbil na kusy zamyšlené ticho jejího dne. Někdy vídám na její tváři výraz, který nejlépe vystihuje příměr: vlez mi na hrb. Stáhne se do sebe a nechce, abych ji rušil při pletení nebo tak něco. Zjišťuju, že Clare vyhledává samotu, ale kdykoliv se vrátím z cest časem, pokaždé se jí v obličeji zračí úleva.

Pokud je žena, s níž žijete, umělkyně, každý den přináší nová a nová překvapení. Druhou ložnici změnila v ateliér, v kabinet kuriozit přetékájící drobnými plastikami a nákresy, které zaplňují každičký volný kousek místa na zdi. Z poliček a šuplíků vykukují klubka drátů a role papíru Její plastiky mi připomínají papírové draky nebo miniaturní modely letadel jednou večer jí to řeknu. Stojím zrovna mezi dveřmi jejího ateliéru, v obleku a kravatě, protože jsem se vrátil z práce, a chystám se jít převléknout a začít vařit večeři. Jednou plastikou po mně mrskne. Plachtí vzduchem až překvapivě ladně. Krátce nato stojíme každý na jednom konci chodby, házíme po sobě její modely a prověřujeme jejich aerodynamiku. Následujícího dne po návratu z práce zastihnu Clare v obývacím pokoji, kde právě hněte obrovskou papírovou hroudu a od stropu visí ptáčci z drátků. O týden později okna naší ložnice zaplní abstraktní průhledné modré obrazce, které se ve slunečních paprscích odrážejí na zdech a vytvářejí iluzi oblak pro ptáčky, které tam Clare nakreslila. Je to nádherné.

Následujícího večera opět stojím ve dveřích Clarina ateliéru a pozoruju, jak dodělává tlusté černé linky kolem titěrného červeného ptáčka. Náhle pochopím, když ji tam uvidím uvězněnou ve stísněném prostoru, uvědomím si, že se mi snaží něco říct. Najednou vím, co musím udělat.

Středa 13. dubna 1994 (Clare je 22, Henrymu je 30)

Clare: Zaslechnu Henryho klíč v zámku a vyjdu ze dveří ateliéru ve chvíli, kdy vchází do bytu. K mému překvapení nese televizi. Nemáme televizi, protože Henry se na ni dívat nemůže a já se na ni nechci koukat sama. Zaprášená, malá, stará a černobílá televize se zlomenou anténou.

„Ahoj, miláčku, jsem doma,“ zahlaholí a postaví tu bednu na jídelní stůl.

„Fuj, vždyť je špinavá,“ ohradím se. „Přehraboval ses v popelnici? Zatváří se dotčeně. „Koupil jsem ji v bazaru. Za deset babek.“

„Proč?“

Dnes večer dávají něco, co si podle mě nesmíme nechat ujít.“ Ale…“ Neumím si představit pořad, kvůli kterému by Henry riskoval přesun v čase.

Klid. Nebudu se na to dívat, ale chci, abys to viděla ty.“ Aha. A co?“ Ta televize mi pořád nejde na rozum. „To je překvapení. Od osmi.“

Zasedneme k večeři a televize putuje na zem. Henry odmítá odpovědět na jakoukoliv moji otázku s ní spojenou a neustále si mě dobírá, jak by se mi líbilo mít pořádný, velký ateliér. „Nech toho. Klidně se můžu zavřít na záchod a začít dělat origami.“

„Ne, Clare, vážně.“

„Nevím.“ Namotám špagety na vidličku. „Každý z těch modelů bych udělala stokrát větší. Kreslila bych na archy tři krát tři metry. Pořídila bych si kolečkové brusle a jezdila na nich z jednoho konce na druhý. Pořídila bych si obrovskou sušárnu a pětikilový buchar a…“ Uvíznu v představách, zajetí vysněného ateliéru, ale rychle se vzpamatuju, když si uvědomím, jaké rozměry má moje pracovna. „Snad se někdy dočkám.“ Z Henryho platu a mé renty vyžijeme víc než dobře, ale kdybych si chtěla pronajmout a zařídit skutečný ateliér, musela bych si najít stálou práci, a v takovém případě už bych zase ateliér nepotřebovala, protože bych neměla čas tvořit. Hlava XXII. Všem mým známým z uměleckých kruhů chybí buď čas, nebo peníze, případně obojí. Charisse přes den pracuje v sotfwarové firmě a tvoří po nocích. Příští měsíc se budou s Gomezem brát. „Jaký svatební dar dáme Gomezovi?“

„Cože? Hm, nevím. Nemohli bysme mu dát všechny ty kávovary, co jsme dostali darem?“

„Už žádný nemáme. Vyměnili jsme je za mikrovlnou troubu a toastovač.“

„Aha Hele, už je skoro osm. Popadni kafe a běž si sednout do obýváku.“ Henry vstane, odsune židli a chopí se televize. Odnesu oba šálky s kávou do obýváku. Postaví tu bednu na konferenční stolek a poté, co si chvíli hraje s prodlužovačkou a anténou, naskočí Kanál 9 a na něm reklamní Spot vychvalující vodní postele. Vypadá to, že jim při natáčení šotu ve studiu sněžilo. „Sakra,“ uleví si Henry a zkoumá obraz. „V bazaru jim to běhalo líp.“ Na obrazovce blikne logo Illinoiské loterie. Henry zaloví v kapse kalhot a podá mi nějaký papír. „Tu máš.“ Sázenka.

„Proboha, snad jsi.

„Pšt. Dívej se.“ Čelní představitelé sázkové společnosti za zvuku fanfar oznamují jednotlivá čísla, která se objevují na pingpongových míčcích, jež se jeden za druhým řadí za sebou v zásobníku. 43,2,26,51,10,11.Tažená čísla se samozřejmě shodují s těmi na mém tiketu. Zástupci loterie rutinně gratulují výhercům. Právě jsme vyhráli osm milionů dolarů.

Henry vypne televizi. Usmívá se. „Dost peněz, co?“

„Nevím, co na to říct.“ Henrymu dochází, že nejsem zrovna blahém bez sebe.

„Řekni: ‚Díky, miláčku, žes sehnal dost na to, abychom si mohli koupit pořádný dům.‘ To mi úplně stačí.“

„Henry… to… nemůže být pravda.“

„Ale je. Tohle je pravý tiket. Když s ním zajdeš do lotynky, přivítají tě s otevřenou náručí a Illinoiská státní ti vypíše nefalšovaný šek“

„Tys ta čísla znal předem.“

„Samozřejmě. Stačilo se jen kouknout do zítřejších novin.“

„To přece… vždyť je to podvod.“

Henry se teatrálně ťukne do čela. „Jak jen jsem mohl být tak hloupý! Úplně jsem zapomněl, že si člověk má koupit tiket a vyplnit čísla, aniž by měl sebemenší představu o tom, která budou tažená. Hned to napravíme. Zmizí v kuchyni a za chvíli se vrátí s krabičkou zápalek. Škrtne sirkou a přidrží roh sázenky u plamene.

„Ne!“

Henry sfoukne sirku. „O nic nejde, Clare. Letos můžeme v lotynce vyhrát každý týden, když budeš chtít. Ale jestli je ti to proti srsti, není to až tak velký problém.“ Sázenka má poněkud ohořelý jeden roh. Henry se posadí vedle mě. „Něco ti povím. Prostě s tím zajdi do sázkové kanceláře nech si vypsat šek, vyzvedni si v bance peníze a potom je dej prvnímu bezdomovci, který je podle tebe bude potřebovat víc než my…“

„To není fér.“

„co není fér?“

Nemůžeš všechnu zodpovědnost nechat jen na mně.“ Ale mně je úplně jedno, jak se rozhodneš. Jestli si myslíš, že okrádáme stát Illinois o peníze, které sedřeli z chudáků těžce pracujících občanů, tak to spálíme. Určitě spolu vymyslíme nějaký jiný způsob, jak sehnat peníze, abychom ti mohli pronajmout velký ateliér.“

Velký ateliér! Konečně se mi rozsvítilo. Jak jsem mohla být tak pitomá? Henry přece může vyhrát v loterii, kdykoliv se mu zachce, ale nikdy to neudělal, protože nechtěl, protože by to vybočovalo z normálu, protože by to znamenalo, že by se musel vzdát iluze normálního života, na které zoufale lpěl. Udělal to jen proto, abych mohla mít ateliér tak velký, že bych v něm mohla jezdit na bruslích. Došlo mi, jak jsem nevděčná. „Clare? U všech všudy, Clare…“

„Díky,“ vyhrknu až příliš snaživě.

Henry povytáhne obočí. „Znamená to, že se zítra vypravíš do banky?“

„Ještě nevím. Znamená to, že jsem ti moc vděčná, že ti moc děkuju.“

„Rádo se stalo.“ V obývacím pokoji zavládne rozpačité ticho. „Nevíš, co dneska dávají v bedně?“

„Zrnění.“

Henry se zasměje a přitáhne si mě k sobě. „Pojď, půjdeme oslavit tu podvodnou výhru.“

„A kam?“

„Nevím.“ Otevře skříň a podá mi sako. „Hele, co kdybychom Charisse s Gomezem koupili jako svatební dar pořádné auto?“

„Vezmi v úvahu, že oni nám nadělili sadu skleniček.“ Sbíháme po schodech. Nádherný jarní večer. Zastavíme se na chodníku před vchodem, Henry mě vezme za ruku, podívám se na něj, zvednu naše spojené ruce nad hlavu a on se mnou zatočí. Vzápětí už tančíme po Belle Plaine. K tomu tanci nám nehraje žádná kapela. Hudbou nám je náš vlastní smích a rachot projíždějících aut. Květy sakur, které se jako sníh snáší na chodník, omamují svou vůní, a my tančíme pod stromy.

Středa 18. května 1994 (Clare je 22, Henrymu je 30)

Clare: Sháníme dům. Kupovat dům je úžasná věc. Lidé, kteří by vás za žádných jiných okolností nepustili přes práh, vám otevírají dveře dokořán. Stačí lusknout prsty, aby zotvírali všechny skříně, zkritizovali vlastní tapety a vychválili odpady.

Máme s Henrym každý svůj způsob, jak posoudit dům, který je na prodej. Zatímco já pomalu procházím z místnosti do místnosti, všímám si podlah, obložení a schodišť, ptám se na způsob vytápění a zjišťuju, jestli neteče do sklepa, Henry nakráčí do pokoje až úplně dozadu, podívá se z okna a zavrtí hlavou. Naše realitní agentka, paní Carol, dospívá k názoru, že je cvok. Dělá to tak celý den. Cestou domů z realitní kanceláře už to nemůžu vydržet a rozhodnu se zeptat, co tím vlastně sleduje, že se chová jako úplný blázen.

„Cos to, sakra,“ začnu nadmíru zdvořile, „předváděl?“ Ospale zamžourá. „Nejsem si jistý, jestli to budeš chtít slyšet, ale v našem domě už jsem byl. Nevím sice kdy, ale bylo to, bude to, jednoho nádherného podzimního dne pozdě odpoledne. Stál jsem v zadním pokoji u okna, u malého stolku s mramorovou deskou, kterýs dostala od babičky, a díval se přes zahradu do okna cihlového baráku, který ti očividně sloužil celý jako ateliér. Zrovna jsi sušila velké archy papíru. Modré. Vlasy jsi měla podvázané žlutým šátkem, aby ti nepadaly do obličeje a do barev, zelený svetřík, obvyklou gumovou zástěru a všechno to, co normálně nosíš při práci. Na zahradě stál altán porostý vínem Zdržel sem se jen asi dvě minuty. Takže jsem se podle výhledu z okna do zahrady snažil zjistit, který dům je ten naš. „Proboha. Proč jsi mi nic neřekl? Připadám si jako naprostý pitomec. „Ale jdi. Přestaň s tím. Myslel jsem si, že by sis třeba chtěla vybrat budoucí domov standardním způsobem. Měl jsem dojem, že tě to baví. Sehnalas všechny ty brožury, studovala je, a tak mě napadlo, že bys ten dům opravdu ráda koupila, a ne se do něj jen nastěhovala.“

„Někdo se ale musí zeptat, jestli se v domě nezabydleli termiti, nemá shnilou střechu, podmáčený sklep a…“

přesně tak. Takže budeme pokračovat stejně, jako jsme začali, a nepochybuju, že se nakonec na jednom shodneme.“ Což se také stalo, ale připouštím, že se to neobešlo bez několika menších krizí. Rezidence ve čtvrti East Roger Park na severním předměstí města. Ohavné okolí. Vila, či spíš zámeček, ve viktoriánském stylu dost velká na to, aby v ní měla pohodlí dvanáctičlenná rodina s veškerým služebnictvem. Dřív, než otevřu pusu, abych se zeptala, vím, že tohle určitě nebude náš domov. Henry se tváří znechuceně, ještě než dojdeme ke vchodovým dveřím. Zadní zahrada má rozměry parkoviště hypermarketu. Jak je to krásný dům, vyšlo najevo až uvnitř. Vysoké stropy, krby s mramorovými římsami, vyřezávaná zábradlí. „Prosííím,“ zakňourám. „To je nádhera. Neuvěřitelná nádhera.“

„Jo, jo, vážně je to k nevíře. Počítám, že by nás tady v průměru jednou týdně vykradh. Navíc by bylo potřeba udělat nové stoupačky, elektrické rozvody a topení. Nejspíš i novou střechu… Ne, tenhle neberem.“ Rozhodný tón, hlas člověka, který zná budoucnost a v žádném případě na ní nechce nic měnit. Několik dnů trucuju a Henry mě pozve na suši. „Světlo mých očí, srdce moje, mluv se mnou.“

„Vždyť s tebou mluvím.“

„To ano, ale trucuješ. Raději bych si promluvil s někým, kdo není předem rozhodnutý nepopřát sluchu zdravému rozumu.“

K našemu stolu přijde číšnice, a tak si raději spěšně objednáme. Nechci se hašteřit zrovna u Kacua, v jedné ze svých nejoblíbenějších restaurací, kam navíc chodíváme na večeři každou chvíli. Henry s tím samozřejmě počítal a chce si mě suši udobřit. Objednáme si působivou řadu syrových pochoutek servírovaných na hranolcích rýže. Kiko, servírka, se s naší objednávkou neslyšně vytratí.

„Nejsem na tebe naštvaná.“ To není tak úplně pravda.

Henry povytáhne jedno obočí. „Bezva. Fajn. Tak o co jde?“

„Jsi si naprosto jistý, že ten dům, opravdu není náš domov? Co když ses zmýlil a my jsme kvůli tomu odmítli úžasný barák? Zavrhli jsme ho len proto, že se ti nelíbil výhled na zahradu?“

„Všiml jsem si hromady našich věcí, takže to musel být náš dům. Ovšem nemůžu s jistotou tvrdit, že to byl, totiž bude, náš první a jedinný dům. Nedostal jsem se k tobě dost blízko, abych dokázal říct, kolik ti bylo. Vypadalas mladě, ale klidně jsi mohla být jen dobře udržováná. Přísahám, že byl vážně pěkný, a navíc, copak bys nechtěla samostatný ateliér v zahradě?“

Povzdechnu si. „Jo, to jo. Škoda, že ty svoje výlety nemůžeš někdy natočit. Tak ráda bych viděla náš dům. Nepodíval ses náhodou na adresu když jsi tam byl?“

„Je mi líto. Byla to jen rychlovka.“

Někdy bych dala cokoliv, abych mohla nahlédnout do Henryho mozku a přehrát si všechny jeho vzpomínky jako film. Vybaví se mi, jak jsem se poprvé učila zacházet s počítačem. Bylo mi čtrnáct a Mark do mě vtloukal základy práce na Macintoshi. Po deseti minutách jsem toužila sáhnou do monitoru a podívat se na to, co je uvnitř, protože něco tam být přece muselo. Nemám ráda zprostředkované zážitky. Ráda se dotýkám vzorů a dívám se na barvy. Herny mě při kupování domu dohání k šílenství. Jako bych řídila jedno z těch ohavných autíček na dálkové ovládání. Vždycky jsem s ním nabourala do zdi. Schválně.

„Henry, nevadilo by ti, kdybych chvíli po našem příštím domově pátrala sama?“

„Ne, nejspíš ne.“ Tváří se ukřivděně. „Když chceš. „Stejně nakonec skončíme vtom domě, ne? Stejně nemůžu nic změnit.?

„Hm. Máš pravdu. Nemusíš mi to připomínat, ale pokus se mockrát nenaletět, ano?“

Konečně najdu, co hledám, o měsíc a přibližně dvacítku domů později.V Ainslie, na Lincolnově náměstí. Dům z červených cihel z roku 1926. Carol chvíli zápasí se zámkem. Jakmile se jí podaří otevřít dveře, zaplaví mě úžasný pocit… jdu rovnou k oknu do zahrady. Pohled z něho mě ujisti, že mě tušení nezklamalo. Budoucí ateliér, vínem porostlý altán. Otočím se ke Carol, která si mě měří tázavým pohledem. „Bereme ho.“

Nemálo ji tím překvapím. „Nechcete si ještě prohlédnout ostatní části domu? A co váš manžel?“

Ten už to viděl. Ale máte pravdu, pojďme se porozhlédnout po domě.“

Sobota 9. července 1994 (Henrymu je 31, Clare je 23)

Henry: Dnešní den se nese ve znamení stěhování. Od rána je hrozné horko. Stěhovákům se lepí košile na tělo, už když stoupají k nám do bytu. Usmívají se, protože si myslí, že vynést věci z dvoupokojového bytu nebude žádná velká dřina a do oběda s tím budou hotoví. Úsměv jim ztuhne na rtech, jakmile vstoupí do obývacího pokoje a uvidí Clarin těžký viktoriánský nábytek a mých osmasedmdesát beden knih. Venku už je tma Bloudíme s Clare po domě, dotýkáme se zdí a hladíme římsy z třešňového dřeva. Naše bosé nohy pleskají po dřevěných podlahách. Napustíme vodu do starožitné vany na nožičkách, zapalujeme a zhasínáme hořáky staromódního sporáku. Holá okna. Zhasneme všechna světla a mdlá záře pouliční lampy osvětlí skrze špinavé okno vyhaslý krb. Clare prochází z místnosti do místnosti a vítá se s novým domem, s naším novým domovem. Chodím za ní, dívám se, jak otvírá dveře skříní, okna a zásuvky. V jídelně si stoupne na špičky, aby dosáhla na okraj skleněného lustru. Něžně ho pohladí konečky prstů. Sundá si košili. Přejedu jí jazykem po ňadrech. Dům nás pohltí, chrání nás a hýčká ve svém náručí, a my se v něm poprvé milujeme. Poprvé, ale ještě mnohokrát budeme. Ležíme mezi bednami na holé podlaze a já cítím, že jsme našli domov.

Neděle 28. srpna 1994 (Clare je 23, Henrymu je 31)

Clare: Je dusné, lepkavé, horké nedělní odpoledne. Henry, Gomez a já trávíme volný den v Evanstonu. Dopoledne prolenošíme na pláži, dovádíme v Michiganském jezeře a opékáme se na slunci. Gomez chce zahrabat do písku, tak mu s Henrym vyhovíme. Sníme oběd a zdřímneme si. Omámeni sluníčkem se vydáme po té straně Kostelní ulice, která se utápí ve stínu, a pochutnáváme si na mražené pomerančové dřeni.

„Clare, máš vlasy plné písku,“ upozorní mě Henry. Zastavím se předkloním se a začnu si vytřepávat písek z vlasů způsobem, jakým jiní čistí koberec. Odnesla jsem si s sebou snad půlku pláže.

„Písek mám úplně všude. V uších a tam taky,“ stěžuje si Gomez.

„Z hlavy ti ho s chutí vypráším, ale o zbytek se budeš muset postarat sám,“ nabídnu mu. Zvedne se mírný větřík a my mu s rozkoší nastavíme těla. Svážu si vlasy do drdolu na temeni a hned se cítím lépe.

„A co dál?“ zajímá se Gomez. Vyměníme si s Henrym pohled.

„Bookmans Alley,“ odpovíme oba naráz.

Gomez zaúpí. „Proboha, ne. Hlavně žádné knihkupectví. Bože, smiluj se nad oddaným služebníkem…“

„Tak tedy Bookman’s Alley,“ zopakuje Henry pomstychtivě.

„Tak mi aspoň slibte, že tam nestrávíme víc než, řekněme, tři hodiny…

„Mám dojem, že v pět zavírají,“ utěšuju ho, „a už je půl třetí.“

„Můžeš si zatím skočit na pivo,“ radí mu Henry.

„Myslel jsem, že v Evanstonu vládne prohibice.“

„Ne, ne tak docela. Když prokážeš, že nejsi členem YMCA, tak ti nalejou.“

„Půjdu s vámi. Jeden za všechny, všichni za jednoho.“ Zahneme do Shermanovy, projdeme kolem někdejšího Marshall Fields, v současnosti prodejny obuvi, a někdejšího divadla Varsity, nyní Gapu, a dál uličkou mezi květinářstvím a opravnou bot. Stojíme před Bookmans Alley. Otevřu dveře a husím pochodem vejdeme do příjemného chládku knihkupectví. Ocitáme se ve ztraceném světě.

Za malým, zaneřáděným stolem vysedává Roger. Zrovna debatuje se zarudlým prošedivělým pánem o čemsi, co nějak souvisí s komorní hudbou. Jakmile si mě všimne, usměje se. „Clare, mám pro vás něco, co se vám bude líbit,“ přivítá mě. Henry neztrácí čas a vrhá se rovnou do zadu, kde jsou prvotisky a zvláštní vydání. Gomez bloumá po obchode a užasle třeští oči na předměty, které označují jednotlivé tématické sekce sedlo u westernů, myslivecký klobouk u záhad. V dětském oddělení si nabídne z ohromné mísy bonbon, protože neví, že tam leží už celé roky, mohou být tudíž zdraví a životu nebezpečné. Knížka, o které se Roger zmínil je holandský katalog dekorativních papírů s vlepenými vzorky. Na první pohled je mi jasné, že to je přesně to, co potřebuju, a tak katalog odložím vedle kasy a začnu na něj vršit další publikace. Jako ve snách procházím mezi regály, vdechuju zatuchlou vůni starého papíru, prachu, lepidla, koberců a dřeva. Henryho vidím sedět na zemi v sekci umění s otevřenou knihou v klíně. Sluníčko ho pěkně připálilo, vlasy se mu ježí do všech stran. Ještě dobře, že se nechal ostříhat. S krátkým sestřihem se mnohem víc podobá Henrymu, kterého znám. Kniha ho zcela pohltila. Pokouší se natočit si pramen vlasů na prst, ale nejde to, a tak si místo toho mne ucho. Zatoužím se ho dotknout, prohrábnout mu třeba vlasy, ale jak se zprudka otočím, vrazím do police označené štítkem Cestopisy.

Henry: Clare stojí vedle kasy u velikánské hromady knih. Roger nesnáší zákazníky, kteří mu ke kase nosí knihy bez cenovek, ale všimnu si, že Clare si v obchodě může dělat, co chce. Sklání se nad malou knížečkou v červené vazbě. Drdol na temeni povážlivě povoluje, neposlušné prameny vlasů se už už chystají osvobodit. Jedno ramínko šatů jí sklouzne a pod ním vykoukne šňůrka od plavek. Ten pohled mě vydráždí natolik, že mě zaplaví touha přijít k ní, dotknout se jí, a kdyby se nikdo nedíval, tak ji kousnout, ale na druhou stranu toužím, aby ten okamžik trval věčně. Nevím, proč stočím pohled ke Gomezovi. Stojí v sekci záhad a zírá na Clare. V jeho tváři se natolik přesně zrcadlí moje pocity, že mi dochází…

V tu chvíli Clare vzhlédne od knihy a řekne: „Henry, podívej, to jsou Pompeje.“ Natáhne ke mně ruku s tenkou knížečkou plnou obrázků a cosi v Jejím hlase křičí Víš, že jsem si vybrala tebe. Dojdu k ní, obejmu ji kolem ramen a narovnám spadlé ramínko. Gomez se k nám otočí zády a předstírá, že zaujatě studuje nabízené tituly detektivek Agathy Christieové.

Neděle 15. ledna 1995 (Clare je 23, Henrymu je 31)

Clare: Myju nádobí a Henry krájí zelené papriky. Nad zahradou pokrytou lednovým sněhem zapadá narůžovělé slunce. Brzký nedělní podvečer. Henry vaří chilli a broukáme si „Žlutou ponorku“:

Tam, kde jsem se narodil,

žil byl jeden námořník…

Na pánvi na sporáku syčí cibulka. Když jsme se dostali k A všichni jsme na jedné lodi, uvědomím si, že zpívám sama. Otočím se a uvidím na podlaze hromádku Henryho šatů a vedle ní kuchyňský nůž. Na prkénku leží nedokrojená paprika.

Dám na pánvičku s cibulí pokličku a vypnu plotýnku. Sednu si vedle té hromádky a pozorně ji prohlížím. V šatech ještě zůstalo teplo Henryho těla. Sedím tam na podlaze a svírám jeho oblečení v náručí, dokud z nich všechno teplo po Henrym nevyprchá. Potom odejdu do naší ložnice, všechno pečlivě složím a položím na postel. Vrátím se do kuchyně a dodělám večeři, jak nejlépe dovedu. Najím se sana. Čekám a hlavou se mi honí různé myšlenky.

Pátek 3. února 1995 (Clare je 23, Henrymu je 31 a 39)

Clare: Gomez, Charisse, Henry a já sedíme v jídelně u stolu a hrajeme Boudu na kapitalisty. Tu hru vymysleli Gomez s Charissou. Hraje se s hrací deskou a kartičkami Monopolů. Kladou se otázky, získávají pole, hromadí peníze a vykořisťují ostatní hráči. Přichází řada na Gomeze. Zatřese kostkou, hodí šestku a postoupí na Dobročinný fond. Vytáhne si kartičku.

„Otázka pro všechny. Co je podle vás nejpitomější vynález moderní techniky?“

„Televize,“ řeknu.

„Aviváž,“ navrhne Charisse, detektory pohybu,“ prohlásí Henry důrazně. „A já povídám střelný prach.“ To těžko,“ namítnu. „Beru. Montážní pásy.“

„Každý má jen jednu možnost,“ oponuje Henry. „Já ne. A navíc, co je to za blbost.detektory pohybu?“

„Ve skladu mě dovádějí k šílenství. Nejmíň dvakrát v týdnu musím zůstat v knihovně po pracovní době. Jakmile se hnu, začne to vřískat, seběhne se ochranka a zjišťuje, co se děje. Když to chci vypnout, tak mě seřvou.“

„Podle mě by zrušení detektorů pohybu proletariátu příliš nepomohlo. Clare a já máme deset bodů za správnou odpověď, Charisse pět za nápaditost a Henry se vrátí o tři pole zpět, protože upřednostňuje potřeby jednotlivce před zájmy kolektivu.“

„To se vrátím zpátky na start. Chci dvě stě babek, bankéřko.“ Charisse vyplatí Henrymu požadovanou sumu.

„A jé,“ uleví si Gomez. Usměju se na něj. Teď jsem na řadě já. Házím čtyřku.

„Parkoviště. Kupuju.“ Aby člověk mohl cokoliv koupit, musí správně zodpovědět jednu otázku. Henry otočí kartičku Náhoda.

„S kým byste šli na večeři a proč. Adam Smith, Karel Marx, Rosa Luxembourgová, Alan Greenspan.“

„S Rosou.“

„Proč?“

„Nejzajímavější smrt.“ Henry, Charisse a Gomez se shodnou na tom, že jsem odpověděla správně a dovolí mi koupit Parkoviště. Předám Charisse příslušný obnos a ona mi vydá kartičku. Henry hází a postupuje na Daň z příjmu. Daň z příjmu má svůj balíček kartiček Všichni napjatě čekáme, co si vytáhl. Přečte text. „Velký skok vpřed.“

„Sakra.“ Všichni musíme vrátit Charisse získané nemovitosti a ona zastrčí kartičky do banku i s těmi svými.

„Pa, pa, parkoviště.“

„Promiň.“ Henry postoupí do půlky hrací plochy a stoupne na svatého Jakuba. „Kupuju.“

„Chudáček můj svatý Jakub,“ lamentuje Charisse. Otáčím další náhodu.

„Jaký je dnešní kurz japonského jenu vůči dolaru?“

„Nemám páru. Co je to za otázku?“

„To jsem vymyslela já,“ chlubí se Charisse.

„A kolik to dělá?“

„Jeden dolar za 99,8 jenů.“

„Tak jo. Nemám nárok. Jsi na řadě.“ Henry podá Charisse kostku. Hodí čtyřku a jde do Vězení. Otočí kartičku, aby zjistila, čím se provinila. Nelegální obchodování. Všichni se zasmějeme.

„To sedí spíš na vás,“ rýpne si Gomez. Skromně se s Henrym usmějeme. Zrovna ruinujeme burzu. Charisse musí správně odpovědět na tři otázky, aby se dostala z vězení.

Gomez otočí Náhodu. „První otázka: Uveďte jména nejméně dvou umělců, se kterými se Trockij stýkal v Mexiku.“

„Diego Rivera a Frieda Kahlo.“

„Správně. Druhá otázka: Koiik platí firma Nike vietnamským dělníkům, kteří vyrábějí ty příšerně drahé boty, za den práce?“

„Jé, proboha. Nevím… tři babky? Deset centů?“

„Tak kolik?“ Ozve se hrozná rána z kuchyně. Všichni sebou trhneme. „Zůstaňte sedět!“ přikáže nám Henry tak rezolutně, že ho poslechneme. Rozeběhne se do kuchyně. Charisse s Gomezem na mě vrhnou tázavý pohled. Zavrtím hlavou. „Netuším.“ Ale to není pravda. Dolehnou k nám tlumené hlasy a sténání. Charisse s Gomezem ztuhnou. Zvednu se a vydám se po špičkách za Henrym.

Klečí na podlaze a tiskne utěrku k hlavě nahého muže, který leží na linoleu. Samozřejmě, že to je Henry. Dřevěná skříňka na nádobí leží na podlaze, skleničky rozbité, nádobí vysypané, talíře na kusy. Henry se sviji mezi střepy a krvácí. Oba se na mne podívají, jeden utrápeně a druhý s maléhavou prosbou v očích. Kleknu si naproti Henrymu, vedle Henryho. Kde to krvácí?“ ptám se tiše. „Podle mě na hlavě,“ odpoví mi šeptem. Zavoláme záchranku,“ navrhuju. Opatrně sbírám střepy z Henryho hrudi. Zavře oči a zamumlá: „To ne.“ Přestanu.

Ježkova noho.“ Gomez stojí ve dveřích, Charisse si stoupá na špičky, aby přes něho viděla. „Jé,“ vykvikne a protáhne se kolem Gomeze. Henry cudně zahalí genitálie svého dvojníka další utěrkou.

„Henry, s tím si nemusíš lámat hlavu. Nahých chlapů jsem už viděla stovky…“

„Snažím se zachovat si alespoň minimum důstojnosti,“ vyštěkne Henry. Charisse se stáhne, jako kdyby jí dal pohlavek. „Henry…“ zaburácí Gomez.

V tom zmatku se nedokážu soustředit. „Buďte všichni zticha,“ zaječím z čirého zoufalství. K mému údivu opravdu zmlknou. „Co se stalo?“ Ta otázka patří Henrymu, který leží na podlaze, obličej zkřivený bolestí a snaží se nehýbat. Otevře oči, a než odpoví, dlouze se na mě zadívá.

„Za pár minut zmizím,“ zašeptá sotva slyšitelně. Podívá se na Henryho. „Dej mi napít.“ Henry vyskočí a vmžiku je zpátky se sklenicí na limonádu plnou Jacka Danielse. Podržím ležícímu Henrymu hlavu. Vypije tak třetinu. „Je to dobrý nápad?“ dotírá Gomez.

‚Nevím a je mi to fuk,“ zaúpí Henry na linoleu. „Bolí to jako čert!“ zalapá po dechu. „Ustupte. Zavřete oči…“

„Proč…“ začne si zase Gomez.

Henry se zmítá na podlaze, jako by jím procházelo vysoké napětí. Křečovitě trhá hlavou a křičí: „Clare!“ Zavřu oči. Ozve se lupnutí, jako když se naklepává peřina, ale mnohem hlasitější, střepy se rozletí do všech stran a Henry zmizí.

„Proboha,“ vydechne Charisse. Zíráme s Henrym na sebe. Tohle bylo „něco jiného, Henry. Trpěl jsi bolestí. Co se s tebou děje? Z jeho bledého obličeje pochopím, že to sám neví. Sehne se pro nedopitou sklenici s bourbonem a na jeden lok ji vyprázdní.

„Co si počneme se všemi těmi střepy?“ Zase Gomez, který opatrně našlapuje mezi rozbitým nádobím.

Henry se narovná a natáhne ke mně ruku. Je celý od krve. Třpytí se něm střepy. Narovnám se a sklouznu pohledem k Charisse. Má dlouhou tržnou ránu na tváři a kapky krve jí jako slzy kanou do výstřihu.

„Všechno, co není součástí mého těla, zůstává,“ vysvětluje Henry. Ukáže nám díru po vytrženém zubu. Nechal si ho vytrhnout, protože neustále ztrácel plomby. „Takže ať už jsem se přemístil kamkoliv, bylo to bez střep“ Alespoň mi je nebudou muset vyndávat pinzetou.“

„Oni ne, ale my jo.“ Upozorní ho Gomez a opatrně vytáhne blýskávý skleněný střípek z Charissiných vlasů. Tentokrát trefil hřebíček na hlavičku. Bod pro Gomeze.

SCIENCE FICTION V KNIHOVNĚ

Středa 8. března 1995 (Henrymu je 31)

Henry: V depozitáři cenných tisků si s Mattem hrajeme na schovávanou. On mě hledá, protože nás čeká názorná přednáška s ukázkami o dějinách písmomalířství pro Ženský klub spisovatelek, o což požádala správní rada knihovny, a já se před ním schovávám, protože se chci obléct dřív, než mě najde.

„Henry, nech toho, čekají na nás.“ Mattův hlas se ozývá odněkud z raných amerických tisků. V oddělení francouzské krásné literatury dvacátého století si natahuju kalhoty. „Chviličku, jenom něco založím a jsem u tebe,“ zahlaholím. Umiňuju si, že kvůli situacím, jako je tahle, se musím naučit břichomluvectví. Matt se přibližuje. „Vždyť víš, jak paní Connellyová umí vysilovat, tak se na to vybodni, a pojď sem…“ Nakoukne do uličky, ve které stojím, právě ve chvíli, když si dopínám košili. „Co je?“

„Promiň?“

„To tady pobíháš nahej nebo co?“

„Hádej.“ Snažím se, aby to vyznělo nonšalantně. „Boha jeho, Henry, dej sem ten vozejk.“ Matt hrábne po vozíku naloženém knihami a pádí s ním ke studovně. Těžké kovové dveře se otevřou a zase zavřou. Navléknu si ponožky, obuju boty, zavážu kravatu, opráším sako a nasoukám se do něj. Nakráčím do studovny, kde Matt v obležení bohatých paniček středního věku rozkládá na dlouhou školní lavici tisky a začíná s přednáškou na téma génius písmomalířství Rudolf Koch. Vyskládá na stůl podložky, zotevírá příslušné knihy a trousí interesantní poznámky o Kochovi. Když se po zhruba hodině můj výklad chýlí ke konci, Matt už se netváří, že mě chce zabít. Spokojené dámy se odbatolí na oběd. Motáme se s Mattem kolem lavice, sklízíme knihy, vracíme je do pouzder a ukládáme na vozík

„Promiň mi to zpoždění,“ omlouvám se.

„Kdybys byl jen o trošku horší,“ odtuší Matt, „tak tě stáhnu z kůže a udělám z ní přebal Das Manifest der Nacktkultur.“

„To tady nemáme.“

„Chceš se vsadit?“

„Ne.“ Odtlačíme vozík zpátky do depozitáře a začneme zakládat knihy na místo. Pozvu Matta na oběd do thajské restaurace a všechno je odpuštěno, možná i zapomenuto.

Úterý 11. dubna 1995 (Henrymu je 31)

Henry: Jedno schodiště v Newberryské knihovně mi nahání hrůzu. Nachází se ve východní části, začíná na konci dlouhé přízemní haly a točí se všemi čtyřmi podlažími, odděluje studovny a čítárny od depozitářů. Nevypadá nikterak majestátně, žádné mramorové obklady, žádná umělecky ztvárněná zábradlí. Nejsou tam okna. Osvětlují je zářivky, lemují hrubě omítnuté zdi, jsou z betonu a kvůli bezpečnosti polepené žlutými reflexními páskami. Na každém podlaží jsou kovové dveře bez průhledů. Ale nic z toho mě neděsí. To, co mi na schodišti vadí, je šachta.

Vede prostředkem a propojuje kolmo všechna čtyři podlaží. Na první pohled vypadá jako výtahová šachta, ale v Newberryské knihovně žádný nákladní výtah není a nikdy nebyl. Nikdo ze zaměstnanců neví, proč tam je ani čemu by měla sloužit. Podle mě prostě měla bránit sebevrahům, aby skákali ze schodů a skončili na padrť v přízemí. Je z plechu a natřená béžovou barvou.

Když jsem v knihovně nastupoval, Catherine mě provedla po celém areálu, ukázala mi všechny zvláštnosti a pasti. Hrdě komentovala depozitáře a sklady, upozornila mě i na nepoužívanou místnost ve východním křídle, kterou Matt považuje za svou zkušebnu, McAllisterovu neuvěřitelně zaneřáděnou špeluňku, studovny pro zaměstnance a nezapomněla ani na jídelnu. Cestou do oddělení, kde se restaurují vzácné knihy a tisky, Catherine otevřela dveře pod schodištěm. Při pohledu na zadrátovanou šachtu jsem propadl panice a začal střečkovat jako splašený kůň.

„Co je to?“

„Šachta,“ odpověděla lhostejně. „Výtah?“

„Ne, prostě jenom šachta. Úplně nanic.“

„Aha.“ Došel jsem blíž a podíval se do ní. „Jsou dole nějaké dveře?“

„Ne. A proč taky?“

„Aha.“ Vystoupali jsme po schodech a pokračovali v prohlídce. Vyhýbám se tomu schodišti, jak jen můžu. Snažím se na šachtu nemyslet, ať mi nenahání ještě větší hrůzu. Protože pokud v ní někdy skončím, nikdy se sám ven nedostanu.

Pátek 9. června 1995 (Henrymu je 31)

Henry: A jsem na podlaze pánského záchodku pro zaměstnance ve čtvrtém podlaží Newberryské knihovny. Byl jsem pryč několik dnů, ztracený v roce 1973 kdesi v zemědělských oblastech Indiány. Jsem utahaný, hladový a neoholený, a co horšího, mám monokl a nemůžu najít svoje oblečení. Vyškrábu se na nohy a zamknu dveře kabinky. Sednu si na mísu a přemýšlím. Zatímco se snažím přijít na to, co udělám, kdosi vejde dovnitř, rozepne zip a rozkročí se před mušlí. Skončí, zapne se, chvíli lelkuje a vtom kýchnu.

„Kdo je tam?“ Roberto. Sedím tiše jako pěna. Ve škvíře mezi podlahou a dveřmi kabinky vidím, jak se Roberto shýbá a snaží se nakouknout dovnitř.

„Henry? Řeknu Mattovi, aby vám přinesl věci. Oblečte se a přijďte prosím do mé kanceláře.“

Protáhnu se k Robertovi a usadím se naproti němu. Zrovna telefonuje a tak mám čas zjistit, kolikátého je. Kalendář říká, že je pátek a hodiny na stole ukazují 14.17. Byl jsem pryč necelých dvaadvacet hodin. Roberto nehlučně zavěsí, podívá se na mě a přikáže mi: „Zavřete dveře.“ Je to pouhá formalita, protože stěny stejně nesahají až ke stropu, takže všichni slyší všechno, ale nehádám se a poslechnu.

Roberto Calle patří k nejuznávanějším odborníkům na italskou renesanci a je ředitelem sbírky vzácných tisků. Za normálních okolností se jedná o velice rtuťovitého, zlatovlasého vousáče kypícího dobrou náladou, ale teď se na mě zpoza brýlí s bifokálními čočkami dívá velice smutně. „Víte, že tohle tady nemůžeme trpět.“

„Jistě, chápu.“

„Mohl byste mi prosím vás vysvětlit, jak jste přišel k tomu úžasnému monoklu?“ Zní to výhružně.

„Narazil jsem do stromu.“

„Jistě. Že mě to nenapadlo!“ Sedíme proti sobě a měříme se pohledem. Roberto po chvíli promluví: „Včera jsem si náhodou všiml, jak Matt nese do vaší kanceláře hromadu svršků. S ohledem na to, že to nebylo poprvé, jsem se ho na to zeptal. Tvrdil mi, že to našel na pánském záchodku. Zajímalo mě, proč tedy nese ty hadry zrovna k vám do kanceláře. Odpověděl mi, že má pocit, že jsou vaše, protože vás v nich viděl. A protože jsme vas nikde nemohli najít, nechali jsme je u vás na stole.“

Odmlčí se. Čekal, že mu to vysvětlím, že něco řeknu, ale když jsem se nezmohl na žádnou přijatelnou odpověď, pokračoval. „Dnes ráno volala Clare a řekla Isabelle, že máte chřipku a pár dnů si poležíte.“ Zabořím obličej do dlaní. V oku mi bolestivě cuká. „Doufám, že mi to vysvětlíte.

Na okamžik málem podlehnu pokušení vyhrknout Roberto, trčel jsem v roce 1973 a nemohl se dostat zpátky. Uvízl jsem v Muncii, v Indiáne, a celé dny se schovával nahý v jedné stodole, kde mě nakonec zmlátil chlap, co mu ta stodola patřila, protože měl pocit, že jsem zoofil a mám zálusk na jeho ovce. To mu samozřejmě vyklopit nemůžu. „Moc mě to mrzí, ale na nic se nepamatuju.“

„Aha. Takže Matt nejspíš vyhrál sázku.“

„Jakou sázku?“

Roberto se usměje. Bleskne mi naděje, že mě možná tentokrát nevyhodí. „Matt se vsadil, že se ani nepokusíte něco vysvětlovat, Amélie, že vás unesli mimozemšťani, a Isabelle byla přesvědčená, že jste se zapletl s mezinárodním drogovým kartelem a že vás unesli a zabili mafiáni.“

„A co Catherine?“

„No a já s Catherine jsme dospěli k názoru, že se ve vašem případě jedná o dosud nepopsanou sexuální úchylku, libroexhibicionismus, chcete-li.“ Zhluboka se nadechnu. „Spíš epilepsie.“

Roberto se zatváří nedůvěřivě. „Epilepsie? Vždyť jste zmizel včera odpoledne. Jste poškrábaný na rukou i na obličeji a oko vám hraje všemi barvami. Ostraha včera na můj příkaz prohledala knihovnu od půdy až po sklep. Řekli mi o vašem podivném zvyku schovávat si oblečení v pytlích všude možně.“

Upřeně pozoruju konečky prstů. Když k němu vzhlédnu, Roberto zamyšleně zírá z okna. „Vážně nevím, co s vámi, Henry. Hrozně nerad bych přišel o člověka, jako jste vy. Pokud se rozhodnete být v práci a oblečený… jste velice schopný. Ale tohle už se nesmí opakovat.“

Posadí se a dlouho mi tázavě hledí do očí. „Henry, slibte mi, že už se to nikdy nebude opakovat.“

„To bych moc rád, ale nemůžu.“

Roberto si povzdechne a mávne rukou ke dveřím. „Tak už běžte. Dejte se do Quigleyho sbírky, ta by vás měla na chvíli zaměstnat.“ (Quigleyho sbírku dostala knihovna darem celkem nedávno. Jedná se o dva tisíce svazků jednoho viktoriánského blouznivce, které většinou pojednávají o mýdle.) Poslušně přikývnu a vstanu.

Když otevírám dveře, uslyším Robertův hlas: „Henry, je to tak zlé,že mi to nemůžete říct?“

Zaváhám. „Ano,“ odpovím a Roberto už dál nepokračuje. Zavřu za sebou dveře a zamířím do své kanceláře. Za stolem sedí Matt a

Přepisuje si moje úkoly do svého kalendáře. Vzhlédne. „Vyhodil tě?“ zeptá se „Ne.“

„Proč ne?“

„Netuším.“

„To je divný. Mimochodem, vzal jsem za tebe tu přednášku pro Svaz chicagských knihařů.“

„Díky. Můžu tě pozvat zítra na oběd?“

„Samo.“ Matt zkontroluje úkoly v kalendáři. „Čeká nás názorná přednáška z ukázkami o historii knihtisku pro Columbijskou. Začínáme za pětačtyřicet minut.“ Přikývnu a začnu se přehrabovat na stole. Hledám seznam publikací, které potřebujeme vyzvednout z depozitáře.

„Henry?“

„Co?“

„Kdes byl?“

„V Muncii, v Indiáne, v roce 1973.“

„Jo, tak.“ Matt obrátí oči v sloup a škodolibě se ušklíbne. „Nic jsem neřekl.“

Neděle 17. prosince 1995 (Clare je 24, Henrymu je 8)

Clare: Jsem na návštěvě u Kimči. Zasněžené nedělní prosincové odpoledne. Nakupovala jsem vánoční dárky a teď sedím u Kimči v kuchyni, piju horkou čokoládu, ohřívám si zmrzlé nohy o radiátor a vykládám ji kde je jaký výprodej a jak vypadá vánoční výzdoba v obchodních domech. Zatímco na ni chrlím informace, hraje solitaire. V duchu obdivuju její zručnost, postřeh a úsporné pohyby, jakými přikládá černé na červené. Na sporáku dýmá hrnec s dušeným masem. V jídelně se ozve nějaký randál. Někdo tam převrhl židli. Kimča sebou trhne a otočí hlavu.

„Kimčo,“ zašeptám. „Pod stolem v jídelně je nějaký malý kluk.“

Ozve se zahihňání. „Henry?“ zavolá Kimča. Žádná odpověď Vstane a postaví se do dveří. „Nech toho, ty rošťáku. A taky si vezmi něco na sebe, mladíku.“ Kimča zmizí za dveřmi jídelny. Šepot. Další hihňání. Ticho. Potom na mě vykoukne malý nahatý kluk, ale hned se zase ztratí. Kimča se vrátí do kuchyně, nevzrušeně se posadí zpátky ke stolu a pokračuje ve vykládání karet.

„Teda,“ uklouzne mi.

Kimča se usměje. „Teď už se to tak často nestává. Teď už se objevuje většinou jen jako dospělý. A navíc nechodí tak často jako dřív.“

„Nevěděla jsem, že může i tak daleko do budoucnosti.“

„Moc dlouho už spolu nebudete.“

Chvíli mi trvá, než si uvědomím, co to znamená. Jakmile mi to dojde, začnu přemýšlet, jaká bude naše společná budoucnost. Myslím na budoucnost, ve které se Henry bude ke mně vracet z minulosti. Dopiju čokoládu a zamyšleně pozoruju Kimčinu zasněženou zahradu. „Stýská se vám po něm?“ zeptám se.

„Stýská, ale teď už je dospělý. Když se objeví jako malý kluk, připadá mi jako zjevení, jako duch z minulosti.“ Přikývnu. Kimča skončí hru a shrne karty na hromádku. Usměje se na mě. „A kdy budete mít nějaké miminko, co?“

„To nevím, Kimčo. Nejsem si jistá, jestli vůbec spolu můžeme mít děti.“ Vstane, přejde ke sporáku a zamíchá omáčku v hrnci. „Člověk nikdy neví.“

„Svatá pravda.“ Jeden nikdy neví.

Mnohem později s Henrym ležíme v posteli, venku padá sníh a radiátory tichounce praskají. Otočím se k němu. Podívá se mi do očí a já řeknu: Uděláme si miminko.“

Pondělí 11. března 1996 (Henrymu je 32)

Henry: Podařilo se mi vystopovat doktora Kendricka. Spolupracuje s Chicagskou fakultní nemocnicí. Je nevlídný, deštivý a chladný březnový den. Březen by měl obyvatelům Chicaga přinést úlevu po odpornem únorovém počasí, ale nic takového se zatím nekoná. Nastoupím do vlaku a sednu si zády po směru jízdy. Za námi se valí řeka a záhy jsme na Devětapadesáté ulici. Vystoupím a razím si cestu plískanicí. V pondělí v devět hodin dopoledne jsou všichni zachmuření, pohroužení do vlastních myšlenek a nechce se jim do dalšího pracovního týdne. Miluju Hyde Park. Vždycky tam mívám pocit, že jsem se z Chicaga propadl do nějakého jiného města, nejspíš do Cambridge. Šedé kamenné budovy jsou potemnělé deštěm a stromy shazují na kolemjdoucí velké kapky deště. Cítím skálopevnou jistotu, že se mi podaří doktora Kendricka přesvědčit. Musí mě začít léčit, protože v budoucnosti je mým lékařem.

Vejdu do stísněné budovy vedle nemocnice. Vyjedu výtahem do třetího podlaží a otevřu prosklené dveře s nablýskanou zlatavou tabulkou, na které stojí MUDr. C. P. Sloane a MUDr. D. L. Kendrick Ohlásím se v recepci a usadím se v polstrovaném křesílku levandulové barvy. Čekárna je růžovo-fialová, nejspíš tyhle barvy působí na pacienty uklidňujícím dojmem. Doktor Kendrick se zabývá genetikou a nikoliv okrajově i filosofií, která mu podle mě pomáhá vypořádat se s krutou realitou vystudované specializace. Ten den jsem v čekárně sám. Přišel jsem o deset minut dřív. Široké pruhy na tapetách v pastelových odstínech růžové a fialové se tlučou s obrazem větrného mlýna, který visí za mými zády. Převládá na něm hnědá a zelená. Čekárna je zařízená v pseudokoloniálním stylu, ale podlahu pokrývá velice hezký, neošlapaný koberec, nejspíš peršan. V duchu ho polituju, že musí ležet nikým neobdivován na podlaze čekárny. Recepční je velice příjemně vyhlížející žena středního věku s hlubokými vráskami způsobenými letitým intenzivním sluněním. I teď v ponurém předjarním chicagském počasí je krásně opálená.

V 9.35 se z chodby ozvou hlasy a do čekárny vejde plavovláska, která před sebou tlačí invalidní vozíček s malým chlapcem. Nejspíš prodělal mozkovou obrnu nebo tak něco. Usměje se na mě a já její úsměv opětuju. Ukáže se, že je těhotná. Paní v recepci mě vyzve: „Můžete jít dál, pane De-Tamble,“ usměju se na chlapce, když ho míjím. Upře na mě své obrovské oči, ale úsměv mi neoplatí.

Když vejdu, doktor Kendrick cosi zapisuje do nějaké složky. Posadím se. Nevzrušeně píše dál. Je mladší, než jsem očekával. Čtyřicítku ještě neoslavil. Mám pocit, že všichni lékaři prostě musí být staří. Nemůžu si pomoct. Tuhle představu jsem si odnesl z nekonečného vysedávání v ordinacích v dětství. Kendrick má úzký obličej, vousy, rusé vlasy a na nose mu sedí brýle se silnými kovovými obroučkami. Připomíná mi D. H. Lawrence. Tmavě šedý oblek Úzká, temně zelená kravata se sponou ve tvaru pstruha. Popelník u jeho lokte přetéká nedopalky a místnost je plná cigaretového kouře, i když zrovna nekouří. Všechno zařízení vypadá velice moderně. Světlé dřevo, naleštěný chrom, kepr. Vzhlédne od papírů a usměje se.

„Dobré ráno, pane DeTamble. Co pro vás mohu udělat?“ Zalistuje v kalendáři. „Zdá se, že jste se předem neobjednal. Jaké máte potíže?“

„Dasein.“

Kendrick zůstane paf. „Dasein? Bytí? Jakže?“

„Trpím chorobou, která, jak jsem se dozvěděl, bude v budoucnu pojmenována chronitida. Nedokážu setrvat v přítomnosti.“

„Prosím?“

„Cestování v čase. Nedobrovolné a neúmyslné.“ Kendrick znejistí, ale záhy se ovládne. Mám ho rád. Snaží se se mnou jednat jako s duševně chorým a nejspíš v duchu přemýšlí, kterému ze svých kolegů psychiatrů mne doporučí.

„Proč jste tedy šel za genetikem? Nebo ode mne chcete poradit jako od filosofa?“

„Jedná se o genetické onemocnění, nicméně bylo by velice příjemné si o tom pohovořit s někým, kdo je schopen pojmout tento problém v širších souvislostech.“

„Pane DeTamble, jste bezpochyby inteligentní člověk… o vaší nemoci jsem nikdy neslyšel. V daném případě pro vás nemohu nic udělat.“

„Nevěříte mi.“

„Přesně tak.“

Teď je řada na mně, abych se zkormouceně usmál. Nechce se mi do toho ale není jiné cesty. „Nuže dobrá. Za svůj život až jsem se setkal s řadou‘ lékařů, ale tentokrát mohu poprvé předložit cosi jako důkaz. Nemusím připomínat, že mi žádný z nich nevěřil. Nuže. Vaše žena čeká dítě. Má se narodit příští měsíc, že?“

Zpozorní. „Odkud to víte?“

„Za pár let si najdu rodný list vašeho děcka. Přesunu se do manželčiny minulosti, zapíšu, co jsem zjistil, a zalepím to do téhle obálky. Žena mi ji dá, až se potkáme v přítomnosti. Vezměte si ji. Otevřete ji, až bude váš syn na světě.“

„Budeme mít dceru.“

„Ne, nebudete,“ ujistím ho tiše, ale důrazně. „To teď ale není podstatné. Uložte tu obálku a otevřete ji, až se dítě narodí. Nezahazujte ji. Až se seznámíte s jejím obsahem, zavolejte mi, když se vám bude chtít.“ Zvedám se k odchodu. „Hodně štěstí.“ Poslední dobou sice na štěstí nevěřím, ale pro všechny případy… Je mi to líto, ale jinak to nejde.

„Na shledanou, pane DeTamble,“ rozloučí se se mnou chladně doktor Kendrick. Odejdu. Zatímco nastupuju do výtahu, uvědomím si, že tu obálku musí otevírat právě teď. Uvnitř najde složený list papíru, na kterém je napsáno:

Colin Joseph Kendrick

6. dubna 1996, 1.18

3200 g

Muž, běloch, Downův syndrom

Sobota 6. dubna 1996 v 5.32 (Henrymu je 32, Clare je 24)

Henry: Spíme zaklesnuti do sebe. Celou noc jsme se budili, otáčeli, vstávali a vraceli do postele. Kendrickovo dítě se narodilo v brzkých ranních hodinách. Každou chvíli přece musí začít zvonit telefon. Konečné. Telefon stojí na Clarině nočním stolku. Zvedne sluchátko. „Prosím? zašeptá a podá mi ho.

Jak jste to věděl? Jak jste to zjistil?“ Doktor Kendrick sípe. Mrzí mě to. Je mi to strašně líto.“ Ani jeden z nás dobrou minutu nepromluví. Doktor Kendrick asi pláče, přijďte za mnou do ordinace.“ Kdy?“

„Zítra,“ odpoví a zavěsí.

Neděle 7. dubna 1996 (Henrymu je 32 a 8, Clare je 24)

Henry: Clare mě odváží do Hyde Parku. Po většinu cesty mlčíme. Prší a stěrače rytmicky přerušují potoky vody valící se po čelním skle. Fouká.

„To není spravedlivé,“ pronese Clare, jako kdyby navazovala na předchozí rozhovor, který se ovšem nekonal. „Co? To s Kendrickem?“

„Ano.“

„Příroda neví, co je spravedlnost.“

„Ale to nemyslím. S děckem je to smutné, ale měla jsem na mysli nás. Myslím, že není fér, abychom těžili z jeho neštěstí a využívali ho.“

„Nečestné a nesportovní, že?“

„Hm.“

Povzdechnu si. Objeví se návěstí oznamující řidičům, že další sjezd je Sedmapadesátá ulice. Clare přejíždí do sousedního pruhu a zamíří ke sjezdu. „Souhlasím s tebou, ale už je pozdě, řekl bych. Zkoušel jsem. „Tak už o tom nemluvme, když už je pozdě.“

„Fajn.“ Opět mlčíme. Provedu Clare bludištěm jednosměrek a vzápětí už parkujeme před administrativní budovou, ve které ordinuje doktor Kendrick.

„Zlom vaz!“

„Díky“ Jsem nervózní.

„Chovej se slušně.“ Clare mě políbí. Díváme se na sebe a z pocitu viny, již oba cítíme vůči Kendrickovi, se pomalu začíná vynořovat naděje.

Naděje pro nás. Clare se usměje a odvrátí pohled stranou. Vystoupí z vozu a dívám se, jak Clare pomalu mizí za rohem Devětapadesáté a Midwayské. Čeká ji schůzka ve Smart Gallery.

Hlavní vchod není zamčený, a tak nastoupím do výtahu a vyjedu do třetího podlaží. V čekárně nikdo nesedí, a tak pokračuju. Dveře kanceláře doktora Kendricka zejí dokořán. Nesvítí se tam. Kendrick stojí za stolem zády ke mně a pozoruje deštěm smáčenou ulici pod sebou. Dlouho ho jen mlčky pozoruju ode dveří. Konečně seberu odvahu a vejdu.

Kendrick se otočí a změna, která se s ním udála, mě vyděsí. Ztrhaný není zcela výstižné. Je prázdný. Z jeho obličeje se vytratilo to těžko popsatelné něco, co jsem tam viděl při své poslední návštěvě. Jistota, sebevědomý, víra. Už jsem si natolik zvykl, že se houpu na pomyslném metafyzické skákacím laně, že občas zapo-mínám, že většina ostatních dává přednos pevné zemi.

„Henry DeTamble,“ přivítá mě.

„Zdravím.“

„Proč jste mě vyhledal?“

„Protože jsem musel. Nebyla to otázka svobodné volby. „Osud?“

„Říkejte tomu, jak chcete. Události se točí v kruhu, alespoň z mého úhlu pohledu. Příčina a následek splývají.“

Kendrick se posadí. Židle zavrže. Není slyšet nic než déšť. Zašátrá v kapse po cigaretách, vyloví krabičku a vrhne na mě tázavý pohled. Pokrčím rameny. Zapálí si a chvíli mlčky kouří. Pozoruju ho.

„Jak jste to věděl?“ zeptá se.

„Už jsem vám to říkal. Viděl jsem rodný list.“

„Kdy?“

„V roce 1999.“

„Nemožné.“

„Tak předložte jiné vysvětlení.“

Kendrick zavrtí hlavou. „Žádné nemám. Snažil jsem se tomu přijít na kloub, ale nejde to. Všechno… souhlasí. Den, hodina, porodní váha i… ta porucha.“ Vrhne na mě zoufalý pohled. „Co kdybychom se bývali rohodli ho pojmenovat jinak, třeba Alex, nebo Fred, nebo Sam…?“

Vrtím hlavou. Jakmile si uvědomím, že to může vyznít jako posměšné napodování jeho chování, nechám toho a raději vrátím k věci. „Ale nepojmenovali jste. Všimněte si, že jsem neřekl, že by ste nemohli, a spokojil se s tím, že jste to neudělali. Jen jsem vám zprostředkoval informace z budoucnosti. Nejsem cvok“

„Máte děti?“

„Ne.“ O tomhle tématu se bavit nechci, i když vím, že na něj stejně časem musí přijít řeč. „Colina je mi líto. Víte, je to vážně úžasný kluk.“

Kendrick se na mě upřeně zadívá. „Našel jsem, kde udělali chybu. Naše testy zaměnili s jiným manželským párem, s Kenwickovými.“

„A co byste dělal, kdybyste to věděl včas?“

Sklopí oči. „Nevím. Manželka i já jsme katolického vyznání, takže předpokládám, že by to na výsledku stejně nic nezměnilo. Ironie osudu…“

„To ano.“

Kendrick vyklepne další cigaretu a zapálí si. Smiřuju se s tím, že mi z kouře za chvíli začnou slzet oči a třeštit hlava. „Jak?“

„Co jak?“

„Jak probíhá to vaše údajné cestování v čase.“ Zní rozzlobeně. „Vyslovíte nějaké zaklínadlo? Nasednete do stroje času?“

Pokusím se mu to co nejstručněji vysvětlit. „Ne. Nedělám nic. Prostě se to stane. Neovládám to. V jeden okamžik je všechno fajn a vzápětí se ocitnu v jiné době. Jako když přepnete program. Prostě se najednou objevím na jiném místě a v jiné době.“

„Dobrá. A co chcete, abych udělal?“

Nakloním se, abych dodal váhu tomu, co mu chci říct. „Chci, abyste našel způsob, jak to zastavit.“

Kendrick se usměje. Není to přátelský úsměv. „Proč byste s tím měl chtít skoncovat? Zdá se, že je to docela užitečné. Pro vás. Víte spoustu vecí, které ostatní ani netuší.“

„Je to nebezpečné. Dřív nebo později mne to zabije.“

„Nemohu říct, že by mne to trápilo.“

Nemá smysl pokračovat v diskusi. Vstanu a vydám se ke dveřím, nashledanou, pane doktore.“ Pomalu kráčím chodbou. Dávám mu čas, aby mě zavolal zpátky, ale neudělá to. Ve výtahu mi dochází, že ať se stalo cokoliv, muselo se to tak stát, a dřív nebo později se to změní. Cítím se mizerně. Jakmile otevřu dveře, uvidím Clare. Čeká na mě v autě na protější straně ulice. Dívá se na mě s takovou nadějí, s takovým očekáváním ve tváři, že mě přemůže lítost. Děsí mě představa, že ji musím zklamat. Přecházím ulici, v uších mi hučí, ztrácím rovnováhu a padám k zemi. Namísto abych se svalil na deštěm zmáčený chodník, ocitám se na koberci. Ležím bez hnutí, dokud neuslyším známý dětský hlásek „Henry, jsi v pořádku? Uvidím před sebou sám sebe ve věku osmi let. Moje klukovské já sedí na posteli a zírá na mě.

„Nic mi není, Henry.“ Tváří se pochybovačně. „Vážně mi nic není.“

„Dáš si kakao?“

„Rád.“ Vyhrabe se z peřin, tápavě dojde ke dveřím ložnice a pokračuje chodbou do kuchyně. Je hluboká noc. Za chvíli se vrátí se dvěma hrnky horkého kakaa. Mlčky a pomalu ho vypijeme. Potom Henry vezme oba hrnky, odnese je zpátky do kuchyně a umyje je. Nechce zbytečně budit podezření. Když se vrátí, zeptám se ho: „Co je novýho?“

„Nic moc. Zase jsme dneska byli u doktora.“

„Hm, to já taky. U koho?“

„Jméno jsem zapomněl. Starej pán s spoustou chlupů v uších.“

„A?“

Pokrčí rameny. „Nevěří mi.“

„Hm. Vykašli se na to. Nikdo z nich ti neuvěří. Ten, co jsem u něho byl dneska, mi sice uvěřil, ale odmítl mi pomoct.“

„Jak to?“

„Myslím, že jsem mu prostě nepadl do oka.“

„Chceš deku?“

„Hmm, asi jo.“ Stáhnu přehoz z Henryho postele, zabalím se do něho a stočím se na podlaze do klubíčka. „Dobrou noc. Sladké sny.“ V modročerné tmě pokoje se zablýsknou bílé zoubky mého dětského já. Otočí se ke mně zády a vzápětí usne bezesným spánkem dětí. Osamím, zírám do stropu a přeju si být zpátky u Clare.

Clare: Henry vychází ven. Vypadá nešťastně, rozbrečí se a zmizí. Vyběhnu z auta a ženu se k místu, kde ještě před chvílí stál. Samozřejmě, že po něm zbyla jen hromádka šatů. Všechno posbírám a po několik úderů srdce stojím uprostřed vozovky. Všimnu si, že na mne zpoza skla ve třetím podlaží zírá nějaký muž. Jakmile zpozoruje, že se na něj dívám, vytratí se. Vrátím se k autu. Dívám se na Henryho bleděmodrou košili a tmavé kalhoty a přemýšlím o tom, jestli má smysl tady zůstávat. V kabelce mám Návrat na Brideshead, a tak se rozhodnu, že tam nějakou dobu budu okounět pro případ, že se Henry objeví. Zrovna se přehrabuju v kabelce, když koutkem oka zahlédnu nějakého zrzka, jak se hrne přímo ke mně. Zastaví se u okénka spolujezdce a zírá na mě. Dojde mi, že to musí být Kendrick. Odemknu a on nastoupí. Očividně neví, jak začít.

„Dobrý den,“ pozdravím. „Vy musíte být David Kendrick. Jsem Clare DeTambleová.“

„Ano…“ Je úplně mimo. „Jistě, ano, váš manžel…“

„Právě zmizel za bílého dne.“

„Ano!“

„Zdá se, že vás to vyvedlo z míry.“

„Víte…“

„Copak vám to neřekl? Dělává to.“ Zatím na mě neudělal žádný převratný dojem, ale snažím se dál. „Je mi líto vašeho dítěte. Henry mi říkal, Ze je to moc milý kluk a že skutečně úžasně kreslí a má spoustu představivosti. Vaše dcera je prý také velmi talentované děvče, takže uvidíte, bude líp. Dejte na mě.“

Zírá na mě s otevřenou pusou. „Nemáme žádnou dceru. Jen… Colina.“

„Ale budete mít. Naďu.“

„Byl to pro nás hrozný šok. Moje žena je hrozně nešťastná…“

„Bude líp. Věřte mi, srovná se to.“ K mému úžasu se ten neznámý člověk rozbrečí. Ramena se mu otřásají, obličej ukrývá v dlaních. Za pár minut se uklidní a zvedne ke mně uplakané oči. Podám mu papírový kapesníček Vysmrká se.

„Promiňte,“ omlouvá se.

„V pořádku. Co se stalo u vás v ordinaci? Nepohodli jste se?“

„Jak to víte?“

„Zdrtilo ho to, a proto se nedokázal udržet v přítomnosti.“

„Kde je teď?“ Kendrick se rozhlíží po autě. Připadá mi, že si myslí, že Henryho schovávám pod sedadlem.

„Nevím. Není tady. Doufali jsme, že byste nám mohl pomoci, ale mám dojem, že marně.“

„Víte, nevím, jak bych…“ V ten okamžik se Henry zhmotní přesně na místě, odkud zmizel. Auto přijíždějící z protisměru od něho není ani deset metrů. Řidič dupne na brzdu a Henry se vrhne na kapotu našeho auta. Řidič stáhne okénko, Henry se posadí na kapotě, posměšně se ukloní a ten chlap něco zaječí a odjede. Krev mi šumí v uších. Kendrick jen zírá v němém úžasu. Vyběhnu z auta a Henry seskočí na chodník.

„Ahoj, Clare. To bylo o fous, co?“ Obejmu ho. Celý se třese. „Máš moje kalhoty?“

„To víš, že ano. V autě. Jo, a je tam i Kendrick.“

„Co? Kde?“

„V autě.“

„Jak to?“

„Viděl, jak jsi zmizel, a něco se v něm hnulo.“ Henry strčí hlavu do okénka. „Zdravím.“ Sáhne si pro šaty a začne se oblékat. Kendrick vyleze ven a začne kolem nás poskakovat. „Kde jste byl?“

„V jednasedmdesátém. Dal jsem si kakao sám se sebou, tedy se svým osmiletým já, v dětském pokoji asi v jednu ráno. Strávil jsem tam zhruba hodinu. Proč vás to zajímá?“ Henry si zavazuje kravatu a měří si Kendricka chladným pohledem.

„Neuvěřitelné.“

Klidně to zopakujte ještě dvacetkrát, ale naneštěstí je to pravda.“

„Omládl jste na osm?“

Ne. Seděl jsem v ložnici, v bytě mého táty v roce 1971 takový, jaký jsem, tedy dvaatřicetiletý chlap. Společnost mi dělalo moje já, tedy já v osmi letech. Pili jsme kakao a vyměňovali si názory na doktory a jejich zabedněnost.“ Henry obejde auto a otevře dveře. „Clare, jedeme. Tohle nemá cenu.“ Vrátím se za volant. „Nashle, pane doktore. Pozdravujte Colina.“

„Moment…“ Kendrick se odmlčí a hledá správná slova. „Jedná se o genetickou chorobu?“

„Ano,“ odpoví Henry. „Jedná se o genetickou chorobu a my se právě snažíme o dítě.“

Kendrick se smutně usměje. „Riskantní.“

Oplácím mu úsměv. „Riziko patří k životu. Nashle.“ Zavřu dveře a nastartuju. Když zahýbám na Jezerní, sklouznu pohledem k Henrymu. K mému nemalému úžasu se zubí od ucha k uchu. „Co tě tak pobavilo?“

„Kendrick. Máme ho v hrsti.“

„Myslíš?“

„Nemyslím.“

„Tak to je fajn, ale připadal mi trošku natvrdlý.“

„Zdání klame.“

Zbytek cesty mlčíme, ale je to úplné ticho, než jaké v autě vládlo cestou do nemocnice. Kvalitativně jiné. Kendrick ještě ten den večer Henrymu zavolá a dohodnou se. Kendrick hned začne zjišťovat, jak Henryho udržet tady a teď.

Pátek 12. dubna 1996 (Henrymu je 32)

Henry: Kendrick sedí se skloněnou hlavou. Přejíždí si palci po dlaních, jako kdyby hledal způsob, jak si obrátit ruce naruby. Jeho kancelář zaplavuje měkké odpolední zlatavé světlo. Kendrick sedí bez hnutí, tedy až na ty palce, a poslouchá mě. Na chromovaných nohách křesílek se odráží červený vzorek indického koberce. Cigarety, tentokrát krabičku camelek, nechá na pokoji. Sluneční paprsky mu tančí na obroučkách brýlí, zbarvují do ruda jeho pravé ucho. Jeho rusé vlasy a světlá pleť připomínají v od poledním světle chryzantému na mosazné míse, která stojí mezi námi na stole. Kendrick mi naslouchá celé odpoledne.

Vyklopil jsem mu úplně všechno. Jak to začalo, jak jsem se učil, jaké to je snažit se přežít, jaké to je na něco se těšit a naopak, jak hrozné je znát dopředu věci, které by člověk chtěl změnit, ale nemůže. Když domluvím zavládne ticho. Po chvíli konečně zvedne hlavu a podívá se na mě. V jeho světlých očích se zrcadlí smutek. Zatoužím vzít zpět všechno, co jsem na něho naložil. Nejraději bych odešel a omluvil se mu, že mu k jeho problémům přidávám ještě své vlastní. Natáhne se po cigaretách, jednu si vyklepne, zapálí si, vdechne kouř a vyfoukne obláček modravého dýmu, který při průchodu světlem zbělá.

„Máte potíže se spaním?“ zeptá se chraplavě. Dlouho mlčel, a tak ho hlasivky nechtějí poslouchat.

„Ano.“

„Máte tendenci, ehm, mizet v nějakou určitou denní dobu?“

„Ne… vlastně nad ránem se to stává nejčastěji.“

„Trpíte bolestmi hlavy?“

„Ano.“

„Migrény?“

„Ne. Tupá bolest, poruchy vidění, aury.“

„Hmm.“ Kendrick vstane. Zapraská mu v kolenou. Přechází po místnosti a kouří. Začíná mě to znervózňovat. Po chvíli toho nechá a znovu si sedne. „Poslyšte,“ začne a zamračí se, „každý má v sobě takzvané vnitrní hodiny. Určují biorytmus a tak podobně. Tyto geny jsme našli v různých typech buněk, všude v těle, ale zrak je v tomto směru výjimečný a zdá se, ze většina vašich prožitků také souvisí s poruchami zraku. Suprachiasmaticke jádro hypothalamu se nachází přímo nad očním nervem a funguje asi jako reset na počítači, určuje naše vnímání času, a s ním bych chtěl začít.

„Ehm, jistě,“ odpovím, protože mám pocit, že se to ode mě očekává, Kendrick znovu vstane a zamíří ke dveřím, kterých jsem si všiml až teď. Otevře je a na pár minut se vytratí. Vrátí se s gumovými rukavicemi a injekční stříkačkou.

Vyhrňte si rukáv,“ nařídí mi.

‚Proč?“ ptám se, zatímco si vykasávám rukáv nad loket. Neodpoví, rozbalí stříkačku, otře mi loketní jamku, zaškrtí ruku a s jistotou profesionála bodne. Odvrátím pohled. Slunce zapadá a zalévá Kendrickovu kancelář rudozlatou září.

„Jste pojištěný?“ zeptá se, zatímco vyndává jehlu ze žíly a rozvazuje škrtidlo. Přitiskne mi na ranku smotek vatičky a přelepí ji náplastí. „Ne. Ošetření si platím sám.“ Přitlačím prst na bolavé místo a ohnu loket. Kendrick se usměje. „Nebude třeba. Budete takový můj pokusný králík a svezete se s mým grantem z Národního ústavu pro zdraví.“

„Jak to myslíte s tím králíkem?“

„Tady to nebudeme rozmazávat.“ Kednrick se odmlčí, sundá si rukavice a krev putuje do malé ampule. „Uděláme rozbor vaší DNA.“

„To ale trvá celé roky, ne?“

„To máte pravdu. Pokud chcete rozluštit celý genom, opravdu to trvá roky, ale my začneme s tím, co je nejpravděpodobnější. S chromozomem 17 například.“ Kendrick odhodí latexové rukavice a použitou jehlu do koše s nápisem Zdravotně závadný odpad a cosi napíše na štítek, který přilípne na ampuli. Pohodlně se usadí naproti mně a položí rudou lahvičku vedle cigaret.

„Lidský genom se podaří rozluštit až v roce 2000. S čím chcete mou DNA porovnávat?“

„V roce 2000? Tak brzy? Určitě? Když říkáte. Ale k odpovědi na vaši otázku. Choroba, která má tak, ehm, dramatický průběh jako ta vaše, bývá často zapříčiněna jistou duplikací, opakováním genetického kódu, což ve zkratce znamená nemoc. Huntingtonova choroba je například zapříčiněna brojenou sekvencí CAG v chromozomu 4.“

Narovnám se a protáhnu se. Zatoužím po kávě. „Takže hotovo? Můžu si jít hrát?“

„Jistě. Ještě bych rád viděl snímky vaší hlavy. Vyjednám vám vyšetření v nemocnici. Rentgen, EEG a magnetickou rezonanci. A taky vás chci poslat k jednomu svému příteli, Alanu Larsonovi. Zabývá se poruchami spánku.“

„Už se těším,“ odpovím a pomalinku vstanu, aby se mi nenahrnula krev do hlavy. Kendrick mne pozoruje. Nevidím mu do očí, protože z úhlu, ze kterého se na něho dívám, skla brýlí odrážejí světlo jako zrcadla. „Je to velká záhada a konečně se nám dostalo do rukou něco, co nám pomůže vyřešit…“

„Vyřešit co?“

„Všechno. Kdo jste. Co jste.“ Kendrick se usměje. Všimnu si, že má zažloutlé a křivé zuby. Podá mi ruku. Stisknu mu ji, poděkuju a nastane rozpačité ticho. Dva cizinci spojení důvěrným odpolednem. Vyjdu na chodbu a dál po schodech na ulici, kde mne čeká teplé jarní slunce. Ať už jsem kdokoliv. Cokoliv. Kdo jsem? Co vlastně jsem?

MALINKÁ BOTIČKA

Jaro 1996 (Clare je 24, Henrymu je 32)

Clare: S Henrym jsme se brali před dvěma lety, a aniž bychom to příliš rozebírali, rozhodli jsme se, že se pokusíme o dítě. Vím, že Henry není v tomto směru příliš velký optimista, ale raději jsem se ho přímo nezeptala proč. Také se snažím o tom moc nepřemýšlet, protože se bojím, že by se mohlo ukázat, že v budoucnosti žádné dítě neviděl. Nechci to vědět. A raději nemyslím ani na to, že by Henryho potíže se setrváváním v přítomnosti a cestování v čase mohly být dědičné anebo mít nějaký dopad na naše dítě. Prostě se snažím na hodně věcí nemyslet a opájím se vidinou děcka. Podobat by se mělo Henrymu. Černé vlásky a pronikavé oči, možná světlá pleť po mně. Vonělo by mlékem a azulenovým zásypem, smálo by se a vyvádělo rošťárny, prostě ideální miminko. Zdává se mi o dětech. V jednom ze snů jsem vylezla na strom a v ptačím hnízdě našla maličkou botičku. Vzápětí jsem zjistila, že ta kočka/knížka/houska, kterou jsem si myslela, že držím v rukou, je vlastně miminko. Nebo jsem plavala v jezeře, a když jsem se potopila, našla jsem děti růst na dně. Dětí jsem si záhy začala všímat a vidět je všude kolem: malá rusovláska na opalovacím krému, droboučký čínský hošík, syn majitelů Zlaté pánve (nejlepší vegetariánské závitky na světě), spící holohlavé děcko ve filmech o Batmanovi. Na toaletě v JCPenney mi nadmíru důvěřivá žena nechá pochovat tříměsíční dcerku. Měla jsem co dělat, abych zůstala klidně sedět v růžovo-béžovém křesílku, nepřitiskla si ten vrnící měkkoučký uzlíček k prsům a nerozeběhla se ven.

Mé tělo toužilo po dítěti. Připadala jsem si prázdná a chtěla jsem být naplněna. Chtěla jsem milovat někoho, komu bych mohla říct: zůstaň tady a počkej na mě. A také jsem chtěla, abych v tom dítěti měla kousek Henryho, aby něco z něho zůstávalo se mnou, aby nemizel celý, abych ho měla alespoň kousíček… pojistku pro případ požáru, záplav a Božího zásahu.

Neděle 2. října 1966 (Henrymu je 33)

Henry: Hovím si na stromě v Appletonu ve Wisconsinu v roce 1966 a jím sendvič s tuňákem. Na sobě mám bílé tričko a šortky, které jsem ukradl komusi ze šňůry na zahradě. Daleko v Chicagu jsou mi tři, máma je naživu a ta pitomá chronocosi ještě nepropukla. V duchu jsem popřeju svému malému já pevné nervy. Od myšlenek na něj jsem se logicky dostal ke Clare a našim snahám o početí dítěte. Na jednu stranu se už nemůžu dočkat, až se to povede. Chci dát Clare dítě a dívat se, jak dozrává jako masitý meloun, Demétér v plné nádheře. Chci normální dítě. Potomka, Který dělá všechno to, co mimina délají: sápe se po věcech, hltavě pije, kadí, spí, směje se, překuluje, sedá si, chodí a žvatlá nesmysly. Chci vidět, jak táta rozechvěle chová vnouče. Táta si se mnou moc radosti neužil a ten prcek by pro něho byl hojivý balzám na všechny rány. A dítě by bylo balzámem i pro duši Clare, když zase zmizím, protože část mne by pořád zůstávala s ní.

Jenomže: jenomže vím, aniž bych potřeboval důkaz, že je to velice nepravděpodobné. Vím předem, že moje dítě bude téměř jistě mistrem nečekaných odchodů, dítě, které mizí jako mávnutím kouzelného proutku, jako kdyby ho unesly víly. Ale i tak se modlím, mumlám a sténám na Clare v návalech touhy, aby se stal zázrak, aby z našeho milování vzešlo díte.

Jedna moje část si to zoufale přeje a ta druhá se stejně zaníceně modlí za pravý opak. Připomíná mi to pohádku o opičí tlapě a třech přáních, která následovala, každé ve svém důsledku strašnější než předchozí. Je snad i naše touha ze stejného těsta?

Jsem hrozný zbabělec. Kdybych byl správný chlap, dokázal bych Clare obejmout a říct jí: Miláčku, vždyť je to hloupost, smiřme se s tím, život jde dál a budme spolu šťastní. Vím, že Clare to nikdy nepřijme, že nikdy nepřestane být smutná. A tak doufám, nesmyslně doufám a miluju se s Clare, jako kdyby měl každé ráno nastat konec světa.

JEDNA

Pondělí 3. června 1996 (Clare je 25)

Clare: Poprvé se to stane, když je Henry pryč. V osmém týdnu těhoenství. Děcko je velké asi jako švestka, ale už má obličejík, ručičky a tlukoucí srdce. Brzký večer, brzké léto. Pozoruji oranžové a fialové mraky na západě, zatímco myju nádobí. Henry zmizel asi před dvěma hodinami Odešel kropit trávník a mně teprve po půl hodině došlo, že neslyším téct vodu. Z dveří na zahradu jsem uviděla vedle altánku příslovečnou hromádku oblečení. Posbírala jsem ho, složila Henryho džíny, spodní prádlo, oprané tričko s nápisem Zbav se televize! Všechno jsem položila na postel. Napadlo mě, že bych mohla pustit vodu, ale vzápětí jsem to zavrhla, když jsem si uvědomila, že by Henry nejspíš nebyl blahem bez sebe, až by se vrátil, protože by byl celý mokrý.

Uvařila jsem si makaróny se sýrem a k tomu malý salát, polkla vitaminy a vypila velkou sklenici kysaného mléka. Při mytí nádobí si broukám a představuju si, že to malé stvoření, které roste ve mně, to slyší a ukládá si to do paměti. Stojím u dřezu a pečlivě myju salátovou misku, a najedno ucítím bodnutí. Píchne mě kdesi uvnitř břicha, v pánvi. O deset minut později si uvelebená v obývacím pokoji čtu Louise DeBerniěrese, když se to opakuje. Rozhodnu se si tohonevšímat. Jsem v pořádku. Všechno je v pořádku. Henry už je pryč přes dvě hodiny. Na okamžik o něho dostanu strach, ale rychle ho zaplaším. Další půlhodinu se vůbec nebojím, ale potom mě přepadne pocit, jako bych dostala měsíčky. Dokonce cítím, jak mi po vnitřní straně stehen stéká teplá, lepkavá krev. Vstanu a odejdu do koupelny, sundám si kalhotky a uvidím, že jsou celé od krve. Proboha!

Zavolám Charisse. Telefon vezme Gomez. Snažím se, aby z mého hlasu nepoznal, jak jsem vyděšená. Poprosím ho, aby mi ji dal k telefonu. „Co se stalo?“ vyhrkne Charisse bez okolků. „Krvácím.“

„Kde je Henry?“

„Nevím.“

„Jak krvácíš?“

„Jako při menstruaci.“ Bolest zesiluje. Musím si sednout. „Odvezla bys mě do Illinoiské zednářské?“

„Clare, hned jsem u tebe.“ Zavěsí. Opatrně položím sluchátko zpátky, jako kdybych si mohla ublížit tím, že ho odložím příliš prudce. Chci nechat Henrymu vzkaz, ale nevím, jaký. Napíšu Jsem v Zednářské (krvácení). Charisse mě odvezla v 19.20. C. Odemknu dveře na zahradu, nalepím papírek se vzkazem na telefon a za pár minut už Charisse zvoní u dveří. Nastoupíme. Gomez řídí. Cestou nikdo skoro nemluví. Sedím vepředu a dívám se z okna. Západní, Belmontská, Sheffieldská, Wellingtonova. Všechno vnímám nezvykle ostře a silně, jako kdybych si měla zapamatovat, kudy jedeme. Jako kdyby mě z toho měli zkoušet. Gomez zatáčí na parkoviště pro naléhavé případy. Charrisse vystoupí se mnou. Ohlédnu se na Gomeze. Usměje se a odjede zaparkovat. Projdeme dveřmi. Otevřou se chvilinku předtím, než k nim dojdeme. Jako v pohádce. Jako kdyby na nás cekali. Bolest mnou prochází ve vlnách. Slábne a zase sílí. Přižene se další mohutná vlna. V čekárně sedí pár lidí. V malé jasně osvětlené místnosti čekají, až na ně přijde řada. Se skloněnými hlavami a založenýma rukama snáší bolest. Klesám mezi ně. Charisse dojde k přepážce. Neslyším, co říká tomu muži v bílém za ní, ale jeho odpověď ano. „Potrat?“ To slovo na mne dopadá jako rána kladivem. Tak o tohle tedy šlo. Tak se tomu říká To slovo mi vybuchne v hlavě, exploze zasáhne každičký nerv, vytěsní z mé mysli jakoukoliv jinou myšlenku. Rozbrečím se.

Doktoři dělají všechno, co je v jejich silách, ale stejně to nestačí. Později se dozvím, že Henry dorazil krátce předtím, ale nepustili ho ke mně. Spala jsem a probudila se uprostřed noci. Sedí u postele. Bledý. Oči má zapadlé. Mlčí. „Kdes byl?“ zamumlám. Skloní se ke mně a opatrně mě obejme. Několikadenní strniště mě škrábe na tváři. Rozdrásaná. Připdám si rozdrásaná zevnitř. Živá rána hluboko ve mně. Henry má vlhkou tvář. Čí slzy to jsou?

Čtvrtek 13. června a pátek 14. června 1996 (Henrymu je 32)

Henry: Do spánkové laboratoře přicházím vyčerpaný, přesně ve stavu, který požadoval doktor Kendrick Má to být v pořadí už pátá noc, kterou tam trávím, takže už dobře vím, co mě čeká. Posadím se v té divné, falešně domácké místnosti na postel jen v kalhotách od pyžama. Karen, laborantka doktora Larsona, mi natře hruď a hlavu gelem a napojí na mě senzory. Karen je mladá, blond a Vietnamka. Má dlouhé umělé nehty. „Jejda, promiňte,“ vypískne, když mě jedním z nich drápne. Světla pohasnou, místnost se ponoří do příšeří. Příjemný chládek. Nejsou tam žádná okna až na průzor, který se tváří jako zrcadlo, za kterým sedí doktor Larson nebo ten, kdo v danou chvíli kontroluje všechny přístroje. Karen skončí, popřeje mi dobrou noc a odejde. Uvelebím se v posteli, zavřu oči a představuju si spleť dlouhých čar podobných pavoučím nohám, grafy se zaznamenaným pohybem očí, dýchání a mozkových vln. Usnu během několika minut.

Zdá se mi, že běžím. Běžím lesem a hustým křovím, ženu se jím, ale jakoby se mě to netýká. Jsem jako duch. Vběhnu na palouk, kde dohořívá oheň…

Zdá se mi, že se miluju s Ingrid. Vím, že je to Ingrid, i když jí nevidím do obličeje. Je to Ingridino tělo, Ingridiny dlouhé a hladké nohy. Rozdáváme si to v domě jejích rodičů, na gauči v obývacím pokoji. Běží televize, přírodopisný dokument, ve kterém se stepí žene stádo antilop. A potom přehlídka. Clare sedí v titěrném alegorickém voze, podivně smutná uprostřed všech těch rozjásaných lidí kolem. Ingrid zničehonic vyskočí, sehne se pod gauč, vytáhne luk a šípy a zastřelí Clare. Hrot pronikne televizí a Clare se chytí za prsa jako Wendy v Petru Panovi, ale bez zvuku. Vrhnu se na Ingrid a škrtím ji, řvu na ni a…

Probudím se. Zbrocený ledovým potem a s tlukoucím srdcem. Proberu se v laboratoři. V první chvíli mě napadne, že mi třeba zapomněli říct, že vidí do mých snů, že dokážou číst mé myšlenky. Otočím se na bok a spím dál.

Zdá se mi, jak s Clare procházíme muzeem. Je to starobylý palác. Návštěvníci ve fracích a večerních róbách si prohlížejí obrazy v těžkých zlacených rokokových rámech. Nevnímají nás. Díváme se na obrazy, ale nejsou to malby, ale básně, které se záhadným způsobem vizualizovaly. „Podívej,“ řeknu Clare. „Emily Dickinsonová.“ Zprvu – chce srdce slast, pak – neznát útrapy… Stojí před jasně žlutou básní, ze které vyzařuje teplo, a Clare se v něm vyhřívá. Vidíme Danta, Donna, Blakea, Pabla Nerudu i Bishopovou, touláme se sálem plným Rilkeho, rychle mineme beatniky a zastavíme se znovu až u Verlaina s Baudelairem. Vtom si uvědomím, že jsem Clare někde ztratil. Nejprve jdu a potom běžím nazpět sály a chodbami, dokud ji konečně neobjevím. Stojí před básní, křehkou bílou básní v rohu. Pláče. Jakmile přijdu až k ní, uvidím ty verše. Když ukládám se ke spaní, modlím se, ať Bůh mou duši ochrání, budu-li spát i po smrti dál, modlím se, aby si Bůh mou duši k sobě vzal.

Roztřesený zimou, ležím nahý na zmrzlé trávě, sám ve tmě a vítr mě bodá do těla. Zem je pokrytá sněhem. Namáhavě se zvedám na kolena, krev kape do sněhu, natáhnu se… „Proboha, krvácí…“

„Jak se to sakra stalo?“

„Kurva, strhal ze sebe všechny elektrody, pomozte mi ho vrátit na postel…“

Otevřu oči. Kendrick a Larson se sklání nade mnou. Larson výpadá naštvaně a vystrašeně, Kendrick se vítězoslavně usmívá.

„Máte to?“ zeptám se a on odpoví: „Bylo to perfektní.“ Řeknu jen „Bezva,“ a vzápětí omdlím.

DVĚ

Neděle 12. října 1997 (Henrymu je 34, Clare je 26)

Henry: Probudím se a ucítím kovový pach. Krev. Krev je všude a Clare se choulí uprostřed krvavého lože jako kotě. Zatřesu s ní. „Ne!“ vykřikne. „No tak Clare prober se krvácíš.“

„To se mi jen zdá…“

„Clare, prosím…“

Posadí se. Ruce, obličej, vlasy. Všechno je od krve. Clare ke mně natáhne ruce a na nich spočívá drobný tvoreček. „Umřel,“ prohlásí bezbarvě a rozpláče se. Sedíme vedle sebe v krví nasáklé posteli, držíme se v náručí a brečíme.

Pondělí 16. února 1998 (Clare je 26, Henrymu 34)

Clare: Chystáme se s Henrym jít ven. Venku sněží. Zrovna si obouvám boty, když se rozdrnčí telefon. Henry přejde na druhý konec chodby, pokračuje do obývacího pokoje a vezme to. Slyším ho říkat: „Prosím?“ a pak: „Vážně?“ a potom: „To je sakra dobrá zpráva!“ Ticho. „Moment, jen si najdu kus papíru…“ a potom následuje dlouhé ticho, přerušové jen Henryho: „Moment, vysvětlete mi to.“ Zuju si boty, svléknu kabát a jen v ponožkách se přikradu do obýváku. Henry sedí na gauči, telefon v klíně jako kočku a zuřivě si cosi zapisuje. Posadím se vedle něj. Uculuje se. Podívám se, co to píše. Na papíře stojí: 4 geny: per4, bezčas1, hodiny nový gen = cesty v čase?? chrom– 17 x 2,4, 25, 200 + opak. TAG, záv. na pohl,? Ne + příliš recep, dopaminu, proteiny???… A dojde mi to. Kendrick to dokázal! Přišel na to! Nemůžu tomu uvěřit! Dokázal to. A co dál?

Henry zavěsí a obrátí se čelem ke mně. Vypadá tak překvapeně, jak já se cítím.

„A co bude dál?“ zeptám se.

„Chce ty geny nakloňovat a transplantovat myším.“

„Cože?“

„Prostě se chystá stvořit myši putující v čase, aby je mohl léčit.“

Oba se rozesmějeme, roztančíme se po pokoji, honíme se, smějeme se a tancujeme radostí, dokud se celí schvácení nesvalíme zpátky na gauč. Dívám se na Henryho a přemýšlím o tom, jak je možné, že je na buněčné úrovni tak jiný, tak výjimečný, když je to na první pohled jen chlap v rozepnuté košili, ruce kost a kůže, chlap s lidským úsměvem. Vždycky jsem věděla, že je jiný, ale záleží snad na tom? Záleží na pár písmenkách genetického kódu? Určitě, a my musíme přijít na to, jak je změnit. Kdesi na druhém konci města doktor Kendrick ve své kanceláři zkoumá, jak stvořit myš, která dokáže vzdorovat zákonům času. Rozesměju se, ale smích mi vzápětí zmrzne na rtech. Vždyť tady se jedná o záležitost života a smrti! Zakryju si ústa dlaní.

MEZIHRA

Středa 12. srpna 1998 (Clare je 27)

Clare: Máma konečně usne. Spí ve své posteli, ve svém pokoji. Utekla z nemocnice, aby však našla svůj pokoj, svoje útočiště, změněné v nemocniční pokoj. Už nevnímá, propadla se do hloubi nevědomí. Celou noc mluvila, plakala, smála se a křičela: „Philipe!“ a „Mami!“ a „Ne, ne, ne. Cikády a stromové žáby tkají zvukovou oponu stejně, jako když jsem byla malá. V měsíčním světle vypadá jako vosková panna, v kostnatých rukou už jí nezbyla žádná síla, ale přesto křečovitě svírá sklenici s vodou, kterou jsem jí přiložila k rozpraskaným rtům. Už skoro svítá. Okna mámina pokoje jsou orientovaná na východ. Posadím se do bílého křesílka u okna čelem k posteli, ale nedívám se na ni. Nedokážu snést pohled na mamu ztrácející se v ohromné posteli, na baterii lahviček s léky, lžičky, skleničky a nitrožilní transfúzi, která se komíhá na stojanu, na blikající červený displej, mísu a mističku ledvinovitého tvaru na zvratky, na krabici s latexovými rukavicemi a nerezový odpadkový koš s výhružným apisem Zdraví nebezpečný odpad, který je plný zkrvavených stříkaček, dívam se z okna k východu. Začne zpívat pár ptáčků. Slyším, jak se holubi hnízdící ve vistárii probouzejí do nového dne. Svět nejprve zešedne a pomalu, pomaličku se do té šedi začnou vkrádat barvy. Na horizontu se nejprve objeví velká krvavě oranžová skvrna a postupně zaplaví zahradu zlatavou září, nebe zmodrá a teprve potom všechno získá správnou barvu psí víno, růže, bělavá šalvěj, měsíčky. Všechno se třpytí ranní rosou jako ze skla. Stříbřité břízy na kraji lesa vypadají jako struny spadlé z nebe. Nad loukou zakrouží vrána. Dosedá pod oknem a jednou, jen jednou zakráká. Světlo si najde mámino okno, prodere se dovnitř a pozlatí mi ruce. Tělo mi v mámině bílém křesle ztěžkne. Slunce vychází.

Zavřu oči. Klimatizace bzučí. Začne mi být chladno, a tak vstanu a dojdu ji vypnout. Pokoj opanuje ticho. Dojdu k posteli. Máma leží klidně. Chrčivý dech, který mě pronásledoval ve snech, ustal. Ústa má pootevřená a obočí pozvednuté v mírném úžasu. Kdyby neměla zavřené oči, mohlo by se zdát, že zpívá. Kleknu si u postele, odhrnu pokrývky a přitisknu ucho k jejímu srdci. Kůži má ještě teplou. Nic. Žádný tlukot, žádné šumění krve, žádné chrčení vzduchu v plicích. Ticho.

Vezmu její vyzáblé a utýrané tělo do náručí. Moje dokonalá, dokonalá a nádherná máma, i když mě do prsou tlačí kosti a hlava se jí kývá, rakovinou rozežrané vnitřnosti výsměšně parodují plodnost, v tu chvíli ji vidím rozesmátou, oslnivou, spokojenou. Konečně je volná.

Na chodbě se ozvou kroky. Dveře se pootevřou a ozve se Ettin hlas.

„Clare? Ach…“

Položím mámu zpátky do polštářů, urovnám jí noční košili a uhladím vlasy.

„Odešla.“

Sobota 12. září 1998 (Henrymu je 35, Clare je 27)

Henry: Lucille zahradu milovala. Kdykoliv jsme přijeli na návštěvu, Clare prošla hlavním vchodem Skřivánka a namířila si to rovno k zadním dveřím do zahrady. Lucille tam našla téměř pokaždé, ať pršelo, nebo svítilo sluníčko. Pokud se cítila dobře, klečela v záhonech, plela nebo přesazovala květiny, případně hnojila růže. Pokud na tom byla špatné, Philip s Ettou ji zabalenou v dekách snesli v proutěném křesle dolů, aby mohla dohlížet na to, jak Peter obhospodařuje zahradu, ryje, okopává a roubuje. Pokud byla ve své kůži, zaplavila nás zprávami o tom, co je na zahradě nového: červenohlavé pěnkavy vyvedly mladé, jiřiny u slunečních hodin se konečně vzpamatovaly, nová růže má květy v příšerném levan-dulovém odstínu, ale je tak pěkná a silná, že ji prostě nemůže zlikvidovat. Jednoho léta se Lucille s Alicií pustily do botanického experimentu. Alicia den co den chodila cvičit na cello na určité místo do zahrady, aby zjistily, jak hudba působí na rostliny. Lucille přísahala, že ještě nikdy neměla takovou úrodu rajčat a chlubila se nám cuketou, která dosahovala rozměrů mého stehna. Pokus s hudbou tedy dopadl úspěšně, ale už nikdy se neměl opakovat. To léto bylo poslední, kdy se Lucille cítila dost silná na to, aby se mohla o zahradu starat.

Lucille během roku bledla, průhledněla a chřadla jako květina. V létě, když jsme byli na Skřivánku všichni, Lucille rozkvétala, dům rezonoval křikem a smíchem Markových a Sharoniných dětí, které jako štěňata dováděly u fontány a lumpačily na trávníku. Lucille se sice často mračila a tvářila vážně, ale za všech okolností zůstávala elegantní dámou. Královsky povstala ze záhonu, stříbrem prokvetlé rusé vlasy stažené do silného ohonu, několik pramenů vždy nechávala volně splývat do obličeje, a v gumových rukavicích důstojně snesla naše objetí na přivítanou. S Lucille jsme se pokaždé obřadně políbili na obě tváře jako francouzská hrabata, která se delší dobu neviděla. Ke mně byla vždycky jen milá, ale svoji dceru dokázala srazit na kolena jediným zničujícím pohledem. Chybí mi. Pokud se jedná o Clare… pak „chybí“ rozhodně nevystihuje situaci. Clare její odchod hluboce ranil. Bloumá po pokoji, aniž ví proč. Zírá do knihy, aniž by celé hodiny otočila jedinou stránku. Ale nepláče. Usměje se, když se mi podaří nějaký žert. Sní všechno, co před ni postavím. Když se chci milovat, nepřítomně mi vychází vstříc… vzdám to a nechám ji její samotě. Duchem se toulá jinde a její smutek bez slz mě děsí. Lucille mi schází, ale Clare mě ničí. Clare, která odešla a zanechala mě samotného s cizinkou, která jen vypadá jako Clare.

Středa 26. listopadu 1998 (Clare je 27, Henrymu 35)

Clare: Mámin pokoj je bílý a prázdný. Všechny přístroje, léky a nástroje odnesli. Postel svlékli. Zbyly jen potřísněné matrace, které působí v čistotě pokoje ohavně. Zastavím se před máminým stolem, těžkým kusem nábytku s moderní bílou deskou, která uprostřed místnosti zařízené starožitným francouzským nábytkem, tak ženským a tak něžným, vypadá nepatřičně. Mámin psací stůl vyplňuje skoro celý výklenek pod oknem. Holá deska se koupe v paprscích ranního slunce. Zásuvky jsou zamčené. Klíček hledám víc než hodinu, ale marně. Lokty se opřu o máminu otočnou židli a zírám na stůl. Nakonec jdu dolů. Obývací pokoj i jídelna zejí prázdnotou. Z kuchyně slyším smích, a tak tam jdu. Henry a Nell se hrbí nad mísou a těstem na vále, váleček odložený vedle.

„Pomalu, chlapče, pomalu! Takhle ne! To byste z toho měl hroudu. Musíte zlehka, Henry, jen zlehka, jinak z toho budete mít kus gumy.“

„Pardon, pardon, pardon. Polepším se, ale nesmíte mě mydlit tou vařečkou. Clare!“ Henry se otočí a usměje se na mě. Je celý od mouky.

„Co to bude?“

„Croissanty. Přísahal jsem, že se to buď naučím, nebo se do země propadnu.“

„Až na věky,“ ušklíbne se Nell.

„Copak?“ zeptá se Henry a Nell zatím vyválí a zabalí kousek těsta, odřízne přebytečný kus a hotový croissant položí na voskovaný papír.

„Nell, potřebovala bych si Henryho tak na čtvrt hodinky půjčit.“ Nell přikývne a namíří váleček na Henryho. „Ať jste rychle zpátky, mladý muži, abychom mohli začít s marinováním.“

„Provedu.“

Henry mne následuje nahoru. Dovedu ho až k máminu stolu. „Chci se podívat dovnitř a nemůžu najít klíče.“

„Aha.“ Střelí po mně pohledem. Nestačím poznat, co si v tu chvíli myslí. „Maličkost.“

Odejde a za pár minut se vrátí. Usadí se před máminým stolem a narovná dvě svorky na papír. Začne levou spodní zásuvkou. Opatrně otáčí drátkem v klíčové dírce a po chvíli tam zasune i druhý. „Voilá“ zvolá a otevře zásuvku. Přetéká papíry. S dalšími čtyřmi si poradí stejně snadno. Netrvá dlouho a mámin stůl vydá všechna tajemství: bloky, sešity, volné listy papíru, katalogy zahradnických potřeb, sáčky se semínky, pastelky a špačky tužek, šekovou knížku, čokoládovou tyčinku, měřící pásmo a spoustu dalších drobností, které na denním světle vypadají zvláštně ztraceně a obnaženě. Henry se ničeho ani nedotkne. Dívá se na mě. Skoro bezděčně sklouznu pohledem ke dveřím. Henry okamžitě pochopí a vrátí se do kuchyně. Mámin stůl pohlcuje všechnu moji pozornost.

Papíry nemají vůbec žádný řád. Sednu si na podlahu a vysypu obsah zásuvek před sebe na jednu hromadu. Všechno psané její rukou putuje na hromádku vlevo. Nacházím i poznámky, které psala pro sebe: Neptat se P na S nebo Připomenout Ettě, že má B v pátek narozeniny. Snad stovky volných listů papíru pokrývají spleti čar, spirál a abstraktních vzorů, černých koleček a ornamentů, co vypadají jako otisky ptačích nohou v jemném písku. U některých připsala větu nebo spíš výkřik do tmy. Učeše jí pěšinku nožem. Nebo: Nemůžu, nemůžu to udělat. Nebo: Když budu zticha, bez povšimnutí mne mine. Na některých jsou básně, škrtala v nich a komentovala je tak, že z nich zůstaly jen střípky podobné střípkům básní Sapfó:

Jako staré maso, třaslavé a hebké

Bez vzduchu xxxxxx řekla ano

Řekla xxxxxxxxxxxxxxxxxx

Nebo:

Jeho ruka xxxxxxxxxxxxx

xxxxxxxxxx vlastnit chtěla

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Až do krajnosti xxxxxxxx

Některé básně jsou napsané na stroji:

V danou chvíli

naděje vyvanula

a zeslábla.

Hudba a krása

jsou solí mého smutku,

bílé nic rozdírající můj led.

Kdožpak ví,

že anděl sexu je tak smutný?

Že poznaná touha

rozpustí jako vosk

zimní noc

v záplavu tmy.

23/1/79

Jarní zahrada: Loď léta

pluje mou

zimní představou.

6/4/79

V roce 1979 máma přišla o dítě a pokusila se o sebevraždu. Žaludek se mi stáhne a oči zalijí slzami. Už vím, co tehdy prožívala. Odložím všechny ty papíry stranou, aniž bych se do kteréhokoliv začetla. V dalším šuplíku nacházím básně mnohem čerstvějšího data. A taky jednu adresovanou mně:

Zahrada pod sněhem

pro dare

ohrada sněhem pokrytá

stá stránka stopami našich nohou popsaná

clare, jež nikdy nebyla mou

ale vždy jen a jen svou

Růženka šípková

křišťálový arch

čeká

to je její jaro

to je její spánek i probuzení čeká

a všechno s ní

na polibek

nepochopitelné tvary hlíz kořenů

nikdy jsem si nemyslela má dcera

jejíž tvář je

je čekající zahrada

Henry: Blíží se čas večeře, Nell se jen pletu pod nohy, a když mě pobídne, jestli bych se neměl podívat, co tam ta moje ženská dělá, připadá mi to jako dobrý nápad.

Clare sedí na podlaze před matčiným psacím stolem obklopená hromádkami bílých a žlutých listů. Rozsvícená stolní lampička ji sice zaplavila kaluží světla, ale její obličej se utápí ve stínu a vlasy jí planou jako měděná aura. Vzhlédne ke mně a podá mi kus papíru se slovy: „Henry, podívej, napsala mi báseň.“ Sednu si vedle ní a začtu se do Lucilliných veršů. Postupněji odpouštím její sobeckost a okázalé umírání. Usměju se na Clare: „Překrásné.“ Přikývne, alespoň na okamžik šťastná po zjištění, že ji matka opravdu milovala. Vzpomenu si na svou mámu, jak po obědě jednoho slunného odpoledne zpívala lieder, na úsměv zrcadlící se ve výkladní skříni, na to, jak se v modrých šatech točí před zrcadlem v šatně.

Milovala mě. O její lásce jsem nikdy nepochyboval. Lucille připomínal vítr. Důkazem toho byla báseň pro Clare, nezpochybnitelný, neumlčiteln výkřik citu. Rozhlédnu se po záplavě papírů po zemi a uklidňuju se poznáním, že něco z toho svinčíku udrží Clare na hladině.

„Napsala mi báseň,“ zopakuje Clare znovu. Okouzleně. Po tvářích se jí kutálejí slzy. Obejmu ji a cítím, že se vrátila, že ji mám zpátky, svoji Clare svoji ženu, celou a zdravou, dostala se na břeh, přežila ztroskotání lodi. Pláče jako malá holčička, která se musí dívat, jak jí matka mává z paluby vzdalující se lodi.

SILVESTR, ČÁST PRVNÍ

Pátek 31. prosince 1999 ve 23.55 (Henrymu je 36, Clare je 28)

Henry: Stojíme s Clare na střeše ve Wickerově parku se spoustou dalších nadšenců a čekáme tam na nové tisíciletí. Je jasná noc, nepříliš mrazivá. Dech se mi sráží u úst, uši a nos mi trošku zčervenaly. Clare se zachumlá do velkého černého šátku. Její obličej mi připadá v měsíčním světle hrozivě bledý. Střecha patří domu jedněch Clariných přátel umělců. Gomez s Charisse se kousek od nás pomalu v zimních bundách tančí na hudbu, již slyší jen oni sami. Všichni kolem se opile potácí a motají kolem hromady plechovek s pitím, které jsme tam nanosili, a vtipkují o zhroucení počítačů. Usmívám se sám pro sebe, protože vím, že všechno to bláznění kolem milénia upadne v zapomnění ve chvíli, kdy přijde čas odstrojit stromečky a naskládat je vedle popelnic na chodnících.

Čekáme, až vypukne ohňostroj. Opíráme se s Clare o falešné průčelí budovy, jež nám sahá k pasu, a shlížíme z výšky na Chicago. Díváme se na východ, směrem k Michiganskému jezeru. „Ahoj všichni,“ zakřičí Clare a mává šátkem směrem k South Havenu v Michiganu. „Je to legrační,“ řekne mi, „tam už teď mají nový rok a jsou určitě všichni v posteli.“

Stojíme šest podlaží nad úrovní chodníku a mě nepřestává udivovat! co všechno je z takové výšky vidět. Všude kolem nás je klid a temnota.V centru na jihovýchodě to jiskří a srší ohníčky. Některé z výškových budov se pyšní vánoční výzdobou, v oknech blikají zelená a červená světýlka Sears a Hancock na sebe hledí přes střechy okolních nižších mrakodrapů jako dva obři. Mám pocit, že vidím dům, ve kterém jsem bydlel, když jsem se seznámil s Clare. Stojí na Severní Dearbornské. Utápí se ve stínu vyšší mnohem ošklivější budovy, která vyrostla v jeho sousedství v uplynulých letech. Chicago proslulo nádhernou architekturou, a tak se zastupitelstvo rozhodlo některé domy strhnout a postavit namísto nich ty obludnosti, abychom konečně docenili krásu starého města. Doprava usnula. Nikdo si nepřeje, aby ho půlnoc zastihla na cestách. Zaslechnu výbuchy světlic a tu a tam i výstřely z pušek. Nějací pitomci zřejmě zapomněli, že flinty mohou napáchat větší škodu než jen nadělat kravál. „Asi zmrznu,“ sdělí mi Clare a sklouzne pohledem k hodinkám. „Ještě dvě minuty.“ Projevy nadšení na okolních střechách dávají jasně na srozuměnou, že ne všem jdou hodinky přesně.

Přemýšlím o tom, jaké bude Chicago v nadcházejícím století. Přibudou další lidé, hodně lidí. Zhoustne doprava, ubyde děr v silnicích. V Grantově parku vyroste ohavná budova podobná explodující plechovce Koly. West Side pomalu povstane z bídy a rozklad South Side bude dál pokračovat. Konečně zbourají Wrigley Field a namísto něho dají postavit příšerný megastadion, ale zatím ještě stojí a svítí na severovýchodě.

Gomez začne odpočítávat: „Deset, devět, osm…“ Všichni ostatní sel přidají: „… sedm, šest, pět, čtyři, TŘI! DVA! JEDNA! Šťastný a veselý!“

Z hrdel láhví šampaňského vystřelují zátky, oblohu ozáří tisíce světlici a my s Clare si padneme do náručí. Čas se na okamžik zastavil a já doufám, že bude lépe.

T Ř I

Sobota 13. března 1999 (Henrymu je 35, Clare je 27)

Henry: Charisse a Gomezovi se narodilo třetí dítě, Rosa Evangelina Gomolská. Týden po narození dcery k nim jdeme na návštěvu s dárky a nějakým jídlem.

Dveře nám otevře Gomez. Tříletý Maxmilián se ho drží za nohu, a když ho vesele pozdravíme, schová obličej za tátovým kolenem. Joseph, mnohem větší extrovert než jeho bráška, se za radostného „ba ba ba“ rozeběhne ke Clare, a když ho zvedne do náruče, hlasitě si říhne. Gomez obrátí oči v sloup, Clare se zasměje, Joe se taky šťastně šklebí a já se k nim přidám. Jejich dům připomíná převrácený kamion naložený hračkami. Hromady lega, poházení plyšoví medvídci. Všude vládne naprostý chaos.

„Radši se tu moc nerozhlížejte,“ vítá nás Gomez. „Stejně to není skutečné. Pouze testujeme jednu z Charissiných virtuálních her. Její pracovní název zní: Rodičovství.“

„Gomezi?“ ozve se Charissin hlas z ložnice. „To je Clare a Henry?“

Proklestíme si cestu až do ložnice. Koutkem oka zahlédnu dění v kuchyni. U dřezu stojí žena středních let a myje nádobí.

Charisse leží v posteli s miminem v náručí. Spí. Dceruška je droboučká a černovlasá a je v ní něco aztéckého. Max i Joe mají blond kštice. Charisse podle mě vypadá příšerně (Clare ale později tvrdí, že naprosto úžasně.) Hodně přibrala, je vyčerpaná a připadá mi nemocná. Rodila císařskym řezem. Posadím se na židli, Clare a Gomez si sednou na postel. Max se vydrápe k mámě a zavrtá se pod její volnou ruku. Civí na mě a žužlá si palec. Joe sedí Gomezovi na klíně.

„Je nádherná,“ vyhrkne Clare, Charisse se usměje. „A ty taky vypadáš skvěle.“

„Ale cítím se hrozně,“ odpoví. „Jsem úplně hotová, ale podařilo se, máme holčičku.“ Něžně pohladí dětský obličejík. Rosa zívne a zvedne drobnou ručičku. Místo očí má temné štěrbinky.

„Rosa Evangelina,“ vrká Clare. „To jste vybrali moc hezky.“

„Gomez chtěl, aby se jmenovala Nedělka, ale zatrhla jsem mu to.

„Stejně se narodila v úterý,“ brání se Gomez.

„Chceš si ji pochovat?“ Clare přikývne a Charisse jí opatrně vloží dcerku do rukou.

Pohled na Clare s miminkem v náručí a vzpomínka na potraty, které prodělala, mi sevřou hrdlo. Zvedne se mi žaludek a zatočí se mi hlava. V duchu zaúpím a doufám, že nezmizím. Závrať za okamžik ustane. Zůstávám, abych čelil realitě a faktu, že přicházíme o jedno dítě za druhým. Kde jsou všechny naše ztracené děti? Toulají se v čase, bloudí ve zmatku kolem?

„Henry, chceš si ji pochovat?“

Zpanikařím. „Ne,“ vyhrknu až příliš nahlas. „Necítím se na to,“ vysvětluju honem. Vstanu a odejdu z ložnice přes kuchyň na zahradu. Venku se zastavím. Poprchává. Zhluboka dýchám.

Dveře se s prásknutím zavřou a vedle mne najednou stojí Gomez.

„Dobrý?“ zeptá se.

„Myslím, že jo. Dolehla na mé klaustrofobie.“

„Hm, vím přesně, o čem mluvíš.“ Několik minut tam stojíme mlčky. Snažím se vzpomenout si, jestli mě táta choval, když jsem byl malý. Vybavuju si jen, jak jsme si hráli, honili, smáli a jak mě nosil na koni. Uvědomím si, že ze mě Gomez nespouští oči a že mi po tvářích tečou slzy. Utřu si je do rukávu. Někdo už musí konečně něco říct. „Nevšímej si mě,“ vyhrknu.

Gomez naznačí velmi neslušné gesto. „Za chvíli jsem zpátky,“ houkne ztratí se v útrobách domu. Říkám si, že jde pro něco k pití, ale vynoří se s cigaretou. Zapálí si. Usadím se na rozpadající se lavici zmáčené deštěm a zasypané borovým jehličím. Venku je chladno. „Pořád se snažíte o dítě?“

V první chvíli mě to zaskočí, ale potom mi dojde, že se Clare nejspíš se vším svěřila Charisse a ta se o to s Gomezem nepodělila. „Hm.“

„Clare se ještě pořád trápí kvůli tomu potratu?“

„Potratům, Gomezi. Potratům, plurál.“

„Vážený pane DeTamble, přijít o jedno dítě lze nazvat smůlou, ale přijít o tři, to už se mi jeví jako neopatrnost.“

„Gomezi, na tom není nic k smíchu.“

„Promiň.“ Gomez se tentokrát alespoň zastydí. Nechce se mi to rozebírat. Nedokážu najít ta pravá slova, jimiž bych to vyjádřil. Jen stěží se o tom dokážu bavit s Clare, Kendrickem nebo jinými doktory, do jejichž rukou jsme vložili náš smutný osud. „Promiň,“ zopakuje. Zvednu se. „Radši bychom měli jít dovnitř.“

„Buď bez obav. Nestojí o nás, potřebují probrat takové ty holčičí věci.“

„Hm, dobrá tedy. Nuže, jak hráli Cubs?“ Znovu si sednu. „Zmlkni.“ Ani jeden z nás se o baseball nezajímá a nesleduje ho. Gomez rázuje po zahrádce sem a tam. Přeju si, aby toho konečně nechal, abychom už konečně šli zpátky do tepla. „V čem je problém?“ zeptá se věcně. „Cože? S Cubs? Špatnej odpal, řekl bych.“

„Nikoliv, drahý knihovnice. O Cubs tady nejde. Jádro problému tkví v tom, proč jste s Clare neustále sans enfants.“

„Do toho ti nic není.“

Nevzrušeně pokračuje dál. „Už zjistili, v čem je problém?“

„Vyser se na to, Gomezi.“

„No, no. Bacha na slovník, znám skvě…“

„Gomezi…“

„…skvělou lékařku, která se specializuje na chromozomální poruchy plodu…“

„Jak ses k ní proboha dostal?“

„Odborný posudek obhajoby.“

„Aha.“

„Jmenuje se Amita Montagueová,“ pokračuje, „a je naprostý génius. Získala všemožné ceny, často bývá v televizi a porotci ji zbožňují.“

„Aha, no když ji porotci tolik milují…“ začnu posměšně.

„Tak za ní zajdi, sakra. Snažím se vám pomoct.“

Povzdechnu si. „Tak jo. Díky.“

„Znamená to: ‚Díky, už tam pádíme, náš milovaný soudruhu!‘ Nebo ‚Díky, jdi se vycpat!?“

Vstanu a opráším si jehličí z kalhot. „Pojďme dovnitř,“ navrhnu A tak jdeme.

ČTYŘI

Středa 21. července 1999/ 8. září 1998

(Henrymu je 36, Clare je 28)

Henry: Ležíme v posteli. Clare stočená do klubíčka na svojí půlce zády ke mně a já obtočený kolem ní s tváří zabořenou do jejího krku. Jsou přibližně dvě hodiny ráno a zrovna jsme zhasli po bezpředmětné debatě na téma nepovedená reprodukce. Tisknu se ke Clare, v dlani laskám její pravé ňadro a pokouším se zjistit, jestli jsme v daném případě zajedno, nebo jestli mi něco uniklo. „Clare,“ zašeptám jí do vlasů. „Hmm?“

„Tak dítě adoptujeme.“ Už jsem o tom přemýšlel celé týdny, celé měsíce. Připadá mi to jako ideální úniková cesta. Měli bychom dítě, bude to zdravé miminko a Clare bude taky v pořádku. Budeme šťastní. Ta možnost se podle mne sama nabízí.

„Jenomže to by byl podvod,“ namítne Clare. „Zase další přetvářka.“ Posadí se čelem ke mně. Napodobím ji.

„Bude to skutečné děcko a bude naše. Co je na tom za přetvářku?“

„Už mám všeho předstírání až po krk. Pořád něco předstíráme. Chci to doopravdy.“

„Pořád nepředstíráme. Cos tím myslela?“

„Předstíráme, že jsme normální, že žijeme jako normální lidi! Předstírám, že mi vůbec nevadí, že každou chvíli zmizíš bůhvíkam. Ty předstíráš, že je všechno v naprostém pořádku, i když tě málem zabili a i když Kendrick ví naprostý prd, o co jde. Předstírám, že mi nevadí, že naše dítě zemřelo…“ Hlas se jí zlomí, skloní hlavu a ukryje tvář za hedvábným vodopádem vlasů.

Pláč už mě unavuje. Už mě unavuje dívat se na plačící Clare. Proti jejím slzám jsem naprosto bezmocný. Nemůžu vůbec nic dělat, nedokážu vůbec nic změnit.

„Clare…“ Natáhnu se k ní, abych ji pohladil, abych utišil ji i sebe, ale odstrčí mě. Vstanu a posbírám svoje věci. V koupelně se obleču. Vylovím z Clariny kabelky klíče a obuju si boty. Clare nečekaně sejde dolů.

„Kam jdeš?“

„Nevím.“

„Henry…“

Zamířím ke dveřím a přirazím je za sebou. Venku se mi hned lépe dýchá. Nemůžu si vzpomenout, kde je naše auto. Uvidím ho zaparkované přes ulici. Dojdu k němu a nastoupím.

Původně jsem chtěl v autě jen přespat, ale jakmile dosednu za volant, rozhodnu se, že si někam zajedu. Na pláž! Vím, že je to hrozná pitomost. Jsem ale unavený a naštvaný… sednout si za volant je čiré šílenství, ale prostě to potřebuju. Ulice zejí prázdnotou. Nastartuju. Auto se s burácením probere k životu. Jenom odjezd mi trvá minutu. V okně zahlédnu Clarin obličej. Jen ať se o mě bojí! Tentokrát je mi to jedno.

Jedu po Ainslieho na Lincolnovu, zabočím na Západní a pokračuju dál na sever Nastane ticho. Jsem sám uprostřed noci v přítomnosti a nedokážu si vzpomenout, kdy jsem naposledy řídil auto, když to nebylo naprosto nutné. Nádhera. Řítím se kolem hřbitova Rosehill a dál dlouhou ulicí kolem autosalonu. Zapnu rádio, namačkám přednastavenou WLUVV. Hrají Coltranea, tak dám hlasitost na maximum a stáhnu okénko. Hluk, vítr, uklidňující míhání odrazek a pouličních lamp mne zbavuje napětí, uspává mne, působí jako anestetikum a po chvíli už málem nevím, proč jsem vlastně vyrazil ven. Na okraji Evanstonu zahnu k Ridgeské a pak na Demsterovu k jezeru. Zaparkuju u vody, nechám klíčky v zapalování, vystoupím a jdu se projít. Je chladno a ticho. Zastavím se na konci mola a dívám se na Chicago na druhém břehu, jak svítí na pozadí oranžovo-purpurového nebe.

Jsem hrozně unavený. Jsem příšerně unavený z přemýšlení o smrti. Unavený ze sexu coby pouhého prostředku k nějakému cíli. A děsím se, co by z toho mohlo vzejít. Nevím, jak velký nátlak z Clariny strany ještě dokážu vydržet.

Co je s těmi plody, embryi, těmi shluky buněk, které vytváříme a které hynou? Co je na nich tak důležitého, že kvůli nim riskujeme Clarin život a plníme své dny zoufalstvím? Příroda nám přece dala jasně najevo, abychom to už vzdali. Příroda říká: Henry, jsi zmrvenina a už nechci žádné další, jako jsi ty. Jsem připravený ji poslechnout.

Nikdy jsem v budoucnosti neviděl sebe sama s dítětem. I když jsem docela dost času trávil se svým dětským já, i když jsem často pobýval s malou Clare, nikdy jsem neměl pocit, že by mi děti chyběly. Žádné z mých budoucích já mě nepovzbuzovalo, abych v tomhle marném pachtění dál pokračoval. Vlastně jsem se před několika týdny složil, kapituloval jsem a pádil za svým já do depozitáře Newberryské knihovny v roce 2004. Budeme mít někdy dítě?, ptal jsem se. Moje starší já se jen usmálo a pokrčilo rameny. To si holt musíš prožít, promiň, odpověděl mi soucitně a samolibě zároveň. Proboha, pověz mi to! zaúpěl jsem, až se mi zlomil hlas, ale jen zvedl ruku a zmizel. Ksindle! křičel jsem za ním. Isabelle strčila hlavu do dveří a zeptala se mě, proč hulákám v depozitáři jak na lesy. Copak mi nedochází, že je mě slyšet až ve studovně?

Prostě nevím, jak z toho ven. Clare je dítětem posedlá. Amita Montagueová ji v tom ještě podporuje, vykládá jí pohádky o zázračných početích, nalévá ji vitaminovými koktejly, což mi připomíná Rosemary má děťátko. Co kdybych začal stávkovat? To je ono, začnu stávkovat, usmyslím si. Nesouložím! Vzápětí se vysměju sám sobě. Tichý smích pohlcují vlny, které se s tichým šploucháním rozrážejí o molo. Blbost! Za pár dnů bych se k ní stejně připlazil po kolenou.

Hlava mi třeští. Snažím se to nevnímat. Vím, že je to z únavy. Přemýšlím, jestli se mi podaří přespat na pláži, aniž by mě tam někdo rušil. Nádherná noc. Kužel ostrého světla prořízne noční oblohu, postupuje po molu a v jednu chvíli mi zalije tvář. Udiví mě to a…

… a zničehonic…

… jsem v Kimčině kuchyni. Ležím na zádech pod stolem v lese nohou židlí. Kimča sedí na jedné z nich a nakoukne pod stůl. Opírám se levým bokem o její botu.

„Ahoj, kluku,“ špitne. Připadá mi, že každou chvíli omdlím.

„Chceš, abych z tebe dostala infarkt, vid? Poslední dobou se ti to už málem povedlo.“ Rýpne do mě špičkou. „Koukej vylézt a vzít si něco na sebe.“

Překulím se na břicho a po čtyřech vycouvám zpod stolu. Vzápětí se zkroutím na linu a chvíli jen lapám po dechu. Musím sebrat všechny síly, abych se nepozvracel.

„Henry… jsi v pořádku?“ sklání se nade mnou. „Máš hlad? Dal by sis trochu polévky? Mám tady vývar… Kávu?“ Zavrtím hlavou. „Chceš si lehnout na gauč? Je ti něco?“

„Ne, Kimčo, to je dobrý. To se srovná.“ Přinutím se kleknout si a vstát. Odpotácím se do ložnice a otevřu skříň pana Kima, v níž není skoro nic, vyjma několika úzkostlivě vyžehlených džínů nejrůznějších velikostí počínaje dětskými až po pánské a několik nažehlených bílých košil. Můj malý šatník, jen pro mne. Obléknu se a vrátím se do kuchyně. Skloním se ke Kimče a letmo ji políbím na tvář. „Co je za den?“

„Osmého září 1998. Odkud jsi přišel?“

„Z července příštího roku.“ Usadíme se ke stolu. Kimča luští křížovku v New York Times. „A jak je v červenci?“

„Dosti chladné léto, ale tvá zahrada vypadá nádherně. Akcie šly dole. Měla bys v lednu prodat všechny akcie Applu.“

Poznamená si to na hnědý papírový sáček. „Díky. A ty? Jak se ti vede? jak se má Clare? Máte už děcko?“

„Dostal jsem hrozný hlad. Co takhle talíř toho vývaru, cos mi nabízela?“ Kimča namáhavě vstane a otevře ledničku. Vyndá rendlík a ohřeje v něm trochu polévky. „Neodpověděl jsi mi.“

„Nic nového, Kimčo. Žádné dítě. Nepřetržitě se kvůli tomu s Clare hádáme. Tak prosím nezačínej ještě ty.“

Stojí ke mně zády. Usilovně míchá polévku. Z držení těla pochopím, že jsem se jí dotkl. „Nezačínám si, jasné? Jen vás mám ráda. Troubo.“

Chvíli oba mlčíme. Zvuk lžíce narážející na dno hrnce mě rozčiluje. Myslím na Clare. Vybaví se mi její obličej za oknem, když jsem odjížděl. „Kimčo?“

„Ano?“

„Proč jste neměli děti vy?“ Dlouhé ticho. „Měli jsme dítě.“

„Vážně?“

Nalije kouřící polévku do jedné z misek s myšákem Mickeym, které jsem jako dítě miloval. Posadí se a zajede si rukama do vlasů, aby nacpala neposlušné stříbrné prameny zpět do drdolu na temeni. „Dej se do toho, ať ti to nevystydne. Za chvíli jsem zpátky.“ Vstane a odkráčí z kuchyně. Slyším její kroky na umělém koberci v chodbě. Mám už skoro dojedeno, když se vrátí.

„Podívej, tohle je Min. Moje holčička.“ Ukazuje mi černobílou rozmazanou fotografii. Je na ní malá dívenka, pěti až šestiletá, která stojí před Kimčiným domem, tím domem, v němž jsem vyrůstal. Má na sobě školní uniformu katolické školy, usmívá se a v ruce drží deštník. „První den ve škole. Byla tak šťastná a tolik se bála.“ Zkoumám ten snímek. Mám strach se zeptat. Opatrně zvednu oči. Kimča zírá z okna na řeku „Co se stalo?“

„Umřela. Předtím, než ses narodil. Měla leukémii, tak proto.“ V tu chvíli se rozpomenu. „Sedávala na houpačce na zahradě? Nosila červené šatičky?“

Kimča na mě zůstane překvapeně zírat „Viděls ji?“

„Ano, myslím, že ano. Už je to dlouho. Bylo mi tak sedm. Stál jsem na schodech u řeky, nahý jako holátko a ona mi doporučila, abych se příště už raději na její zahradě neukazoval. Ublíženě jsem jí tvrdil, že je to moje zahrada, ale nevěřila mi. Nedokázal jsem si to srovnat v hlavě.“ Zasměju se „Vyhrožovala mi, že mi její máma dá co proto, jestli okamžitě nezmizím“

Kimča se nucené zasměje. „To měla pravdu.“

„Za pár let určitě.“

Kimča se usměje. „Jo, jo, Min, naše prskavka. Její otec jí říkával, že je slečna Držtička. Měl ji hrozně rád.“ Kimča odvrátila hlavu a bezděčně si utře oči rukávem. Na pana Kima jsem vzpomínal jako na zamračeného chlapa, který většinu času trávil v křesle u televize sledováním sportovních přenosů.

„Ve kterém roce se Min narodila?“

„V devětačtyřicátém. Umřela v šestapadesátém. Zvláštní. Teď už by z ní byla paní ve středních letech s houfem vlastních dětí. Bylo by jí devětačtyřicet. A děti by už chodily na vysokou… možná už by měly dostudováno.“ Díváme se jeden druhému do očí.

„Snažíme se, Kimčo. Zkoušíme všechno možné.“

„Na nic jsem se neptala.“

„Hm.“

Kimča na mě zamrká jako koketní filmová hvězda. „Heleďse, tady na tom jsem se zadrhla. Na devět, první písmeno ‚k‘.

Clare: Pozoruju policejní potápěče v Michiganském jezeře. Ráno se honí mraky, občas sprchne, ale i tak je horko. Stojím na molu. Přijelo pět hasičských vozů, tři sanitky a sedm policejních aut, jejichž majáčky blikají na Sheridanově. Celkem je tady sedmnáct hasičů a šest záchranářů. Na akci se podílí dalších čtrnáct policistů a jedna policistka, malá běloška s hlavou podivně slisovanou pod čepicí, která neustále omílá bezduché fráze, jež mne neuklidňují, ale naopak rozčilují tak, že bych ji nejraději srazila z mola do vody. Svírám v náručí Henryho svršky. Je pět ráno. Novináři si tu podívanou nemohou nechat ujít. Přihrnulo se jich jedenadvacet, od novin i televize, s přenosovými vozy, mikrofony, kamerami, diktafony a fotoaparáty. Nezvyklý ruch přiláká i starší manželský pár. Drží se diskrétně v povzdálí, ale zvědavost z nich přímo čiší. Snažím se nemyslet na to, co říká ten policajt. Na to, jak ve světle reflektorů hlídkového vozu viděl Henryho skočit z mola. Snažím se vůbec nemyslet.

Na molu se objevují dva další muži v uniformách. O něčem krátce debatují s těmi, co už tam stojí, potom se od skupinky oddělí postarší pán a zamíří ke mně. Zaujme mne jeho knír. Staromódní, zakroucený do špiček. Představí se jako kapitán Michels a ptá se mě, jestli nevím, proč by si můj muž chtěl sáhnout na život.

„Víte, kapitáne, podle mne nechtěl spáchat sebevraždu. Víte, je velice dobrý plavec, nejspíš si chtěl zaplavat dál od břehu,“ unaveně mávnu rukou směrem k severu, „a každou chvíli se objeví…“

Kapitán se tváří pochybovačně. „Váš manžel si často chodí zaplavat uprostřed noci?“

„Trpí nespavostí.“

„Pohádali jste se? Byl podrážděný?“

„Ne,“ zalžu. „Samozřejmě že ne.“ Zapátrám pohledem po vodní hladině. Určitě to neznělo moc přesvědčivě. „Spala jsem. Rozhodl se, že si půjde zaplavat, a nechtěl mě kvůli tomu budit.“

„Nechal vám nějaký vzkaz?“

„Ne.“ Snažím se přijít na nějakou věrohodnější výmluvu, když zaslechnu šplouchnutí někde u břehu. Aleluja! V pravý čas. „Támhle je!“

Henry právě zkoumá, jak je tam hluboko, zaslechne můj výkřik a plave kmolu.

„Clare. Co se tady děje?“

Kleknu si na molo. Henry vypadá vyčerpaně. Je prochladlý. „Myslí si že ses chtěl utopit. Jeden z nich tě viděl skočit z mola. Už dvě hodiny hledají tvoje tělo.“

Znepokojí ho to a pobaví zároveň. Není nad to zvednout mandle policajtům. Všichni uniformovaní se shluknou kolem mě a nevraživě zírají na Henryho.

„Jste Henry DeTamble?“ zeptá se kapitán.

„Souhlasí. Vadilo by vám, kdybych nejprve vylezl z vody?“ Všichni se vydají podél břehu, zatímco Henry plave k místu, kde se dá vylézt na břeh Stojí na pláži, voda z něho crčí a vypadá jak zmoklá myš. Podám mu košili kterou použije jako ručník. Potom se oblékne a klidně čeká, až se muži zákona rozhodnou, jak s ním naloží. Nejraději bych ho nejprve políbila a hned potom zabila. Možná v opačném pořadí. Henry mne obejme kolem ramen. Vlhké a studené objetí. Přitulím se k němu, abych se ochladila, a on ke mně, aby se zahřál. Policisté začnou s výslechem. Odpovídá až přehnaně zdvořile. Jsou z Evanstonu, pár jich přijelo z Morton Grove a několik ze Skokie, aby o něco nepřišli. Kdyby to byli chicagští a Henryho poznali, nejspíš by ho rovnou zavřeli.

„Proč jste nereagoval na výzvu policisty, abyste okamžitě vylezl z vody?“

„Neslyšel jsem ho, kapitáne. Do vody si beru ucpávky do uší.“

„Ucpávky do uší?“

„Nechci mít uši plné vody, kapitáne.“ Henry se teatrálně začne pře hrabovat v kapsách. „Nevím, kam se poděly. Vždycky si do vody beru špunty do uší.“

„Proč jste si šel zaplavat ve tři ráno?“

„Nemohl jsem spát.“

A tak to pokračuje dál. Henry bez uzardění lže a překrucuje fakta, jak se mu hodí. Nakonec mu nabručení policajti vyměří jen pokutu za to, že plaval v jezeře v době, kdy je pláž oficiálně pro veřejnost uzavřená. Musí zaplatit 500 dolarů. Když nás strážci zákona konečně nechají na pokoji, obklíčí nás novináři, fotografové a reportéři, kteří nás pronásledují celou cestu k autu. Bez komentáre. Šel jsem si zaplavat. Prosím, snad kdybyste nás raději nefotili. Cvak. Konečně se nám podaří nasednout do auta, které celou dobu stálo s klíčky v zapalování na Sheridanově. Nastartuju a stáhnu okénko. Z trávníku nás pozorují policisté, reportéři a onen postarší par. Nedíváme se na sebe.

„Clare.“

„Henry.“

„Promiň.“

„Ty taky promiň.“ Podívá se mi do očí a pohladí mě po ruce, kterou držím volant. Domů jedeme mlčky.

Pátek 14. ledna 2000 (Clare je 28, Henrymu je 36)

Clare: Kendrick nás vede chodbami do konferenčního sálu. Okna schází. Přivítá nás modrý koberec a nablýskaný černý stůl obklopený čalouněnými židlemi. Nade dveřmi visí hodiny, na poličce pod tabulí leží několik různobarevných fixů a na servírovacím stolku voní z konvice připravená káva, vedle které stojí vyrovnané hrníčky, minikelímky se smetanou a miska s hygienicky balenými sáčky cukru. Posadíme se s Kendrickem ke stolu a Henry přechází po místnosti. Kendrick si sundá brýle a špičkami prstů si mne kořen drobného nosu. Zavržou dveře a dovnitř vejde mladý Hispánec se silnými chirurgickými rukavicemi na rukou, který před sebou tlačí vozík s klecí zakrytou rouškou. „Kam to chcete?“ zeptá se a Kendrick odpoví: „Nechte nám to tady i s vozíkem, tedy pokud ho nepotřebujete.“ Mladík pokrčí rameny a odejde. Kendrick zamíří ke dveřím, stiskne vypínač a místnost potemní. Jen matně rozeznávám vedle vozíku Henryho siluetu. Kendrick opatrně sundá roušku.

Ovane mě cypřišová vůně. Vstanu a civím do klece, ale ať se snažím sebevíc, vidím jen roličku toaletního papíru, několik misek na krmení, lahvičku s vodou, šlapací kolečko a rozhryzanou cedrovou šišku. Kendrick otevře dvířka, sáhne dovnitř a vytáhne cosi maličkého a bílého. Zíráme s Henrym na tu drobnou myšičku, která na nás nechápavě mžourá z Kendrickovy dlaně. Odněkud vyloví malou baterku, rozsvítí ji a posvítí přímo na vyděšené zvířátko. Myška ztuhne a zmizí.

„Fíha,“ uklouzne mi. Kendrick zakryje klec rouškou a rozsvítí. „Odbornou studii uveřejní v příštím čísle Nature,“ pochlubí se nám. „Pilotní článek.“

„Gratuluji,“ ozve se Henry. Podívá se na hodiny. „Na jak dlouho obvykle mizí? A kam se ztrácejí?“

Kendrick kývne směrem ke konvici s kávou. Vděčně nabídku přijímáme. „Většinou to trvá okolo deseti minut,“ odpoví, zatímco nalévá tři šálky kávy a postupně nám je podává. „Mizí do zvěřince v přízemí, kde přišly na svět. Podle všeho se nedokáží posunout v čase o víc než jen o pár minut oběma směry.“

Henry přikývne. „A čím jsou starší, tím déle jsou pryč.“

„Ano, v tom máte naprostou pravdu.“

„Jak jste to dokázal?“ vyhrknu. Ještě pořád nedokážu uvěřit, že to dokázal.

Kendrick si zamíchá kávu, napije se a zašklebí se. Je hořká. Já si svoji osladím. „Nuže,“ odpoví, „hodně nám pomohlo rozluštění celé DNA. Díky tomu jsme dokázali lokalizovat ty čtyři geny, které jsme hledali. Ale nutné to nebylo, dokázali bychom to i bez toho.

Nejprve jsme nakloňovali vaše geny a potom za použití enzymů opravili poškozené části DNA. Ty jsme vzali a implantovali myším embryím ve fázi zygoty. To byla ta snadná část experimentu.“

Henry povytáhne obočí. „Jistě, chápu. Clare a já takové věci děláme dennodenně v kuchyni na koleně. Takže ta problematická část?“ Posadí se ke stolu a postaví před sebe kávu. Z klece na vozíku se ozve zaskřípání kolečka.

Kendrick se zadívá na mě. „Potíž byla najít matku, myš, která geneticky pozměněná mláďata donosí. Umíraly, většinou vykrvácely.“

Henryho to vyděsí. „Matky umíraly?“

Kendrick přikývne. „Matky umíraly a klony také. Dlouho jsme nemohli zjistit příčinu, a tak jsme je začali pozorovat čtyřiadvacet hodin v kuse. Nakonec jsme na to přišli. Embrya cestovala z dělohy tam a zpět, takže matky nakonec zemřely na vnitřní krvácení, nebo potratily. Bylo to velice znepokojivé a smutné.“

Vyměníme si s Henrym pohled a raději se honem začneme dívat jinam. „To můžeme potvrdit,“ oznámím Kendrickovi.

„Ehm, jistě,“ zakoktá, „ale nám se podařilo příčinu odstranit.“

„Jak?“ vypálí na něj Henry.

„Usoudili jsme, že se může jednat o obrannou reakci imunitního systému. Na nakloňovaných myších zárodcích muselo být něco natolik cizího normálnímu myšímu organismu, že se imunitní systém matky bránil zárodek přijmout a snažil se ho vypudit, jako kdyby se jednalo o virus nebo tak něco. A tak jsme oslabili imunitu matek a potíže jako mávnutím kouzelného proutku zmizely.“ Krev mi buší ve spáncích. Kouzlo. Kendrick se odmlčí a sehne se pro něco na podlaze. „Mám tě,“ prohlásí a ukáže nám myšku, kterou drží v dlaních. Bravo!“ ušklíbne se Henry. „A co bude dál?“

„Genová terapie,“ oznámí mu Kendrick. „Chemoterapie.“ Pokrčí rameny. „I když to dokážeme vyvolat, pořád ještě nevíme, proč k tomu dochází. Ani jak. Snažíme se to pochopit.“ Henry přikývne a Kendrick upustí myšku do jeho nastavených dlaní. Henry si ji zvědavě prohlíží. „Je tetovaná.“

„Jinak je od sebe nepoznáme,“ vysvětluje mu Kendrick. „Laboranti ve zvěřinci už jsou z nich šílení. Vždycky jim utečou.“

Henry se rozesměje. „Evoluce. To už věděl Darwin,“ prohlásí. „Vždycky utečeme.“ Podrbe myšku na hřbetě a ona se mu vykálí do dlaně.

„Nulová odolnost vůči stresu,“ poučí ho Kendrick a vrátí myšku do klece. Okamžitě zmizí v roličce od toaletního papíru.

Jakmile se vrátíme domů, vrhnu se k telefonu a probírám s doktorkou Montagueovou otázku imunity, vnitřního krvácení a potratů. Pozorně mě vyslechne a pozve si mě na příští týden, prý potřebuje nějaký čas na výzkum. Odložím sluchátko a všimnu si, že mě Henry znepokojeně pozoruje zpoza okraje burzovní přílohy Timesů. „Za zkoušku to stojí,“ hájím se.

„Nezapomínej, kolik myší chcíplo, než to zjistili,“ připomene mi.

„Ale nakonec to vyšlo! Kendrick to dokázal!“

Henry si jen povzdechne a znovu se začte do novin. Už už otevírám pusu, ale potom si to rozmyslím. Jsem příliš rozrušená, příliš nadšená, než abych se s ním hádala, a tak se raději vytratím do ateliéru.

Mávnutí kouzelného proutku. Kouzlo.

PĚŤ

Čtvrtek 11. května 2000 (Henrymu je 39, Clare je 28)

Henry: Na sklonku jara v roce 2000 jdu po Clarkově, na tom není nic až tak pozoruhodného. Je překrásný teplý jarní večer v Andersonville a všichni mladí, kteří chtějí držet krok s dobou, vysedávají u malých stolků na ulici a pijí ledovou kávu nebo u větších jedí kuskus nebo se prostě jen poflakují po ulicích, bez povšimnutí míjejí obchody s tretkami a hlasitě obdivují psy svých známých. Měl bych sedět v práci v roce 2002, ale co se dá dělat. Matt za mě zase musí zaskočit. Umiňuju si, že ho nesmím zapomenout pozvat na večeři.

Bloumám městem sám, když vtom nečekaně zahlédnu Clare. Stojí před značkovým obchodem s dětským oblečením a zadumaně zkoumá výlohu. Držení těla prozrazuje, jak moc touží po dítěti. Dívám se, jak se opírá čelem o sklo, aby lépe viděla. Rozběhnu se přes ulici, přinutím dodávku UPS a jedno volvo prudce zabrzdit a zastavím se za ní. Když spatří můj odraz ve výloze, překvapeně se otočí.

„A, to jsi ty,“ vyhrkne. „Myslela jsem, že jsi šel s Gomezem do kina. Hovoří útočně a tváří se provinile, jako bych ji přistihl při nějaké nepravosti. „To máš asi pravdu. Vlastně bych měl být v práci, aspoň v roce 2002.

Clare se usměje. Vypadá unaveně. V duchu rychle počítám a uvědomuju si, že ani ne před třemi týdny popáté potratila. Chviličku váhám, než ji obejmu kolem ramen. K mé nemalé úlevě se o mě opře a položí mi hlavu na rameno. „Jak ti je?“

„Hrozně,“ zašeptá. „Jsem vyčerpaná.“ Nic nového. Celé týdny proležela v posteli. „Henry, já to balím.“ Pozorně se mi dívá do tváře, čeká, jak na to zareaguju, chce vědět, jestli se její rozhodnutí shoduje s tím, co vím. „Vzdávám to. Nemám nejmenší naději.“

Copak bych jí dokázal cokoliv odepřít? Nedokážu přijít na jediný důvod proč bych jí to neřekl. Stojím tam a horečně přemýšlím, jak jí to zatajit. Vybavuje se mi jen její jistota, kterou získala tehdy ode mne. „Vytrvej, Clare.“

„Cože?“

„Vytrvej. V mé přítomnosti máme dítě.“

Clare zavře oči a zašeptá: „Děkuju.“ Nejsem si jistý, jestli ty díky patří mně nebo Bohu, ale na tom nezáleží. „Děkuju,“ zopakuje a podívá se na mě, mluví na mě a já si v tu chvíli připadám jako anděl spásy v nějaké demoverzi Zvěstování. Skloním se a políbím ji. Úleva a radost z ní přímo vyzařují. Vybaví se mi okamžik, kdy jsem mezi Clarinými stehny poprvé zahlédl malou hlavičku porostlou černými vlásky. Vybaví se mi ten údiv a štěstí. Kouzlo. Zázrak. Díky, Clare. Děkuju. „Věděls sto?“

„Ne.“ Zklame ji to. „Nejenže jsem nic nevěděl, ale navíc jsem se také ze všech sil snažil a dělal jsem, co jsem mohl, abys znovu neotěhotněla.“

„Fajn.“ Rozesměje se. „Takže ať už se bude dít cokoliv, mám být tiše jako pěna a čekat, až to přijde, ano?“

„Přesně tak.“

Usmějeme se na sebe. Počkáme, až to přijde.

ŠEST

Sobota 3. června 2000 (Clare je 29, Henrymu je 36)

Clare: Sedím v kuchyni u stolu a bezmyšlenkovitě listuji Chicago Tribune a sleduji, jak Henry vybaluje nákup. Na lince stojí vyrovnané papírové tašky a Henry z nich vytahuje kečup, kuře a sýr. Připadá mi jako kouzelník. Pořád čekám, kdy vytáhne za uši bílého králíčka a pestrobarevné hedvábné šátky. Jenomže místo nich přicházejí na řadu žampiony, fazolky, těstoviny, hlávkový salát, ananas, jogurty, káva, ředkvičky, kedlubny, ovesné vločky, máslo, tvaroh, celozrnný chleba, majonéza, vajíčka, žiletky, deodorant, jablka, nutela, krevety, tavený sýr, mražené kukuřičky, marináda ve skleničce, mražená pomerančová dřeň, mrkev, kondomy, sladké brambory… kondomy? Zvednu se od stolu, vezmu do ruky modrou krabičku a vyzývavě s ní zatřesu tak, aby na ni Henry viděl.

„Ty máš milenku?“ Vzdorně se mi podívá do očí a na okamžik přestane cpát nákup do ledničky. „Ne, ale měl jsem zjevení. Nebo spíš náhlé prozření, řekl bych. Stalo se mi to u zubních past. Chceš vědět, co to bylo?“

„Ne.“

Narovná se. Zatváří se utrápeně. „I tak ti to povím: už dál nemůžeme pokračovat. Konec, Clare, žádná výroba dětí.“ Zrádče! „Ale dohodli jsme se, že…“

„… že to budeme zkoušet, ano. Podle mě je pět potratů víc než dost. Myslím, že jsme se snažili už dost dlouho.“

„Ne. Proč… nezkusit poslední pokus?“ Snažím se neškemrat a nasadit rozhořčený tón, ale hlasivky mě zradí.

Henry obejde linku, stoupne si přede mne, ale nedotkne se mě. Moc dobře ví, že se mě nesmí dotknout. „Clare, další potrat by tě zabil a já nehodlám pokračovat v tom, co tě pomalu, ale jistě ničí a nakonec by tě zabilo. Pět potratů… Vím, že to chceš zkusit znovu, ale nemůžu. Už bych to po šesté nevydržel, Clare. Promiň.“

Odejdu zadním východem na zahradu a vedle malin se chvíli vyhřívám na sluníčku. Naše děti, mrtvé, zabalené do jemňoučkého hedvábí, uložené v dřevěných schránkách odpočívají pod růžemi. Tam už teď slunce nesvítí. Cítím na kůži horké sluneční paprsky, ale třesu se zimou za ně. Sama v zahradě prosím za naše dítě. Nic neví, nesmím mu nic říct. Přijď brzy.

Pátek 9. června 2000/19. listopadu 1986 (Henrymu je 36, Clare je 15)

Henry: Je pátek v 8.45 ráno a sedím v čekárně jistého doktora Roberta Gonsalese. Clare netuší, že jsem tam šel. Rozhodl jsem se podstoupit vasektomii.

Doktor Gonzales má kancelář na Sheridanově poblíž Diversey v nóbl lékařském komplexu jen kousek od konzervatoře. V čekárně převažuje hnědá a temně zelená, dřevěné obložení a zarámované rytiny vítězů derby z osmdesátých let devatenáctého století. Muži každým coulem. Cítím se, jako kdybych měl na sobě smokink a svíral mezi rty tlustý doutník. Potřebuju se napít.

Pohledná sestřička z Asistované reprodukce mne uklidňujícím a školeným hlasem ujišťuje, že to skoro ani neucítím. Kromě mě sedí v čekárně ještě pět dalších. Dumám nad tím, jestli někde chytli tripla nebo jestli mají potíže s prostatou. Třeba tam někdo přišel ze stejného důvodu jako já. Třeba se i některý z nich rozhodl skoncovat jednou a provždy s možným otcovstvím. Cítím s těmi neznámými muži určitou nepopsatelnou solidaritu. Sešli jsme se v hnědozelené, dřevem obložené čekárně v tom pošmourném ránu, abychom postupně, až na nás přijde řada, nakráčeli dovnitř a sundali si kalhoty. Velice starý pán se opírá oběma rukama o hlavici hole, oči za silnými skly brýlí, které zvětšují víčka do obludných rozměrů, má zavřené. Ten má nejspíš úplně opačný problém než já. Potom mladík, který listuje starým Esquirem a předstírá lhostejnost. Zavřu oči a představuju si, že sedím v baru a slečna s pěknou postavou zády ke mně mi právě připravuje drink, hodně dobrou single malt whisky jen s trochou vody. Nejspíš je to anglický bar. Ano, to by mohlo být s ohledem na výzdobu. Muž po mé levici se rozkašle. Suchý, štěkavý kašel. Otevřu oči. Pořád sedím v čekárně. Pokradmu se podívám na hodinky na ruce chlapíka po mé pravici. Nosí takové ty obrovské sportovní hodinky, které umí snad úplně všechno, měří čas a v případě nouze je lze použít jako signální pistoli. Ukazují 9.58. Za dvě minuty mám přijít na řadu. Doktor se nejspíš na něčem zasekl. Sestra zavolá: „Pan Liston,“ a mladík vyskočí, jako když ho píchne, a zmizí za těžkými kazetovými dveřmi. Podíváme se na sebe, jako kdybychom seděli v metru a kdosi se nám už podesáté za cestu pokoušel v poledne vnutit Večerník.

Napětím se skoro nemůžu ani pohnout, ale pořád si opakuju, že je to nezbytné a že dělám dobrou věc, že si nesmím připadat jako zrádce, že se jen snažím ušetřit Clare další bolesti a zklamání. Nikdy se to nedozví. Nebude to bolet. Možná trochu. Jednou jí to povím a ona pochopí, že jsem to musel udělat. Zkusili jsme to. Snažili jsme se. Nemám na vybranou. Nejsem zrádce. I kdyby to bolelo, stojí to za to. Dělám to proto, že ji miluju. Vybaví se mi plačící, zoufalá Clare ve zkrvavené posteli. Udělá se mi zle.

„Pan DeTamble.“ Vstanu a je mi vážně příšerně. Kolena se mi podlamují. Hlava se mi točí. Předkloním se a pocítím nával nevolnosti. Dopadnu na všechny čtyři na studenou zemi do suché trávy. Žaludek mam prázdný, a tak zvracím jen kyselé šťávy. Je chladno. Rozhlédnu se kolem.

Ocitl jsem se na palouku. Holé stromy, obloha plná nacucaných mraků, pomalu přichází soumrak a jsem sám.

Vstanu a najdu krabici s oblečením. Brzy mám na sobě tričko, svetr, džíny, silné ponožky a těžké vojenské boty, černou vlněnou bundu a bleděmodré palčáky. Něco si prohryzalo cestičku do krabice a udělalo si v ní hnízdo. Podle šatů jsem se ocitl tak v polovině osmdesátých let. Clare musí být tak patnáct šestnáct. Váhám, jestli mám obcházet kolem a čekat na ni, nebo hned odejít. Nejsem si jistý, jestli bych v tom stavu, v jakém jsem, dokázal čelit jejímu mladickému nadšení. Raději se proto vydám do sadu.

Podle stromů se už ohlásila zima, může být tak listopad Tráva zhnědla a ve větru šustí. Vrány se rvou o spadaná jablka. Už jsem skoro u nich, když vtom zaslechnu, že za mnou někdo běží a funí. Otočím se. Clare.

„Henry…“ stěží popadá dech. Hlas má nakřáplý, nejspíš má chřipku. Nechám ji vydýchat. Nedokážu ji oslovit. Stojí tam, přerývaně dýchá a od úst jí stoupají bílé obláčky páry. Rusé vlasy září v hnědi a šedi podzimu. V obličeji je bledá, ale během trochu zrůžověla. Otočím se k ní zády a pokračuju do sadu.

„Herny…“ Chytne mne za paži. „Co se stalo? Co jsem provedla? Proč se mnou nemluvíš?“

Ach, Bože! „Zkoušel jsem pro tebe něco udělat, něco moc důležitého, ale nepovedlo se mi to. Znervózněl jsem a skončil tady.“

„A co?“

„To ti neřeknu. Neřeknu ti to ani v přítomnosti. Nesouhlasila bys.“

„Tak proč jsi to chtěl udělat?“ vyzvídá a třese se zimou. „Neměl jsem na vybranou. I kdybych se ti to pokusil vysvětlit, stejně bys byla proti. Napadlo mě, že když to udělám, přestaneme se hádat.“ Povzdechnu si. Zkusím to znovu. Budu to zkoušet třeba stokrát, když to bude nutné.

„Proč jsme se hádali?“ Ve tváři se jí zračí obavy a zvědavost. Teče jí z nosu.

„Máš chřipku, viď?“

„Ano. Proč jsme se hádali?“

„Všechno to začalo na soirée na velvyslanectví, když manželka velvyslánce dala facku milence viceprezidenta, což vedlo ke zvýšení dovozní cla na ovesné vločky, což následně způsobilo prudký nárůst nezaměstnánosti, lidové bouře…

„Henry“

„Ano?“

„Nemohl by sis ze mě alespoň jednou, jen jedinkrát, přestat utahovat a odpovědět mi, na co se tě ptám? „Nemůžu.“

Bez jakéhokoli varování mi dá facku. Vloží do té rány všechnu sílu. Zavrávorám. Překvapí mě to. Úplně mě to vyvede z míry.

„Dej mi ještě jednu.“

Zaváhá a zavrtí hlavou. „Clare, prosím.“

„Ne. Proč chceš, abych tě bila? Chtěla jsem ti ublížit.“

„Chci, aby to bolelo. Prosím.“ Nastavím tvář.

„Co se ti stalo? Co to s tebou je?“

„Všechno je nanic a mně to nejspíš pořád nedochází.“

„Co je nanic? O co jde?“

„Neptej se.“ Clare si stoupne až ke mně, skoro se mě dotýká tělem a vezme mě za ruku. Stáhne mi ty směšné modré palčáky a přitiskne si mou dlaň ke rtům a kousne. Ta bolest je k nesnesení. Potom moji ruku pustí. Dívám se, jak z rány, která mi zbyla po jejích zubech, pomalu vytékají maličké krůpěje krve. Nejspíš dostanu otravu krve, ale v danou chvíli je mi to úplně jedno.

„Pověz!“ Poručí s ústy jen pár centimetrů od mé tváře. Políbím ji. Velmi neurvale. Brání se. Pustím ji a ona se ke mně otočí zády.

„To od tebe nebylo hezké,“ zakňourá.

Co mě to jen popadlo? Patnáctiletá Clare přece není tatáž osoba, jako ta Clare, která mě už celé měsíce mučí, odmítá se vzdát naděje na dítě, riskuje život, zoufalství a beznaděj a mění milování ve válku a naši postel v bitevní pole poseté těly nenarozených dětí. Položím jí ruce na ramena. „Promiň. Moc se omlouvám, Clare, opravdu. Ty za nic nemůžeš. Promiň mi, prosím.

Otočí se. Pláče a není k utišení. Jako zázrakem nahmatám v kapse bundy balíček papírových kapesníčků. Utřu jí oči. Vezme si další kapesník a vysmrká se.

„Ještě nikdy jsi mě nepolíbil.“ Proboha, ne! Nejspíš se tvářím hodně pitomě, protože se rozesměje. Připadá mi k neuvěření, že jsem takový vůl.

„Clare, prostě na to zapomeneme, ano? Smažme to. Nic se nestalo. Pojd ke mně. Chceš ještě jeden? Clare?“

Opatrně se ke mně přitiskne. Obejmu ji a zadívám se jí do tváře. Kruhy pod očima, nos jako bambule, stručně řečeno, má chřipku jako trám. Přiložím jí dlaně na uši, zvrátím jí hlavu dozadu a políbím ji. Chci jí předat všechen cit, všechnu odvahu a sílu. Chci jí je dát do úschovy pro případ, že bych je někde ztratil.

Pátek 9. června 2000 (Clare je 29, Henrymu je 36)

Clare: Henry je celý večer hrozně zamlklý a duchem nepřítomný. Při večeři mi připadá, že se snaží vzpomenout si na knížku, kterou četl v roce 1942, nebo tak něco. A k tomu ještě ta zavázaná ruka. Po jídle odejde do ložnice a lehne si na břicho s hlavou v nohách a nohama na mém polštáři. Vrátím se do ateliéru, očistím jíl, prohnětu ho a vypiju si tam kávu. Mračím se na celý svět, protože pořád nemůžu přijít na to, co Henryho trápí. Nakonec to vzdám a jdu zpátky. Leží tam potmě, ve stejné pozici, jako jsem ho opustila.

Lehnu si na zem. Když se natáhnu, hlasitě mi zapraskají obratle. „Clare?“

„Hmm?“

„Vzpomínáš si ještě, jak jsem tě poprvé políbil?“

„Velmi živě.“

„Promiň.“ Překulí se.

Hořím zvědavostí. „Co tě tehdy tak žralo? Chtěls něco udělat, nepovedlo se ti to a tvrdils, že bych byla proti. O co šlo?“

„Jak je možné, že si všechno tak dobře pamatuješ?“

„V minulém životě jsem byla slon. Řekneš mi to?“

„Ne.“

„Když budu hádat, povíš mi, kdybych se trefila?“

„Asi ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem vysvícenej a nechci se s tebou hádat.

Ani mně se nechce se hádat. Hovím si na zemi. Tvrdá podlaha příjemně chladí. „Šel jsi na vasektomii.“

Mlčí. Tak dlouho nevydá ani hlásku, že jsem v pokušení vstát a přiložit mu zrcadlo k ústům, abych si ověřila, jestli ještě dýchá. Konečně! „Jak jsi to zjistila?“

„Přesně nevím. Bála jsem se, že bys to mohl chtít udělat. A taky jsem si všimla, že sis poznamenal, že máš jít dneska ráno k doktorovi.“

„Ten papír jsem spálil.“

„Písmo se otisklo na list pod tím, na který jsi psal.“

Henry zaúpí. „Vzdávám se, Sherlocku. Dostalas mě.

Dál ležíme ve tmě. „Jen do toho.“

„Cože?“

„Jdi na tu vasektomii, když máš pocit, že musíš.“

Překulí se a zadívá se na mě. Ve tmě ložnice vidím jen tmavou siluetu jeho hlavy, která se rýsuje na pozadí o něco světlejšího stropu. „Ty neječíš?“

„Ne. Ani já už bych další pokus nezvládla. Vzdala jsem to. Vyhráls. Končíme.“

„O vítězství se dá mluvit jen těžko. Prostě… to jinak nejde.“

„Jak jinak.“

Sleze z postele a sedne si na podlahu vedle mne. „Děkuju, Clare.“

„Rádo se stalo.“ Políbí mě. Vybaví se mi ten pošmourný listopadový den roku 1986, ze kterého se Henry před chvílí vrátil. Vítr, teplo jeho těla ve studeném sadu. Poprvé po mnoha měsících jsme se milovali, aniž bychom mysleli na následky. Navíc ode mne v tom sadu chytil chřipku. O čtyři týdny později podstoupí vasektomii a já zjistím, že jsem pošesté těhotná.

DĚTSKÉ SNY

Září 2000 (Clare je 29)

Clare: Zdá se mi, že scházím po schodech do sklepa u babičky Abshireové. Vlevo na zdi je ještě vidět dlouhá černá šmouha, která zůstala po vráně, co proletěla komínem. Na schodech leží vrstva prachu, a když se zachytím zábradlí, abych neupadla, ušpiním si dlaň. Pokračuju dál až k místnosti, která mne jako malou hrozně děsila. Spíž s hlubokými policemi s vyrovnanými řadami marmelád, konzerv, sklenic rajčatových protlaků a nakládané zeleniny, kompotů a červené řepy. Balzamovaná zelenina. V jedné ze sklenic plave kachní zárodek. Opatrně ji otevřu a nechám vytéct nálev, aby mi káčátko vklouzlo do dlaně. Zvrací a lapá po dechu. „Proč jsi mě opustila?“ zeptá se, když konečně nabere dech. „Čekala jsem na tebe.“

Zdá se mi, že se s mámou procházíme tichými uličkami rezidenční ětvrti South Havenu. Nesu v náručí dítě. Jak jdeme pořád dál, dítě je stále těžší a těžší, až už je stěží uzvednu. Řeknu mámě, že už to děcko neunesu, a ona si ho ode mě vezme, jako by nic nevážilo, a jdeme dál. Vejdeme do nějakého domu a pokračujeme krátkou chodbou na zahradu. Stojí tam dvě promítací plátna a diaprojektor. Na židlích postavených na trávníku sedí nějací lidé a dívají se na diapozitivy stromů. Na každém z pláten je půlka stromu. Jedna letní a druhá zimní. Týž strom, týž záběr, ale v jiném ročním období. Dítě se směje a nadšeně vříská.

Zdá se mi, že stojím na peronu v Sedgwicku a čekám na příměstský spoj. Nesu dvě nákupní tašky, jak se později ukáže, plné krabic se slanými crackery a malinkatým, mrtvě narozeným miminem s rusými vlásky, zabaleným v utěrkách.

Zdá se mi, že jsem zpátky v dětském pokoji. Pozdě v noci. Malá lampička zalévá místnost akvamarínovým světlem. S hrůzou si uvědomím, že ve velkém kulatém akvárku plave dokola nějaké malé zvířátko. Spěšně odklopím víko a vylovím ho. Je to pískomil, ale má žábry. „Promiň,“ omluvím se mu, „zapomněla jsem na tebe.“ Pískomil neodpoví, jen na mě smutně zírá.

Zdá se mi, že stoupám po schodech ve Skřivánku nahoru do patra. Nábytek zmizel, místnosti ze jí prázdnotou, ve slunečních paprscích, které na naleštěné dubové podlaze vytváří zlatavé kaluže, tančí prach. Procházím chodbou, nahlížím do ložnic, dokud nedojdu ke dveřím svého pokoje. Stojí v něm osamělá dřevěná kolébka. Ticho. Bojím se do ní podívat. V mámině pokoji jsou na zemi rozprostřená bílá prostěradla. Z chodidla mi steče malá kapička krve, která se vsákne do cípu jednoho z nich. Krvavá skvrna se šíří dál a dál, dokud nezalije celý pokoj.

Sobota 23. září 2000 (Clare je 29, Henrymu je 37)

Clare: Žiju pod vodou. Všechno mi připadá zpomalené a hrozně vzdálené. Tuším, že nahoře nad hladinou je sluncem zalitý svět, kde čas běží jako písek v přesýpacích hodinách, ale tady dole, kde jsem já, vzduch, zvuk, čas i cit jsou hutné a skoro nehybné. S dítětem žijeme jako vpotápěčském zvonu, jen my dva. Snažíme se přežít v nepřátelském, cizím prostředí, ale připadám si hrozně osamělá. Haló? Jsi tam? Žádná odpověď. Umřelo, fňukám. Ne, odpovídá Amita a nutí se do úsměvu, ne, Clare, podívejte, tluče mu srdíčko. Nedokážu vyjádřit, co cítím. Henry pořád krouží kolem mě, krmí mě, masíruje a chlácholí tak dlouho, dokud na něho nevyjedu. Odejdu přes zahradu do svého ateliéru. Připadám si tam jako v muzeu, jako v mauzoleu. Vládne tam takové ticho, taková nehybnost. Žádný život. Žádný tlukot srdce, žádný dech, žádné myšlenky, jen věci, věci a věci, které se na mě vyčítavě zírají. Promiňte, omluvím se prázdnému, opuštěnému kreslicímu prknu, uschlému rozpraskanému jílu, vychladlé peci a nedodělaným sochám. Je jako mrtvý plod, bleskne mi hlavou, když pohledem zabloudím k železné konstrukci zabalené v pomněnkově modrém papíře, která v červnu vypadala tak nadějně. Mám čisté, měkké a růžové dlaně. Nenávidím je. Nenávidím tu prázdnotu. Nenávidím to dítě. Ne. Ne, tak se to nedá říct. Prostě ho nedokážu najít.

Sednu si k prknu s tužkou v ruce před prázdný, bílý arch. Žádná inspirace nepřichází. Zavřu oči. Vidím jen červenou. Nic než rudou. Najdu tubu temně rudé vodové barvy, vezmu do ruky velký štětec a naplním kelímek vodou. Potom začnu natírat arch narudo. Leskne se. Lepkavá vrstva pomalu tmavne. Vlhkost se vypařuje. Dívám se, jak schne. Páchne to jako arabská guma. Uprostřed archu nakreslím černou tuší malinkaté, hodně malinkaté srdíčko. Ne kýčové srdíčko z pitomostí pro zamilované, ale opravdové, anatomicky přesné srdce. Titěrné žíly, celou důmyslnou síť cév, které se rozbíhají do krajů. Srdce v nich zůstává lapené jako moucha v pavouci síti. Podívejte, Clare, tluče mu srdíčko.

Nastane večer. Vyliju vodu a propláchnu štětec. Zamknu ateliér, přejdu přes zahradu a zamknu zadní vchod. Henry zrovna vaří omáčku na špagety. Když vejdu do kuchyně, vzhlédne od pánve. „Už je líp?“ zeptá se. „Je,“ ujistím jeho i sebe.

Středa 27. září 2000 (Clare je 29)

Clare: Leží na posteli. Trochu zakrvácené, ale ne moc. Leží na zádech, snaží se popadnout dech, droboučký hrudníček se mu chvěje, ale narodilo se moc brzy. Křečovitě se zachvívá a z pupeční šňůry v rytmu úderů srdce vytéká krev. Kleknu si vedle postele a zvednu ho. Chová svého malinkého chlapečka, který lapá po dechu jako čerstvě chycená rybka. Něžně ho konejším, ale neví, že jsem u něho. Neví, že ho chovám. Je celý slizký, kůži skoro nemá, zarudlé oči zavřené. Horečně přemýšlím, co dál. Dýchání z úst do úst, zavolat sanitku a zavolat Henryho. Ach, prosím, zůstaň, dokud tě Henry neuvidí. Ale v prsíčkách mu chrčí. Tvoreček zvyklý dýchat vodu se na vzduchu dusí s ústy dokořán. Najednou vidím přímo skrze něho na svoje prázdné ruce. Je pryč.

Nevím, jak dlouho jsem klečela u postele. Nevím, jak dlouho jsem tam jen klečela a modlila se. Dobrý Bože, dobrý Bože. Bože, dej. Dítě se pohne v mém lůně. Pšt. Neboj.Proberu se k vědomí až v nemocnici. Henry sedí u postele. Dítě zemřelo.

SEDM

Čtvrtek 28. prosince 2000 (Henrymu je 33 a 37, Clare je 29)

Henry: Stojím v naší budoucí ložnici. Je noc, ale měsíc zalévá místnost surrealistickým jednotvárným světlem. V uších mi zvoní, což se mi obvykle stává, když cestuju v čase do budoucnosti. Dívám se na sebe a Clare, jak spíme. Postel připomíná náhrobek. Spím stočený do klubíčka, kolena u brady, zachumlaný v dece a s mírně pootevřenými ústy. Chce se mi dotknout sebe sama. Toužím se obejmout a podívat se sám sobě do očí. Jenomže to se nemá stát. Dlouhé minuty jen zírám na svoje budoucí já. Konečně se odhodlám po špičkách přejít na Clarinu stranu postele a kleknout si u ní. Připadá mi to jako přítomnost. Zapomenu na tělo stočené na druhé půlce postele, na své budoucí já a vnímám jen a jen Clare. Zachvěje se a otevře oči. Neví, co se děje. Ani já ne. Přemáhá mě touha, touha spojit se s Clare, být k ní připoután, být jí co tnejblíž, být tady a teď. Zlehka a velmi váhavě ji políbím na ústa a nemám v hlavě nic než ji. Omámená spánkem mne pohladí po tváři, a tím dotekem se probere. Je probuzená a hladí mě po paži. Opatrně odhrnu deku, abych neprobudil své druhé já, o kterém Clare zatím neví. Jak to, že tak tvrdě spím? Nejspíš bude lépe to nezjišťovat. Lehnu si na Clare, která se pode mnou úplně ztratí. Přeju si, aby neotočila hlavu, ale má se to stát každou chvíli. Vniknu do ní a toužebně si přeju, aby mé druhé já zmizelo, ale o vteřinu později natočí hlavu a uvidí mě. Vykřikne, ne moc hlasitě a podívá se mi do očí mně, který jsem na ní a v ní. Vzápětí pochopí a smíří se s tím. Je to sice hodně divné, ale v zásadě nic proti ničemu. V tu chvíli ji miluju víc než vlastní život

Pondělí 12. února 2001 (Henrymu je 37, Clare 29)

Henry: Clare se celý týden chová divně. Je roztěkaná. Jako kdyby její pozornost pohlcovalo cosi, co slyší jen ona sama, jako kdyby do ní sestoupil Duch svatý nebo se pokoušela dešifrovat satelitní vysílání z Ruska. Kdykoliv se jí na to zeptám, jen se usměje a pokrčí rameny. Chová se tak divně, že mne to děsí. Raději se jí přestanu vyptávat.

Jednou večer se vrátím z práce a hned je mi jasné, že se stalo něco hrozného. Clare je vyděšená, v očích má prosebný výraz. Přijde ke mně, zastaví se a mlčí. Někdo umřel, bleskne mi hlavou. Kdo, táta? Kimča, Philip? „Mluv na mě,“ poprosím. „Co se stalo?“

„Jsem těhotná.“

„Jak jsi…“ Jakmile ta slova vypustím z úst, uvědomím si, jak se to stalo. „Zapomeň na to, už mi to došlo.“ Pro mne se to stalo dávno, ale pro Clare od té události uplynulo jen pár týdnů. Přišel jsem z roku 1996, kdy jsme se zoufale a marně snažili přivést na svět dítě, a Clare napůl spala. Proklínám se a nadávám si do bezohledných pitomců. Čeká, až něco řeknu. Přinutím se k úsměvu.

„Překvápko jako hrom.“

„To jo.“ Má slzy na krajíčku. Sevřu ji do náruče a ona se ke mně pevné přitiskne.

„Bojíš se?“ zamumlám jí do vlasů. „Hhm.“

„Předtím ses nikdy nebála.“

„Byla jsem tím posedlá, ale teď, když vím. „Copak?“

Co se může stát.“ Stojíme v objetí a oba myslíme na to, co se může stát.

Zaváhám. „Přece bychom mohli…“ Nechám větu nedopovězenou.

Ne, nemůžu.“ Je to pravda. Clare by to nemohla udělat. Je katolička, za všech okolností poslušná dcera církve.

„Snad to dobře dopadne. Nehoda se šťastným koncem.“

Clare se usměje. Uvědomím si, že je ráda, že to chtěla a že doufala, že sedmička bude i pro nás šťastným číslem. Hrdlo se mi stáhne a musím otočit hlavu.

Úterý 20. února 2001 (Clare je 29, Henrymu 37)

Clare: Na radiobudíku naskakuje 7.46 a veřejnoprávní stanice mi pohřebním tónem oznamuje, že kdesi došlo k leteckému neštěstí, při němž zahynulo šestaosmdesát lidí. Nepochybuju ani na vteřinu, že jsem jednou z obětí katastrofy. Henryho půlka postele je prázdná. Zavřu oči a ocitám se v kajutě zaoceánského parníku, který sebou divoce hází na rozbouřeném moři. Povzdechnu si a opatrně vylezu z postele. Namířím si to do koupelny. Když se o deset minut později objeví ve dveřích Henryho hlava, pořád ještě zvracím. Chce vědět, jak mi je. „Skvěle. Nikdy mi nebylo líp.“

Uvelebí se na vaně. V danou chvíli ani v nejmenším netoužím po společnosti. „Není ti nic? Nikdy předtím jsi nezvracela.“

„Amita tvrdí, že je to dobré znamení. Těhotné obvykle zvrací.“ Mám zvláštní pocit, že to dítě je součástí mého těla a není nic cizího. Amita mě nacpala léky, které podávají pacientům před a po transplantaci orgánů.

„Nejspíš bych ti měl dát ještě trochu krve do krevní banky.“ Oba máme krevní skupinu 0. Přikývnu a dávám průchod dalšímu záchvatu nevolnosti. Oba máme s transfúzemi bohaté zkušenosti. Potřebovala jsem ji třikrát, a z toho jednou velké množství krve a Henry dvakrát. Musím si na chvíli sednout, než se mi podaří vrávoravě vstát. Henry mne podpírá. Vypláchnu si pusu a vyčistím zuby. Henry mezitím odejde do kuchyně přichystat snídani. Najednou mě přepadne hrozná chuť na ovesné vločky.

„Vločky!“ zaječím dolů. „Fajn!“

Začnu si rozčesávat vlasy. Ze zrcadla se na mě dívá začervenalá a opuchlá tvář. Vždycky jsem si myslela, že těhotné ženy jen září. No, dobře. Ještě stále jsem těhotná a na ničem jiném nezáleží.

Čtvrtek 19. dubna 2001 (Henrymu je 37, Clare je 29)

Henry: Přicházíme do ordinace Amity Montagueové na ultrazvuk. Clare i já se nemůžeme dočkat a zároveň se bojíme. Odběr plodové vody jsme odmítli, protože jsme si byli naprosto jisti, že kdyby Clare někdo vrazil do břicha dlouhou tlustou jehlu, o dítě bychom přišli. Clare už je v osmnáctém týdnu těhotenství. Přesně v polovině: kdybychom přeložili čas napůl jako Rorschachův test, nacházeli bychom se v onom přehybu uprostřed. Oba tajíme dech v obavě, že by příliš prudký výdech nebo nádech mohl vyvolat předčasný porod.

Sedíme v čekárně s dalšími páry čekajícími potomka a matkami s kojenci v náručí a batolaty, která capkají kolem a vráží do nábytku. Ordinace doktorky Montagueové mě deprimuje, protože jsme v ní velice častými hosty a obvykle tam slýcháme samé špatné zprávy. Dnes se to změní! Dnes bude všechno v pořádku.

Sestřička nás zavolá. Vcházíme do ordinace. Clare si odloží a položí se na lehátko. Napatlají na ni vazelínu a začnou po ní rejdit sondou. Laborantka pečlivě sleduje obraz na monitoru. Amita Montagueová, vysoká žena s královským držením těla, francouzská Maročanka, se jí pozorné dívá přes rameno. Držím Clare za ruku. I my vidíme na obrazovku. Kousek po kousku se objevuje obraz.

Máme před sebou meteorologickou mapu světa. Mapu hvězdné oblohy. Průřez mlhovinou. Nenarozené dítě.

„Bienjoué, une fille,“ prohlásí doktorka Montagueová. „Cucá si palec. Je moc hezká a je jí kus.“

Oddechneme si. Na monitoru řádkuje obraz galaxie s palcem v puse.

Zatímco ji sledujeme, vyndá si prst z pusy. „Usmívá se,“ sdělí nám doktorka Montagueová. To my taky.

Pondělí 20. srpna 2001 (Clare je 30, Henrymu 38)

Clare: Miminko se má narodit za dva týdny a my jsme se pořád ještě nedohodli, jak se bude jmenovat. Vlastně se o tom skoro nebavíme. Pověrčivě se tomu vyhýbáme, jako kdybychom tím, že holčičku pojmenujeme, na ni poštvali fúrie, aby ji mučily. Nakonec Henry přinese domů Slovník vlastních jmen.

Ležíme v posteli, je teprve 20.30 a já jsem úplně vyřízená. Břicho se mi vydouvá jako poloostrov směrem k Henrymu, který leží hlavou ke mně, opírá se o loket nad rozevřenou knihou a usmívá se na mne. Nervózně jeho úsměv opětuju.

„Nějaký návrh?“ Zalistuje ve slovníku. „Jane,“ navrhnu. Zašklebí se. „Jane?“

Všechny mé panenky a plyšáci se jmenovaly Jane. Všechny.“ Henry najde příslušný odkaz. „Znamená to ‚dar boží‘.“

„Naprosto souhlasí.“

„Což takhle nějaké neobvyklé jméno? Co Narcisa? Nebo Núr?“ Nechává listy proklouzávat mezi prsty. „A co Lorelaj? Co ty na to?“ Zkusím si představit dítě jako pableskující hladinu řeky. Henry projede sloupeček. „Fajn.“

„Hm. Nevzals špatnou knihu?“ Vezmu mu ji z rukou, dítě kopne a nalistuju: Henry (starogermánsky): vládce domova, pán domu. Rozesměje se. „Tak se podívej na Clare.“ jedná se o variantu latinského jména Clara: čistá, zářící.‘“ „To sedí.“

Namátkou nalistuju další stránku. „Filomela?“

„Docela ujde,“ řekne, „ale dovedeš si představit ty přezdívky ve škole? Mela?“

„Pyréné (řecky): rusovlasá.“

„A co když nebude?“ Nakloní se ke mně, vezme do ruky pramen mých vlasů a strčí si jeho konec do pusy. Vytrhnu mu je a odhrnu všechny vlasy na záda.

„Měla jsem dojem, že o tom děcku víme všechno, co se dá zjistit. Takže ani Kendrick neví, jaké bude mít vlasy?“

Henry vytáhne knihu zpode mne. „A co Zoe? Proč ne Zoe? Zoe se mi líbí. A není potřeba žádná přezdívka.“

„Co to znamená?“

„Život.“

„Jo, to zní dobře. Zatrhni to.“

„Eliza,“ navrhuje dál. „Elizabeth.“

Podívá se na mne a zaváhá. „Annette.“

„Lucy.“

„Ne!“

„Tak ne,“ souhlasím. „Víš, co potřebujeme?“ naváže Henry. „Začít s čistým stolem. Nepopsaný list. Říkejme jí Tabula rasa.“

„Říkejme jí Titanová běloba.“

„Blanche, Blanka, Bianca…“

„Alba,“ řeknu. „Vévodkyně?“

„Alba DeTambleová.“ Válím ta slova na jazyku.

„Hezké, libozvučné, v jambickém rytmu…“ Zalistuje v knize. ,“Alba (z latiny): bílá, (provensálsky) úsvit.‘ Hm.“

Namáhavě vstanu z postele. Slyším ho lomozit v obýváku. Vrátí se za pár minut s prvním dílem naučného slovníku, velkým výkladovým slovníkem a mou ohmatanou Americkou encyclopedií, svazkem I., A – An. „Píseň provensálských trubadúrů, kterou zpívali za svítání… svým milenkám. Réveillés, á laurore, par le cri du guetteur, deux amants qui viennent depasser la nuit ensemble se séparent en maudissant lejour qui vient trop tól tel est le thème, non moins invariable que celui de la pastourelle, d’un enre dont le nom est emprunté au mot alba, qui figure parfois au début de la pièce. Et régulièrement à la fin de chaque couplet, où il forme refrain.“ Tak to je smutný. Zkusíme výkladový slovník. To vypadá líp. ‚Bílé město na kopci. Pevnost.‘“ Výkladový slovník putuje na podlahu. Listuje encyklopedií. „Acylpyrin, agora, Alandy… mám to, Alba, tady.“ Začne číst: ‚Dnes již neexistující města v Itálii, odtud titul vévoda z Alby.“

Povzdechnu si a překulím se na záda. Dítě sebou hází. Copak nikdy nespí? Henry listuje dál. „ Amant, amatér… Proboha, dneska už opravdu otisknou úplně všechno.“ Vklouzne rukama pod mou noční košili a pomalu mi přejede dlaněmi po vystouplém břiše. Dítě kopne pěkně silně, zrovna v místech, kde měl položenou ruku. Udiveně na mne pohlédne. Něžně ohmatává známé i neznámé tvary mého těla. „Kolik DeTambleů se ti tam vejde?“

„Jeden navíc vždycky.“

„Alba,“ zašeptá.

„Bělostné město. Nedobytná pevnost na bílém útesu.“

„Je taková, bude taková.“ Henry mi stáhne kalhotky přes kotníky a hodí je na zem. Tázavě se na mě podívá. „Opatrně…“ nabádám ho. „Opatrňoučce,“ odpoví, zatímco se svléká.

Připadám si obrovská, jako kontinent vynořující se z oceánu polštářů a přikrývek. Henry se nade mnou zezadu sklání, laská mě a jazykem ohledává kousek po kousku mé tělo. „Opatrně, pomalu…“ Mám strach.

„Píseň trubadúrů za svítání…“ zašeptá mi do ucha, když do mě vnikne.

„…jejich milenkám,“ odpovím. Zavřu oči Mám pocit, že Henryho hlas přichází z dálky a zní hluše, jako kdyby se ozýval se sousedního pokoje:

„Budiž.“ A potom: „Ano. Ano.“

ALBA, ÚVOD

Středa 16. listopadu 2011 (Henrymu je 38, Clare je 40)

Henry: Jsem v oddělení surrealistů v chicagském Institutu výtvarných umění, a to v budoucnosti. Nejsem zrovna jako ze škatulky. Dělal jsem, co jsem mohl, ale našel jsem jen dlouhý černý zimník na věšáku v šatně a kalhoty ve skříňce jednoho ze členů ostrahy. Dokonce se mi podařilo obstarat si i boty, což je většinou to nejtěžší. Usoudím, že bude nejlepší, když štípnu něčí prkenici, koupím si tričko v obchodě se suvenýry, dám si něco k snědku, pokochám se uměním a potom se vytratím z galerie a vrhnu se do světa obchodů a hotelů. Nemám nejmenší představu, ve které době jsem se ocitl. Nemůže to být o moc dál, protože účesy ani oblékání se od těch v roce 2001 moc neliší. Tenhle malý výlet mě těší a děsí zároveň, protože Clare se má každým okamžikem narodit Alba a ja toužím být u toho, ale na druhou stranu se jedná o nádhernou příležitost nahlédnout do budoucnosti, což se mi nestává často. Cítím se skvěle, v plné síle a dokonale přítomný. Tiše postávám v potemnělé místnosti plné děl Josepha Cornella nasvícených bodovkami a pozoruju skupinku školáků poslušně následujících průvodkyni se stoličkami v rukách, aby mohli dřepnout, kdykoliv a kdekoliv jim nařídí.

Prohlížím si jednotlivé žáčky. Na průvodkyni není nic zvláštního, dobře živená padesátnice s nepřirozeně blond vlasy a přísným výrazem ve tváři. Hlouček uzavírá vychovatelka, veselá mladá žena s ústy nalíčenými namodralou rtěnkou, připravená kdykoliv zasáhnout, kdyby se někdo rozdováděl. Jedna žačka mě zvlášť zaujme. Všem může být tak okolo deseti. Odhaduju to na exkurzi páté třídy katolické školy, zelené uniformy pro holky a tmavě modré pro kluky. Všichni se chovají tiše a dávají pozor, i když je na nich vidět, že nejsou zrovna nadšení. Tak to mají smůlu. Nenapadlo by mě, že se Cornell nebude dětem líbit. Průvodkyně, která drží výklad se k nim chová, jako by jim bylo nejméně o pět let míň, a mluví s nimi jako s dětmi v mateřince. Úplně vzadu hloučku si všímám dívenky, kterou umění zajímá očividně víc než ostatní. Do tváře jí nevidím. Má dlouhé a kudrnaté černé vlasy a modré šatičky, kterými se odlišuje od spolužáků. Kdykoliv padne nějaká otázka, vymrští ruku vzhůru, ale průvodkyně ji nikdy nevyvolá. Začíná ji to pěkně štvát.

Průvodkyně drží výklad o Cornelliho Budkách. Všechny jsou navenek stejné, mnohé zevnitř natřené na bílo, s bidýlkem a otvorem typickým pro ptačí budky, v některých se objevují i obrázky ptáčků. Jedná se o nejusedlejší a nejupjatější z jeho děl, postrádá hravou lehkost Mýdlových bublin i romantiku Hotelových krabic.

„Co chtěl pan Cornell vyjádřit těmito budkami?“ Průvodkyně v rychlosti přelétne své svěřence a dál ignoruje dívenku v modrém, jejíž ruka se míhá vzduchem jako při záchvatu padoucnice. Kluk vepředu stydlivě špitne, že měl nejspíš moc rád ptáky. To už je na tu holčičku moc. Se vztyčenou paží se postaví. Průvodkyně se zřejmou neochotou řekne: „Ano?“

„Cítil se osamělý, proto je udělal. Neměl mít koho rád, a proto je udělal, aby mohl mít rád alespoň je a aby se ostatní dozvěděli, že existuje… ptáci jsou volní a v budkách se schovávají, protože se v nich cítí v bezpečí… a on chtěl být volný a cítit se v bezpečí. Dělal je pro sebe, aby byl jako pták.“ Zase se posadí.

Její odpověď mě dočista uzemní. Desetiletá holčina, a dokáže se vcítit do Josepha Cornella. Ani průvodkyně, ani vychovatelka, ani spolužáci dost dobře neví, co na to říct. Vychovatelka, očividně zvyklá na dívčine názory, se vzpamatuje první. „Děkujeme, Albo, to bylo velice hezké.“ Dívka se otočí k vychovatelce a usměje se na ni. V tu chvíli uvidím její tvář a pochopím, že se dívám na svou dceru. Stojím v sousední expozici a proto mě od ní dělí několik kroků. Musím ji vidět zblízka, musím si ji dobře prohlédnout. Všimne si mě, obličejík se jí rozzáří, vyskočí, převrhne židličku a dřív, než si stačím v hlavě srovnat, co se vlastně děje, ji držím v náručí. Klečím před ní, objímám ji a tisknu ji k sobě, zatímco ona pořád dokola opakuje: „Tati! Tati! Tati!“

Všichni na nás civí s otevřenou pusou. Vychovatelka spěchá k nám.

„Albo, kdo to je? Pane, kdo jste?“

„Jmenuji se Henry DeTamble a jsem Albin otec.“

„To je můj táta!“

Málem si ukroutí ruce. „Pane, Albin otec je po smrti.“ Vyrazí mi to dech. Nezmůžu se na slovo, ale Alba, holčička moje, rychle ovládne pole.

„Je po smrti,“ poučí vychovatelku, „ale není mrtvý pořád.“

Vrátí se mi řeč. „Víte, těžko se to vysvětluje, ale.

„Má CHD,“ utne mě Alba, „jako já.“ Vychovatelka ihned pochopí, o co se jedná, ale mně to neříká vůbec nic. Zbledne, což je vidět i pod make-upem, ale tváří se chápavě. Alba mi stiskne ruku. Tak už něco řekni! vyzývá mě tím.

„Tedy, paní…“

„Cooperová.“

„Paní Cooperová, myslíte, že bychom si s Albou někde mohli v soukromí promluvit? Víte, příliš se nevídáme.“

„Ale… jsem za ni zodpovědná… jsme na exkurzi a… prostě nemohu připustit, aby se jedno z dětí oddělilo od skupiny, zvlášť když nevím, jestli jste opravdu pan DeTamble a…“

„Tak zavoláme mámě,“ přeruší ji Alba. Rozeběhne se zpátky k batůžku a vyloví z něho mobil. Naťuká číslo, slyším zvonění a zaplaví mě naděje, že není všechno úplně ztraceno. Kdosi na druhém konci to zvedne. „Mami?“

Vyhrkne Alba. „Jsem v galerii… ne, nic se mi nestalo… mami, táta je tady! Mami, řekneš paní Cooperové, že je to opravdu táta?… Bezva! Předávám, ahoj.“ Podá mi telefon. Zaváhám, ale přiložím ho k uchu. Clare?“ Ozve se přerývaný nádech. „Clare?“

„Henry! Proboha, to snad ani není pravda! Pojeď domů!“

„Zkusím to…“

„Ze kdy?“

„Z roku 2001, Alba se má každou chvíli narodit.“ Usměju se na Albu. Tiskne se ke mně a mačká mi volnou ruku. „Neměla bych přijít za vámi?“

„To bude asi rychlejší. Poslyš, mohla bys té vychovatelce říct, že jsem opravdu Albín otec?“

„Samozřejmě… kde budete?“

„U lvů. Přijeď co nejrychleji, Clare. Nebudu tady dlouho.“

„Miluju tě.“

„Já tebe taky, Clare.“ Neochotně předám telefon paní Cooperové. Clare se ji během krátké slovní výměny nějak podaří přesvědčit, aby mi dovolila sejít s Albou ke vchodu a počkat u kamenných lvů na Clare. Poděkuju paní Cooperové, která se v poněkud zapeklité situaci zachovala značně velkoryse, a ruku v ruce s Albou pokračuju galerií k točitému schodišti a kolem čínského porcelánu k východu. Myšlenky mi zběsile víří hlavou jedna přes druhou. Na co se zeptat první?

„Děkuju za ty kazety. Máma mi je dala k narozeninám.“ Jaké kazety? „Už si bez problémů poradím s vložkovým i patenťákem, teď se učím zvládnout alarm.“

Zámky. Učí se otevírat zámky. A bez klíče. „Fajn. Jen do toho. Albo, můžu se na něco zeptat?“

„Jasně, tatí.“

„Co je to CHD?“

„Chronická dislokace v čase.“ Posadíme se na lavičku před porcelánovým drakem z doby dynastie Tchang. Alba se uvelebí proti mně, ruce složené v klíně. Málem nevěřím vlastním očím. Vždyť se ještě nenarodila, a přesto s ní mluvím, s Athénou v rozpuku. Předkloním se, abych měl oči ve stejné výšce s ní.

„Vlastně se spolu vidíme poprvé.“

Usměje se. „Těší mě.“ Tak duchapřítomné dítě jsem snad v životě neviděl. Zkoumám její tvář a hledám v jejích rysech Clare. „Vídáme se často?“

Zapřemýšlí. „Moc často ne. Naposledy jsme se viděli tak před rokem. Párkrát jsme se setkali, když mi bylo osm.“

„Kolik ti bylo, když jsem umřel?“ zadržím dech.

„Pět.“ Proboha. To snad ne!

„Promiň! Takové věci ti nesmím říkat, viď?“ Stydí se. Obejmu ji a přitáhnu si ji k sobě.

„To nic. Vždyť jsem se na to sám ptal, ne?“ Zhluboka se nadechnu. „Jak se má Clare?“

„Dobře, ale je smutná.“ Zabolí mě to. Najednou už nechci nic dalšího vědět.

„A co ty? Jak to jde ve škole? Jak se učíš?“

Ušklíbne se. „Ve škole se toho moc nenaučím, ale už jsem přečetla všechno o historii hudebních nástrojů a o Egyptě. A taky s mámou čteme Pána prstenů a učím se tancovat tango u Astora Piazzolla.“

V deseti letech. Proboha! „A housle? Kdo tě učí?“

„Děda.“ V první chvíli si to nedokážu v hlavě srovnat, ale potom mi dojde, že myslí mého otce. Úžasná zpráva. Jestli se táta obtěžuje Albu učit, pak musí být opravdu dobrá.

„Jde ti to?“ Taková neomalenost!

„Jasně. Móc dobře.“ Díky bohu.

„Na muziku jsem nikdy neměl buňky.“

Zahihňá se. „To říká děda pořád, ale hudbu máš rád, ne.“

„Miluju ji, ale hrát prostě neumím.“

„Babi Annette prý zpívala! Byla ták krásná!“

„Kdes ji viděla?“

„Ve skutečnosti. V divadle. Zpívala Aidu.“ Má CHD jako já. Ale ne! Do hajzlu! „Přemisťuješ se v čase.“

„To víš, že jo.“ Alba se šťastně usmívala. „Máma pořád opakuje, že jsme oba stejní, a doktor Kendrick říká, že jsem zázrak.“

„Jak to?“

„Občas se mi podaří přemístit se, kdy chci a kam chci.“ Alba je spokojená sama se sebou a já jí tolik závidím. „Takže nemusíš, když nechceš?“

„No, to zas ne.“ Zrozpačití. „Ale líbí se mi to. Někdy je to trochu nepříjemné, ale… je to zajímavé, víš?“ Jistě, moc dobře.

„Tak za mnou někdy přijď, když můžeš do kterékoliv doby.“

„Zkoušela jsem to. Viděla jsem tě jít po ulici s nějakou blondýnou. Ale zdálo se mi, že bych byla poněkud nevhod.“ Alba zrudne a já v ní na zlomek vteřiny uvidím Clare.

„Jmenuje se Ingrid a chodil jsem s ní, než jsem potkal tvou mámu.“

Vrtá mi hlavou, co jsme asi tehdy s Ingrid prováděli, že to Albu tak vyvedlo z míry. Zabolí mě, že jsem na tuhle vážnou a osamělou dívenku udělal tak špatný dojem. „Když už je řeč o tvé mámě, měli bychom jít ven a počkat tam na ni.“ V hlavě se mi ozve vysoký pronikavý tón a já jen doufám, že to Clare stačí, že přijde dřív, než zmizím. Vyskočím a ženeme se s Albou k východu. Podzim se chýlí ke konci a Alba nemá kabát, tak nás oba zabalím do svého. Opírám se o granitový podstavec pod jedním ze lvů, dívám se k jihu, Alba se tiskne ke mně, k mému nahému tělu, uvězněná v kabátě, ze kterého jí na úrovni mých prsou vykukuje jen hlava. Deštivý, nevlídný den. Po Michiganské hřmí auta. Opilý a přemožený láskou k tomu úžasnému dítěti, které se ke mně tulí, jako kdyby se o mě bálo, jako kdyby nás nikdy nic nemohlo rozdělit, jako kdyby nám patřil všechen čas světa. Upínám se k tomu pocitu, bojuju s malátností a rvu se o čas. Dej, ať zůstanu, dej, ať nezmizím. Panebože, Otče času, všichni svatí, bohové, kdokoliv, kdo mě slyší, dejte, ať vidím Clare, a odejdu bez řečí.

„To je máma,“ vykřikne Alba. Řítí se k nám bílé, mně neznámé auto, zastaví na křižovatce, otevřou se dveře, vyběhne z nich Clare a žene se k nám. Nechá auto stát tam, kde zastavila, a vůbec se neohlíží na to, že blokuje provoz.

„Henry!“ Chci se rozeběhnout k ní, ale zhroutím se na schodech a jen k ní vztáhnu ruce. Alba mě podpírá a cosi křičí. Zmobilizuju poslední zbytečky sil a vůle, abych se podíval na Clare, pouhých pár kroků ode mne, a přece tak daleko. Tak hlasitě, jak jen dokážu, zakřičím: „Miluju tě!“ a zmizím. Do hajzlu! Do hajzlu!

Pátek 24. srpna 2001 v 19.20 (Clare je 30, Henrymu je 38)

Clare: Polehávám na rozvrzaném lehátku na zahradě, obložená knihami a časopisy poházenými všude kolem, po ruce mám sklenici limonády s napůl rozpuštěným ledem. Už se trošku ochladilo, přes den bylo přes pětatřicet, ale teď v podvečer začíná foukat a cikády spustily svou píseň pozdního léta. Z neznámých měst přilétlo na O’Harovo letiště celkem patnáct letadel. Břicho se přede mnou vzdouvá a připoutává mě k jednomu místu. Henry zmizel včera v osm ráno a už se o něho začínám bát. Mám strach, že začnu rodit a on bude někde pryč. Co když porodím jeho dítě a on se nevrátí? Co když se mu něco stalo? Co když umřel? Hlavou se mi honí neradostné myšlenky jako divné kožešinové límce starých dam, lišky zakusující se do vlastního ohonu. Trvá to tak dlouho, že už je nesnesu ani minutu. Obvykle se mi je daří zahnat nějakou činností. Když jsem se bála o Henryho, vydrhla jsem ateliér, uhnětla devět kusů jílu nebo zpracovala tři kbelíky papíru. Jenomže teď nemůžu dělat nic, jen ležet v podvečerním slunci na zahrádce, zatímco Henry je někde tam… a dělá si… ať si dělá, co chce. Bože, ať se vrátí zpátky. Hned.

Jenomže se nic neděje. Ulicí projede pan Panetta, otevře si dveře od garáže dálkovým ovládáním a ty se za ním zase zavřou. Zarachotí náklaďák Pravidelný večerní rej světlušek už začal, ale Henry pořád nikde.

Dostávám příšerný hlad. Napadne mě, že nejspíš umřu hlady na zahrádce, protože mi nikdo neuvaří večeři. Alba se mele a já si vážně pohrávám s myšlenkou, že se přece jenom zvednu a půjdu si do kuchyně najit něco k jídlu. Nakonec se rozhodnu, že udělám totéž, co dělám vždycky, když Henry není po ruce. Pomalu, po kouskách se zvednu a toporně se dovleču do domu. Najdu peněženku, rozsvítím, doploužím se ke dveřím a zamknu. Najednou je pohyb docela příjemný Zase mě něco překvapilo, překvapuje mě vlastní překvapení, že neforemná a ohromná je jen jedna část mého těla, že jsem na tom jako někdo, komu zkazili plastickou operaci, jako jedna z těch Afričanek, které chtějí být krásné, a proto si vytahují krky, rty nebo ušní boltce. Vyrovnám Albínu váhu posunutím těžiště vlastního těla a směšnou chůzí se jako srostlá siamská dvojčata vypravíme do thajské restaurace.

Je tam plno a příjemně chladno. Zavedou mě ke stolu u okna. Objednám si jarní závitky a zeleninu s tofu. Je bez chuti, ale bezpečná. Vypila jsem celou sklenici vody. Alba mi tlačí na močový měchýř. Musím si odskočit, a když se vrátím, jídlo už stojí na stole. Pustím se do jídla a v duchu si představuju rozhovor, který bychom s Henrym vedli, kdyby tu seděl se mnou. Vrtá mi hlavou, kde asi tak může být. Procházím zaprášené koutky paměti a snažím se najít Henryho, který zmizel včera, když si natahoval trenýrky, a ztotožnit ho s některým z těch, které jsem viděla v dětství. Je to jen ztráta času. Stejně si budu muset počkat, až se milostpán uráčí, pomyslím si. Třeba už je zpátky. Musím se držet, abych se nerozeběhla ke kase. Napřed předkrm. Vymačkám citron na nudle, natočím je a strčím do pusy. Představuju si Albu, malinkou a drobnou, stočenou uvnitř mého těla do klubíčka, jak se cpe nudlemi miniaturními pídelními hůlkami. Představuji si, že má dlouhé černé vlasy a zelené oči. Usměje se a řekne: „Díky, mami.“ Usměju se na ni na oplátku: „Rádo se stalo, ani nevíš, jak rádo se stalo.“ Má s sebou malého plyšáka, kterému říká Alfonzo. Snaží se do něho nacpat trochu tofu. Dojím. Pár minut zůstanu v klidu sedět. U sousedního stolu si někdo zapálí cigaretu. Zaplatím a odejdu.

Kolébám se po Západní. Mladí Portorikánci na mě cosi hulákají z auta, ale nerozumím co. Před domem chvíli hledám klíče a vtom se dveře rozletí dokořán, stojí v nich Henry a říká: „Díky bohu,“ a obejme mě.

Políbíme se. Tolik se mi ulevilo, že ho vidím před sebou živého a zdravého, že mi několik minut trvá, než mi dojde, že i jemu spadl obrovský kámen ze srdce.

„Kdes byla?“

„Na flámu. A ty?“

„Proč jsi mi nenechala nějaký vzkaz? Vrátil jsem se a ty nikde. Myslel jsem, že tě už odvezli do porodnice. Volal jsem tam, ale…“

Rozesměju se tak, že skoro nemůžu přestat. Henry se tváří naprosto nechápavě. „Tak konečně víš, jak mi je,“ zaškytám, když konečně dokážu popadnout dech.

Usměje se. „Víš, že to nedělám schválně. Prostě jsem nevěděl, kde jsi a co s tebou je, a zpanikařil jsem. Lekl jsem se, že jsem propásl Albu“

„Kdes byl?“

Zakření se. „Jen počkej, až ti povím. Za chvilinku. Ale radši se na to posaď.“

„Pojďme si lehnout. Jsem jako zmlácená.“

„Cos proboha celý den dělala?“

„Válela se.“

„Chudáčku můj. Není divu, že jsi k smrti unavená.“ Odejdu do ložnice, zapnu klimatizaci a zatáhnu závěsy. Henry chvíli rachtá v kuchyni a potom přijde nahoru se dvěma plechovkami. Uvelebím se na posteli a nechám si podat zázvorové pivo. Henry odkopne boty a s pivem v ruce si lehne ke mně.

„Povídej.“

„Takže,“ povytáhne obočí, otevře pusu, ale zase ji zavře. „Nevím, kde zacit.

„Tak to vyklop.“

„Nejdřív ti musím říct, že se mi stala ta nejpodivnější věc, jakou jsem kdy zažil.“

„Ještě podivnější než ty a já?“

„Jo. Navíc mi připadá naprosto normální, když se kluk a holka… „Něco ještě divnějšího, než když vidíš vlastní mámu pořád dokola umírat?“

„Hm už jsem si na to zvykl. Připadá mi to jako hrozný sen, který se pořád vrací. Ne, to není divné, to je jen surrealistické.“ Pohladí mě po břiše.

„Takže dál, prostě jsem se ocitl v budoucnosti a vrazil tam do naší malé holčičky.“

„Proboha, tak to ti závidím. Pokračuj.“

„Mohlo jí být asi tak deset. Clare, ona je úžasná – chytrá, talentovaná a prostě… sebevědomá, nic ji nevyvede z míry…“

„Jak vypadá?“

„Podobá se mi. Jsem to já v ženském vydání. Je překrásná, zdědila tvoje oči, ale jinak je po mně: černé vlasy, bledá pleť, pár pih, ústa má menší než já a taky jí tolik neodstávají uši. Má dlouhé kudrnaté vlasy a štíhlé, dlouhé prsty, je vysoká… připomíná mladou kočku.“

Dokonalé. Skvělé.

„Obávám se, že toho po mně zdědila víc… povahu má po tobě, je úžasná, sebevědomé vystupování… viděl jsem ji v galerii. Šli tam se školou na exkurzi a ona mluvila o Budkách Josepha Cornella. Řekla o něm cosi, co bralo dech… a já věděl, že je to ona. Okamžitě mě poznala.“

„To bych řekla.“ Musím se zeptat. „A zdědila i… víš, co?“

Henry váhá. „Ano,“ odpoví pevným hlasem. „Zdědila.“ Oba mlčíme. Pohladí mě po tváři. „Chápu.“ Chce se mi brečet.

„Clare, připadala mi šťastná. Ptal jsem se jí na to a odpověděla, že se jí to líbí.“ Usměje se. „Dokonce jí to připadá zajímavé.“

Oba se rozesmějeme. Zpočátku trochu nucené, ale potom už skoro upřímně. Smějeme se tak dlouho, dokud nás nezačnou bolet břicha, dokud nám netečou po tvářích potoky slzí. Protože ono to zajímavé. Dokonce velice zajímavé.

POROD

Středa 5. zářil čtvrtek 6. září 2001

(Henrymu je 38, Clare je 30)

Henry: Clare od rána připomíná tygra v kleci, chodí po domě sem a tam. Kontrakce přicházejí zhruba každých dvacet minut. „Zkus se trochu vyspat,“ radím jí. V posteli vydrží jen pár minut a zase vstane a začne pochodovat po domě. Usne až ve dvě v noci. Lehnu si vedle ní, dívám se, jak oddechuje, poslouchám, jak spíš vrní, než chrápe, hraju si s jejími vlasy. Mám strach, i když vím, že to dobře dopadne, i když jsem viděl na vlastní oči Albu i Clare a obě byly v pořádku. Clare se probudí ve 3.30. „Chci do porodnice,“ oznámí mi.

„Tak snad abychom zavolali taxi,“ navrhuju. „Víš, kolik je hodin?“

„Gomez tvrdil, že můžu zavolat kdykoliv.“

„Dobrá.“ Vytočím Gomezovo číslo. Telefon zazvoní šestnáctkrát, než ho Gomez zvedne. Jeho hlas zní dutě, jako by se ozýval z mořských hlubin. „Hmm?“

„Soudruhu, vstávat. Už je to tu.“

Zamumlá něco, co zní jako „dohaj zlu“. Charisse mu vzápětí vytrhne sluchátko a vyhrkne, že už jedou. Zavěsím a zavolám doktorce Montagueové. Nechám jí vzkaz na záznamníku. Clare klečí na čtyřech a kolébá se dopředu a dozadu. Sednu si k ní na podlahu. „Clare?“

Podívá se na mě, ale kolébat se nepřestane. „Henry… proč jsme se rozhodli to ještě zkoušet?“

„Nejspíš proto, že až bude po všem, tak ti to dítě dají a budeš si ho moct nechat.“

„Aha.“

O patnáct minut později už se soukáme do Gomezova volva. Když mi pomáhá s Clare k autu, zívá. „Zakazuju ti, aby ti v mém autě praskla voda,“ rýpne si přátelsky. Charisse se rozeběhne zpátky do domu a přinese igelitové pytle na odpadky. Ve spěchu je rozprostře na sedadlo. Nasedneme a ujíždíme do porodnice. Clare se o mě opírá a tiskne mi ruku.

„Neopouštěj mě.“

„Zůstanu s tebou,“ ujistím ji. Ve zpětném zrcátku zahlédnu Gomezův pohled.

„Ach, to bolí,“ vzdychne. „Panebože, to je bolest.“

„Mysli na něco jiného, na něco hezkého,“ radím jí. Řítíme se po Západní na jih. Ulice jsou skoro prázdné. „Povídej mi něco.

Zalovím v paměti a usoudím, že nejlepší bude má poslední cesta do Clarina dětství. „Vzpomínáš na ten den, kdy jsme spolu šli k jezeru? Bylo ti asi dvanáct. Chtěli jsme si zaplavat a tys mi řekla, že jsi dostala menstruaci.“ Clare mi drtí kosti.

„Vážně?“

„Opravdu, styděla ses, ale taky jsi byla pyšná, že už jsi žena… mělas růzovo-zelené bikini a ty příšerné žluté sluneční brýle se srdíčky kolem skel.“

„Vzpomínám… aú!… Aú, Henry to bolí! To strašně bolí!“ Charisse se otočí dozadu. „No tak, Clare, to ti jen dítě tlačí na páteř, skus se otočit a bude líp.“ Clare se pokusí změnit polohu. „A už jsme tady,“ oznamuje Gomez a zatáčí na parkoviště nemocnice Milosrdných pro naléhavé případy.

„Odchází mi voda,“ zakňourá Clare. Gomez zastaví, vyskočí z auta a opatrne pomůžeme Clare vystoupit. Udělá sotva dva kroky a voda praskne.

„Dobře načasováno, kotě,“ pochválí ji Gomez. Charisse se rozeběhne do recepce s Clarinou dokumentací. Podpíráme s Gomezem Clare z obojí stran, pomalu projdeme vrátnicí a dlouhou chodbou k sálu. Opírá se o zeď, zatímco jí beze spěchu chystají pokoj.

„Neopouštěj mě,“ zašeptá.

„To víš, že ne,“ opakuju. Toužím svůj slib dodržet. Je mi zima a zvedá se mi žaludek. Clare zavrávorá a opře se o mě. Sevřu ji v náručí. Dítě vytváří mezi námi kulatou a tvrdou hráz. Tak už pojď, pojď ven. Clare naříká. Tlustá blondýna ve stejnokroji sestřiček nám oznamuje, že pokoj je připravený. Všichni napochodujeme dovnitř. Clare si okamžitě kleká na podlahu. Charisse začne vybalovat věci. Oblečení do skříně, toaletní potřeby do koupelny. Stojíme tam s Gomezem a bezmocně se díváme na trpící Clare. Sténá. Vyměníme si pohled. Gomez nepatrně pokrčí rameny.

Charisse se vrátí z koupelny. „Clare, co takhle koupel? V teplé vodě se ti uleví.“

Clare přikývne. Charisse gestem naznačí Gomezovi, že má nejvyšší čas odejít. Pochopí. „Půjdu si dát cígo,“ prohlásí a zmizí.

„Mám tady zůstat, Clare?“

„Ano! Nikam nechoď. Buď tady se mnou.“

„Dobře.“ Odejdu do koupelny, abych jí napustil vodu. Koupelny v nemocnicích mě děsí. Všechny páchnou laciným mýdlem a bolavýma nohama. Odtočím vodu. Cekám, až poteče horká.

„Henry! Jsi tam?“ zakřičí Clare.

Vykouknu z koupelny. „Jsem tady.“

„Zůstaň tady,“ zavelí Clare. Charisse přebírá mé žezlo vrchního lázeňského. Clare ze sebe vydá zvuk, který jsem ještě z úst žádné lidské bytosti neslyšel, zoufalé zaúpění, sten umírajícího zvířete. Co jsem jí to jenom udělal?

Myslím na dvanáctiletou rozesmátou Clare, na dívenku obalenou vlhkým, jemným pískem, jak si hoví na dece na pláži v prvních dvoudílnych plavkách. Ach, Clare, promiň mi to. Tolik mě to mrzí. Vejde starší černoška a Clare vyšetří.

„Hodná holka,“ zacukruje. „Šest centimetrů.“

Clare přikývne, usměje se, ale vzápětí se jí ústa zkřiví bolestí. Chytne se za břicho, předkloní se a hlasitě zasténá. Podepřeme ji se sestrou každý z jedné strany. Clare zalapá po dechu a začne křičet. Do pokoje vrazí Amita Montagueová a žene se k ní.

„No tak, pšt, holčičko…“ Sestra vychrlí na Montagueovou záplavu informací, které mi vůbec nic neříkají. Clare vzlyká. Odkašlu si. Vlastní hlas mi zní jako skřehotání. „A co epidural?“

„Clare?“

Přikývne. Pokoj se naplní sestrami s lahvičkami, jehlami a přístroji. Sedím vedle lůžka, svírám Clarinu ruku a dívám se jí do očí. Leží na boku, sténá, po tváři se jí kutálejí slzy a lije se pot, zatímco anesteziolog připravuje kapačku a zabodává jí jehlu do zad. Doktorka Montagueová ji vyšetří a zamračí se na monitor.

„Co se děje?“ vyptává se Clare. „Něco není v pořádku?“

„Srdce tluče příliš rychle. Vaše holčička má strach. Musíte se uklidnit, Clare, aby se uklidnilo i dítě, jasné?“

„Jenže to strašně bolí.“

„Je veliká.“ Amita Montagueová mluví tichým, chlácholivým hlasem. Anesteziolog s mrožím knírem mě znuděně pozoruje zpoza Clare. „Dostanete malou vzpruhu, trošku analgetik, trošku narkotik, uleví se vám a dítěti taky.“ Clare přikývne. Montagueová se usměje. „A co vy, Henry, jak je vám?“

„Ne zrovna nejlíp.“ Pokusím se o úsměv. Třeba by mi mohli píchnout trochu toho, co dali Clare. Vidím dvojitě. Zhluboka dýchám a po chvíli to přejde. „Tak už je líp, ne?“ vyptává se Montagueová. „Mraky se přehnaly, bolest je pryč, někam ji odvezeme a pohodíme u silnice, ale vás a tu malou si tu necháme, ano? Vždyť je tady příjemně, nemáme kam spěchat…“ Clare se uvolní. Očima visí na doktorce Montagueové. Přístroje bzučí.

V pokoji vládne šero a venku právě vychází slunce. Montagueová zkont roluje obraz na monitoru. „Povězte jí, že je všechno v pořádku. Zazpívejte jí, ano?“

„Albo, to nic,“ zašeptá Clare. Podívá se na mě. „Řekni jí tu básničku o milencích na koberci.“

V první chvíli nevím, kterou myslí, ale pak si vzpomenu. Přijde mi hloupé recitovat Rilkeho před všemi těmi lidmi, ale nadechnu se a začnu „Engell Es ware ein Platz, den wir nicht wissen…“

„Anglicky,“ poručí Clare.

„Promiň.“ Přesednu si tak, abych seděl vedle Clarina břicha a zády k Charisse, sestře a doktorce. Vsunu ruku pod Clarinu košili zapnutou na knoflíčky. Drží jen s vypětím všech sil. Nahmatám Albu pod Clarinou rozpálenou kůží.

„Andělí!“ Mluvím ke Clare, jako kdybychom spolu leželi v naší posteli a měli za sebou noc plnou vášně.

Anděli, dej tedy, dopřej nám neznámé místo

a na něm ten záhadný koberec, kde by nám

milenci předvedli figury, na něž jim tady

nestačil um, vysoké figury rozletu srdce,

slast, její věže, její žebříky tam, kde nebyla zem,

které se chvějí opřené o sebe, a kdyby ti milenci

to opravdu svedli, uprostřed diváků, uprostřed

nesčetných, nemluvných mrtvých:

Zdali by nakonec nechtěli rozhodit trochu svých

potajmu nastřádaných mincí, těch věčných platidel štěstí, o kterých sotva co víme, před tenhle pár,

který se, pod sebou koberec, konečně usmívá,

klidný a sytý?

„Výborně,“ chválí nás Montagueová a ukazuje na monitor. „Všichni už jsou v klidu.“ Obdaří nás zářivým úsměvem a se sestrou v patách vyklouzne z pokoje. Shodou náhod zachytím pohled anesteziologa, kterým mí zcela bez obalu říká: Co ty seš za pitomce?

Clare: Vychází slunce a já ležím malátná na nepohodlné posteli v růžovém nemocničním pokoji a kdesi v daleké cizí zemi, Alba v mé děloze se hrne domů, nebo odchází z domova. Bolest odešla, ale vím, že není daleko, že trucuje někde v rohu nebo pod postelí a že na mě skočí ve chvíli, kdy to budu nejméně čekat. Kontrakce přichází a odeznívají, vzdálené, tlumené jako vyzvánění zvonů v mlze. Henry leží vedle mě. Lidé přicházejí a odcházejí. Je mi na zvracení, ale nic ze mě nevyjde. Charisse mi přinese napít trochu tříště v papírovém kalíšku. Chutná jako rozbředlý sníh. Dívám se na všechny ty monitory, blikající červená světýlka, kapačky a nádobky a myslím na mámu. Namáhavě dýchám. Henry ze mě nespouští oči. Připadá mi strašně nervózní a nešťastný, až se začnu bát, že by mohl zmizet. „Už je dobře,“ chlácholím ho. Přikývne a pohladí mě po břiše. Potím se. Je tam hrozné horko. Přijde nějaká sestra a vyšetří mě. A po ní znovu Amita. Připadám si s Albou uprostřed všech těch lidí osamělá. Všechno je dobrý, přesvědčuju ji. Vedeš si dobře, už mi neubližuješ. Henry vstane a přechází sem a tam po pokoji, dokud ho nepožádám, aby toho nechal. Mám pocit, že každý z mých orgánů začal žít vlastním životem, každý má vymezený rozsah působnosti, každý z nich dělá něco jiného. Alba se do mě zavrtává hlavičkou, rypadlo z masa a kostí v mém mase a kostech hloubí v mých hlubinách. Představuju si, jak mnou plave, jak padá do klidného jezírka po ránu, jak jí voda ubírá sil. Představuju si její obličej a chci ho vidět. Řeknu anesteziologovi, že chci něco cítit. Otupělost postupně uvolňuje místo bolesti, ale tentokrát je to jiné. Je to vítaná bolest. Čas běží dál.

Čas plyne a bolest přichází a odchází v pravidelných, monotónních intervalech, jako když žena u prkna donekonečna přejíždí žehličkou tam a zpátky po velkém bílém ubruse. Amita se odkudsi vrátí a oznámí mi, že Je čas. Čas jít na sál. Oholí mne, dají mi klystýr, položí mne na vozík a odvezou na sál. Celou cestu tam pozoruju strop míhající se nade mnou. Blíží se čas shledání s Albou. Henry jde celou cestu vedle nás. Na porodním sále neznají jinou barvu než bílou a zelenou. Ucítím vůni pracího prášku a vybaví se mi Etta. Tak ráda bych ji tam měla, ale je ve Skřivánku. Sklouznu pohledem k Henrymu, který už má na rukou chirurgické rukavice. Pomyslim si, co děláme tady, vždyť bychom měli být doma, ale v tu chvíli ucítím jak se Alba tlačí na svět a bez přemýšlení zatlačím a znovu a znovu. Je to jako refrén. Někdo vykřikne Nevíte, kam se poděl otec? Rozhlédnu se, ale Henry je pryč, prostě tam není a mně bleskne hlavou: Bůh ho zatrať, ale ne, Bože, nemyslím to tak, to jen že Alba se dere na svět. Alba přichází a najednou vidím Henryho, vrávorá, motá se, je nahý, ale je tam a Amita zakleje Sacre Dieu!, a potom Vidím hlavičku, zatlačím a Albina hlavička vyjde, dotknu se jí rukou a Alba dopadne do Henryho nastavených dlaní, někdo vyjekne Už!, a najednou jsem prázdná a je po všem, uslyším zvuk, jako když člověk na starém gramofonu zasune jehlu do špatné drážky, a potom Alba zakřičí a najednou je tu, kdosi mi ji položí na břicho a já se dívám do její tváře, do Albiny tváře, do růžové a svrasklé tváře, na její černé vlásky a mžourající oči, na její bezmocně sevřené pěstičky, vytáhne se až k mým prsům a musí si odpočinout, jak ji vyčerpala ta námaha a samotný fakt, že je na světě.

Henry se skloní nade mnou, pohladí ji po čele a zašeptá: „Albo!“

Později:

Albina první noc na světě. Ležím v posteli v nemocničním pokoji obložena balónky, plyšáky a květinami s Albou v náručí. Henry sedí v tureckém sedu v nohách postele a fotí nás. Alba právě dojedla a vypouští z pusy kolosální bubliny. Potom usne. Přes župan cítím váhu toho malého, teplého a měkkého uzlíčku. Henry dofotí film a založí do fotoaparátu nový.

„Hele,“ zeptám se z náhlého popudu. „Kam jsi zmizel? Myslím z porodního sálu?“

Henry se zasměje. „Takže sis toho všimla, doufal jsem, že to nepostřehneš. Myslel jsem si, že máš spoustu práce s…

„Kdes byl?“

„Procházel jsem se uprostřed noci po základní škole, kam jsem chodil lako kluk.“

„Jak dlouho?“

„Hrůza, celý hodiny. Dostal jsem se pryč, až když začínalo svítat. Bylo to v zimě a na noc měli vypnuté topení. Jak dlouho jsem byl pryč?“

„Přesně nevím, tak pět minut, možná.“

Henry zavrtí hlavou. „Šílel jsem. Místo abych byl s tebou, bezcílně jsem bloumal po chodbách… Připadal jsem si… Cítil jsem se…“ Herny se usmál. „Ale dobře to dopadlo, ne?“

Zasměju se. „Konec dobrý, všechno dobré.“

„Mluvíš jako kniha.“ Ozve se tiché zaklepání a Henry zavolá: „Dále!“ Ve dveřích se objeví Richard, zastaví se a rozpačitě přešlápne. Henry se otočí a ztuhne. „Tati…“ Rychle se vzpamatuje, vyskočí z postele a vyhrkne: „Pojď dál a sedni si.“ Richard mi přináší kytici a malého plyšového medvídka, kterého Henry usadí na parapet k hromadě ostatních.

„Clare,“ začne Richard, „gratuluju.“ Unaveně klesne do křesla vedle postele.

„Chceš si ji pochovat?“ zeptá se Henry nesměle. Richard přikývne a podívá se na mě, jestli nic nenamítám. Vypadá, jako kdyby týden pořádně nespal. Košile potřebuje vyžehlit, je cítit potem a nakyslým zápachem zvětralého piva. Usměju se na něj, ale vůbec nejsem přesvědčená, že je to ten nejlepší nápad. Podám Albu Henrymu a ten ji opatrně položí do Richardových třesoucích se rukou. Alba otočí růžový obličejík k Richardově strništi, přitiskne se k němu a hledá bradavku. Po chvíli to vzdá, kívne a znovu usne. Usměje se. Už jsem zapomněla, jak dokáže úsměv proměnit Richardovu tvář.

„Je překrásná,“ pochválí ji. „Podobá se tvojí mámě,“ řekne Henrymu.

Henry přikývne. „Tati, to je tvá houslistka.“ Usměje se. „Víš, že se talent dědí přes generaci.“

..Houslistka?“ Richard se zadívá na spící děcko v náručí, na jeho černé vlásky a drobné ručičky zaťaté ve spánku v pěst. Myslím, že v danou chvíli ani v nejmenším nevypadá na budoucí koncertní virtuosku. „Houslistka“ Zavrtí hlavou. „Jak to můžeš… No, nevadí. Tak ty jsi houslistka, holčičko?“ Alba vyplázne špičku jazyka a my se všichni rozesmějeme.

„Bude potřebovat učitele, až dospěje do příslušného věku,“ upozorním ho.

„Učitele? Jistě… Nechcete ji svěřit těm pitomcům od Suzukiho, že ne?“ Henry si odkašle. „Ehm, doufali jsme, že kdybys neměl nic lepšího na práci, tak…“

Richard pochopí. Konečně si připadá užitečný a potřebný. Je radost se na něj dívat, když si uvědomí, že jen on může dát své vnučce to, co bude jednou potřebovat.

„Hrozně rád,“ vydechne a Albina budoucnost se před ním rozvine do dálky jako rudý koberec, který sahá, kam oko dohlédne.

Úterý 11. září 2001 (Clare je 30, Henrymu je 38)

Clare: Probudím se v 6.43 a Henryho v posteli hledám marně. Alba taky není v postýlce. Prsa mě bolí, záda mě bolí, všechno mě bolí. Opatrně vstanu z postele a jdu do koupelny. Potom zamířím chodbou do jídelny. Chodit mě taky bolí. Pomalu dojdu do obývacího pokoje, kde najdu Henryho sedět na gauči s Albou v náručí. Černobílá televize běží se staženým zvukem. Alba spí. Klesnu vedle Henryho. Obejme mě kolem ramen.

„Jak to, že jsi vzhůru?“ zeptám se. „Vždyť jsi říkal, že se tak honem nezvedneš.“ Z obrazovky se na mě usmívá meteorolog a ukazuje na satelitní snímek Středozápadu.

„Nemohl jsem spát,“ vysvětluje. „Chtěl jsem se přesvědčit, že se svet točí dál.“

„Aha.“ Opřu se čelem o Henryho rameno a zavřu oči. Když je znovu otevřu, dávají reklamu na mobilní telefony, které vzápětí vystřídá balena voda. Henry mi podá Albu a vstane. Slyším, jak rachotí v kuchyni a děla snídani. Alba se probudí. Rozhalím župan a nakrmím ji. Bradavky mě bolí.

Blonďák na obrazovce mi cosi vysvětluje a nějaká Asiatka se vedle něho povzbudivě usmívá. Odpovídají na nějaké otázky. Upadám do polospánku. Alba cucá. Henry přede mne postaví tác s vajíčky, toastem a pomerančovým džusem. Toužím po kávě. Henry tu svou určitě ohleduplně vypil v kuchyni, protože ji cítím z jeho dechu. Položí mi talíř s jídlem do klína. Spořádám vajíčka a Alba se dál nerušeně krmí. Henry kouskem chleba vytře vyteklý žloutek. V televizi právě skupinka dětí řádí na trávníku, aby výrobce mohl následně dokázat účinnost nějakého pracího prášku. Dojíme a Alba taky. Nechám ji odříhnout a Henry mezitím odnese všechno nádobí do kuchyně. Po chvíli se vrátí, předám mu Albu a odejdu do koupelny. Osprchuju se. Pustím si tak horkou vodu, že se málem opařím, ale na moje zmučené tělo působí jako balzám. Zhluboka vdechnu páru, důkladně se vydrhnu ručníkem a namažu si krémem prsa, břicho a rty. Na zrcadle se vysrážela pára, takže se na sebe nemusím dívat. Rozčešu si vlasy a natáhnu si teplákovou soupravu. Připadám si prázdná a ošklivá. Henry sedí se zavřenýma očima na gauči a Alba si spokojeně cucá palec. Jakmile dosednu, Alba otevře oči a zakňourá. Palec jí vypadne z pusy, což ji zjevně překvapí. Pouští se žene nový model džípu. Henry úplně stáhne zvuk Promne si oči. Znovu usnu.

„Probuď se, Clare!“ Henry mnou jemně zatřese. Otevřu oči. Přijde mi to divné. Obrazy se rychle střídají. Ulice. Nebe. Hořící mrakodrap. Letadlo, které vypadá jako dětská hračka, pomalu a nezadržitelně nalétává do druhého věžáku. Vyšlehnou tiché plameny. Henry pustí zvuk. „Proboha,“ řekne kdosi v televizi. „Proboha.“

Úterý 11. června 2002 (Clare je 31)

Clare: Kreslím Albu. V danou chvíli jí je devět měsíců a pět dnů. Spí na zádech na malé bleděmodré dece na okrovo-fialovém čínském koberci v obývacím pokoji. Právě jsem ji odstavila. Prsa mám lehká, skoro Prázdná. Alba spí tak tvrdě, že s klidným srdcem odejdu zadním vchodem z domu a namířím si to přes zahradu do ateliéru.

Chvíli stojím ve dveřích a vdechuji mírně zatuchlou atmosféru nepoužívaného pracoviště. Přehrabu složku s papíry, najdu arch, který vypadá skoro jako pavučina, shrábnu pár kříd a dalších nezbytností, kreslicí prkno a zamířím zpátky do domu.

Vládne tam ticho. Henry je v práci (doufám) a ze sklepa ke mně doléhá vrčení pračky. Klimatizace vrní a z Lincolnovy se ozývá vzdálený rachot aut. Sednu si na koberec vedle Alby. Kousíček od její buclaté nožky dopadá na zem kužel slunečních paprsků. Do půl hodiny ji zalije celou.

Přicvaknu papír na prkno a křídy rozložím kolem sebe. S tužkou v ruce přemítám o dceři.

Tvrdě spí. Hrudník se jí zvedá a klesá s každým nádechem a slyším i tiché zachrnéní při výdechu. Napadne mne, jestli nemá rýmu. V pokoji je teplo, vždyť je konec června, a Alba na sobě má jen plenkové kalhotky. Připadá mi zarudlá. Levičku rytmicky zatíná v pěst. Třeba se jí zdá o hudbě.

Začnu skicovat Albinu hlavu. Otočí se tváří ke mně. Vůbec na to nemyslím. Ruka se mi míhá po papíře jako jehla seismografu a zachycuje Albinu podobu, jak ji vnímám zrakem. Všimnu si, jak se jí krk ztrácí v dětském sádlíčku pod bradou, jak se vlní faldíčky nad kolenem, když ze spaní pohne nohou, jen jednou, a potom zase leží bez hnutí. Tuha zachytí i vypouklé Albino bříško, které se klene nad okrajem plenkových kalhot nepřirozeně ostrou linií v jinak zaoblených tvarech. Studuju nákres, poopravím nožičky a znovu nakreslím pravou ruku.

Potom dojde na barvy. Začnu s bílou, s odleskem světla na nose, na levém boku, přes kotníky, plenkové kalhotky až k levé noze. Následně vystínuju obrázek temně zelenou a šmolkově modrou. Po Albině pravém boku se rozlévá temná kaluž stínu. Vypadá jako vodní hladina, a proto ji nakreslím sytými barvami. Alba na papíru získá třetí rozměr a vyskočí z něho.

Použiju dva odstíny růžové, perleťový z vnitřků lastury a tmavý, který mi připomíná čerstvého tuňáka. Rychlými črty dokončím Albinu kůzi. Připadá mi, že se Alba schovala v tom archu papíru a že z něho jen seškrabuju jakousi neviditelnou hmotu. Na uši, nos a ústa použiju světle fialovou (pusu měla mírně pootevřenou, rty ve tvaru splasklého O. Černé a husté vlasy se promění v modročernočervenou změť čar. S obočím si dám práci, připomíná mi chlupaté housenky, které se zabydlely v Albině tváři.

V tu chvíli už ji celou zalévá slunce. Zachvěje se, zacloní si drobnou ručičkou oči a povzdechne si. Na spodní okraj papíru napíšu její jméno, potom své a připojím datum.

Obraz je hotový. Je to záznam, který zachycuje, že jsem ji milovala, přivedla na svět a nakreslila. Zůstane dlouho poté, co už nebudu, nebude Henry a dokonce ani Alba ne. Dál bude hlásit do světa: dali jsme ti život, a ty jsi tady, tady a teď.

Alba otevře oči a usměje se.

TAJEMSTVÍ

Neděle 12. října 2003 (Clare je 32, Henrymu je 40)

Clare: Tohle je tajné: Někdy jsem ráda, když Henry zmizí. Někdy jsem ráda sama. Procházím domem v noci a chvěju se blahem, že nemusím mluvit, nikoho chovat ani objímat, prostě jen chodím nebo sedím nebo si vlezu do vany. Někdy si lehnu v obývacím pokoji na zem a poslouchám Fleetwood Mac, Bangles, B-52, Eagles a další kapely, které Henry nemůže vystát. Jindy zase odejdu s Albou na dlouhou procházku a schválně mu nenechám vzkaz, kam jsme šly. Někdy si zajdu na kávu s Celií, povídáme si o Henrym, o Ingrid a komkoli dalším, s kým se Celia za uplynulý týden setkala. Někdy si vyrazím s Charisse a Gomezem, nebavíme se o Henrym, jen si užíváme. Jednou jsem odjela k Michiganskému jezeru, a když jsem se vrátila, Henry ještě nebyl doma. Nikdy jsem mu o tom výletě neřekla. Někdy si prostě telefonem objednám paní na hlídání a jdu do kina nebo se projíždím na kole po setmění o cyklistické stezce po pláži Montrose a nesvítím. Připadám si, že létám.

Někdy jsem ráda, že je Henry pryč, ale vždycky jsem ráda, když se vrátí.

TECHNICKÉ PROBLÉMY

Pátek 7. května 2004 (Henrymu je 40, Clare je 32)

Henry: Koná se slavnostní vernisáž Clariny výstavy v chicagském Kulturním centru. Připravovala ji bez oddechu celý rok, vytvářela obří kostry imaginárních ptáků z drátů, obalovala je průhlednou papírovou hmotou, pokrývala fermeží a lakem, dokud nepropouštěly světlo. Teď tam visí od stropu a stojí na podlaze. Některé z nich se pohybují, poháněné motorky: někteří ptáci tlučou křídly, další dvě plastiky kohoutů bojují v rohu. U vstupní části vévodí prostoru obrovský, přes dva metry vysoký holub. Clare je vyčerpaná a šťastná. Oblékla si jednoduché černé hedvábné šaty a vysoko si vyčesala vlasy. Návštěvníci jí nosí květiny. V náručí chová kytici bílých růží a další květy se hromadí u návštěvní knihy. Galerie je našlapaná k prasknutí. Lidé krouží kolem, u každého z exponátů dávají průchod nadšení, zaklání hlavy, aby viděli na ptáky zavěšené u stropu. Všichni jí chodí blahopřát. V ranním vydání Tribune vyšla nadšením sršící recenze. Přišli všichni naši přátelé a přijeli dokonce i Clarini příbuzní z Michiganu. Oblehli Clare: Philip, Alicia, Mark se Sharon a dětmi, Nell, Etta. Charísse je všechny vyfotografuje a oni září štěstím. Až nám bude za pár týdnů ty fotky dávat, budu se děsit temných kruhů pod Clarinýma očima a toho, jak je hubená.

Držím Albu za ruku. Postáváme vzadu, nemačkáme se. Alba nemůže vidět vůbec nic, protože je ještě malá, a tak ji zvednu na ramena. Zalika nadšením.

Clarini příbuzní se rozprchnou a její agentka, Leah Jacobsová, ji představí skvěle oblečenému postaršímu manželskému páru. „Chci za mámou,“ poručí si Alba.

„Máma má moc práce, Albo,“ vysvětluju jí. Začíná se mi zvedat žaludek. Sehnu se a postavím ji na zem. Vztáhne ke mně obě ruce. „Ne. Chci k mámě.“ Sednu si na podlahu a dám hlavu mezi kolena. Potřebuju najít nějaké místo, kde mě nikdo neuvidí, kde budu sám. Alba mě tahá za ucho. „Albo, nech toho,“ okřiknu ji. Rozhlížím se kolem. Razí si k nám cestu můj táta. „Běž za dědou,“ pobídnu ji a trošku ji postrčím žádaným směrem. „Běž dát dědovi pusu.“ Začne natahovat. „Nechci k dědovi, chci k mámě.“ Proderu se k tátovi. Cestou někomu šlápnu na nohu. Když mizím, slyším Albino: „Mamííí!“

Clare: Jsou tady davy lidí. Všichni mi chtějí podat ruku a usmívají se. Usmívám se taky. Výstava vypadá skvěle. Hotovo! Zvládla jsem to! Jsem tak šťastná a tak utahaná. Už mě ze samého usmívání bolí pusa. Přišli všichni naši známí. Právě si povídám s Celií, když vzadu vypukne nějaký mumraj a uslyším Albu ječet: „Mamííí!“ Henry! Chci si co nejdřív proklestit cestu k Albě. Po chvíli ji uvidím. Richard ji vzal do náruče. Návštěvníci výstavy mi ustupují, abych mohla projít. Richard mi podá Albu. Zaklesne se mi nohama kolem pasu, zaboří mi nos do ramene a pevně mě obejme kolem krku. „Kde je táta?“ zašeptám. „Pryč,“ odpoví.

PŘIROZENÁ SMRT

Neděle 11. července 2004 (Clare je 33, Henrymu je 41)

Clare: Henry spí. Odřený a pokrytý zaschlou krví na podlaze v kuchyni. Nechci s ním hýbat ani ho budit. Chvíli sedím u něho na studeném linoleu. Nakonec se zvednu a uvařím kávu. Jak začne tmavá tekutina stékat do konvice a ozve se sotva slyšitelné pšouknutí hrubě namleté kávy ve filtru, Henry zasténá a zacloní si rukou oči. Na první pohled je jasné, že ho někdo zmlátil. Jedno oko má oteklé tak, že ho ani neotevře. Krev mu podle všeho teče z nosu. Nevidím žádnou otevřenou ránu, ale tělo má pokryté purpurovými podlitinami. Henry je velmi hubený, dají se mu spočítat žebra i obratle. Má propadlé tváře a pánevní kosti mu trčí z břicha. Vlasy mu dorostly skoro až na ramena a prokvétají stříbrem. Dlaně a chodidla má pořezané a všude po těle štípance. Opálený, umazaný, se špínou za nehty a zaschlým prachem slepeným potem na nohou i trupu. Cítím z něho seno, krev a sůl. „Henry,“ zašeptám, „vzbud se, už jsi doma…“ Něžně ho pohladím. Otevře oko. Ještě napůl omámený spánkem zamumlá: „Clare, Clare.“ Ze zdravého oka se mu začnou řinout slzy, otřásá se vzlyky. Přitáhnu si jeho hlavu do klína. Pláču s ním. Henry se stočí do klubíčka. Na studené kuchyň-fké podlaze se tiskneme k sobě, brečíme úlevou a radostí nad shledáním.

Čtvrtek 23. prosince 2004 (Clare je 33, Henrymu 41)

Clare: Den před Štědrým večerem. Henry jde s Albou do Water Tower Pláce obdivovat Santu a já nakupovat poslední dárky. Sednu si do kavárny v knihkupectví Border s ke stolku u okna, objednám si cappuccino, pohodlně se opřu a unavené nohy si podepřu hromadou nákupních tašek. Za oknem pomalu ubývá světla a na stromech se začínají rozsvěcovat droboučká bílá světýlka. Po Michiganské se oběma směry valí zástupy koupěchtivých lidí. Doléhá ke mně tlumené zvonění vánočních rolniček Armády spásy. Kdosi zavolá mé jméno. Ohlédnu se a čekám, že uvidím Henryho s Albou, ale namísto nich ke mně míří Kendrick s manželkou Nancy a Colinem a Nadou v závěsu.

Na první pohled mi je jasné, že právě opustili obchod s hračkami protože oba dospělí mají ve tváři výraz mučedníků, kteří právě unikli z pekla plyšáků, vláčků a autíček. Naďa se řítí ke mně a volá: „Teto Clare! Teto Clare! Kde je Alba?“ Colin se plaše usmívá a stydlivě ke mně natáhne ruku, aby mi ukázal žlutý nakladaček, který svírá v pěstičce. Pochválím mu ho a vysvětlím Nadě, že Alba šla s tátou okukovat Santy, na což mi Naďa s vážnou tváří oznámí, že minulý týden zahlédla opravdového Santu. „A co sis přála?“ vyzvídám. „Kamaráda,“ přizná se. Jsou jí tři. Uculím se na Kendricka s Nancy. Doktor cosi zašeptá své ženě a ta pobídne děti: „Tak jdeme, rošťáci, ještě musíme koupit tetě Silvii tu knížku,“ a všichni tři se vydají k pultu se zlevněnými tituly. Kendrick mávne rukou směrem k prázdné židli. „Mohu?“

„Jistě.“

Jakmile dosedne, zhluboka si povzdechne. „Vánoce nenávidím.“

„Tak to jste na tom s Henrym stejně.“

„Opravdu? To jsem nevěděl.“ Opře se ramenem o sklo a zavře oci. Zrovna když mě napadne, že nejspíš usnul, otevře oči a vypálí na me: „Bere Henry léky tak, jak má?“

„Ehm, myslím, že ano. Dělá, co může. V poslední době je často pryč.

Kendrick nervózně zabubnuje prsty o desku stolu. „Co znamená hodné.

„Každých pár dnů.“ Naštve ho to. „Proč mi to neřekl?“

„Nejspíš se bál, že by vás to rozladilo a přestal byste ho léčit.“

„Jako jediný z mých pokusných králíků umí mluvit, ale nikdy mi nic neřekne!“

Zasměju se. „Vítejte v klubu.“

„Snažím se o seriózní vědecký výzkum. Potřebuju, aby mi říkal, když něco selže nebo nevyjde, jak by mělo. Jinak je to jen mlácení prázdné slámy.“ Přikývnu. Venku začíná sněžit. „Clare?“

„Ano?“

„Proč nechcete, abych analyzoval Albinu DNA?“

Probírali jsme to s Henrym nejméně stokrát. „Protože analýzou by to začalo, to by mi nevadilo, ale potom byste s Henrym na mně seděli jako štěnice, abych dala souhlas k tomu, že na ní budete zkoušet nejrůznější jedy, a to naprosto odmítám. Proto.“

„Je ještě hodně malá. U tak mladého organismu je velká šance, že bude na léčbu pozitivně reagovat.“

„Řekla jsem ne. Až bude Albě osmnáct, ať se rozhodne sama. A navíc zatím všechno, co jste zkoušel na Henrym, byla moje noční můra.“ Nedokážu se mu podívat do očí. Upřeně se dívám svoje ruce položené na stole.

„Mohli bychom najít vhodnou genovou terapii a…“

„Při té už spousta lidí umřelo.“

Kendrick mlčí. Hluk v knihkupectví je skoro k nevydržení. Zaslechnu Abino: „Mamííí!“ Podívám se směrem, odkud hlas přichází. Sedí Henrymu za krkem a rukama se ho drží za čelo. Zpozoruje Kendricka a z výrazu jeho ťváře čtu obavy. Co přede mnou ti dva asi tají? Henry se usměje a vykročí k nám. Alba se spokojeně natřásá nad hlavami davu. Kendrick vstane, aby se s ním pozdravil, a já pouštím obavy z hlavy.

NAROZENINY

Středa 24. května 1989 (Henrymu je 41, Clare je 18)

Henry: S žuchnutím přistanu na posekaném palouku. Dopadnu na bok, odřu se a skončím špinavý a zakrvácený u Clariných nohou. S ledabylým půvabem sedí na kameni, nevinná princeznička v bílých hedvábných šatech, bílých punčochách a lodičkách, s bílými rukavičkami po zápěstí na rukou. „Zdravím, Henry,“ přivítá mě, jako bych se u ní jen tak mimochodem zastavil na šálek čaje.

„Copak?“ zeptám se. „Vypadáš, jako by ses chystala na první přijímání.“

Clare sedí vzpřímeně a tváří se upjatě. „Dnes je 24. května 1989.“

Hned mi to dojde. „Všechno nejlepší k narozeninám. Nemám tady náhodou někde svoje oblíbené tričko s Bee Gees?“ S odpovědí se neobtěžuje, ležérně se sehne, sáhne pod kámen a vytáhne tašku s oblečením. Rozepne zip a vytáhne z ní frak, kalhoty a jednu z těch neuvěřitelně nepohodlných společenských košil s manžetami na knoflíčky. Taška obsahuje i spodní prádlo, šerpu, motýlka, knoflíčky a květ gardénie. Vyděsí mě to, protože tohle jsem opravdu nečekal. Horečně přemýšlím a rovnám si v hlavě všechna fakta. „Clare, dneska se nebudeme brát a ani žádná jiná sláva se nechystá. Navíc vím naprosto jistě, že naše výročí sňatku je na podzim. V říjnu. Na konci října.“

Zatímco se oblékám, Clare se otočí. „Chceš říct, že si nepamatuješ datum sňatku? To je typicky mužská vlastnost.“

Povzdechnu si. „Zlatíčko, to víš, že si ho pamatuju naprosto přesně, ale teď ti ho říct nemůžu. Tedy ještě jednou. Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Je mi osmnáct.“

„Teda, už tolik. Připadá mi jako včera, když ti bylo šest.“

Moje odpověď ji zaujala. Zmínka o ní, o mých setkáních s ní, ať již s mladší nebo starší, vždy spolehlivě upoutá její pozornost. „Tys mě teď někdy viděl v šesti letech?“

„Právě teď jsem ležel s tebou v posteli. Četla sis Emmu a bylo ti třiatřicet. Mně je teď jedenačtyřicet a nejsem zrovna ve své kůži.“ Prsty si prohrábnu vlasy a dlaní si opatrně přejedu přes utržené podlitiny.

„Omlouvám se, Clare, ale obávám se, že jsem na tvé narozeniny nedorazil zrovna v nejlepší formě.“ Zastrčím gardénii do knoflíkové dírky a začnu se trápit s knoflíčky. „Před dvěma týdny jsem navštívil šestiletou Clare. Nakreslila jsi mi kačenku.“

Clare zrudne. Červené skvrnky vypadají jako kapky krve v misce mléka.

„Máš hlad? Vystrojila jsem ti hostinu.“

„Samozřejmě, že mám hlad. Padám hlady a právě mě napadlo, že kanibalismus není až tak zavrženíhodný.“

„V danou chvíli naprosto zbytečná úvaha.“

Cosi v tónu jejího hlasu mne znepokojuje. Něco se děje. Něco, o čem nevím, ale Clare se domnívá, že ano. Očekávání z ní doslova sálá. Přemítám, jestli se mám rovnou přiznat, že jsem osel, anebo předstírat, že je mi všechno jasné. Dospívám k názoru, že nechám věcem volný průběh. Clare rozprostře deku, která později skončí na gauči v našem obývacím Pokoji. Uvelebím se na ní. Její zelenkavá pastelová barva mě uklidňuje. Clare rozbalí sendviče, naaranžuje papírové kelímky, lžičky, sušenky, malou skleničku kaviáru, čokoládové placičky plněné mátovým krémem, jahody, láhev značkového vína, plísňový sýr, na můj vkus trošku přezrálý papírové tácky.

„Teda, Clare. Víno a kaviár!“ Ohromí mě to, ale z nějakého důvodu! mě to netěší. Podá mi láhev a vývrtku. „Ehm, nevím, jestli jsem se o tom už zmiňoval, ale neměl bych pít. Doktor mi to zakázal.“ Zesmutní. „Jíst samozřejmě můžu… a taky můžu předstírat, že piju. Tedy pokud chceš.“ Nedokážu se zbavit pocitu, že na mě něco chystá. „Nevěděl jsem, že piješ. Tedy, alkohol, myslím. Jen zřídkakdy jsem tě viděl něco pít.“

„Moc mi to nechutná, ale myslela jsem si, že se pro takovou příležitost láhev vína hodí. Šampaňské by bylo nejspíš mnohem lepší, ale nakupovala jsem v sámošce, takže jsem moc velký výběr neměla.“

Vytáhnu zátku a oběma nám trochu naliju. Mlčky si přiťukneme. Předstírám, že piju. Clare ovšem nikoliv. Hodí do sebe víno jako panáka. „Není to tak zlý.“

„Taky muselo stát nejmíň dvacet babek.“

„To ještě nemusí nic znamenat.“

„Clare.“ Rozbaluje sendviče z žitného chleba, které zjevně přetékají okurkami. „Hrozně nerad… i když dneska máš narozeniny, ale…“

„Osmnácté,“ upozorní mě.

„Ehm, nevím, jak začít, vážně mě štve, že pro tebe nemám žádný dárek…“ Překvapeně se na mě zadívá. Uvědomím si, že se ode mne něco čeká, „ale nikdy nevím, kam se dostanu, a navíc, jak víš, s sebou nikdy nemůžu nic vzít.

„To mi nemusíš připomínat. Nepamatuješ, na čem jsme se dohodli při tvé poslední návštěvě? Dnešní datum je na seznamu poslední a zároveň, připadlo na moje narozeniny. Už víš?“ Upřeně se na mne zadívá, jako kdyby chtěla telepaticky přenést kýženou informaci do mé hlavy.

„Aha. Ještě jsem tady nebyl. Tedy, chci říct, že to, na čem jsme se dol hodli, je pro mne zatím hudba budoucnosti. Copak jsem ti to neřekl? Divné. Pořád mi ještě zbývá dlouhá řada schůzek. Tobě ne? Za pár let se potkáme v mé přítomnosti. Budeme se vídat hodně často.“

„Jenomže to je moc dlouhá doba. Pro mě.“

Zavládne rozpačité ticho. Pomyšlení na to, že moje pětadvacetileté já běhá někde po Chicagu a neví nic o Clarině existenci a vlastně ani o mně, o tom nádherném slunečném jarním dnu v lese, a už vůbec ne o tom, že Clare právě slaví osmnácté narozeniny. Umělohmotnými noži si namaneme kaviár na slané sušenky. Chvíli se ozývá jen křoupání a další zvuky, které provází hltání sendvičů. Duchaplná konverzace jde k šípku. Poprvé mne napadá, jestli na mne Clare neušila boudu. Možná, že už tehdy vě-děla, že v mém případě věty začínající: „Nikdy…“ nepřipadají v úvahu, trotože v mém případě budoucnost s minulostí splývají. Dopracovali jsme se k jahodám.

„Clare.“ Nevinně se na mne usměje. „Na čem přesně jsme se dohodli? Copak jsme naplánovali na tvé narozeniny?“

Znovu zrudne. „No, tohle.“ Mávne rukou směrem ke zbytkům jídla.

„A ještě něco? Tohle bylo skvělé.“

„Hm. Jo.“ V tu chvíli se dovtípím, ale napjatě poslouchám, abych měl jistotu, že se nemýlím. „A to?“

Zrůžovělá se snaží zachovat věcný, samozřejmý tón. „Že se budeme milovat.“

„Aha.“ Clarin milostný život před 26. říjnem 1991, kdy jsme se coby dospělí vlastně seznámili, pro mne byl vždycky záhadou. Přes všechny její léčky, vyzývavé chování a provokace jsem se s ní zatím odmítal milovat a raději trávil hodiny a hodiny povídáním, přičemž jsem se snažil ignorovat bolestivé napětí v rozkroku. Nicméně toho dne byla přinejmenším podle zákona dospělá, i když po citové stránce ještě možná ne úplně. Nemohl psem jí ale zkazit život, obrazně řečeno… i když už jsem jí přichystal dost podivné dětství. Kolik dívek se se svým nastávajícím manželem setkává ‚pravidelně od šesti let? Kolika z nich se pokaždé zjeví nahý? Clare ze mne nespouští oči. Přemýšlím o prvním milování s Clare a vrtá mi hlavou, jestli se i ona bude se mnou milovat poprvé. Rozhodnu se, že se jí na to zeptám, až se vrátím do své přítomnosti. Zatímco se topím v úvahách, Clare sklidí nádobí a zbytky jídla do piknikového košíku.

„Takže?“

Sakra. Tak budiž. „Ano.“

Bojí se a těší zároveň. „Henry. Už mockrát jsi se mnou…“

„Moc, moc, mockrát.“ Nejde jí to z pusy.

„Pokaždé to bylo úžasné,“ chlácholím ji. „Milování s tebou je to nejkrásnější, co mě v životě potkalo. Budu něžný.“ Jakmile ta slova vypustím z úst, znervózním. Dolehne na mě zodpovědnost, příšerná a drtivá zodpovědnost, a připadá mi, že se celý svět dívá jen a jen na mě, celý svět očima Clare. Nikdy v životě jsem si nepřipadal tak bídně. Tak jo. Zhluboka se nadechni. „Miluju tě.“

Oba vstaneme a zavrávoráme na nerovném povrchu deky. Vrhne se mi do náruče. Tiší a strnulí stojíme na palouku jako ženich s nevěstou na svatebním dortu. Koneckonců vždyť přece držím v objetí Clare, svou Clare. Je jí jen o málo míň, než když jsme se setkali v mé přítomnosti, a mně jedenačtyřicet. Žádný strach. Zakloní hlavu. Políbím ji.

„Clare.“

„Hm?“

„Jsi si naprosto jistá, že jsme tady sami?“

„Kromě Etty a Nell všichni odjeli na Kalamazoo.“

„Připadám si, jako by mě natáčeli do Skryté kamery.“

„Jsi paranoidní. Smutné.“

„To nic.

„Můžeme jít ke mně.“

„Příliš nebezpečné. Proboha, připadám si jako před maturitou.“

„Cože?“

„Nic.“

O krok ustoupí a rozepne si šaty. Přetáhne si je přes hlavu a se záviděníhodnou lhostejností je odhodí na deku. Vystoupí z lodiček a stáhne si punčochy. Uvolní háčky na podprsence, upustí ji na zem a sundá si kalhotky. Zůstane přede mnou stát úplně nahá. Připadá mi to jako zázrak. Všechno to, na co jsem si zvykl a co jsem si oblíbil, zmizelo. Bříško ploche, žádné jizvičky a stopy po těhotenstvích, která nám způsobila tolik zármutku a nakonec přinesla tolik štěstí. Stojí přede mnou o trochu štíhlejší a o hodně rozechvělejší Clare, než jakou miluju v přítomnosti. Uvědomím si, kolik žalu jsme museli překonat. Všechny stopy po něm však zázrakem zmizely. Zbylo jen štěstí, štěstí a radost z toho, že jsme spolu. Kleknu si, Clare přijde ke mně a zůstane stát. Zabořím obličej do jejího břicha a po chvíli vzhlédnu k ní. Tyčí se nade mnou, ruce v mých vlasech a nad ní se klene modravé nebe bez mráčku.

Vyvléknu se ze saka a rozvážu motýlka. Clare poklekne ke mně. Společně rozepneme knoflíčky s opatrností, již by nám záviděl i pyrotechnik protiteroristického komanda. Shodím kalhoty a trenky. Nedá se to udělat s grácií. Jak to asi řeší striptéři? To taky poskakují po pódiu s jednou nohou v nohavici a druhou venku? Clare se zasměje. „Svlékat se jsem tě ještě nikdy neviděla. Není to nic moc.“

„Tohle se mě dotklo. Pojď blíž a to pošklebování tě přejde.“

„A… mm.“ S hrdostí mohu konstatovat, že po patnácti minutách jí z tváře zmizí všechny stopy výsměchu. Naneštěstí je stále napjatější a… odtažitější. Po čtrnácti letech soužití a bůhví kolika hodinách a dnech vášnivého, dychtivého, naléhavého a vyčerpávajícího milování s ní to pro mne je naprostá novinka. Chci, pokud to vůbec je možné, aby cítila, co já, ten úžasný pocit splynutí, který jsem prožíval, když jsme se, jak jsem se hloupě domníval, milovali poprvé. Posadím se a povzdechnu. Clare mne napodobí a defenzivně si obejme rukama kolena. „V pořádku?“

„Mám strach.“

„To nic.“ Přemýšlím, co dál. „Přísahám, že při našem příštím setkání mě prakticky znásilníš. Jsi skutečně výjimečně náruživá.“

„Vážně?“

„A nenasytná.“ Prohrabu piknikový košík: kelímky, víno, kondomy, ručníky. „Chytrá holka,“ naliju nám oběma po pohárku. „Na panenství. „Na svět dost veliký i čas.‘ Hop tam.“ Poslušně udělá, co jsem jí nařídil. Jako malé děcko, které polyká hořký sirup. Dolilu jí i sobě.

„Říkals, že nesmíš pít.“

„Výjimečná situace. Do dna.“ Clare může vážit necelých šedesát kilo a tohle jsou pořádné odlivky. „Ještě jednu.“

„Další? Vždyť usnu.“

„Uvolníš se.“ Vypije to na jeden lok. Zmačkáme kelímky a hodíme je do košíku. Lehnu si na záda a rozpřáhnu paže. Jako na pláži nebo při ukřižování. Clare se natáhne vedle mne. Přitáhnu si ji k sobě tak, abychom leželi tvářemi proti sobě. Vlasy jí spadají přes ramena a ňadra. Připadá mi nesmírně krásná. Dojímavý pohled. Snad po milionté si přeju být malířem.

„Clare?“

„Hmm?“

„Představ si sebe samu jako prázdnou a otevřenou nádobu. Kdosi prošel kolem a všechno zevnitř odnesl. Zbyla jen nervová zakončení.“ Špičkou ukazováčku najdu klitoris.

„Chudinka malá Clare. Je úplně prázdná.“

„Na druhou stranu je to dobře, protože tam máš spoustu místa. Jen si představ, co všechno by se do tebe vešlo, kdybys v sobě neměla takové pitomosti jako ledviny, žaludek, slinivku a tak dál.“

„Co třeba?“ Zvlhne. Přestanu ji dráždit a opatrně zuby roztrhnu obal kondomu. To už jsem nedělal celé roky.

„Klokan. Toastovač. Penis.“

Clare mi vezme kondom z ruky s výrazem udiveného znechucení. Leží na zádech. Nafoukne ho. „Fuj. Je to nutné?“

I když jsem často odmítal Clare něco říct, jen zřídka jsem jí doopravdy zalhal. Přepadne mě pocit viny a studu, když odpovídám: „Bojím se, že jo. Seberu jí prezervativ, ale místo abych si ho nasadil, usoudím, že v danou chvíli bude nejlepší orální sex. V budoucnosti bude orálním sexem přímo posedlá. Dokázala by přeskočit mrakodrap a dokonce i umýt nádobí, jen aby bylo po jejím. Kdyby byl orální sex olympijskou disciplínou, určité bych patřil k medailistům. Roztáhnu jí jemně nohy a políbím poštěváček

„Bože,“ vzdychne. „Bože můj.“

„Pšt,“ varuju ji. Kdyby se do toho dala, tak by ten jekot přilákal Nell i Ettu. Určitě by se rozeběhly podívat, jestli ta chudinka náhodou nemele z posledního. V následujících patnácti minutách přiměju Clare sestoupit na žebříčku evoluce o několik stupínků. Nepřestanu, dokud z ní nezůstane jenom síť obnažených jiskřících nervů. Navléknu si kondom a pomalu a opatrně do ní vniknu. Představuju si, jak se to trhá a kolem mne stříká krev. Má oči tak pevně zavřené, že si v první chvíli myslím, že ani neví, že už jsem uvnitř ní, i když se tyčím přímo nad ní, ale nečekaně na mne pohlédne a usměje se. Vítězoslavně a blaženě.

Zvládnu se udělat rychle. Clare mě soustředěně pozoruje. Jak se blížím k vyvrcholení, zpozoruju na její tváři úžas. Dějí se divné věci. Jsme to ale podivná zvířata. Zhroutím se na ni. Oba nás zalije pot. Slyším tlukot jejího srdce. Možná ale, že to bije to moje.

Opatrně ho vytáhnu a zbavím prezervativu. Ležíme vedle sebe na zádech a díváme se na neuvěřitelně modré nebe. Šelestění větru v trávě připomíná šumění příboje. Podívám se na ni. Připadá mi zaražená.

„Clare.“

„Hm,“ opáčí bez zájmu.

„Bolelo to?“

„Ano.“

„Líbilo se ti to?“

„A jak!“ odpoví a rozbrečí se. Posadíme se a já ji obejmu. Otřásá se vzlyky.

„Clare, Clare. Co se stalo?“

Trvá dost dlouho, než se mi z ní podaří vypáčit odpověď. „Zase zmizíš. Celé roky tě neuvidím.“

„Jenom dva roky. Jen dva roky a pár měsíců.“ Mlčí. „Clare, mrzí mě to, ale nemůžu s tím nic dělat. Stejně je to zvláštní, že tady dneska můžu ležet vedle tebe. Ze můžu být s tebou, milovat se s tebou, místo abych měl v patách tlupu vrahounů, mrzl v opuštěné stodole nebo trčel v nějaký jiný díře. A až se vrátím, zůstanu s tebou. Dneska to bylo úžasné.“ Malinko se usměje. Políbím ji.

„Jak to, že čekat musím pořád jenom já?“

„Protože máš dokonalou DNA a čas si s tebou nepohazuje jako s horkým bramborem sem a tam. A navíc, trpělivost je nemalá ctnost.“ Zabuší mi pěstičkami do hrudi tak, aby to moc nebolelo. „A navíc ty mě znáš celý život, zatímco já musel na setkání s tebou čekat do osmadvaceti. Celé ty roky, než jsme se poznali, jsem jen.

„Šukal ženský“

„Ehm, to taky. Ale nebuď nespravedlivá, někde jsem se potřeboval zaučit, až tě potkám. Je to smutné a divné. Jestli mi nevěříš, tak si to zkus. Stejně se to nikdy nedozvím. Milovat se s někým, na kom ti nezáleží, je něco jiného.“

„Nikoho jiného nechci.

„Bezva.“

„Henry, napověz mi trochu. Kde bydlíš? Kde se seznámíme? Který den?“

„Dobrá, ale jen maličko. V Chicagu.“

„To je moc málo.“

„Věř. Všechno máš před sebou.“

„Jsme šťastní?“

„Často jsme až bláznivě šťastní, ale i nešťastní kvůli tomu, co ani jeden z nás nedokáže ovlivnit. Třeba když nemůžeme být spolu.“

„Takže vždy, když jsi se mnou tady, tak tam mě opouštíš?“

„To není přesné. Někdy se ztratím jen na deset minut, jindy na deset dnů. Nemá to žádný řád. Proto to taky těžko snášíš. Někdy se dostávám do hodně nepříjemných situací a potom se vracím celý pomlácený a zničený. Pokaždé, když zmizím, se o mě bojíš. Žít se mnou je jako žít s policajtem. Vyčerpaně domluvím. Kolik mi asi je ve skutečnosti, v reálném čase? Podle kalendáře je mi jedenačtyřicet, ale když se k tomu připočítá všechno to kolem, tak mi může být o dobrých pět, možná šest let víc. A nebo taky třiadevadesát. Kdo ví. Uvědomím si, že jí musím něco říct. Ale co?

„Clare?“

„Henry.“

„Až se spolu setkáme příště, měj na paměti, že tě neznám. Nenaštvi se, když se k tobě budu chovat jako k úplně neznámému člověku, protože to pro mě v mé přítomnosti taky budeš. A prosím, Clare, nevysyp na mě všechno najednou. Měj slitování, Clare.“

„Budu! Henry, zůstaň!“

„Pšt. Zůstanu s tebou.“ Lehneme zpátky na deku. Dopadne na mne únava, zatmí se mi před očima. Moc času už mi nezbývá. „Miluju tě, Henry. A děkuju… za dárek k narozeninám.“

„Já tě taky miluju, Clare. A nezlob.“ A zmizím.

TAJEMSTVÍ

Čtvrtek 10. února 2005 (Clare je 33, Henrymu je 41)

Clare: Ve čtvrtek odpoledne v ateliéru vyrábím speciální světle žlutý papír. Henry už je pryč skoro čtyřiadvacet hodin a mnou jako obvykle zmítají protichůdné pocity. Nevím, jestli se trápit tím, kde je a ve které době, nebo být na něho naštvaná, protože zase zmizel, nebo netrpělivě čekat a lámat si hlavu tím, kdy se vrátí. Mé práci to rozhodně neprospívá, nedokážu se soustředit na to, co dělám, a zkazila jsem spoustu archů. Plesknu hmotu zpátky do kýblu a raději začnu znovu. Po chvíli usoudím, že je na čase dát si pauzu. Naliju si hrnek kávy. V ateliéru je chladno a navíc si máčím ruce ve studené vodě. Sice jsem si ji trochu ohřála, aby mi nepopraskala kůže, ale i tak. Ohřívám si dlaně o keramický hrnek. Stoupají z něho obláčky páry. Nakloním se nad něj a vdechuji vlhkou vůni kávy. Díky bohu, pomyslím si, a vzápětí zaslechnu Henryho, jak si pohvizduje na cestičce vedoucí od domu k ateliéru. Oklepe si sníh z bot a shodí ze sebe kabát. Vypadá báječně, září štěstím. Srdce mi buší až v krku a naslepo na něho vypálím: „24. května 1989?“

„Správně. Správně!“ Zvedne mě do výšky. Mám na sobě umáčenou zástěru a gumovky. Zatočí se mnou. Rozesměju se. Smějeme se oba. Henry se už nepokouší zakrývat nadšení. „Proč jsi mi nic neřekla? Celé ty roky jsi mě nechala tápat. Potvoro! Mrcho!“ Škádlivě mě kousne do krku a začne mne lechtat.

„Nevěděls to, a tudíž jsem ti to ani nemohla říct.“

„Hm. Máš pravdu. Můj ty bože, ty jsi úžasná.“ Utáboříme se na rozvrzaném starém gauči odloženém v ateliéru. „Dá se tady pustit topení?“

„Ale jistě.“ Henry vyskočí a otočí kolečkem termostatu. Kotel se zapne. „Jak dlouho jsem byl pryč?“

„Skoro celý den.“

Henry si povzdechne. „Stálo to za to? Vyměnit celý den plný úzkosti za pár překrásných hodin?“

„Určitě. Prožila jsem jeden z nejkrásnějších dnů v životě.“ Zmlknu a ponořím se do vzpomínek. Často se mi vybavuje Henryho tvář nade mnou na pozadí blankytně modrého nebe i pocit, který jsem zažívala, když mne připravil o panenství. Myslívám na to vždycky, když si připadám osaměle a nemůžu spát.

„Povídej…“

„A co?“ Přitiskneme se k sobě, abychom se vzájemně ohřáli a dodali si jistoty.

„Co se dělo, když jsem odešel?“

„Všechno jsem posbírala, dala se alespoň trochu do pořádku a vrátila se domů. Podařilo se mi proklouznout do pokoje, aniž bych někoho potkala, a vlezla jsem si do vany. Za chvíli už ale na dveře bušila Etta a dožadovala se vysvětlení, proč se za bílého dne ráchám ve vaně, a tak jsem musela předstírat, že mi není dobře. A vlastně mi ani nebylo. Svým způsobem jsem opravdu onemocněla… Celé léto jsem jen bloumala po palouku a skoro pořád jsem spala. Hodně jsem četla. Stáhla jsem se do sebe. Psala jsem ti dopisy a pálila je. Jednu dobu jsem vůbec neměla chuť k jídlu a máma mě odtáhla ke svému psychologovi, tak jsem se radši přinutila jíst. Na konci srpna mi naši oznámili, že jestli se rychle neseberu, nemůžu nastoupit do školy. To mě okamžitě probralo, protože jsem po ničem netoužila tolik, jako vypadnout z domova a odjet do Chicaga. Navíc jsem se do školy těšila, protože to pro mě bylo něco nového. Měla jsem mít svůj byt a město jsem milovala. A taky mě to zaměstnalo, abych nemusela pořád myslet na to že netuším, kdy a kde tě potkám nebo jak tě najdu. V době, kdy jsem na tebe narazila, už mi bylo celkem fajn. Měla jsem práci, přátele, užívala si.“

„Co?“

„Slyšíš dobře.“

„Chodilas s někým?“

„Jo, chodila. Chtěla jsem zjistit, jaké to je… a taky proto, že mě doháněla k šílenství představa, že si někde nic netuše užíváš s jinýma ženskýma. Bylo to jako černá komedie. Vyrazila jsem si s krásným a nadaným mladíkem s uměleckými sklony a celý večer jen myslela na to, jaká je to nuda, a dívala se na hodinky. Po pěti klucích mě to přestalo bavit, protože jsem si všimla, že jim lezu na nervy. Ve škole někdo roztroubil, že jsem lesba, a musela jsem odmítat zástupy fanynek.“

„Dovedu si tě živě představit v náručí jiné ženy.“

„Chovej se slušně, nebo změním orientaci.“

„Vždycky jsem toužil být lesba.“ Henrymu padají víčka, což mi nepřipadá fér, když jsem vzhůru až běda a chce se mi na něj skočit. Zívne. „V tomhle životě to oželím. Trochu moc chirurgické řezničiny.“

Vybaví se mi hlas otce Comptona zpoza mřížky ve zpovědnici, když se mě tlumeným hlasem vyptával, jestli se chci vyzpovídat z nějakého hříchu. Rozhodným tónem jsem mu odpověděla, že nemám z čeho. Nehřešila jsem. Udělala jsem chybu. Byla jsem opilá, a to se nepočítá. Dobrý otec Compton si povzdechl a zatáhl záclonku. Konec zpovědi. Mým pokáním budiž lhát Henrymu, lhát mu tak dlouho, dokud budeme naživu. Dívám se na něj, jak šťastně oddechuje v zajetí vzpomínek na mé mladší já, okouzlený mladou Clare, a vybaví se mi Gomez. Spící Gomez. Gomezova ložnice po ránu. „Udělala jsem chybu, Henry,“ špitnu sotva slyšitelně. Čekala jsem. Trpělivě jsem čekala a ujelo mi to jenom jednou. Raději mu to řekni, nabádá mě otec Compton, nebo komu patří ten hlas v mé hlavě. Nemůžu, bráním se, začal by mě nenávidět.

„Haló,“ zatřese se mnou Henry. „Kdepak se touláš?“

„Zamyslela jsem se.“

„Vypadáš smutně.“

„Netrápí tě někdy, že všechno důležité už se stalo?“

„Ne, vlastně trochu ano, ale jinak, než myslíš. Stále odcházím do doby, která je pro tebe už jen vzpomínkou, ale ona nezmizela, pro mě ne. Trápí mě, že se nestaráme o přítomnost. Přesuny v čase s sebou přinášejí změnu vědomí, takže jsem mnohem… vnímavější, když jsem tam venku, z nějakého důvodu se mi to zdá důležité a někdy mne napadá, že kdybych ise stejně choval i v přítomnosti, všechno by bylo perfektní. Nicméně nás v poslední době potkalo spousta úžasných věcí, ne?“ Usměje se. Zářivý, trochu pokřivený úsměv plný nevinnosti. Zavřu ten pocit viny do malé schránky úplně vzadu, kam ho schovávám jako nepříjemného čertíka na pružince.

„Alba.“

„Alba je dokonalá. A ty taky. Víš, tam tě sice hrozně miluju, ale společně strávené roky, společný život, důvěrná znalost a…“

„V dobrém i zlém…“

„To, že jsme přestáli i krušné časy, to dělá mnohem skutečnější. Je to ta realita, po které toužím.“

Tak už mu to řekni. Řekni mu to. „I realita může být značně nereálná…“ Jestli mu to mám někdy říct, tak teď je ta pravá chvíle, pomyslím si. Čeká. Odhodlávám se, ale prostě nemůžu.

„Clare?“ Dívám se na něho jako dítě přistižené při lumpárně, ztracené, chycené v síti lží. Sotva slyšitelně zašeptám: „S někým jsem se vyspala.“ Stuhne, nevěří vlastním uším. „S kým?“ zeptá se, aniž by se na mě podíval.

S Gomezem.“

„Proč?“ Čeká, až dopadne rána.

„Opila jsem se. Na jednom večírku. Charisse byla v Bostonu…“

„Moment. Kdy se to stalo?“

„1990.“

Rozesměje se. „Proboha, Clare, tohle mi nedělej. Sakra. 1990. Ježíši myslel jsem, že mluvíš o něčem, co se stalo nedávno, nejpozději minulý týden.“ Mdle se na něho usměju. „Ne že bych z toho zrovna skákal nadšením, ale zrovna před chvílí jsem tě nabádal, ať si to vyzkoušíš na vlastní kůži, takže nemůžu… nevím.“ Znervózní. Vstane a začne přecházet po ateliéru. Jsem zmatená. Přes patnáct let jsem umírala strachy. Děsila jsem se, že se Gomez podřekne, že ve své ješitnosti něco velkohubého plácne a Henrymu je to jedno. Nebo ne?

„Jaký to bylo?“ zeptá se věcně. Stojí ke mně otočený zády a cosi kutí s kávovarem.

Obezřetně volím slova. „Jiné. Tedy, ne že bych chtěla Gomeze kritizovat, ale…“

„Pokračuj.“

„Slon v porcelánu.“

„Má ho většího než já.“ Další věcné konstatování.

„Nevím, jak teď, ale tehdy se choval jako buran. Dokonce při tom kouřil.“ Henry se zamračí. Vstanu a přitisknu se k němu. „Promiň. Udělala jsem chybu.“ Přitáhne si mě k sobě. Tichounce zamumlám do jeho límce: „Trpělivě jsem na tebe čekala…“ ale zlomí se mi hlas a nedokážu pokračovat dál. „V pořádku, Clare,“ řekne. „Nic tak hroznýho se nestalo.“ Hladí mě po vlasech. Napadne mne, jestli mne v duchu porovnává s Clare, s tou Clare, kterou v roce 1989 opustil, jestli si nepředstavuje, že objímá tu druhou. Připadá mi, že mi snad umí číst myšlenky, protože se zeptá:

„Ještě nějaké překvápko?“

„Už ne.“

„Ty vážně umíš držet jazyk za zuby.“ Díváme se jeden druhému do oči a já pochopím, že mě vidí jinak.

„Díky tomu jsem pochopila… poznala jsem… začala si víc vážit…

„Pokoušíš se mi sdělit, že jsem z toho srovnání vyšel bez ztráty kytičky?

„Ano.“ Políbím ho. Rozpačitě. Chvilinku váhá, ale potom mě začne líbat a netrvá dlouho a už po svém dáváme věci do pořádku. Víc, než jen do pořádku. Všechno jsem mu vyklopila, ulevilo se mi a on mě nepřestal milovat. Mám pocit, že se vznáším, dostalo se mi milosrdenství odpuštění a ani jsem nemusela učinit pokání. Nemusím klečet na hrachu. Nemusím odříkat ani jeden zdrávas, ani jeden otčenáš. Připadá mi, že jsem zázrakem vystoupila bez zranění z auta rozbitého napadrť. Někde tam se s Henrym milujeme na zelenkavé dece a Gomez se na mne ospale dívá a hrábne po mně svou obrovskou tlapou. To všechno, úplně všechno se děje najednou a právě teď a jako obvykle je příliš pozdě na tom něco měnit. Svlékáme s Henrym jeden druhého na rozvrzaném gauči v ateliéru jako nedočkaví milenci, jako kdybychom strhávali celofán z úplně nové bonboniéry. Ještě není příliš pozdě, ještě ne.

Sobota 14. dubna 1990, čas 6.43 (Clare je 18)

Clare: Otevřu oči. Netuším, kde jsem se probudila. Zápach cigaret. Stín markýzy na popraskané žluté zdi. Otočím hlavu a vedle mne spí v posteli, ve své vlastní posteli, Gomez. V tu chvíli si na všechno vzpomenu. A zpanikařím.

Henry. Henry mě zabije. Charisse mi vyškrábe oči. Posadím se. Gomezova ložnice připomíná skládku odpadu. Poházené oblečení, přetékající popelníky, skripta a zákoníky, noviny a špinavé nádobí. Z podlahy se na mě vyčítavě dívá kupička mých šatů.

Gomez spí spánkem spravedlivých. Klidně oddechuje a ničím nepřipomíná chlápka, který právě podvedl svoji přítelkyni s její nejlepší kamarádkou. S rozcuchanými vlasy, obvykle úzkostlivě učesanými a upravenými, vypadá jako přerostlé děcko, jako malý kluk vyčerpaný po celodenním lítání.

Hlava mi třeští a připadám si jako zmlácená. Vstanu a vrávoravě dojdu chodbou do koupelny. Páchne tam zatuchlina a plíseň, poličky přetékají žiletkami a pěnami na a po holení, mokré ručníky všude, kam se člověk podívá. Najednou nevím, co tam vlastně pohledávám. Vyčurám se, opláchnu si obličej, umyju se laciným mýdlem a studuju svůj obraz v zrcadle, jestli se na mně něco nezměnilo. Chci zjistit, jestli Henry na první pohled pozná, že… jsem pobledlá, ale jinak úplně stejná jako kdykoliv před sedmou ráno.

V domě vládne ticho. Kdesi blízko slyším tikat hodiny. Gomez tam bydlí ještě se dvěma dalšími přáteli a spolužáky zároveň, kteří s ním chodí na práva. Rozhodně netoužím se s kterýmkoliv z nich setkat. Vrátím se ke Gomezovi a sednu si na postel.

„Dobré ráno.“ Gomez se usměje a chce si mě přitáhnout k sobě. Ucuknu a rozbrečím se. „Ale, no tak, kotě! Clare, no tak, ššt…“ Vyhrabe se z dek a za chvíli už mu brečím na rameni. Vybaví se mi všechny ty chvíle, kdy jsem se mohla vybrečet v Henryho náruči. Kde jsi teď? Chce ce mi zakřičet Potřebuju tě! Potřebuju tě tady a teď. Gomez stále dokola opakuje mé jméno. Znovu a znovu. Co tady vlastně dělám? ptám se sama sebe. Co tady dělám úplně nahá v náručí nahého Gomeze? Natáhne se a podá mi krabici s papírovými kapesníky. Vysmrkám se a utřu si oči. Vrhnu na něho naprosto zoufalý pohled. Tváří se zmateně.

„Už je líp?“

Ne. Jak by mohlo? „Jo.“

„Co se stalo?“

Pokrčím rameny. Gomez nasadí tón jako při křížovém výslechu korunního svědka.

„Clare, byl jsem první?“ Zavrtím hlavou. „To kvůli Charisse? Brečelas kvůli Charisse?“ Přikývnu. „Ublížil jsem ti?“ Zavrtím hlavou. „Clare, kdo je Henry?“ Zůstanu na něho zírat s otevřenou pusou.

„Jak to víš?…“ Sepne mi to. Sakra. Ten zmetek.

Gomez se shýbne pro cigarety, které spadly pod noční stolek, a zapálí si. Zatřepe sirkou, aby ji zhasil, a zhluboka vdechne kouř. S cigaretou v ruce se mi najednou zdá nějaký… oblečený, i když na sobě nic nemá. Mlčky mi nabídne. Vezmu si, i když nekouřím. Prostě mi to najednou přijde normální a navíc mi to poskytne oddechový čas. Nemusím alespoň chvíli nic říkat. Zapálí mi, vstane, prohrabe skříň, vyloví z ní bleděmodrý župan, který nevypadá příliš čistě, a podá mi ho. Obléknu si ho. Je mi hrozně velký. Sedím v županu na posteli, kouřím a dívám se, jak se Gomez souká do džin. Dokonce i v tak zuboženém stavu si uvědomuju, že Gomez je krásný chlap. Vysoký, s širokými rameny a… obrovský. Úplně jiný druh krásy, než jakou se vyznačuje Henry se svou kočičí nezkrotností. Zděsím se toho, že je srovnávám. Gomez mi přinese popelník, posadí se vedle mě, podívá se mi do očí.

„Ze spaní jsi mluvila o nějakém Henrym.“

Sakra. Sakra. „A co jsem říkala?“

„Většinou jen: ‚Henry.‘ Opakovala jsi to pořád dokola, jako kdybys někoho volala. A pak: ‚Promřň,‘ a ‚Nebyls tady,‘ což znělo dost naštvaně. Kdo je Henry?“

„Můj milenec.“

„Clare, vždyť žádného nemáš. Charisse a já jsme s tebou posledního půl roku byli prakticky každý den. S nikým jsi za celou tu dobu nikam nešla a nikdo ti nevolal.“

„Henry je můj milenec. Na čas musel odjet, ale na podzim 1991 se vrátí.“

„A kam?“ Blízko.

„Nevím.“ Gomez si určitě myslí, že jsem si to vycucala z prstu. Z neznámého důvodu ale mám pocit, že ho musím přesvědčit, že nelžu. Najdu kabelku, vyndám z ní peněženku a ukážu Gomezovi Henryho fotografii. Pozorně si ji prohlíží.

„Tohohle chlápka znám. Teda znám někoho, kdo je mu hodně podobný, tenhle je moc starej, aby to mohl být on. Ale taky se jmenuje Henry.“

Srdce se mi rozbuší jako splašené. Snažím se, aby můj hlas zněl co možná nejlhostejněji: „Kdes ho viděl?“

„V nočním klubu. A taky v nonstopu. Nedokážu si představit, že by paril k tobě. Je to cvok. A taky je samý malér. Chlastá a… nevím, ale slyšel |sem, že se k ženským chová dost hnusně. Aspoň se to říká.“

„Je to surovec?“ Nedovedu si představit, že by Henry mohl uhodit ženu.

„Ne, to ne. Nevím.“

„Jak se jmenuje příjmením?“

„Nevím. Poslouchej mě, kotě, tenhle Henry by tě vymačkal jako citron a odhodil… ani trochu se k tobě nehodí.“

Usměju se. Naopak. Hodí se ke mně naprosto perfektně. Nicméně mi je úplně jasné, že nemá cenu Henryho honit po nočních klubech. „A kdo se ke mně hodí?“

„Já, tedy až na to, že máš na věc odlišný názor.“

„Vždyť máš Charisse. A co bys udělal s ní?“

„Chci tebe. Nevím proč, ale chci tě.“

„Chceš se dát k mormonům?“

„Clare… víš, Clare… já…“ Gomez se tváří naprosto vážně.

„Neříkej to.“

„Clare, vážně tě…“

„Ne. Nechci to slyšet.“ Vstanu, típnu cigaretu a začnu se oblékat. Gomez sedí bez hnutí na posteli a pozoruje mě. Když si před Gomezem oblékám tytéž šaty, které jsem na sobě měla den předtím na večírku, připadám si pošpiněná, zostuzená a ponížená, ale snažím se to na sobě nedat znát. Zip na zádech si sama zapnout nedokážu a Gomez mi úslužně pomůže.

„Neblázni, Clare.“

„Ty za nic nemůžeš. Mám vztek na sebe.“

„To teda musí být frajer, když má tu drzost opustit holku, jako jsi ty, a ještě doufat, že na něj pár let počkáš.“

Obdařím Gomeze úsměvem. „Je úžasný“ Je na něm vidět, že se ho to dotklo. „Promiň, Gomezi. Kdybych nikoho neměla, kdybys ty nikoho neměl…“ Gomez zavrtí hlavou a dřív, než si stačím uvědomit, co se děje, mne políbí. Začneme se líbat a v jednu chvíli mě napadá, že bychom. „Gomezi, už musím jít.“

Přikývne.

Odejdu.

Pátek 27. dubna 1990 (Henrymu je 26)

Henry: Vyrazíme s Ingrid do Riviery a za zvuku sladkých tónu Iggyho Popa si vyhopsáváme mozky z hlavy. S Ingrid jsme spolu nejšťastnější, když se věnujeme nějaké fyzicky náročné aktivitě, tancování, milovaní nebo něčemu jinému, při čem se nemusí mluvit. Ocitáme se v sedmém nebi. Iggy nás všechny narval do kompaktní koule maniakální energie. Řeknu Ing, že křepčí jako Němka, což se jí sice nelíbí, ale je to pravda. Tanec bere hrozně vážně, jako kdyby na rovnováze závisely lidské životy, jako kdyby přesná choreografie tanečních kroků mohla zachránit hladovějící indické děti před smrtí. Skvělé. Iggouš krákorá: „Jsem jak na trní, už to dál nejde…“ a já v tu chvíli vím naprosto přesné, co prožívá. V takových chvílích nepochybuju, že s Ing patříme k sobě. Svíjíme se a potíme po celou „Lust for Life“, „China Doll“ a „Funtime“. Nasajeme tolik energie, že by nám klidně vydržela na cestu na Pluto. Zalévá mě povznášející, zvláštní pocit, dospívám k hlubokému přesvědčení, že takhle bych mohl prožít celý zbytek života a cítit se naprosto šťastný. Ingrid se potí. Bílé tričko se jí skutečně poutavě a esteticky lepí na tělo. Pohrávám si s myšlenkou, že bych jí ho mohl stáhnout, ale nenosí podprsenku, tak si to radši rozmyslím, ale nikdy tu představu tak úplně nezavrhnu. Křepčíme, Iggy Pop zpívají a po třech přídavcích přichází smutný, ale nevyhnutelný konec koncertu. Mám úžasnou náladu. Zatímco se hrneme ven v davu obdobně nadšených návštěvníků koncertu, lámu si hlavu, co uděláme s načatým večerem. Ingrid se omluví a postaví se do dlouhé fronty před dámskými záchodky. Cekám na ni na Broadwayi. Pozoruju hádku kvůli parkování mezi chlápkem v bavoráku a nějakým frackem, co měl víc peněz než rozumu, když vtom do mě vrazí blondatej hromotluk.

„Henry?“ zeptá se. Marně pátrám v paměti, s kým mám tu čest.

„Jo?“

„Pozdravuje tě Clare.“ Kdo je sakra Clare?

„S někým sis mě splet, promiň.“ Ingrid právě vychází ven. Její plavá krása je zpátky. Protáhne se kolem toho chlapíka, mimochodem moc pěkný exemplář svého druhu. Majetnicky ji obejmu.

Ušklíbne se. „Ty promiň. Určitě máš dvojníka.“ Srdce se mi rozbuší. Děje se něco vážného a já nevím co. Pár kapiček mé budoucnosti prosáklo do přítomnosti. V daný okamžik ale není zrovna chytré zjišťovat, o co jde. Očividně jsem mu něčím udělal radost, rozloučí se a odejde.

„Co chtěl?“ vyptává se Ingrid.

„S někým si mě spletl.“ Lhostejně krčím rameny. Ingrid se mračí. Ignoruju to. Ingrid se mračí pokaždé, když jde o mě a ona neví úplně všechno „Ing, co s načatým večerem?“ V daném rozpoložení bych dokázal i hory přenášet.

„Co zajít ke mně?“

„Bezva.“ Cestou se zastavíme pro zmrzlinu a vzápětí už v autě hulákáme odrhovačku z reklamy na polárkové dorty a řehtáme se jako rozjívené děti. Později v posteli vedle oddechující Ingrid přemýšlím, kdo by mohla být ta Clare, ale záhy přesvědčím sám sebe, že nemám nejmenší šanci to zjistit, a tak to raději pouštím z hlavy.

Pátek 18. února 2005 (Henrymu je 41, Clare je 33)

Henry: Jdu s Charisse do opery. Na Tristana a holdu. Jdu s Charisse a ne s Clare z jediného prostého důvodu, kterým je Clari– na naprostá nechuť k Wagnerovi. Ani já nepatřím mezi Wagnerovy skalní posluchače, ale máme předplatné, které nechci nechat zbytečně propadnout. Probírali jsme to u nich při večeři a Charisse si toužebně posteskla, že vlastně ještě nikdy na opeře nebyla. A skončilo to tím, že úslužně otevírám Charisse dveře taxíku před hlavním vchodem do budovy Lyrické opery a Clare doma přebaluje Albu a hraje scrabble s Alicií, která k nám přijela na týdenní návštěvu.

Nejsem zrovna v nejrůžovějším rozpoložení. Když vyzvedávám Charisse, Gomez na mne spiklenecky mrkne: „Ne abys ji vláčel po nocích! Nevzpomínám si, že bychom si někdy s Charisse někam vyrazili. Mám ji rád, dokonce moc rád, ale nemáme se spolu o čem bavit.

Proklestím Charisse cestu davem. Jde jako ve snách vyzdobenou vstupní halou plnou mramoru a žasne nad vysoko posazenými balkony a lodžiemi zaplněnými boháči a studentkami se špičatými nosy a umělými liškami kolem krku. Usměje se na dva prodavače programu, kteří postávají u vchodu do hlavního sálu a v sehraném duetu vyzpěvují: „Dnešní prógram! Kupte si prógram!“ Rozhlédnu se kolem. Nikoho neznám. Wagneriáni jsou mezi návštěvníky opery elitní jednotka. Vzájemně se znají a jsou vysloveně zarputilí. Proletí kolem nás spousta vzdušných polibků, zatímco s Charisse stoupáme po schodech do lóže.

Zaplatili jsme si s Clare soukromou lóži, což lze považovat za jeden z našich vrtochů a rozmarů. Podržím Charisse závěs. „Jé!“ uklouzne jí, když vejde. Pomohu jí z kabátu a přehodím ho přes opěradlo. Se svým naložím stejně. Usadíme se do křesel. Charisse zkříží kotníky a drobné ruce složí v klíně. V tmavých vlasech jí pableskuje světlo ramp. S tmavou rtěnkou a vykulenýma očima mi připadá jako holčička, která se oblékla do máminých šatů a nalíčila, aby jí dovolili zůstat vzhůru a poslouchat, o čem se baví dospělí. Vdechuje kouzlo opery, lesk zelenozlaté masivní opony, bohatou výzdobu každičkého koutku, vzrušený šepot diváků. Světla zhasnou a tmou se mihne Charissin úsměv. Zvedne se opona a my se ocitáme v lodice. Isoldina árie. Pohodlně se opřu a nechám se unášet jejím zpěvem.

Po čtyřech hodinách, elixíru lásky a ovacích vestoje se Charisse zeptám: „Jak se ti to líbilo?“

Usměje se. „Je to pitomost, viď? Ale protože je to zpívaná pitomost, tak to taková pitomost není.“

Pomohu jí do kabátu. Chvíli hledá, kudy do rukávu, a pak několikrát zatřese rameny, aby ho na sebe dostala. „Pitomost? Asi ano, ale jsem ochoten velkoryse opominout, že Jane Eglandová není ani mladá, ani krásná, ale je to stopadesátikilová machna, a to jen proto, že má hlas Euterpé.“

„Euterpé?“

„Múza hudby.“ Pohltí nás dav okouzlených posluchačů a lidský proud nás vyvrhne do zimy. Vyrazím na Wackerovu a pár minut mi trvá, než seženu volné taxi. Zrovna když se chystám řidiči nadiktovat Charissinu adresu, zaprosí: „Henry, pojďme někam na kávu. Ještě se mi nechce domů.“ Taxík zamíří k Donově klubu na severním okraji města. Charisse zapřede debatu o opeře, shodneme se, že výprava nebyla nic moc, bavíme se o rozpolceném pohledu na Wagnera. Je těžké mít rád jeho hudbu, když člověk ví, že to byl de facto antisemita a ksindl, jehož největším obdivovatelem! byl Hitler. U Dona je veselo. Má na sobě křiklavě oranžovou košili a kolem sebe houf obdivovatelek. Zamávám mu. Najdeme si s Charisse malý stolek vzadu. Objedná si třešňový zákusek a kávu, já si dám obligátní sendvič s arašídovým máslem a kávu. Ze sterea krákorá Perry Como a lokál vyzdobený lacinými obrazy se utápí v mlze cigaretového kouře. Charisse si podepře bradu dlaní a povzdechne si.

„Bylo to moc fajn. Už jsem skoro zapomněla, jaké to je být ve společnosti dospělých.“

„Vy asi ven moc nechodíte, viď?“

Charise rozňahňá zmrzlinu vidličkou a zasměje se. „Tohle s oblibou dělá Joe. Tvrdí, že rozpadaná zmrzlina chutná líp. Ach jo, místo abych je jejich zlozvyky odnaučila, přebírám je od nich.“ Vezme si sousto. „Ale abych odpověděla na tvou otázku. Občas si vyrazíme, ale většinou se debata točí kolem politiky. Gomez má zálusk na místo radního.“

Káva mi vletí do špatné dírky a rozkašlu se. Jakmile konečně popadnu dech a jsem schopen mluvit, vypravím ze sebe: „Děláš si srandu? Gomez snad obrátil kabát? Vždyť přece pořád vykřikuje, jací jsou radní vyžírkové, a naváží se do nich.“

Charisse se hořce usměje. „Rozhodl se změnit systém zevnitř. Zničily ho ty horory kolem zneužívaných dětí. Myslím ale, že opravdu věří, že dokáže změnit něco k lepšímu, když se dostane k moci.“

„Třeba jo.“

Charisse zavrtí hlavou. „Mnohem víc se mi líbil zápal mladého anarchisty a revolucionáře. Byla jsem mnohem radši, když chtěl stavět barikády než když leze nadřízeným do prdele.“

Usměju se. „Nikdy jsem si neuvědomil, že jsi vlastně radikálnější než Gomez.“

„To si piš. Nemám tolik trpělivosti jako on. Chci činy.“

„Gomez je trpělivý?“

„Rozhodně. Vezmi si celou tu záležitost s Clare…“ Náhle se odmlčí a zadívá se na mě.

„Jakou záležitost?“ Uvědomím si, že právě kvůli tomuhle rozhovoru chtěla jít do opery. Celou tu dobu čekala, až si o tom se mnou bude moct promluvit. Nevím, jestli chci slyšet, co se mi chystá říct. Lepší nic nevědět.

Charisse sklopí oči, zamíchá kávu a dlaněmi obou rukou obejme hrnek. „Ehm, myslela jsem, že už to víš, ale… zkrátka Gomez je do Clare zamilovaný.“

„Ano?“ Rozhodně jí to neulehčuju.

Charisse nasliněným prstem sbírá drobky ze stolu. „No… Clare ho poslala do háje, ale on se umanul a myslí si, že když vydrží dost dlouho, něco se stane a ona mu padne kolem krku.“

„Co se má stát?“

„Něco s tebou.“ Charisse se mi podívá do očí.

Udělá se mi zle. „Omluv mě.“ Vstanu a pospíchám na záchod za vybledlým plakátem Marilyn Monroe. Šplíchnu si na obličej studenou vodu, opřu se o zeď a zavřu oči. Jakmile jsem si jistý, že se žádný výlet v čase konat nebude, vrátím se ke stolu a sednu si. „Promiň. U čeho jsme skončili?“

Charisse vypadá nešťastně a smutně. „Henry,“ zašeptá, „viď, že ne?“

„Co ne, Charisse?“

„Že nezmizíš. Že Clare nemá o Gomeze zájem. Ze mě neopustí. Pověz mi, že je to celé hovadina. Nevím, prostě mi řekni, co bude dál.“ Hlas se jí třese. Položí mi ruku na rameno. Musím se držet, abych se od ní neodtáhl.

„Všechno bude v pořádku, Charisse. V nejlepším pořádku.“ Dívá se na mne, nevěří mi, ale touží mi uvěřit. Opřu se. „Neopustí tě.“

Povzdechne si. „A co ty?“

Mlčím. Charisse mi visí na rtech. Po chvíli skloní hlavu. „Odvez mě domů,“ špitne. Poslechnu.

Neděle 12. června 2005 (Clare je 34, Henrymu je 41)

Clare: Toho slunného nedělního odpoledne přijdu do kuchyně a najdu tam Henryho, který zírá z okna na zahradu. Pokyne mi, ať jdu k němu. Přitisknu se k němu. Alba si hraje s nějakou starší holčičkou.

Může jí být tak sedm. Má dlouhé tmavé vlasy a bosé nohy, na sobě špinavé! džíny a tričko s logem Cubs. Obě sedí na zemi a zírají jedna na druhou Ta holčina k nám sedí zády. Alba se směje a mává rukama, jako by chtělaj vzlétnout. Holčička zavrtí hlavou a rozesměje se.

„Henry, kdo je to?“

„Alba.“

„To jo, ale kdo je ta druhá?“

Usměje se. Na čele mu naskočí vráska. Je to moc smutný úsměv. „Clare máme před sebou sedmiletou Albu. Cestuje v čase.“

„Proboha.“ Zírám na tu holčinu. Otočí se, mávne rukou k domu a já ji na okamžik zahlédnu z profilu. Rychle se k nám obrátí zády. „Půjdeme i k nim?“

„Ne. Kdyby s námi chtěly mluvit, přišly by za námi.“

„Hrozně ráda bych ji viděla a…“

„To radši nechtěj, protože…“ Henry už tu větu nedopoví, protože Alba v tu chvíli vyskočí, chytí se za ruce a rozeběhnou se ke dveřím. Rozesmáté! vpadnou do kuchyně. „Mami, mami,“ volá moje Alba, moje tříletá Alba „hele! Velká Alba!“

Ta druhá Alba se uculí a pozdraví. „Ahoj, mami.“ Usměju se. „Nazdar Albo.“ V tu chvíli se ke mně otočí zády, uvidí Henryho a vykřikne: „Tatí! Rozeběhne se k němu, skočí mu kolem krku a rozbrečí se. Henry na mne vrhne smutný pohled, pevně ji obejme a cosi jí šeptá do ucha.

Henry: Křídově bílá Clare nás pozoruje, drží za ruku malou Albu, která s otevřenou pusou sleduje, jak mě její starší já objímá a brečí. Šeptám jí do ucha Neřekneš mámě, že jsem umřel, že ne. Visí na mně očima, slzy se jí třpytí na dlouhých řasách, rty se jí třesou, ale přikývne. Clare odněkud vytáhne papírový kapesník, nařídí Albě, ať si utře nos a obejme ji. Alba se poslušně nechá odvést do koupelny a opláchnout si obličej. Malá Alba, současná Alba, mě chytí za nohu. „Tatí? Proč je tak smutná? Naštěstí nemusím odpovídat, protože se právě vrátí Clare s druhou Albou. Převlékla ji do jednoho ze svých triček a do mých ustřižených džín.

„Všichni poslouchejte. Co kdybychom si dali zmrzku?“ Oběma Albám se rozzáří obličejíky, malá Alba kolem nás začne poskakovat a pištět: „Mňam, mňam.“ Nasoukáme se do auta, Clare řídí, tříletá Alba sedí vepředu a ta sedmiletá se mnou vzadu. Tiskne se ke mně a já ji objímám kolem ramen. Všichni mlčíme až na malou Albu, která pořád něco vykřikuje. „Koukni, Albo, pes! Koukni, Albo… Albo, hele…“ dokud si její starší já neodfrkne. „Já to vidím, Albo.“ Clare nás odveze k Zephyrovi. Uděláme si pohodlí v nablýskaném boxu, objednáme dva banánové koktejly, čokoládovou pěnu a vanilkový pohár se strouhanými oříšky. Obě holčičky vycucnou mléčný koktejl jako sací pumpy. Rýpeme se s Clare ve zmrzlině a díváme se na sebe. „Jak je u tebe, Albo?“

Střelí po mně pohledem. „Nic moc,“ opáčí. „Děda mě zrovna dře s druhým houslovým.“

„Budeš hrát na školní besídce,“ dodám snaživě.

„Fakt?“ diví se. „No, asi ne hned.“

„Promiň,“ opravím se. „Nejspíš až napřesrok.“ A pořád dokola. Schválně mlžíme, kroužíme kolem toho, co oba víme a před čím musíme ochránit Clare a malou Albu. Po chvíli starší Alba složí ruce na stole a opře se o ně čelem. „Utahaná?“ vyzvídá Clare. Holčička přikývne. „Radši bychom měli jít,“ upozorním Clare. Zaplatíme. Odnesu bezvládnou, napůl spící Albu do auta. Clare se snaží zkrotit malou Albu, která po nezvyklé dávce cukru srší energií. Cestou po Lincolnově starší Alba zmizí. „Vrátila se,“ chlácholím Clare. Bedlivě mě pozoruje ve zpětném zrcátku. „Kam se vrátila, tati?“ chce vědět malá Alba. „Kam?“

Později:

Clare: Nakonec se mi přece jenom podaří Albu uspat. Henry sedí na posteli se skotskou v ruce a zírá z okna na veverky, které se prohánějí po mřížoví altánu. Sednu si vedle něho. Podívá se na mě, obejme mě a přitáhne si mě k sobě.

„Řekneš mi, o co tady šlo?“ zeptám se.

Henry odloží skleničku a začne mi rozepínat blůzu. „Mám šanci se z toho vyzout?“

„Ne,“ ujistím ho, rozepnu mu pásek a vzápětí i džíny.

„Určitě?“ huhňá s nosem zabořeným v mém krku.

„To si piš.“ Vytáhnu mu košili z kalhot a hladím ho po břiše.

„Vždyť to vlastně ani nechceš slyšet,“ zafuní mi do ucha a jazykem mi přejede po lalůčku. Naskočí mi husí kůže. Stáhne mi košili a rozepne podprsenku. Ňadra mi vyklouznou ven a já se svalím na záda a dívám se, jak si Henry svléká džíny, trenýrky a košili. Vleze si zpátky do postele. „Ještě ponožky,“ upozorním ho.

„Á, vidíš.“ Sundá si je. Díváme se na sebe.

„Odvádíš pozornost,“ vyčtu mu.

Laská mě na břiše. „Dělám, co můžu. A když tě přitom ještě svedu, bude to jen milé.“

„Musíš mi to říct.“

„Ne, nemusím.“ Sklouzne rukama k mým ňadrům a tře mi palci bradavky.

„Domyslím si to nejhorší.“

„Tak do toho.“ Nadzvednu se, sundá mi kalhoty a potom i kalhotky. Sedne si obkročmo na mě, skloní se a políbí mě. Proboha, honí se mi hlavou, co se jen mohlo stát? Co je to nejhorší, co by se mohlo stát. Zavřu oči. Vzpomínka: palouk, chladno, jsem ještě malá, běžím uschlou trávou za hlasem, který volá mé jméno…

„Clare?“ Henry mě něžně kousne do rtu. „Kde se mi touláš?“

„Ve čtyřiaosmdesátém.“

Napřímí se a zeptá se. „Proč zrovna ve čtyřiaosmdesátém?“

„Bylo to, myslím, ve čtyřiaosmdesátém.“

„Co se stalo ve čtyřiaosmdesátém?“

„Ať už to bylo cokoliv, bál ses mi to říct.“ Překulí se a zůstane ležet vedle mne. „Pověz mi o tom.“

„Stalo se to brzy ráno. Na podzim. Táta s Markem si vyrazili na jelena. Probudila jsem se. Myslela jsem, že jsi mě volal, a proto jsem vyběhla ven.

Stáli jste tam, ty, táta a Mark a na něco jste se dívali, nevím na co, protože táta mě zahnal do domu. Neviděla jsem, co vás tak zaujalo.“

„A dál?“

„Pak jsem se tam vrátila. Všude byla samá krev.“ Henry mlčí. Rty tiskne k sobě. Obejmu ho a přitulím se k němu. „To nejhorší, co by se…“

„Pšt, Clare.“

„Ale…“

„Pšt.“ Za oknem září slunce, ale v ložnici je chladno. Tiskneme se k sobě, abychom se zahřáli. Alba spí ve své postýlce, sní o zmrzlině a spoustu dalších snů spokojených tříletých dětí, zatímco ta druhá Alba kdesi v budoucnosti ve snech objímá tátu, aby po probuzení zjistila… co vlastně?

PŘÍHODA Z GARÁŽÍ

Pondělí 7. ledna 2006 (Clare je 34, Henrymu je 42)

Clare: Ještě spíme tvrdým zimním spánkem a najednou zazvoní telefon. Leknutím se probudím, srdce mi buší až v krku, ale Henry leží vedle mne. Natáhne se a zvedne sluchátko. „Sim?“ Sklouznu pohledem na budík. Svítí na něm 4.32. Dlouho mlčí. Mezitím se úplné proberu. Z Henryho tváře se nedá nic vyčíst. „Fajn. Zůstaň tam. Už jedem.“ Znovu se natáhne a zavěsí. „Kdo to byl?“

„Já. Byl jsem to já. Mrznu nahý v garážích na Monroeově. Je patnáct pod nulou. Jen doufám, že nastartujeme.“

Vyskočíme z postele a oblékneme se do toho, co jsme ze sebe večer sundali. Henry už obutý a v bundě čeká u dveří dřív, než si stačím natáhnout džíny. Vyběhne ven k autu a nastartuje. V rychlosti nacpu Henryho košili, teplé spodní prádlo, džíny, ponožky, boty, rukavice a deku do igelitky, vzbudím Albu, navléknu ji do kombinézky a bot, popadnu kabát a klušu k autu. Vycouvám z garáže dřív, než se motor stačí zahřát. Auto chcípne. Nastartuju znovu. Asi minutu sedíme v autě a čekáme na další pokus. Do rána nasnežilo přes deset centimetrů a ve světle lamp se blýskají zamrzlé kaluže. Alba přikurtovaná do sedačky kňourá a Henry se ji snaží nějak zabavit. Jakmile vjedeme na Lawrenceovu, přidám plyn a v deseti minutách už uháníme po Jezerní. Silnice zejí prázdnotou. Topení v hondě funí na plné obrátky. Nebe nad hladinou se prosvětluje. V mrazivém jitru všechno jiskří modravě oranžovým nádechem. Zatímco plujeme podél jezera, mám silný pocit, že už jsem to někdy prožila. Mráz, jezero v zamrzlém tichu, přízračné světlo pouličních lamp. Tady už jsem někdy byla. Určitě. Ten okamžik mě vtáhne do sebe a pohltí a najednou na tom nic divného není, jsem si vědoma (duplicitní přítomnosti, a ačkoli se ženeme ledovým městem, čas zvláštním způsobem znehybní. Mineme odbočky na Trvingovu, Belmontskou, Fullertonskou, LaSalle a sjedeme na Michiganskou. Burácíme prázdnou ulicí lemovanou exkluzivními obchody, Dubová, Chicagská, Randolphova, Monroeova. Potopíme se do neskutečného betonového světa podzemních garáží. Stisknu knoflík a přízračný ženský hlas v parkovacím automatu nás přivítá. „Jeď na severozápadní konec,“ pobídne mě Henry. „Telefonní automat je vedle ochranky.“ Poslechnu. Déja vu zmizelo. Mám pocit, že mne právě opustil anděl strážný. V garážích není ani noha. Auto se řítí lesem žlutých čar až k automatu. Sluchátko bezmocně visí dolů. Henry nikde. „Nemohl ses vrátit do přítomnosti?“

„Mohl, ale nemusel…“ Henry je nesvůj stejně jako já. Vystoupíme z auta a dýchne na nás chlad. U úst se mi vysráží obláčky zmrzlé páry a rychle se rozplynou. Cítím, že bychom neměli odcházet, ale nemám nejmenší představu, co se mohlo stát. Nakouknu do kukaně ostrahy. Nikde nikdo. Videokamery snímají prázdnou betonovou plochu. „Kurva. Kam bych se mohl schovat? Projedeme to tady.“ Vrátíme se do auta a pomalu kroužíme rozlehlým sedavým podsvětím, míjíme výstražné cedule s nápisy: Jeďte pomalu, Další místa dole, Nezapomeňte, kde jste zaparkovali. Po Henrym nikde ani stopy. Vyměníme si zoufalý pohled. „Ze kdy jsi přišel?“

„To jsem si neřekl.“

V naprostém tichu se vrátíme domů. Alba spí, Henry se dívá z okna. Obloha bez mráčku na východě zrůžoví, ulice ožijí lidmi i auty. Když zastavíme na červenou na Ohijské, dolehne ke mně vřískání racků. Vozovka potemněla a leskne se. Sníh a led rozpustila sůl. Silnice se třpytí Město zjihlo pod měkkým, nadýchaným bílým příkrovem. Všechno zkrásnělo. Netýká se mě to. Jako bych se dívala na film. Zdánlivě jsme vyvázli bez jediného škrábnutí, ale dřív nebo později za to budeme muset sakra tvrdě zaplatit.

NAROZENINY

Čtvrtek 15. června 2006 (Clare je 35)

Clare: Zítra má Henry narozeniny. Bloumám po Vintage Vinyl a snažím se najít album, které by se mu líbilo a ještě ho nemá. Zaobírám se myšlenkou, že se zeptám majitele obchodu a poprosím ho o pomoc, protože Henry k němu chodí nakupovat už dlouhé roky. Jenomže za pultem stojí nějaký brigádník. Nejspíš ještě nebyl na světě, když vznikla většina z těch nahrávek, které tam prodávají. Procházím jednotlivé přihrádky. Sex Pistols, Patti Smithová, Supertramp, Matthew Sweet. Phish, Pixies, Pogues, Pretenders, B-52, Buzzcocks, Kate Bushová. Echo a Bunnymen, Art of Noise, Nails. Clash, Cramps, Cure, Television. Zastavím se u výběru Velvet Underground a snažím se vzpomenout si, jestli jsem ten obskurní obal neviděla válet se někde u nás doma. Při podrobnějším zkoumání zjistím, že je to jen směska starých hitů, které už Henry má na Jiných albech. Dazzling Killmen, Dead Kennedys. Zezadu se vynoří majitel s obrovskou bednou v náručí. S žuchnutím ji postaví za pult a zase odejde. Přinese ještě pár dalších krabic a potom je s tím klukem začnou rozbalovat a rozstrkávat jejich obsah na místa. Hýkají nadšením nad kapelami, o kterých jsem v životě neslyšela. Dojdu k nim a mlčky mu zamávám jedním obalem před nosem. „Zdravím, Clare,“ přivítá mě a zazubí se „Jak se máte?“

„Zdravím, Vaughne. Henry má zítra narozeniny. Potřebuju poradit.“

Přelétne můj výběr. „Tyhle dvě už má,“ poučí mě a kývne směrem k Lilliput a Breeders, „a tohle je vážně hrůza,“ okomentuje Plasmatics „Ale obálka je pěkná, co?“

„Jo. Neměl byste tady něco, co ještě nemá a líbilo by se mu to?“

„Těžko. Tohle jsou padesátý léta. Jedna stará paní umřela. Ale tohle by se mohlo líbit vám, Clare, máme to teprve od včerejška.“ Vytáhne z regálu novinek kompilaci Golden Palominos. Je na ní pár neznámých skladeb, tak ji beru. Vtom se Vaughn vítězoslavně usměje. „Schoval jsem pro vás, vlastně pro Henryho, opravdovou lahůdku.“ Zmizí za pultem a chvíli štrachá vzadu. „Tady.“ Podá mi desku v jednoduchém bílém obalu. Nechám ji vyklouznout ven a čtu nápis uprostřed: Jínnette Lyn Robinsonova, Pařížská opera, 13. května, 1968, Lulu.“ Tázavě se zadívám na Vaughna. „Zvláštní věcička, že jo? Pirátská nahrávka představení. Oficiální záznam neexistuje. Kdysi, už je to hodně dávno, mě Henry prosil, abych mu její desky ohlídal. Víte, není to zrovna moje parketa, ale schoval jsem mu ji a vždycky jsem mu o ní zapomněl říct. Poslechl jsem si to. Je to fakt moc pěkný. Bezva zvuk.“

„Díky,“ zašeptám.

„Rádo se stalo. Hele, proč zrovna ona?“

„Je to Henryho máma.“

Vaughn povytáhne obočí, nadělají se mu vrásky na čele a vypadá vážně komicky. „Beze srandy? No, jo… její podobnej. Teda, to je fakt zajímavý. Člověk by si myslel, že taková věc stojí za zmínku.“

„Nerad se o ní baví. Umřela, když byl ještě hodně malý. Bouračka.“

„Aha. Dobře, že to vím. Ještě nějaký přání, Clare?“

„Ne, to už je všechno.“ Zaplatím a odejdu. Nahrávku s hlasem Henryho mámy si v rozechvělém očekávání tisknu k sobě celou cestu po Davisově.

Pátek 16. června 2006 (Henrymu je 43, Clare je 35)

Henry: Je den mých třiačtyřicátých narozenin. Víčka mi odskočí od sebe v 6.46, přestože nemusím do práce a můžu klidně spát dál. Podívám se na Clare. Leží stále ještě zcela v moci spánku, ruce rozhozené a vlasy rozprostřené po polštáři v neuspořádané změti. Je překrásná, dokonce i s tváří otlačenou od polštáře. Opatrně, abych ji nevzbudil, vylezu z postele, vydám se do kuchyně a postavím na kávu. V koupelně roztočím kohoutek a počkám, až poteče horká voda. Už dávno jsme měli zavolat instalatéra, ale nějak na to pořád není čas. Vrátím se do kuchyně, naliju si šálek kávy a odnesu si ho s sebou do koupelny. Hrníček nebezpečně balancuje na kraji umyvadla. Namydlím si tváře a začnu se holit. Obvykle jsem mistr v holení naslepo a prakticky se na sebe vůbec do zrcadla nedívám, ale ten den jsem na počet svých narozenin udělal výjimku a rozhodl se bilancovat.

Vlasy mi skoro úplně zbělely, na spáncích ještě pár černých zbývá a obočí si také uchovalo původní černou barvu. Vousy mi trochu narostly, ale ještě ne tak, jak jsem je nosíval, než jsem potkal Clare. Nicméně o tolik kratší zase nejsou. Kůže na obličeji mi zhrubla, vrásky kolem očí se prohloubily stejně jako ty na čele a kolem nosu se mi až ke koutkům úst táhnou hluboké brázdy. Vlastní obličej mi připadá příliš hubený. Celý jsem příliš hubený. Ne sice jako z koncentráku, ale vypadám nezdravě. Jako při rakovině. Jako narkoman. Nechce se mi o tom dál přemýšlet, tak pokračuju v holení. Opláchnu si zbytky pěny, naplácám na sebe vodu po olení, o krok poodstoupím a zkontroluju výsledek svého snažení.

V knihovně si kdosi vzpomněl, že mám narozeniny, a tak mě Roberto, Isabelle, Matt, Catherine a Amelia vytáhli na oběd do thajské restaurace. Věděl jsem, že se v práci cosi šušká o mém zdravotním stavu a spekuluje se o tom, proč jsem tak rychle o tolik zhubnul, i o tom, proč jsem poslední dobou o tolik zestárl. Všichni se ke mně chovali až přehnaně ohleduplně a mile, jako se lidé chovají k obětem AIDS nebo těm, kteří právě podstoupili chemoterapii. Skoro si přeju, aby se mě na to někdo zeptal. Abych jim mohl lhát, abych to ze sebe dostal. Jenomže namísto otázek jsme jen nezávazně tlachali nad pálivými nudličkami, krevetami, dušeným kuřecím a dalšími specialitami. Amelia mi darovala půl kila kolumbijské zrnkové kávy, která by normálnímu člověku utrhla srdce, Catherine, Mart, Roberto a Isabelle se složili a koupili mi faksimilii Mira Calligraphae Monumentu, na niž jsem slintal v obchodě naší knihovny prakticky od té chvíle, co jsem tam nastoupil. Dojalo mě to. Klouzal jsem pohledem z jednoho na druhého a uvědomil si, že mí spolupracovníci si myslí, že umírám. „Hele, víte, že…“ začal jsem a najednou nevěděl, jak dál, a tak jsem zase zmlkl. Nestává se mi často, že bych ztratil řeč.

Clare vstává a Alba se probouzí. Oblékneme se a našlapeme věci do auta. Máme v plánu jít s Gomezem, Charisse a jejich dětmi do brookfieldské zoo. Celý den trávíme procházením mezi výběhy, pozorováním opic a plameňáků, polárních medvědů a dalších. Alba si nejvíc oblíbí velké kočky. Rosa bere Albu za ruku a vykládá jí o dinosaurech. Gomezovi učaruje šimpanz, Max s Joem se pořád jen honí, hrají si na slony a mačkají tlačítka elektronických her. Bloumáme s Charisse a Clare po cestičkách, klábosíme o ničem a užíváme si slunečného dne. Ve čtyři odpoledne už jsou děti utahané jako koťata, tak jsme je naskládáme do aut, slíbíme jim, že se tam brzy zase vrátíme, a rozjedeme se domů.

Paní na hlídání přichází přesně v sedm. Clare Albu střídavě uplácí a straší, aby byla hodná, a potom vyklouzneme ven. Na Clarino naléhání jsem se svátečně oblékl. Na Jezerní si uvědomím, že nevím, kam vlastně jedeme. „Však uvidíš,“ culí se Clare. „Žádný večírek s překvapením, viď, že ne?“ ujišťuju se. „Ne,“ uklidní mě. Clare sjede na Rooseveltovu a proklestí si cestu Pilsenem, hispánskou čtvrtí kousek od centra. Na ulici si hrají party dětí, prokličkujeme kolem nich a konečně zaparkujeme poblíž křižovatky Dvacáté a Racineské. Clare mne odvede k nevábně vyhlížejícímu vchodu a zazvoní. Bzučák nás pustí dovnitř, přebrodíme svinčíkem zaplevelený dvorek a vystoupáme po nebezpečně vyhlížejících schodech. Clare zaklepe na jedny z dveří. Otevře nám Lourdes, Clarina přítelkyně ze školy. Usměje se a gestem nás pozve dál. Jakmile vejdu, pochopím, že z bytu se stala restaurace pro dva. Příjemně to tam voní, na jediném stole se na bílém damaškovém ubruse blýská ve světle svíček luxusní porcelán. Na masivním vyřezávaném stolku stojí gramofon. Obývací pokoj připomíná skladiště ptačích klecí: papoušci, kanáři i andulky. Lourdes mě políbí na tvář a popřeje mi všechno nejlepší k narozeninám. Z kuchyně se ozve důvěrně známý hlas: „Jo, jo, chlapče, všechno nejlepší!“ Nakouknu tam a uvidím Nell. Cosi míchá v hluboké pánvi. Nepřestane, ani když ji obejmu a zvednu ze země. „No teda!“ směje se. „Koukám, že mladý pán papal vločky!“ Clare obejme Nell a obě ženy se na sebe spiklenecky zaculí. „Vypadá vyjukaně,“ komentuje můj výraz Nell. Clare se jen usměje ještě o něco zářivěji. „Tak, běžte ke stolu,“ nařídí nám Nell. „Večeře je hotová.“

Usadíme se proti sobě. Lourdes naservíruje na stůl malé talířky s umělecky naaranžovanými předkrmy: průhledné plátky šunky s kousky žlutého melounu, jemně chutnající mušle, tenké proužky karotky a červené řepy, co chutná jako fenykl, pokapané olivovým olejem. Ve světle svíček dostává Clarina pleť sametový, teplý nádech a oči vystínovanou hloubku. Perlový náhrdelník obepínající klíční kosti zdůrazňuje hebkost dekoltu, který se s každým nádechem a výdechem zavlní. Clare mne přistihne, jak ji pozoruju, usměje se a sklopí oči. Proberu se a uvědomím si, že v ruce třímám dezertní vidličku, před sebou mám prázdný talířek a civím jako idiot. Odkládám tedy vidličku. Lourdes sklidí špinavé nádobí a začne nosit další chod.

Spořádáme nedostižného syrového tuňáka s rajčatovojablečnou zálivkou a bazalkou, salátová srdíčka s čekankou a oranžovými paprikami, drobné nahnědlé olivy, které mi připomínají večeři s mámou v Athénách. Popíjíme Sauvignon Blanc a neustále si připíjíme. „Na olivy!“

„Na paní na hlídání!“

„Na Nell!“ Nakonec se z kuchyně vykolébá Nell s nízkým bílým dortem se svíčkami. Clare, Lourdes a Nell zanotují: „Hodně štěstí…“. V duchu vyslovím přání a naráz sfouknu všechny plamínky. „Takže se vám to splní,“ ujistí mne Nell. Moje přání ale nikdo splnit nemůže. Ptáčci na sebe štěbetají a my se cpeme dortem. Nell s Lourdes zmizí zpátky do kuchyně. „Mám pro tebe dárek,“ oznámí mi Clare. „Zavři oči.“ Slyším jak odsouvá židli, vstává a někam jde. Ozve se známý zvuk jehly dosedající na desku… zaskřípání… housle… čistý soprán, který se jako prudký déšť nese na pozadí tónů orchestru… hlas mé matky zpívající Lulu. Otevřu oči. Clare už zase sedí naproti mně u stolu a usmívá se. Vstanu, zvednu ji a pevně ji obejmu. „Nádhera,“ prohlásím, ale zlomí se mi hlas, takže už nemůžu mluvit dál, a proto ji rychle políbím.

Mnohem později se s mnoha poklonami a díky rozloučíme s Nell a Lourdes, odjedeme domů, zaplatíme paní, co hlídala Albu, přesyceni radostí a štěstím se milujeme a potom v polospánku ležíme vedle sebe v posteli. „Byly to hezké narozeniny?“

„Přímo skvělé,“ ujistím ji. „Ty nejlepší.“

„Přál sis někdy, aby se zastavil čas?“ zeptá se. „Mně by vůbec nevadilo zůstat v dnešním dnu navěky.“

„Hmm,“ odpovím a překulím se na břicho. Zatímco pomalu vplouvám do náruče spánku, ozve se Clarin hlas: „Připadám si jako na vrcholu horské dráhy.“ Usnu a ráno už se zapomenu zeptat, co tím vlastně myslela.

TRAPAS

Středa 28. června 2006 (Henrymu je 43 a 43)

Henry: Dopadnu do tmy na studenou betonovou podlahu. Zkouším se posadit, ale svět se se mnou točí, že raději zůstanu ležet. Hlava mi třeští. Opatrně si ji ohmatám. Za levým uchem mám velikou bouli. Jakmile si přivyknu tmě, všimnu si tenkých reflexních proužků na koncích schodů, cedulek se šipkami a nápisem Východ. Vysoko nade mnou osamělá zářivka zalévá podlahu studeným světlem. Všude kolem sebe vidím mříže. Šachta. Skončil jsem na dně šachty Newberryské knihovny po úředních hodinách.

„Nepanikař,“ poručím si nahlas. „To bude dobrý! Bude to dobrý.“ Zmlknu, jakmile si uvědomím, že se neposlouchám. Podaří se mi vstát. Třesu se. Myslím na to, jak dlouho budu muset čekat. Přemýšlím o tom, co asi řeknou mí spolupracovníci, až mě tam najdou. Už je to tady, bleskne mi hlavou. Vyjde najevo, že jsem hříčka přírody. Vůbec mě to netěší, ale musím se k tomu postavit čelem.

Chodím sem a tam, abych se alespoň trochu zahřál, ale začne se mi z toho znovu točit hlava. Po chvíli to vzdávám, sednu si doprostřed a schoulím se do klubíčka. Hodiny míjejí. V duchu si přehrávám celou nadcházející scénu, zvažuju, jaké jsou moje šance, dumám o tom, jak by se to mohlo vyvíjet, promýšlím všechny eventuality. Po čase už mne to začne unavovat, a tak si v hlavě přehrávám oblíbené skladby. „Thaťs Entertainrnent“ od Jamu, „Pills and Soap“ od Elvise Costella, „Perfect Day“ od Lou Reeda. Právě, když se snažím vzpomenout si na všechna slova „I Love a Man in a Uniform“ od Gang of Four, zablikají světla. Fašoun Kevin, samozřejmě, kdo jiný. Kevin je ten poslední člověk na celé planetě, s nímž se toužím setkat nahý a chycený v pasti šachty. Samozřejmě, že si mě všimne hned, jakmile vejde. Schoulím se na podlaze a dělám mrtvého brouka.

„Kdo je tam?“ zahuláká mnohem hlasitěji, než je za dané situace nutné. Živě si ho představuju, jak tam venku stojí s rukama v bok a mírně se předklání v mdlém světle zářivek. Stěny odráží jeho hlas a vrací ho ozvěnou. Dojde k patě schodiště a zastaví se asi deset kroků ode mne. „Jak ses tam proboha dostal?“ obchází šachtu. Dál předstírám bezvědomí. Stejně by to nepochopil, takže nemá smysl se obtěžovat s odpovědí. „Proboha, vždyť je to DeTamble.“ Představím si, jak tam stojí a lapá po dechu. Konečně se upamatuje, že má s sebou vysílačku. „Á, jedna, nula, čtyři. Royi!“ Praskání statické elektřiny. „Konečně! Royi, tady Kevin, jo, můžeš přijít na A46? Jo, jo, v přízemí.“ Zamumlání. „Prostě sem přijď.“ Vypne vysílačku. „Kristepane, DeTamble, sice nevím, o co jste se snažil, ale tentokrát už spadla klec.“ Slyším, jak chodí sem tam. Zaskřípají podrážky a ozve se tlumené heknutí. Asi si sednul na schody. Po několika minutách zavržou dveře a přijde Roy. Roy mi je z celé ostrahy nejsympatičtější. Černý obr, který se neustále usmívá. Kraluje za katrem u vchodu a mně se pokaždé zlepší nálada, když mě hned po příchodu do práce pozdraví.

„No potěš,“ uleví si. „Kdopak to tam je?“

„DeTamble. Jen mi není jasný, jak se tam dostal.“

„DeTamble? Ach jo. Ten chlap neví, co roupama. Už jsem ti říkal, že jsem ho tuhle načapal, jak se v Adamově rouše prohání kolem depozitářů?

„Jo, tos mi už říkal.“

„Nejspíš ho odtamtud budeme muset nějak dostat.“

„Nehejbe se.“

„Ale dejchá. Myslíš, že je zraněnej? Asi bysme měli zavolat záchranku.“

„Budeme muset zavolat hasiče a rozstříhat to nůžkama na plech, takovejma těma, co používaj při bouračkách.“ Kevina ta představa zjevně nadchne. Nechci, aby volali záchranku ani hasiče. Teatrálně zasténám a posadím se.

„Bré ráno, pane DeTamble,“ zakrákorá Roy „Dneska jsme si přivstali, ze jo?

„Trošičku,“ souhlasím a přitáhnu si kolena k bradě. Je mi taková zima, že už mě bolí i zuby, jak mi pořád zběsile cvakají o sebe. Zamyšleně je pozoruju. Oba na mě civí. „Předpokládám, že by se mi vás asi nepovedlo uplatit, pánové…“

Vymění si pohledy. „Záleží na tom,“ protáhne Kevin, „jak to myslíte. Dost dobře si to nemůžeme nechat pro sebe, protože vás odtamtud bez cizí pomoci nedostaneme.“

„Ne, ne, to bych po vás ani nechtěl.“ Uleví se jim. „Poslyšte, máte u mě každý sto babek, když pro mě uděláte dvě věci. Za prvé bych hrozně rád, aby mi někdo přinesl hrnek kafe.“

Royův obličej se rozzáří naučeným úsměvem krále katru. „Kurník, DeTamble, to udělám i zadarmo, páč nevím, jak ho chcete vypít.“

„Přineste mi k němu brčko. A nechci kafe z automatu na chodbě. Přineste mi pořádný kafe. S mlíkem a bez cukru.“

„Zařídím,“ ujistí mě Roy.

„A co je to druhý?“ zajímá se Kevin.

„Dojděte do oddělení vzácných tisků a přineste mi něco na sebe. Oblečení mám v pravém dolním šuplíku psacího stolu Pokud se vám to podaří zařídit tak, aniž by vás někdo viděl, dostanete prémii.“

„Levou zadní,“ zakření se Kevin. Zamyslím se nad tím, proč jsem ho nikdy neměl rád.

„Radši zamkni,“ poradí Roy Kevinovi, který přikývne a vyrazí pro mé šatstvo. Roy chvíli přešlapuje u šachty a se soucitem v očích mě pozoruje. „Jak jste se tam dostal?“

Pokrčím rameny. „Dost dobře se to nedá vysvětlit.“

Roy se usměje a zavrtí hlavou. „Tak zkuste vymyslet nějakou odpověď než vám přinesu to kafe.“

Uplyne asi dvacet minut. Konečně zaslechnu skřípání klíče v zámku, po schodech schází Kevin s Mattem a Robertem v závěsu. Vrhá na mě omluvný pohled, kterým mi říká Snažil jsem se, ale nevyšlo to. Propasíruje mi košili pod mříží. Roberto s rukama založenýma na prsou si mě měří zlověstným pohledem, zatímco se oblékám. Kalhoty už škvírou neprolezou tak snadno jako košile, ale nakonec se to přece jenom podaří. Matt sedí na schodech a tváří se značně rozpačitě. Zaslechnu vrznutí dveří. Vrací se Roy s kávou a sladkým loupákem. Z hrnku trčí brčko. Postaví ho na podlahu a loupák položí vedle něj. Násilím se přiměju odtrhnout zrak od hrnku a podívat se na Roberta. Ten se vzápětí obrátí na Roye s Kevinem. „Pánové, nechali byste nás chvilku o samotě?“

„Ale jistě, pane doktore.“ Ostraha odchází do prvního patra. Osamím, chycený v pasti. Čeká mě vysvětlování. Nic příjemného, protože Robertovi už i tak za mnohé dlužím a neustále mu lžu. Teď mi nezbývá, než jít s pravdou ven. Ovšem v daném případě zní pravda ještě pitoměji než kterákoli z předcházejících lží.

„Tak, Henry,“ oznámí mi Roberto. „Máte, co jste chtěl.“

Henry: Je nádherné zářijové ráno. Kvůli Albě (odmítala se nechat obléknout) a příměstskému vlaku (odmítal přijet na čas) přijdu do práce trochu pozdě, ale ne zas tak hrozně pozdě, jak se stalo mým zvykem. Zapíšu se u katru, kde tentokrát nesedí Roy, ale Marsha. „Marsho, nevíte, kde je Roy?“ zeptám se a ona odpoví: „Ale, má nějakou práci v baráku“

„Aha.“ Vyjedu výtahem do čtvrtého patra. Ve studovně mě přivítá Isabelle slovy: „Jdeš pozdě.“

„Ne tak moc,“ chlácholím ji. Vejdu do kanceláře a uvidím Matta zírat z okna. Nepřítomně svírá v náručí nějaká lejstra.

„Ahoj, Matte,“ pozdravím a on nadskočí, jako kdybych ho bodnul šidlem.

„Henry!“ vydechne a zbledne jako stěna. „Jak ses dostal ze šachty? Kecnu si na stůl a zírám na něj. „Ze šachty?“

„Vždyť… zrovna jsem se odtamtud vrátil… říkals, že mám jít nahoru a počkat tady, ale už jsi mi neřek‘, na co…“

„Proboha.“ Sesunu se na židli. „Proboha.“ Matt se také posadí a civí na niě. „Hele, vysvětlím ti to…“ začnu. „Vážně?“

„Určitě.“ Zamyslím se. „Víš… viděls tam dole… kurva.“

„Je to hodně divný, že jo, Henry?“

„Jo, to je.“ Strnule se díváme jeden na druhého. „Matte… půjdeme dolů, koukneme se, jak to pokračuje… a vysvětlím vám to všem najednou.“

„Tak jo.“ Vstaneme a zamíříme ke schodům.

Cestou východní chodbou zaregistruju Roye, který lelkuje poblíž vchodu na schodiště. Všimne si mě, znejistí a zrovna, když se mi chystá položit obligátní otázku, zaslechnu Catherinin hlas: „Nazdar, pánové. Co je to tady za poprask?“ Protáhne se kolem nás a pokusí se otevřít dveře. „Royi, proč je zamčeno?“

„Ehm, tedy, paní Meadová…“ Roy po mně střelí pohledem, „máme menší problém s…“

„V pořádku, Royi,“ přispěchám mu na pomoc. „Pojďte, Catherine. Royi, mohl byste tady ještě chvilku zůstat?“ Přikývne a odemkne nám.

Vejdeme. Uslyším, jak Roberto říká: „Poslyšte, vůbec nemám náladu poslouchat science fiction. Až zatoužím po pohádkách, poprosím Amélii, aby mi nějaké půjčila.“ Sedí na spodním schodu. Jakmile zaslechne kroky, otočí se a podívá se, kdo to přichází.

„Zdravím, Roberto,“ špitnu. „Proboha. Ježíšmarjá!“ zajíkne se Catherine. Roberto vstane, zavrávorá, ale Matt ho naštěstí včas zachytí. Podívám se do šachty. Sedím tam na zemi v bílé košili a zelených plátěných kalhotách, tisknu si kolena k bradě. Zjevně je mi zima a mám hlad. Vedle klece stojí hrnek s kávou. Roberto, Matt a Catherine nás v němém úžasu pozorují.

„Ze kdy?“ zeptám se stručně.

„Srpen 2006.“ Zvednu hrnek, podržím ho výši své brady a prostrčím brčko mříží dovnitř šachty. Hltavě pije. „Chceš ten loupák?“ Chce. Rozlámu ho na tři části a prostrčím mu ho spodem. Připadám si jako v zoo. „Zranil ses,“ konstatuju. „O něco jsem se praštil do hlavy,“ odpoví. „Jak dlouho tady zůstaneš?“

„Nejvýš ještě tak půl hodiny.“ Mávne rukou směrem k Robertovi. „Tak co?“

„Co se tady děje?“ domáhá se vysvětlení Catherine.

Pro jistotu se zeptám svého druhého já. „Chceš to vysvětlit?“

„Už jsem začal. Můžeš převzít štafetu.“

A tak se do toho dám. Vysvětluju, že se přemisťuju v čase, genetickoii i praktickou stránku této anomálie. Vysvětluju, že je to vlastně nemoc a že to nedokážu ovládat. Vysvětluju jim, co pro mě zatím udělal Kendrick, jak jsem se seznámil s Clare a jak jsme se znovu setkali. Mluvím o příčinných smyčkách, kvantové mechanice, fotonech a rychlosti světla.Vysvětluju, jaké to je žít vně času, jemuž podléhá drtivá většina ostatních. Mluvím o lhaní, krádežích a strachu. Vysvětluju, jak jsem se pokoušel žit normálním životem. „A k normálnímu, běžnému životu patří i normální zaměstnání,“ uzavřu výklad.

„Rozhodně bych neřekla, že máte normální práci,“ ozve se Catherine.

„Taky netvrdím, že žiju jako normální člověk,“ namítne mé já v šachtě.

Sklouznu pohledem k Robertovi. Sedí na schodech a opírá se čelem o zeď. „Takže,“ zeptám se ho. „Mám padáka?“

Roberta si povzdechne. „Ne, nemáte Henry. Nehodlám vás vyrazit! Opatrně vstane a opráší si rukou zadek. „Jenom nechápu, proč jste mi o tom neřekl už dávno.“

„Nevěřil byste mi,“ vloží se do hovoru mé já v šachtě. „Nevěřil byste mi, a úplně mi nevěříte ani teď, a to jste mě viděl.“

„No, v jistém smyslu…“ Další Robertova slova zaniknou ve vakuu, které občas provází mé příchody a odchody. Otočím se a uvidím na podlaze šachty hromádku oblečení. Umíním si, že později se pro ně vrátím a vyndám je odtamtud ramínkem. Obrátím se k Mattovi, Robertovi a Catherine.Vypadají zaraženě.

„Uf,“ uleví si Catherine. „Chodím do práce s Clarkem Kentem.“

„Připadám si jako Jimmy Olsen,“ vydechne Matt. „Fuj.“

„Takže z vás se stala Lois Laneová,“ rýpne Roberto do Catherine. „Tak to ne. Lois Laneová je Clare,“ odsekne.

„Nicméně bez Lois Laneové by nebylo Supermana, zatímco Clare…“ naváže Matt.

„Zatímco nebýt Clare, tak už bych to dávno vzdal,“ přeruším ho. „Nikdy jsem nepochopil, proč Clark Kent tak dlouho a tak zarputile vodil Lois Laneovou za nos.“

„Aby se to líp prodávalo,“ upozorní mě Matt. „Vážně? To mě nenapadlo.“

Pátek 7. července 2006 (Henrymu je 43)

Henry: Sedím u Kendricka v kanceláři a poslouchám jeho vysvětlování. Snaží se mi objasnit, proč to nefunguje. Venku je vedro, že si člověk připadá jako v prádelně, ale klimatizace v doktorově pracovně zapnutá na plný výkon odvádí dobrou práci. Mám husí kůži. Sedíme proti sobě jako vždycky. Popelník na stole přetéká nedopalky. Kendrick si zapaluje jednu od druhé. Debatujeme potmě. Vzduch je ztěžklý cigaretovým kouřem a mně je stále větší zima. Mám žízeň a chce se mi řvát. Chci, aby Kendrick už konečně zmlkl, abych se ho mohl zeptat na to, co mě zajímá. Chce se mi vyskočit z židle a rozeběhnout se pryč, ale dál sedím a poslouchám. Jakmile se Kendrick odmlčí, zaslechnu v budově hluk. „Henry? Posloucháte mě vůbec?“

Narovnám se a připadám si jako školák, kterého učitel načapal s komiksem pod lavicí. „Ehm, ne.“

„Ptal jsem se, jestli chápete, proč to nefunguje.“

„No jo.“ Pokouším se dobrat smyslu. „Nefunguje to, protože mám k hajzlu imunitu. A taky proto, že jsem starej. A proto, že se to týká příliš mnoha genů.“

„Správně.“ Kendrick si povzdechne a típne cigaretu do hromady nedopalků. Pramínek kouře se zatřepotá a je po něm. „Je mi líto.“ Opře se a sepne svoje hebké růžové ruce v klíně. Vybaví se mi naše první setkání v té samé kanceláři před osmi lety. Oba jsme byli mladší, sebejistější a načepýřenější, oba jsme věřili na molekulární genetiku, oba jsme chtěli oblafnout přírodu s pomocí vědy. Myslím na Kendrickovu myšku přemisťující se v čase, na to, jak jsem ji držel v dlaních, na příliv naděje, který se ve mně vzedmuli při pohledu na to droboučké bílé zvířátko. Myslím na výraz Clarina ob-ličeje, až jí povím, že to nejde. Stejně nikdy nevěřila, že by to mohlo vyjít. Odkašlu si. „A co Alba?“

Kendrick zkříží kotníky a zavrtí se. „Co s Albou?“

„V jejím případě by to šlo?“

„To se nedá s jistotou říct. Nebudeme to vědět, dokud Clare nezmění názor a nepovolí rozbor její DNA. A oba víme, jakou má Clare panickou hrůzu z genové terapie. Stačilo jen, abych se o tom zmínil, a začala mě považovat za druhého Mengeleho.“

„Ale kdybyste měl k dispozici Albinu DNA,“ nedám se odbýt, „mohl byste léčbu nejprve vyzkoušet na myších, a až jí bude osmnáct, kdo ví třeba to bude chtít zkusit.“

„To ano.“

„Takže by Alba alespoň jednoho dne mohla využít toho, s čím já si můžu tak akorát…“

„Jistě.“

„Dohodnuto.“ Vstanu, zamnu si ruce, zavrtím rameny, aby se mi odlepila košile zmáčená studeným potem z těla. „Dejme se do toho.“

Pátek 14. července 2006 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Dělám v ateliéru speciální tenoučký, průsvitný papír. Je tak tenký, že je přes něj opravdu vidět. Opatrně nanesu hmotu na rám a pečlivě ji roztírám tak dlouho, dokud vrstvička není všude stejně tenká a dám to usušit. Ze zahrady ke mně doléhá Albin smích. Žene se do ateliéru a křičí: „Mami! Mami, pojď se podívat, co jsem dostala od táty!! Vrazí do dveří a řítí se ke mně. Henry jde mnohem méně nadšeně za ní. Podívám se na její poklad. Gumáky.

„Dorothy má stejný!“ vykřikuje Alba a poskakuje v podivném rituálním tanci po dřevěné podlaze. Zadupe celkem třikrát, ale žádný čert ji neodnese. Rozesměju se. Henry vypadá spokojený sám se sebou.

„Stihls to na poštu?“ zeptám se ho.

Úsměv se vytratí. „Sakra. Ne, zapomněl jsem na to. Hned zítra ráno tam skočím.“ Alba rejdí kolem nás, Henry se sehne, aby ji zastavil. „Albo, nelítej takhle. Zatočí se ti hlava.“

„To se mi líbí.“

„Hele, to není zrovna nejlepší nápad.“

Alba má na sobě tričko a kraťasy. Všimnu si náplasti v loketní jamce. „Co to máš s rukou?“ Neodpoví mi. Dívá se prosebně na Henryho. Zapátrám v jeho tváři.

„To nic není,“ chlácholí mě. „Blbla a udělala si cucflek.“

„Co je cucflek?“ domáhá se vysvětlení Alba. Henry se nadechne, aby jí to objasnil, ale zarazím ho. „Odkdy potřebuje cucflek zalepovat?“

„Ehm, nevím,“ zamumlá. „Prostě chtěla náplast.“

Vzklíčí ve mně podezření. Říkejte tomu, jak chcete. Třeba šestý smysl matek. Sehnu se k Albě. „Ukaž.“

Trhne sebou a připaží. Drží si loket druhou rukou. „Neodlepuj mi tu náplast. Hrozně by to bolelo.“

„Neboj, budu opatrná.“ Pevně ji chytnu. Zakňourá, ale mě neobměkčí. Přitáhnu si její ruku a jemně odlepím náplast. Uprostřed purpurové modřiny se zřetelně rýsuje vpich. „To bolí,“ fňuká. Přilepím náplast zpátky. Dívá se na mě a čeká.

„Albo, co kdybys zavolala Kimče, jestli se u nás nechce zastavit na večeři?“ Šťastně se usměje a vyběhne ven. O pár vteřin později se ozve bouchnutí dveří. Henry sedí u kreslícího prkna a komíhá se zepředu dozadu. Mlčí, měří si mě a čeká, až něco řeknu.

„Nevěřím vlastním očím,“ vysoukám ze sebe. „Jak jsi jen mohl?“

„Musel jsem,“ zašeptá. Mluví nezvykle tiše. „Víš… nemůžu ji nechat na holičkách… chtěl jsem jí dát trochu náskok. Kendrick na tom bude dělat, jen tak, pro všechny případy.“ Dojdu k němu. Gumová zástěra při chůzi vrže. Nakloním se přes stůl. Henry pootočí hlavu. Na tvář mu dopadá ostré sluneční světlo. Všímám si hlubokých vrásek na čele, kolem úst a očí. Už zase zhubl. Jeho oči mi připadají nepřirozeně velké. „Clare neřekl jsem jí proč. Až… když budeš chtít, můžeš jí to říct sama… až přijde čas.“

Ne, tak to ne. Zavrtím hlavou. „Zavolej Kendrickovi, ať okamžitě! přestane.“

„Ne.“

„Tak to udělám já.“

„Clare, to ne…“

„Se svým tělem si dělej, co chceš, Henry, ale…“

„Clare!“ Henry ucedí mé jméno skrz zaťaté zuby. „Co?“

„Je po všem, chápeš? Jsem vyřízenej. Kendrick mi řekl, že už se nedá nic dělat.“

„Ale…“ Zmlknu, abych si dokázala v hlavě srovnat, co mi právě řekl. „Ale… co dál?“

Henry zavrtí hlavou. „Nevím. Nejspíš se stane to, co jsme si mysleli… že se stane. Ale až k tomu dojde, pak… Clare, nemůžu prostě nechat Albu na holičkách, bez pomoci. Clare, dovol, ať pro ni udělám alespoň tohle. Možná to bude nanic, možná to nikdy nevyužije… možná se jí budou přesuny v čase líbit, možná se nikdy neztratí, nebude mít hlad, možná ji nikdy nezmlátí, nezavřou ani neznásilní, ale co když se jí to líbit nebude? Co když bude chtít žít jako normální holka? Clare? Clare, prosím, neplač…“ Nedokážu si poručit. Sedím se svěšenými rameny, ve žluté gumové zástěře a slzy se mi kutálí po tvářích. Henry vstane a obejme mě. „Nikdo tomu neuteče, Clare. Ani my ne,“ zašeptá. „Snažím se natáhnout záchrannou síť.“ Pod tričkem se mu rýsují žebra. „Můžu pro ni udělat alespoň tohle?“ Přikývnu a Henry mě políbí na čelo. „Děkuju,“ řekne a já se znova rozbrečím.

Sobota 27. října 1984 (Henrymu je 43, Clare je 13)

Henry: Už vím, jak to skončí. Takhle: Jednoho podzimního rána budu sedět na palouku. Bude lezavo a budou se honit mraky. Na sobě budu mít černý vlněný kabát, teplé boty a rukavice. To datum se na Clarině seznamu schůzek neobjeví. Clare bude spát ve velké teplé posteli. Bude jí teprve třináct.

V dálce rozřízne ticho suché prásknutí výstřelu. Lovecká sezóna. Někde tam v dálce budou sedět muži v oranžových vestách. Budou sedět a číhat. Časem si otevřou pivo a snědí sendviče, kterými je vybavily manželky.

Zvedne se vítr, prožene se sadem a serve z jabloní nepotřebné, mrtvé listy. Bouchnou zadní dveře Skřivánku a dvě rozmazané postavy v reflexních oranžových vestách vyjdou do ranního šera se stejnými ručnicemi přes rameno. Namíří si to ke mně, na palouk. Půjdou bok po boku. Philip a Mark Neuvidí mě, protože se budu krčit v suché trávě ve tmě, nehybná černá šmouha v šedozelené a žlutohnědé trávě. Asi dvacet kroků ode mne změní směr a vydají se k lesu.

Zastaví se a zaposlouchají. Uslyší to dřív než já: šustění, dupání, praskání, jak se něco velkého a neohrabaného prodírá přes palouk. Zahlédnou i zablýsknutí bílého ocásku? Vykročí ke mně, k palouku, Mark zvedne pušku, pečlivě zamíří a stiskne spoušť a…

… ozve se výstřel, potom výkřik. Lidský výkřik. A potom ticho. „Clare! Clare!“ A pak zase ticho.

Chvíli budu tiše sedět, nebudu myslet ani dýchat. Philip se rozeběhne, vyrazím já i Mark a srazíme se u místa neštěstí:

Jenomže tam nikdo nebude. Jen krev, lesknoucí se a hustá krev na zválené mrtvé trávě. Budeme na sebe nechápavě zírat.

Clare zaslechne výkřik a probudí se. Uslyší volat své jméno, posadí se a srdce jí bude bušit jako zvon. Seběhne ze schodů a vyrazí ven, na palouk, jen v noční košili. Jakmile uvidí nás tři spolu, zarazí se. Zmate ji to. Za zády jejího otce a bratra si přitisknu ukazovák ke rtům. Zatímco Philip zamíří k ní, stáhnu se do sadu a budu se dívat, jak se chvěje v otcově náručí. Mark bude podupávat vpovzdálí, netrpělivý, nedočkavý, vykulený a s chmýřími na bradě, a bude se snažit zapamatovat si mou tvář.

Clare se ohlédne a já jí zamávám, nechá se odvést do domu, ale otočí se a zamává mi. Štíhlá, dlouhovlasá a s andělsky rozevlátou košilkou. Bude se vzdalovat a zmenšovat, až se mi ztratí v dálce a zmizí v domě. Zůstanu stát u toho kousku zválené a zakrvácené trávy a budu vědět, že někde umírám.

PŘÍHODA Z GARÁŽÍ

Pondělí 7. ledna 2006 (Henrymu je 43)

Henry: Zima. Strašná zima. Ležím na holé zemi ve sněhu. Kde to jsem? Zkusím se posadit. Nohy mě neposlouchají. Necítím je. Ležím na otevřeném prostranství mezi nějakými budovami a kmeny stromů. Podívám se nahoru. Uvědomím si, že je to Grantův park. Za stovkami metrů čtverečních neposkvrněné bílé pláně se rýsuje temný stín Institutu výtvarných umění. Překrásné budovy na Michiganské jsou tiché. Po Jezerní se sune had aut. Světla reflektorů trhají tmu na cáry. Obloha nad jezerem zešedne a začíná svítat. Musím se odtamtud rychle dostat. Musím se rychle zahřát.

Vstanu. Nohy mi zbělely a ztuhly. Necítím je, nedokážu jim poručit, ale jdu, potácím se sněhem, padám, vstávám a vrávorám dál. Pořád znovu a znovu. Nakonec už se jen plazím. Sunu se přes ulici. Ploužím se pozpátku po betonových schodech a držím se zábradlí. Do kolen a rukou se mi zadírá sůl. Doplazím se k telefonnímu automatu.

Sedmkrát zazvoní. Po osmé. Po deváté. „Sím?“ uslyším se říkat.

„Pomoz mi,“ zasípu. „Jsem v garážích na Monroeově. Je tady příšerná, ale příšerná klendra. Jsem u budky ostrahy. Přijeď si pro mě.“

„Fajn. Zůstaň tam. Už jedem.“

Chci zavěsit, ale nedosáhnu tam. Nedokážu ovládnout cvakání zubů. Dovleču se k budce a zabuším na dveře. Nikdo tam není. Uvidím obrazovky, tepelný zářič, vestu, stůl a židli. Zkusím dveře. Zamčeno. Nemám si čím otevřít. Okno je z bezpečnostního skla. Neovladatelně se třesu. Nikde žádné auto.

„Pomoc!“ křičím, ale nikdo nepřichází. Stočím se do klubíčka u dveří přitáhnu si kolena k bradě a obejmu nohy rukama. Nikde nikdo. Nikdo nepřichází a potom konečně, konečně zmizím.

STŘÍPKY

Pondělí, úterý, středa 25., 26. a 27. září 2006 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Henry je pryč celý den. Jdeme se s Albou navečeřet k McDonaldovi. Zahrajeme si karty a pexeso. Alba nakreslí obrázek holčičky s dlouhými vlasy, za kterou povlává pes. Vybereme spolu, co si druhý den vezme na sebe do školy. Uložím ji do postele. Usadím se na verandě a pokouším se začíst do Prousta. Z francouzštiny se mi začnou klížit oči. Už skoro spím, když vtom zaslechnu ránu z obývacího pokoje. Henry se svíjí na podlaze, promodralý chladem a prostydlý. „Pomoc,“ vypraví ze sebe s cvakajícími zuby. Rozeběhnu se k telefonu.

Později:

Ambulance, příjem naléhavých případů. Výjev ze zářivkou osvětleného předpeklí: starci prolezlí chorobami, matky s dětmi rozpálenými horečkou v náručí, omladina se střelnými ranami všude po těle, po kterých zbydou jizvy, jimiž se později budou chlubit dívkám, ale teď se třesou, unavení a vyčerpaní bolestí.

Později:

Malý bílý pokoj. Sestřičky uloží Henryho do postele a vezmou mu deku. Otevře oči, zaregistruje mě a zase je zavře. Sklání se k němu blonďatá internistka. Sestra zapíše puls a teplotu. Henry se třese. Třese se tak, že se vibrace přenášejí i na postel a paži sestřičky. Vypadá to jako reklama na vibrující postele ze sedmdesátých let. Lékařka prohlédne zorničky, uši, nos, prsty na nohou i rukou a genitálie. Zabalí ho do dek a jakési kovové fólie, která mi připomíná alobal. Nohy obalí něčím studeným. V pokoji je hrozné horko. Henrymu se opět zachvějí víčka. Pokouší se něco říct. Zní to jako mé jméno. Vsunu ruku pod deky a vezmu jeho promrzlou dlaň do svých. Tázavě se zadívám na sestru. „Nejdřív se musí zahřát. Až se teplota vrátí do normálu, tak uvidíme,“ řekne.

Později:

„Jak se proboha živého mohl v září takhle podchladit?“ dožaduje se vysvětlení ošetřující lékařka.

„To nevím,“ odpovím, „na to se musíte zeptat jeho.“

Později:

Je ráno a sedíme s Charisse v nemocničním bufetu. Charisse si dá čokoládový pudink. Kdesi nad námi v malém bílém pokoji spí Henry. Kimča sedí u něj. Na talířku přede mnou leží dva toasty. Nasáklé máslem a nedotčené. K Charisse si kdosi přisedá. Kendrick. „Dobré zprávy,“ zahlaholí, „teplota se blíží k normálu. Vše nasvědčuje tomu, že k poškození mozku nedošlo.“

Nedokážu ze sebe vypravit slovo. V hlavě se mi uhnízdí jediná věta: Díky bohu za to.

„Fajn, dámy, ještě se tu zastavím, až mi skončí služba v nemocnici, rozloučí se Kendrick a vstane.

„Děkuju vám, Davide,“ vymáčknu ze sebe, když už je na odchodu. Otočí se, usměje se a odejde.

Později:

Přichází doktorka Murrayová s indickou sestrou. Jmenovka na uniformě hlásá, že se jmenuje Sue. Nese velké umyvadlo, teploměr a kýbl. Ať už se chystá cokoliv, tentokrát se to má obejít bez výkřiků moderní techniky.

„Dobré ráno, pane DeTamble. Paní DeTambleová. Trochu vám ohřejeme nohy.“ Sue postaví umyvadlo na podlahu a tiše se vytratí do koupelny. Ozve se šumění vody. Doktorka Murrayová je vysoká, na hlavě má účes připomínající včelí úl, který se v mých očích stává puncem krásných a sebevědomých černošek. Zpod bílého pláště vykukují dvě dokonalé nohy v neméně dokonalých botkách z krokodýlí kůže. Vytáhne z kapsy injekční stříkačku, jehlu a ampuli. Natáhne obsah ampule do stříkačky.

„Co je to?“ zeptám se.

„Morfium. Bude ho to hodně bolet. Nohy má skoro odumřelé.“ Jemně uchopí Henryho paži, kterou jí mdle nabídne, jako kdyby ji na něm vyhrála v pokeru. Počíná si ohleduplně a zkušeně. Jehla zajede do tkáně, lékařka sdačí píst a o vteřinu později unikne z Henryho úst vděčný, úlevný povzdech. Doktorka Murrayová odmotá bandáž z Henryho nohou. Sue se mezitím vrátí z koupelny s horkou vodou. Postaví kbelík na podlahu vedle postele. Doktorka sklopí postel a společnými silami zvednou Henryho do sedu. Sue zkontroluje teplotu vody. Přelije ji z kbelíku do umyvadla a ponoří do ní Henrymu nohy. Zalapá po dechu.

„Tkáň, která neodumřela, zčervená. Jestli vám nohy nezrudnou jako vařený rak, pak máme problém.“

Pozoruji Henryho nohy ve žlutém plastovém umyvadle. Zůstávají bílé jako padlý sníh, bílé jako mramor, bílé jako titanová běloba, bílé jako papír, bílé jako chleba, bílé jako prostěradlo, bílé, jak jen bílá může být. Sue vymění vodu, kterou Henryho sněhobílé nohy ochladily. Teploměr ukazuje přes padesát stupňů. Po pěti minutách teplota klesne o deset stupňů a Sue znovu vodu vymění. Henryho chodidla se vznáší v umyvadle jako dvě leklé ryby. Po tvářích se mu kutálí slzy a stékají mu pod bradu. Jemně mu je otřu. Pohladím ho. Přesvědčuju sebe samu, že nohy v umyvadle každou chvíli získají křiklavě červenou barvu. Jako bych pozorovala osvícený fotografický papír ve vývojce a dívala se, jak šedé šmouhy získávají ostré kontury a pomalu tmavnou v chemickém roztoku. Na obou kotnících se objevují rudé skvrny Na levé noze se postupné rozlijí až k patě a nakonec zčervenají i prsty, ale pravá stále vzdoruje. Postupně a velmi neochotně, váhavě zrůžoví klenba nohy, ale tím to skončí. Po hodině doktorka Murrayová a Sue pečlivě otřou Henrymu nohy, osuší mu je a Sue mu oddělí prsty od sebe vatovými tampony. Sklopí postel zpátky, uloží ho a nad nohy mu upevní ochranný rám, aby se jich nic nedotýkalo.

Noc poté:

Pozdě v noci sedím u Henryho postele U Milosrdných a dívám se, jak spí. Gomez v křesle na druhé straně lůžka také spí. Chrápe s dozadu vyvrácenou hlavou a otevřenými ústy. Tu a tam zachrápe hlasitěji a maličko s sebou při tom trhne.

Henry leží bez hnutí. Přístroje bzučí. Speciální rám v nohách postele připomíná stan a nadzvedává pokrývku, aby se nedotkla nohou, které už tam nejsou. Mráz je spálil. Dopoledne mu museli amputovat obě nohy od kotníků dolů. Neumím si to představit, snažím se nepředstavovat si, co je pod dekou. Henryho zafačované ruce spočívají na dece. Jemně vezmu jednu z nich do svých. Udiví mě, jak je studená a suchá, jak pomalu mu tepe puls v zápěstí, jak drobná a křehká vypadá v mé dlani. Po chirurgickém zákroku se mne doktorka Murrayová šetrně zeptá, co si přeju, aby udělali s Henryho amputovanýma nohama. Přišijte je zpátky, chce se mi zakřičet, ale místo odpovědi jen pokrčím rameny a sklopím oči.

Vejde sestřička, usměje se na mě a dá Henrymu injekci. O pár minut později si slastně povzdechne, když droga omámí jeho mozkové buňky, a otočí hlavu, aby ležel obličejem ke mně. Víčka se mu zachvějí, podaří se mu otevřít oči na malinkou štěrbinku a znovu usne.

Chtěla bych se modlit, ale nedokážu si vzpomenout na slova žádné modlitby. V uších mi zní jen dětské rozpočítávadlo: Chodí pešek okolo, nedívej se na něho, kdo se na něj koukne, toho pešek bouchne… Bože, prosím, tohle mi nedělej, prosím, ne. A Kočka prskla. Ne. Nic. Vůbec nic. Envoyez chercher le médecin. Qu’avez-vous? Il faudra aller à l’hôpital. Je me suis coupé assez fortement. Otez le bandage et laissez-moi voir. Oui, c’est une coupure profonde.

Netuším, jak dlouho tam sedím. Venku se začíná rozednívat. Opatrně položím Henryho ruku zpátky na deku. V obranném gestu si ji stáhne na prsa.

Gomez zívne, protáhne se, zapraská klouby.

„Bré ráno, kotě,“ pozdraví, vstane a odejde do koupelny. Slyším proud moči dopadající do mísy a vtom Henry otevře oči. „Kde to jsem?“

„V nemocnici. 27. září 2006.“

Zírá do stropu. Toporně, s velkou námahou se vytáhne do sedu, opře se do polštářů a zírá na stan v nohou postele. Nakloní se, vsune ruce pod pokrývku a zašátrá. Zavřu oči.

Henry se rozkřičí.

Úterý 17. října 2006 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Henry už je týden doma z nemocnice. Celé dny tráví stočený do klubíčka v posteli s tváří k oknu a jen tu a tam se vynoří z příjemného objetí morfiového spánku. Pokoušela jsem se ho krmit. Nosila jsem mu polévku, toasty, těstoviny, sýr, ale skoro nejí. A taky skoro nemluví. Alba se mlčky plíží kolem postele. Dělá, co může, aby se tátovi nějak zavděčila, nosí mu pomeranče, noviny, dokonce i svého nejmilejšího medvídka, ale Henry se na ni pokaždé jen nepřítomně usměje a k hromadě obětin na nočním stolku přibude další. Rázná sestřička jménem Sonia Browneová přichází každý den vyměnit Henrymu obvazy a dodat mu elán, ale jakmile se za ní zabouchnou dvířka jejího červeného brouka, Henry znovu upadá do letargie. Pomáhám mu na mísu. Převlékám ho. Mluvím na něho, vyptávám se, jak se cítí, co by chtěl, ale odpovídá mi jen jedním slovem, anebo vůbec. I když leží v posteli přímo přede mnou, jako by tam nebyl.

Zrovna míjím dveře ložnice s košem plným vypraného prádla. Uvidím Albu přešlapovat u postele vedle Henryho stočeného do klubíčka. Zastavím se a pozoruju ji. Stojí tiše s rukama svěšenýma podél těla, prameny tmavých vlasů jí padají do půlky zad, rolák modrého svetříku nakřivo. Ložnici zaplavuje ranní slunce a všechno pozlacuje.

„Tati?“ zašeptá. Henry neodpovídá. Zkusí to znovu a hlasitěji. Překulí se čelem k ní. Sedne si na postel. Henry má stále zavřené oči.

„Tati?“

„Hmm?“

„Umíráš?“

Henry na ni vykulí oči. „Ne.“

„Alba říkala, že umřeš.“

„Ne hned, Albo. Ještě ne. Měla bys Albě říct, že ti takové věci nemá povídat.“ Henry si přejede rukou po strništi na bradě. Od příchodu domů se ani jednou neoholil. Alba sedí na krajíčku postele, ruce složené v klíně, kolena těsně u sebe.

„To už od teď budeš pořád jenom ležet v posteli?“

Henry se podloží polštáři a napůl se posadí. „Možná.“ Zaloví v zásuvce nočního stolku. Hledá zbytečně, protože léky tišící bolest jsem mu odnesla do koupelny.

„Proč?“

„Protože je mi pod psa, jasný?“

Alba sebou trhne a vyskočí z postele, „jasný!“ vyhrkne. Rozeběhne se ke dveřím, málem do mě narazí, což ji překvapí. Mlčky se mi vrhne do náruče a pevně mě obejme kolem pasu. Zvednu ji. Připadá mi najednou hrozně těžká. Odnesu ji do jejího pokoje. Sedíme tam spolu, objímáme se a kolébáme ze strany na stranu. Na krku cítím Albinu horkou tvář. Co ti na to mám říct, Albo? Copak se na to dá vůbec něco říct?

Středa a čtvrtek 18. a 19. října, čtvrtek 26. října 2006 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Stojím v ateliéru s klubkem vázacího drátu a štosem nákresů. Sklidila jsem věci na velkém pracovním stole a kresby i nákresy jsem připíchla na zeď. Stojím tam a pokouším se v duchu si vybavit tu plastiku. Trojrozměrně. Odmotám dlouhý kus drátu a odstřihnu ho. Začnu vytvářet korpus. Naohýbám z drátu ramena, hrudní koš a potom pánev. Zastavím se. Že bych paže a nohy udělala výraznější? Mám vůbec dělat nohy? Pustím se do hlavy a vzápětí si uvědomím, že to takhle nechci. Všechna dosavadní práce skončí pod stolem. Začínám znovu s novým a delším kusem drátu.

Jako anděl. Každý anděl je hrozný. A přece, běda, zpívám vás, vy téměř záhubní létavci duše… Chci mu dát jen křídla. Vzduchem sviští drát a kovové folie, ohýbám je, tvaruju a stříhám. Velikost křídla jsem rozměřila podle svých paží. Druhé křídlo udělám stejně, ale zrcadlově obráceně, jako když jsem stříhala Albu, odhadem, podle oka, podle váhy, symetricky. Spojím křídla k sobě, vylezu na žebřík a pověsím je ke stropu. Vznáší se, uvězněná formou, již jsem jim dala, zhruba ve výšce mé hrudi, přes dva metry na šířku, majestátní, vznešená, dekorativní a bezcenná.

Nejprve jsem uvažovala o bílé, ale potom mne napadne, že to by nebylo ono. Zkoumám obsah skříňky s barvami a mořidly. Šmolková modř, okr, žlutá, zelenkavá, námořnická modř. Ne. Nic z toho. Tohle je to pravé: barva rzi. Barva zaschlé krve. Hrozný anděl nemůže být bílý, anebo by musel být bělejší než jakákoli bílá, kterou dokážu namíchat. Postavím na stůl kbelík a hned vedle čerň. V rohu ateliéru stojí opřené o zeď svazky suchých voňavých rostlin. Osika a len, šelest a poddajnost, rostliny, které za větru vydávají zvuk připomínající šepot rozpraskaných rtů. Odvážím kilogram osikové kůry, tuhé a nepoddajné, kterou musím nejprve povařit a roztlouct, rozmělnit a utlouct na prášek. Ve velkém hrnci, který stojí na dvou hořácích, si hřeju vodu. Jakmile začne vařit, naházím do ní kůru. Dívám se, jak tmavne a postupně nasakuje vodou. Odvážím sodu, přiklopím hrnec a zmůže mě únava. Rozsekám svazek lnu na malé kousky, naliju vodu do mixéru a zapnu ho. Len se trhá a rozmělňuje, dokud z něho nevznikne kaše. Uvařím si kávu a posadím se s ní u okna. Dívám se přes zahradu na dům.

Ve stejnou chvíli:

Henry: V nohou postele sedí moje máma. Nechci, aby věděla, co mě potkalo. Raději zavřu oči a dělám, že spím. „Henry?“ ozve se. „Vím, že jsi vzhůru. No tak, ty kluku, vstávat!“ Otevřu oči. Kimča. „Mmm. Bré ráno.“

„Vždyť je půl třetí odpoledne. Už bys měl vylézt z postele.“

„Nemůžu, Kimčo. Nemám nohy.“

„Ale máš vozíček,“ usadí mě. „Polez, potřebuješ vykoupat, oholit, vyvenčit… smrdíš jako dědek nad hrobem.“ Kimča vstane. Tváří se smrtelně vážně. Strhne ze mě deku. Připadám si jako kreveta zbavená krunýře, nahý, zkroucený a bezbranný, svíjející se v odpoledním slunci. Kimčiny zlé pohledy mě přimějí vlézt na vozík. Odtlačí mě ke dveřím do koupelny, které jsou ovšem na vozíček příliš úzké.

„Fajn,“ prohlásí a postaví se přede mne s rukama v bok. „Poradíme si. Nějaký nápad?“

„Nic mě nenapadá, Kimčo. Jsem chcípák a nemám na tomhle světě co pohledávat.“

„Co je to za výraz, chcípák?“

„Značně pejorativní slangové označení nevyléčitelně nemocných a postižených spoluobčanů.“

Kimča mě zpraží pohledem, jako bych byl osmiletý kluk, který před ní řekl píča (aniž by měl představu, co přesně to znamená, ale zato naprosto přesně věděl, že se to říkat nemá). „Mám dojem, Henry, že nechodící je v tvém případě výstižnější.“ Skloní se ke mně a rozepne mi kabátek od pyžama.

„Ruce mi ještě slouží,“ ohradím se a dokončím, co začala. Kimča se ke mně otočí zády, úspornými a ráznými pohyby zašpuntuje vanu, roztoči kohoutky a zkontroluje teplotu vody. Chvíli se přehrabuje ve skříňce nad umyvadlem a vyloví odtamtud holicí strojek, mýdlo na holení a štětku. Pořád nemůžu přijít na to, jak se dostanu z vozíku bez cizí pomoci. Nakonec usoudím, že nejjednodušší bude prostě sklouznout ze sedáku. Posunu zadek co nejdál dopředu, prohnu se a žuchnu na podlahu. Uhodím se do levého ramene a narazím si kostrč, ale zase tak hrozné to není. V nemocnici mě mladá rehabilitační lékařka Penny Featherwightová učila, jak se vypořádat se ztrátou nohou, ale všechno, co do mě natloukla, se týkalo přesunů z vozíčku na postel nebo z vozíčku na vozíček. Jenže teď dřepím na kachličkách a vana se nade mnou tyčí jako pověstné bílé útesy doverské. Zadívám se na dvaaosmdesátiletou Kimču a umiňuju si, že tohle musím zvládnout sám. Dívá se na mě s takovou lítostí a smutkem v očích, že to nedokážu snést. Kurva, nějak to jít musí, přece nejsem takový chudák, aby na mě musela vrhat takové pohledy. Stáhnu si pyžamové kalhoty a začnu odmotávat obvazy na pahýlech. Kimča si v zrcadle prohlíží zuby. Přehodím ruku přes okraj vany a zkusím teplotu vody.

„Kdybys tam nasypala nějaké koření, mohli byste mít dneska k večeři vařenýho chcípáka.“

„Moc horký?“ zeptá se.

„Hm.“

Zreguluje vodu a odejde z koupelny. Cestou odtlačí vozík, abych si to náhodou nerozmyslel. Jen nerad stáhnu punčošku z pravé nohy. Pod obvazy se skrývá bledá, studená kůže. Opatrně si ohmatám jizvu v místech, kde lékaři přetáhli tkáň přes kosti. Vicodin jsem si vzal před malou chvílí a přemýšlím, jestli bych si mohl vzít ještě jeden, aniž by si toho Clare všimla. Lahvička s léky musí být v lékárničce. Kimča se vrátí zpátky s kuchyňskou židlí. S řachnutím ji postaví vedle mě. Sundám punčošku i z levé nohy.

„Odvedla dobrou práci,“ poznamená Kimča.

„Murrayová? Jo. Vylepšila mě v mnoha směrech. Jsem mnohem aerodynamičtější.“ Kimča se zasměje. Pošlu ji do kuchyně pro telefonní seznamy. Položí je vedle mě. Vytáhnu se na ně a sednu si. Následně se vyškrábu na židli a pohybem vzdáleně připomínajícím kotoul se svalím do vany. Voda vyšplíchne ven a přílivová vlna se roztříští o dlaždičky. Jsem ve vaně. Aleluja! Kimča zavře vodu a otře si nohy ručníkem. Potopím se pod hladinu.

Později:

Claře: Po několika hodinách vaření ocedím kůru a potom i ona putuje do mixéru. Čím déle ji rozmělňuji, tím jemnější kaše se z ní stává. Po čtyřech hodinách přidám barvivo, jíl a lněnou hmotu. Původně béžová kaše okamžitě získá temně rudou barvu červené hlíny. Kbelíkem ji přeliju do čekající díže. Když se vrátím do domu, Kimča už se otáčí v kuchyni a připravuje zapékaného tuňáka s bramborami nakrájenými na plátky. „Jak to šlo?“ zjišťuju.

„Skvěle. Je v obýváku.“ Od koupelny se k obývacímu pokoji táhne mokrá cestička Kimčiných šlápot. Henry spí na gauči s rozevřenou knížkou na prsou. Borges. Fikce. Je oholený. Skloním se k němu a začichám. Voní šamponem a vlhké šedivé vlasy mu trčí do všech světových stran. Alba diskutuje s medvídkem ve svém pokoji. Na chvíli mám pocit, že to já jsem se přenesla v čase do nějaké zvláštní minulosti, ale jakmile sklouznu očima k dece zakrývající Henryho tělo, k hrozivě plochému konci, uvědomím si, že je to holá skutečnost. Přítomnost. Tady a teď.

Následující ráno prší. Jakmile otevřu dveře ateliéru, přivítají mě křídla. Vznáší se v sedavém ranním světle. Zapnu rádio. Chopin. Tóny se valí a šumí jako příboj na písečné pláži. Obuju si galoše, svážu si vlasy, obléknu si a zavážu gumovou zástěru. Opláchnu vodou rám z mosazi a teakového dřeva a odkryju díži. Rukou promíchám temně rudou hmotu, aby se usazenina na dně smísila s vodou. Příliš řídké. Ponořím rám, opatrně ho vytáhnu a nechám vytéct přebytečnou vodu. Položím ho na roh díže. Vody odtéká zpátky a záhy na rámu zůstane jen vrstvička vláken. Sejmu kryt a jemně potřásám rámem. Nakonec zůstane jen arch papíru, jem-ňoučkého a lesklého. A znovu dokola. Namočit, odkapat, osušit, vyklopit.

Opakovaná činnost mne zcela pohltí. Kapání vody se mísí s tóny klavíru a bubnováním dešťových kapek. Jakmile mám dostatečné množství archů, zapnu hydraulický lis. Vrátím se do domu a s ním sendvič se šunkou. Henry si čte. Alba je ve škole.

Po obědě zamyšleně postávám před kostrou křídel a čerstvě vyrobeným papírem. Chystám se dráty potáhnout papírovou membránou. Vlhký tmavý papír má tendenci se trhat, ale k drátěné kostře přilne jako kůže. Zkroutím ho do ruliček, strun a šlach. Křídla teď vypadají jako netopýří. Zpod tenoučké papírové blány prosvítá drátěná konstrukce. Vysuším nepoužité archy na horkých železných plátech. Roztrhám je na kousky a proměním je v pírka. Až křídla vyschnou, jedno po druhém na ně přišiju. Začnu je barvit černou, šedou a červenou barvou. Pera hrozného anděla, perutě smrtonoše.

Večer o týden později:

Henry: Clare mě ukecá, abych se oblékl. Gomeze přesvědčí, aby mě odnesl na zahradu a do jejího ateliéru. Ozařují ho snad stovky svící, možná víc. Plamínky se mihotají úplně všude. Na židlích, na stole, na římsách. Gomez mne položí na gauč a vrátí se do domu. Uprostřed ateliéru kaší od stropu bílé prostěradlo. Rozhlížím se kolem, jestli někde neuvidím promítačku, ale není tam. Clare má na sobě tmavé šaty. Místností tak proplouvají pouze její bílé ruce a obličej.

„Dáš si trochu kávy?“ zeptá se. Poslední jsem vypil, ještě než mě odvezli do nemocnice. „Rád,“ odpovím. Nalije dva hrnky, přidá smetanu a jeden z nich mi podá. Horký hrnek mi připadá důvěrně známý a je mi příjemné držet ho v ruce. „Něco pro tebe mám.“

„Nohy? Hodily by se mi.“

„Křídla.“ Prostěradlo se sveze na zem.

Obrovská křídla plují vzduchem, zachvívají se ve svitu svíček. Připadají mi temnější než noc, mají v sobě hrozivost, ale i příslib touhy, jsou jako závan volnosti, jako průlet prostorem. Jako pocit, když stojíte pevně na vlastních nohou, na vlastních nohou, běžíte, běžíte a letíte prostorem. Jsou jako sen o létání, o překonání zemské tíže, o plachtění oblohou vysoko nad zemí, a nyní se mi znovu vybavuje v mihotavém světle svíček. Clare se posadí vedle mě. Cítím, že mne pozoruje. Křídla nehybně visí, mají rozdrásané okraje. Nedokážu ze sebe vypravit slovo. Siehe, ich lebe. Woraus? Weder Kindheit noch Zukunft/ werden weniger… Überzähliges Dasein/ entspringt mir Herzen. [Pohleď, já žiju. Však z čeho? Dětství se netenčí,/ zítřek se nezmenšuje… v srdci mi pramení bohatství žití.)

„Polib mě,“ požádá. Otočím se k ní. Bílá tvář s tmavými rty plující temnotou. Ponořím se do ní, letím a jsem osvobozen. V srdci mi/ pramení bohatství žití.

SNY O NOHOU

Říjen/listopad 2006 (Henrymu je 43)

Henry: Zdá se mi, že jsem v Newberryské knihovně a mám přednášku pro postgraduální studenty Columbijské akademie. Týká se raných tisků. Ukazuju jim fragmenty Gutenberga, Caxtonovu Hru v šachy, Jensenova Eusebia. Jde to skvěle, kladou chytré otázky. Přehrabuju se ve vozíku a hledám výjimečnou publikaci, kterou jsem nedávno objevil v depozitáři. Ani jsem netušil, že je v majetku knihovny. Je to masivní rudá kniha. Bez titulu, jen s evidenčním číslem KŘÍDLA f ZX983.D 453 a zlatým emblémem Newberryské knihovny na hřbetu. Položím ji na pult a naaranžuju podložky. Otevřu ji a uvidím své růžové, dokonalé nohy. Připadají mi neuvěřitelně těžké. Položím je na plsť a ony na mne na pozdrav zahýbou palci. Možná, že mi chtějí dokázat, že mohou něco, co já ne. Začnu o nich hovořit, vysvětluju význam mých nohou pro benátský knihtisk v šestnáctém století. Studenti si horlivě píšou poznámky. Jedna z dívek, hezká blondýnka v lesklém přiléhavém tričku, zničehonic ukáže na moje nohy. „Podívejte, jsou úplně bílé!“ A má pravdu. Kůže získala mrtvolně bledý nádech, nohy leží na plstěných podložkách bezvládně a bez života.

V duchu si umiňuju, že nesmím zapomenout je hned zítra ráno poslat na konzervaci. Smutná povinnost.

Zdá se mi, že běžím. Je to nádhera. Běžím kolem jezera směrem z pláže! na Dubové na sever. Cítím, jak mi srdce tluče až v krku, plíce se nadouvají a smršťují bez větší námahy. Běžím rovnoměrným tempem. Jaká úleva. Tolik jsem se bál, že už nikdy nebudu běhat, a přece běžím. Nádhera.

Jenomže se to začne kazit. Začnu se rozpadat. Nejprve mi upadne levál paže. Zastávám se a zvednu ji z písku, opráším ji a přimontuju zpátky. Nejspíš ne příliš pevně, protože po přibližně půl kilometru odpadne znovu. Vezmu ji pravačkou a pomyslím si, že si ji pořádně přidělám, až se vrátím domů. Jenomže po chvíli mi upadne i pravačka. Nemám, čím bych odpadlé paže zvedl, protože už nemám ruce. Běžím dál. Nebolí to, běží se mi dobře. Záhy mi dojde, že jsem ztratil i penis. Prostě odpadl a zachytil se v pravé nohavici tepláků, kde sebou při každém kroku znepokojivě hází zachycený za spodním elastickým lemem. S ohledem na to, že nemám ruce, a tudíž s tím stejně nemůžu nic dělat, se rozhodnu nevšímat si toho. A pak najednou cítím, jak mi rozpraskaly nohy v teniskách. Popukaly jako asfaltový chodník, a vzápětí se mi odlomí obě nohy v kotnících. Upadnu tváří do štěrku na cestičce. Uvědomuju si, že když se odtamtud nedostanu, další běžci mě ušlapou, a tak se začnu kutálet pryč. Koulím se a koulím, až se dokutálím do jezera. Přelévá se prese mne jedna vlna za druhou. Lapám po dechu a probouzím se.

Zdá se mi, že tančím. Jsem primabalerína a mám na sobě sladce růžové šaty s nadýchanou sukénkou, které mi ušila Barbara, krejčová mé matky. Barbara je dáma z tuhého těsta, a i když mě nohy brní jako čert, zatímco mi utahuje růžové saténové tkalouny kolem lýtek, ani nepípnu. Je velice důkladná. Jakmile skončí, pokusím se vstát z křesla, zavrávorám a zaúpím. „Nebuď měkkota,“ okřikne mě, ale potom se nade mnou slituje a dá mi injekci morfia. Ve dveřích šatny se objeví strýček Ish a společně pospícháme nekonečnými chodbami zákulisí. Cítím bolest v nohou, i když je nevidím a nemůžu si na ně sáhnout. Ženeme se dál a najednou mám křídla a shlížím na jeviště svrchu. V tu chvíli si uvědomím, že na programu je Louskáček a já jsem víla z Království sladkostí. Z pochopitelného důvodu mě to pěkně naštve. To přece nebyla role pro mne. Kdosi mě ale šťouchne do zad a já se vypotácím na scénu. Začnu tančit. Ostré světlo reflektorů mě oslňuje, tančím bez přemýšlení, aniž bych znal kroky. Tančím v bolestné extázi. Nakonec padnu na kolena a rozvzlykám se. Diváky to zvedne z křesel a odmění můj výkon potleskem ve stoje.

Pátek 3. listopadu 2006 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Henry vezme do ruky cibuli, probodne mě smrtelně vážným pohledem a poučí mě: „Tohle… je cibule.“ Přikývnu. „Jistě, už jsem o cibuli něco četla.“

Povytáhne obočí. „Výborně. A teď… k oloupání cibule potřebujeme ostrý nůž. Výše zmíněnou cibuli položíme na prkénko a odkrojíme oba konce, takhle. Potom cibuli zbavíme slupky, vidíš? Fajn. A pak ji podélně rozkrojíme. Pokud do jídla potřebujeme cibuli na kolečka, nekrájíme ji podélně, ale rovnou kolmo, případně postupně nakrájíme obě poloviny. Ovšem pokud se chystáš vařit omáčku na špagety, případně polévku, rozkrájíš ji na kostičky, takhle.

Henry se rozhodl, že mě naučí vařit. Kuchyňská linka, sporák, pracovní deska i skříňky jsou na něho vysoko. Z vozíčku na ně nedosáhne. Sedíme u kuchyňského stolu obklopení miskami, talířky, noži a konzervami rajčatového pyré. Henry mi přistrčí prkénko a nůž. Vstanu a opatrně nakrájím cibuli. Henry mne pozorně sleduje. „Fajn, skvělé. A teď přijdou na řadu zelené papriky. Lusk rozřízneš tady nahoře. Odkrojíš vršek a odstraníš semeník, takhle…“

Dnes mne trápí s omáčkou marinara. Ovšem jindy přijdou na pořad čokoládové řezy, kynuté těsto a zeleninové krémy. Alba je v sedmém nebi. „Ještě nějaký dort,“ škemrá. Vaříme pizzu Co dům dal, s vejci a lososem. Musím přiznat, že mě to docela baví, ale z přípravy první večeře mám upřímnou hrůzu. Jsem sama v kuchyni obklopená hrnci a pánvemi. Chřest se rozvařil a navíc jsem se spálila, když jsem vytahovala mořského dasa z trouby. Urovnám jídlo na talíře a odnesu je do jídelny, kde už u stolu sedí Henry s Albou a čekají. Henry se na mě povzbudivě usmívá. Sednu si a on pozvedne sklenici s mlékem: „Na novou kuchařku!“ Alba si s ním připije a dáme se do jídla. Po očku se dívám na Henryho. Jí. Pustím se do večeře. Chutná mi všechno. „Je to moc dobrý, mami,“ ujistí mě Alba a Henry jen souhlasně přikývne. „Děsně… dobrý, Clare,“ prohlásí Henry. Díváme se jeden druhému do očí. Neopouštěj mě, žadoním v duchu.

CO SE MÁ STÁT, SE STANE

Pondělí 18. prosince 2006/ neděle 2. ledna 1994 (Henrymu je 43)

Henry: Probouzím se uprostřed noci. Do nohou mě štípou miliony brouků s kusadly ostrými jako břitva a dřív, než stačím vysypat vicodin z lahvičky, upadnu. Zkroutím se bolestí na podlaze, ne na naší podlaze, ale na něčí jiné a uprostřed nějaké jiné noci. Kam jsem se to přesunul? Bolestí vidím všechno rozmazaně. Všude je tma. Ucítím vůni, která mi cosi připomíná. Ale co? Dezinfekci? Pot? Parfém, tak důvěrně známý, ale to přece nemůže být…

Na schodech se ozvou kroky, v zámcích zaskřípou klíče (kam se jenom schovám?) a dveře se otevřou. Plazím se po podlaze pryč. Zalije mě ostré světio, které mi vybuchne v hlavě. Uslyším zašeptat ženský hlas: „Proboha.“ Pomyslím si Ne, to přece není možné, aby to byla ta chvíle. Dveře se zavřou. Slyším Ingrid říkat: „Celio, měla bys už jít,“ ale Celii se nechce, vytáčí se, stojí proti sobě ve dveřích a hádají se. Zoufale se rozhlížím kolem. Pochopím, že pro mě není úniku. Ocitl jsem se v Ingridině bytě na Clarkově, kde jsem nikdy nebyl, ale poznávám její věci okolo. Starožitné křesílko, konferenční stolek s deskou ledvinovitého tvaru přetékající časopisy pro ženy, odporně oranžový gauč, na kterém jsme… usilovně pátrám po něčem na sebe. Jediným kusem látky v minimalisticky zařízené místnosti je rudooranžový kašmírový přehoz přes křesílko, který barevně ladí s gaučem. Strhnu ho, ovinu si látku kolem boků a vydrápu se na gauč právě ve chvíli, kdy Ingrid otevře dveře podruhé. Chvíli tiše stojí a užasle se na mne dívá. Nezmůžu se na jinou myšlenku než na: Ing, jak jsi jen mohla? Jak sis to jen mohla udělat?

Ingrid v mých vzpomínkách má podobu blonďatého anděla vášně, se kterým jsem se seznámil na divokém večírku pořádaném na oslavu Dne nezávislosti v roce 1988. Ingrid Carmichelová mi tehdy připadala zoufale krásná, nedotknutelná, jako vzácná socha z toho nejlepšího mramoru za neprůstřelným sklem, ztělesnění krásy a ženskosti. Ingrid, která na mne teď zírá ode dveří, má ztrhané rysy a kruhy pod očima, je vychrtlá, vyžilá a utahaná. Hlavu naklání na stranu a v jejím pohledu se mísí údiv s opovržením. Ani jeden z nás neví, co říct. Váhavě se vysvlékne z kabátu, hodí ho přes opěradlo křesílka a usadí se na druhém konci gauče. Kožené kalhoty trochu zavržou, když dosedne.

„Henry.“

„Ingrid.“

„Co tady děláš?“

„Nevím. Promiň. Víš… no prostě,“ zmlknu. Nohy mě bolí tak, že je mi úplně jedno, kde jsem. „Vypadáš pod psa.“

„Bolestí bych řval.“

„Zvláštní, já taky.“

„Myslím fyzickou bolest.“

„Jak to?“ Pokud se jedná o Ingrid, nejspíš by jí bylo úplně jedno, kdybych před jejíma očima vzňal a uhořel. Odhrnu přehoz a ukážu jí pahýly.

Netrhne sebou, nezalapá po dechu, neodtáhne se. Neodvrátí pohled, a když se mi podívá do očí, pochopím, že Ingrid, ze všech lidí právě ona, mě beze zbytku chápe. K témuž stavu jsme se ovšem dobrali každý sám a úplně jinou cestou. Vstane, odejde do vedlejší místnosti a přinese starožitný rozkládací košíček na šití. Zalije mě vlna naděje, a jak se ukáže, oprávněně. Posadí se, zvedne víčko a rozloží košík, ve kterém se jako za starých dobrých časů místo náprstků, bavlnek a špendlíků skrývá kompletní lékárna. „Co bys rád?“

„Opiát.“ Prohrabe pytlík s prášky a dá mi vybrat Uvidím ultram a vezmu si hned dva. Polknu je na sucho. Ing mi úslužně podá sklenici vody, kterou vděčně vypiju.

„To bychom měli,“ poznamená a prohrábne si dlouhými, rudě nalakovanými nehty plavé vlasy. „Ze kdy jsi přišel?“

„Z prosince 2006. Kolikátého máš ty?“

Ingrid se zadívá na hodinky. „Ještě před chvílí byl Nový rok, ale teď už je 2. ledna 1994.“

Ale ne! Prosím, jen to ne. „Co je?“ vyptává se.

„Nic.“ Toho dne má Ingrid spáchat sebevraždu. Co jí mám odpovědět? Copak jí vtom můžu zabránit? Co kdybych někoho zavolal? „Poslyš, Ing, chtěl jsem ti říct, že…“ Zaváhám. Jak jí to mám povědět a nevyděsit ji? Záleží vůbec na tom, co řeknu? Záleží na tom, když už je mrtvá? Je mrtvá a sedí tady se mnou?

„Co?“

Potím se. „Jen… buď na sebe hodná. Nesmíš… chápu, že nejsi bůhvíjak šťastná, ale…“

„A kdo za to může?“ Nalíčené rty se zlostně našpulí. Neodpovídám. Copak to byla moje vina? Neumím jí odpovědět. Ingrid na mě upřeně hledí a čeká. Uhnu pohledem. Soustředěně zírám na plakát na protější zdi. „Henry?“ dotírá. „Proč jsi najednou tak vážný?“

Přiměju se na ni podívat. „Vážně jsem vážný? To jsem neměl v úmyslu.“

Ingrid zavrtí hlavou. „Bylo ti jedno, co se mnou bude.“

Ach, Ingrid. „To není pravda. Nechci, abys umřela.“

„Jsem ti ukradená. Opustil jsi mě a ani ses za mnou nepřišel podívat do špitálu.“ Ingrid mluví, jako kdyby ji ta slova dusila.

„Tví příbuzní mě tam nechtěli. Tvoje matka mi doporučila, abych se od tebe držel dál.“

„Měl jsi za mnou přijít.“

Povzdechnu si. „Ingrid, i tvůj ošetřující lékař mi to zakázal.“

„Ptala jsem se na to a řekli, že jsi ani nezavolal.“

„Ale zavolal. Sdělili mi, že se mnou nechceš mluvit a abych už nevolal.“ Analgetikum začíná účinkovat. Ostrá bolest se otupuje. Zajedu rukama pod přehoz a osahám si jizvu nejprve na levém a následně i na pravém pahýlu.

„Málem jsem umřela a tobě jsem nestála ani za jediné slovo.“

„Žil jsem v přesvědčení, že mě nechceš ani vidět. Jak jsem to měl tušit?“

„Oženil ses, ani jednou jsi mi nezavolal a na svatbu jsi místo mě pozval Celii.“

Proti své vůli se musím smát. „Ingrid, to Clare pozvala Celii. Jsou kamarádky. Nevím, jak ani proč se daly dohromady. Nejspíš proto, že protiklady se přitahují, ale rozhodně to nijak nesouvisí s tebou.“

Mlčí. I přes make-up je vidět, jak zbledla. Zaloví v kapse kabátu, vytáhne krabičku cigaret a zapalovač.

„Odkdy kouříš?“ Ingrid přece kouření nesnášela. Ingrid milovala kolu, peprmintku a koktejly s poetickými jmény. Dvěma dlouhými nehty vytáhne z měkké krabičky cigaretu a zapálí si. Ruce se jí třesou. Potáhne a ze rtů jí splyne obláček dýmu.

„Pověz, jak se žije bez nohou?“ zaútočí. „A jak se ti to vlastně stalo?“

„Omrzliny. Skončil jsem v lednu uprostřed Grantová parku.“

„Jak chodíš?“

„Převážně se vozím v kolečkovém křesle.“

„To je blbý.“

„Jo, to je.“ V pokoji na okamžik zavládne ticho. „Ještě pořád jsi ženatý?“

„Jo

„Děti?“

„Jedno. Holka.“

„Aha.“ Ingrid se opře a znovu zhluboka vdechne kouř. Z nosních dírek vypustí dva tenké proužky dýmu. „Přála bych si děti.“

„Nikdy jsi děti nechtěla, Ing.“

Podívá se na mě, ale z výrazu její tváře nedokážu nic vyčíst. „Vždycky jsem chtěla děti. Myslela jsem si, že ty o ně nestojíš, a proto jsem mlčela.“

„Ještě pořád děti mít můžeš.“

Zasměje se. „Vážně? A mám nějaké děti, Henry? V roce 2006 mám manžela, rodinný domek a dva a půl dítěte?“

„To zrovna ne.“ Poposednu si. Bolest ustoupila, ale zůstala po ní prázdná schránka, kterou vyplnilo očekávání bolesti.

„To zrovna ne,“ zapitvoří se. „Jak moc ne zrovna? Například: Je to trochu jinak, Ing, ve skutečnosti je z tebe bezdomovec?‘“

„Nejsi bezdomovec.“

„Aspoň něco. Skvělá zpráva. Neskončím jako bezdomovec.“ Ingrid típne cigaretu a dá si nohu přes nohu. Ingridiny nohy se mi vždycky líbily. Lodičky na vysokém podpatku. Nejspíš byly s Celií na nějakém večírku. „Takže jsme vyloučili obě krajní možnosti,“ naváže. „Nestane se ze mě předměstská panička, ale taky neskončím na nádraží. Pokračuj, Henry. Napověz mi, ať můžu hádat dál.“

Mlčím. Takhle hra se mi vůbec nelíbí a nechci v ní pokračovat.

„Fajn, tak to zkusíme vylučovací metodou. Co nám teda ještě zbývá? A: Dělám striptérku v některém z hodně podřadných pajzlů na Rushově. Ehm, B: Sedím v kriminále za vraždu Celie, kterou jsem rozsekala na kusy sekerou a nakrmila s ní Malcolma. A ještě je tu možnost C… Válím se na pláži v Rio del Sol coby panička zazobaného bankéře. Co ty na to, Henry? Zní ti něco z toho povědomě nebo pravděpodobně?“

„Kdo je Malcolm?“

„Celiin dobrman.“

„Další varianty.“

Ingrid si hraje se zapalovačem. Škrtá naprázdno. „A což takhle „Jsem už po smrti?“ Trhnu sebou. „Neděsí tě to?“

„Ne, ani trochu.“

„Vážně? Tak ta poslední možnost se mi zamlouvá nejvíc.“ Ingrid se usměje. Není to vůbec hezký úsměv. Spíš škleb. „Naopak se mi to zamlouvá natolik, že mi to vnuklo jistý nápad.“

Zvedne se a odkráčí z místnosti. Slyším, jak v sousedním pokoji otevírá a zavírá zásuvky. Vrátí se s jednou rukou schovanou za zády. Zastaví se přímo přede mnou a zahlaholí: „Překvápko!“ a namíří na mě pistoli.

Žádný kanón. Malá, černá, lesklá. Ležérně ji drží u pasu, jako by byla na maškarním plese. Zírám do hlavně. „Můžu tě zastřelit.“

„Jistě, to můžeš.“

„A potom oddělat sebe.“

„I to by se mohlo stát.“

„A stane.“

„To nevím, Ingrid. Rozhodnutí je na tobě.“

„Kecy, Henry. Přiznej barvu!“

„Tak jo. Ne. Nestane se to.“ Snažím se, aby to znělo přesvědčivě.

Odfrkne si. „Ale co když chci, aby se to stalo právě takhle?“

„Ing, dej mi tu pistoli.“

„Tak si pro ni pojď.“

„Chceš mě zastřelit?“ Zavrtí hlavou. Usmívá se. Svezu se z gauče a po podlaze se plazím k Ingrid. Přehoz mi překáží v pohybu a analgetikum zpomaluje mé reakce. Couvá, ale mířit na mě nepřestává. Zastavím se.

„No tak pojď, Henry. Hodnej pejsek Hódnej.“ Odjistí ji a udělá dva kroky směrem ke mně. Ztuhnu. Míří mi na temeno. Zasměje se a přitiskne mi ústí hlavně ke spánku. „A co tohle, Henry? Stalo se to takhle?“

„Ne.“ Ne!

Zamračí se. „Víš to jistě, Henry?“ Přitiskne si hlaveň k hrudi. „Takhle je to lepší? Do hlavy nebo do srdce, Henry?“ Udělá další krok ke mně. Můžu se jí dotknout, kdybych chtěl. Mohl bych ji chytit a… Ingrid mě kopne do prsou. Svalím se naznak. Ležím tam rozplácnutý na podlaze a vzhlížím k ní. Nakloní se a plivne mi do tváře.

„Milovals mě?“ Dívá se mi do očí.

„Ano,“ odpovím.

„Lháři,“ vyštěkne a zmáčkne spoušť.

Pondělí 18. prosince 2006 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Probudím se uprostřed noci a zjistím, že Henry zmizel. Zpanikařím. Posadím se. Hlavou mi víří nejrůznější varianty toho, co se mohlo stát. Mohlo ho přejet auto, zůstal bez pomoci v nějaké stodole, mrzne… vtom zaslechnu pláč. Napadne mě, že to Alba brečí ze spaní a Henry se šel podívat, co se jí stalo. Vyskočím z postele a běžím do Albína pokoje. Spokojeně oddechuje, tiskne k sobě medvídka a deka se válí na zemi. Vydám se za tím zvukem. Henry sedí na podlaze v obývacím pokoji s hlavou v dlaních.

Kleknu si k němu. „Co se stalo?“

Henry zvedne hlavu a na tváři se mu ve světle lampy, které se dovnitř dere oknem, zatřpytí slzy. „Ingrid je mrtvá,“ vzlykne.

Obejmu ho. „Vždyť už je po smrti dlouho,“ chlácholím ho šeptem.

Zavrtí hlavou. „Roky nebo minuty, vždyť… je to totéž.“ Mlčky sedíme vedle sebe na podlaze. „Už je ráno?“ zeptá se po chvíli.

„Určitě.“ Venku je ještě tma. Ptáci mlčí.

„Pojďme odsud,“ zaprosí. Přivezu vozíček, pomůžu mu nahoru a odtlačím ho na něm do kuchyně. Přinesu mu župan. Chvíli s ním zápolí, než se mu podaří do něj obléct. Sedíme u stolu v kuchyni a díváme se na zasněženou zahradu. Kdesi v dálce pluhy odklízejí sníh ze silnice. Rozsvítím, nasypu kávu do filtru, odměřím vodu a zapnu kávovar. Postavím na stůl šálky. Otevřu ledničku a zeptám se Henryho, co by si dal k jídlu, ale namísto odpovědi jen zavrtí hlavou. Posadím se proti němu. Nespouští ze mě oči. Má je zarudlé a prošedivělé vlasy mu trčí do všech stran. Je bledý a vychrtlý.

„Je to moje vina,“ začne, „Kdybych se tam neobjevil.

„Mohl jsi jí v tom nějak zabránit?“

„Ne, ale snažil jsem se.“

„Tak si nemáš co vyčítat.“

Kávovar zabublá. Henry si přejede rukama po obličeji. „Vždycky mi vrtalo hlavou, proč nenechala žádný dopis na rozloučenou.“ Chystala jsem se ho zeptat, co tím chtěl říct, když jsem si všimla, že ve dveřích stojí Alba.

V růžové noční košili a se zelenými bačkůrkami s myšáky na nohou. Před ostrým světlem zářivky přivírá oči a zívá.

„Ahoj, prcku,“ přivítá ji Henry. Alba mátožně dojde k němu a sápe se na něho přes kolo. „Bré ráno,“ zamumlá.

„Ještě není ráno,“ upozorním ji. „Ještě je noc.“

„A jak to, že jste v noci v kuchyni?“ protestuje. „Když vaříš kafe, tak už je ráno.“

„Miláčku, káva není totéž co ráno,“ namítne Henry. „Děravá logika, zlato.“

„Cože?“ Rozzlobí ji to. Alba nesnáší, když ji někdo opravuje nebo poučuje.

„Vyvozuješ ukvapené závěry, aniž bys vzala v potaz všechny okolnosti. Za prvé zapomínáš, že tví rodiče jsou kávoví maniaci, a tudíž je docela pravděpodobné, že dobrovolně vstanou uprostřed noci, jen aby mohli doplnit hladinu KÁVY v organismu.“ Henry zaburácí jako mořská obluda, aby dokázal, že skutečně bez kávy nemůže žít.

„Chci taky,“ poručí si Alba, „jsem taky závislák.“ Henry po ní hrábne, chytí ji, ale Alba se mu vykroutí a sveze se mu k nohám. Oběhne stůl, skočí mi kolem krku a zakřičí mi do ucha: „Zařvi!“

Vstanu a zvednu ji. Je už hrozně těžká. „Řvi si sama!“ Odnesu ji do jejího pokoje a hodím ji na postel. Vříská smíchy. Budík na jejím nočním stolku ukazuje 4.16. „Vidíš?“ upozorním ji. „Na vstávání je ještě moc brzo.“ Po obvyklém popotahování a zápolení se Alba konečně uvelebí v peřinách a já se vrátím do kuchyně. Henry mezitím zvládl nalít kávu. Sednu si ke stolu. V kuchyni je zima.

„Clare.“

„Hm?“

„Až umřu…“ Odmlčí se, zadívá se z okna, zhluboka se nadechne a pokračuje: „Všechno jsem zařídil, všechny dokumenty, však víš, poslední vůle, dopisy na rozloučenou a to pro Albu je v mém stole.“

Neodpovídám. Podívá se na mě.

„Kdy?“ Zavrtí hlavou. „Měsíce? Týdny? Dny?“

„Vážně nevím, Clare.“ Ale víš. Vím, že to víš.

„Viděl jsi parte, že je to tak?“ Zaváhá a pomalu přikývne. Otevřu pusu, abych mu položila další otázku, ale bojím se odpovědi, tak se raději nezeptám.

ASPOŇ HODINY, KDYŽ NE DNY

Pátek 24. prosince 2006 (Henrymu je 43, Clare je 35)

Henry: Vzbudím se brzy, tak brzy, že se ložnice koupe v modravém světle předcházejícím úsvit. Ležím v posteli, poslouchám Clarino oddechování a hluk doléhající dovnitř z Lincolnovy, krákání vran, hučení kotle. Nohy mě bolí. Nadzvednu se v polštářích a nahmatám lahvičku vicodinu v zásuvce nočního stolku. Vezmu si dvě tabletky a zapiju je dietní kolou.

Vklouznu zpátky pod deku a stočím se na své půlce. Clare spí na břiše a rukama si chrání hlavu. Vlasy se ztrácejí pod pokrývkou. Bez aury vlasů mi připadá drobnější a menší. Připomíná mi malou Clare, která jako dítě spávala klidným spánkem spravedlivých. Snažím se vzpomenout si, kdy jsem viděl Clare coby dítě spát. Uvědomím si, že jsem ji ve spánku nikdy neviděl. Vybaví se mi Alba. Světlo získává jiný odstín. Clare se zavrtí a otočí se čelem ke mně. Všimnu si vějířků drobných vrásek kolem úst a v koutcích očí, které jsou jasným signálem, že Clare překročila hranici středního věku. Hořce lituju, že nikdy neuvidím její tvář poté, co odejdu. Ten obličej, který nikdy nepolíbím a který bude patřit do světa, jenž nepoznám. Svět, ve kterém setrvám jen v Clariných vzpomínkách.

Na ten den připadá sedmatřicáté výročí úmrtí mojí mámy. Myslel jsem na ni a stýskalo se mi po ní snad každý den z oněch uplynulých sedmatřiceti let, a co teprve táta – ten na ni snad nikdy myslet nepřestal. Kdyby vzpomínky a stesk dokázaly křísit mrtvé, stala by se naší Euridikou, vstala by z hrobu jako Lazar, aby nás utěšila. Všechny naše nářky a žal jí však nedokázaly a nemohly přidat ani jedinou vteřinu života navíc, ani jí prodloužit život o jediný úder srdce či nádech. Nezbývalo mi než jít za ní. Co zbyde po mém odchodu Clare? Jak jen ji mohu nechat samotnou?

Zaslechnu, jak si Alba v posteli povídá s medvídkem. „Méďo, no tak! Pšt, spinkej ještě.“ Ticho. „Tatí?“ Poočku se podívám na Clare, jestli se náhodou neprobudila. Spí tvrdě. „Tatí?“ Opatrně se překulím, vymotám se z deky, svezu se na zem a odplazím se z naší ložnice do Albina pokojíčku. Když mě uvidí, zahihňá se. Zavrčím a Alba mě poplácá po hlavě jako poslušného psa. Sedí v posteli uprostřed hromady nejrůznějších plyšáků. „Hop, hop nahoru, Pluto.“ Alba se zavrtá pod deku a já se vytáhnu nahoru. Snaživě mě obloží hračkami. Obejmu ji, opřu se a ona mi podá modrého médú. „Chtěl by řízek.“

„Na řízek je ještě brzy, méďo. Co takhle smažená vajíčka a toast?“

Alba protáhne obličej. Nakrčí obočí i nos a našpulí pusu. „Méďa vajíčka nerad.“

„Pšt. Máma spí.“

„Aha,“ zašeptá zbytečně nahlas. „Méďa by si dal modrou želatinu.“ Clare zaúpí a začne se hrabat z postele.

„Vločky se smetanou?“ smlouvám. Alba váhá. „S hnědým cukrem?“

„Dohodnuto.“

„Uděláš si snídani sama?“ Sklouznu z postele. „Jasně. Svezeš mě?“

Váhám. Nohy mě bolí jako čert a Alba už není nejlehčí. Nedokážu jí ale nic odepřít. „Že váháš. Hop.“ Klečím na všech čtyřech. Alba mi vyleze na záda a vyrazíme do kuchyně. Ospalá Clare stojí u dřezu a sleduje pramínek kávy stékající do konvice. Dolezu k ní a strčím jí hlavou do kolena. Popadne Albu a zvedne ji k sobě. Alba se chvíli hihňá. Vyškrábu se na židli. Clare se usměje a zeptá se. „Tak co si dáte k snídani?“

„Lupínky!“ zaječí Alba. ¨

„Hmm. A jaké? Kukuřičné?“

„Néééé!“

„Tak naslano?“

„Ee!“ Alba se přitiskne ke Clare a zatahá ji za vlasy. „ Aú. Tak to ne, miláčku. Tak tedy ovesné?“

„Se smetanou!“

„Se smetanou? Mňam.“ Clare vyndá dózu s hnědým cukrem, smetanu a krabici s vločkami. Postaví se ke sporáku a tázavě se na mě zadívá. „A co ty? Omeletu?“

„Když to zvládneš.“ Obdivuju Clariny úsporné pohyby. Míhá se po kuchyni s jistotou moderátora pořadu o vaření, jako by to dělala celé roky. Poradí si i beze mne, pomyslím si, když ji pozoruju, ale v koutku duše tuším, že ne. Alba důležitě míchá mouku s mlékem. Pokouším se představit si desetiletou, patnáctiletou a dvacetiletou Albu. Nejde to. Ještě ne. Ještě jsem neskončil. Chci být s nimi. Chci je vidět, objímat je, žít…

„Táta brečí,“ špitne Alba Clare.

„Protože bude muset sníst, co uvařím,“ vysvětlí jí Clare a mrkne na mne. Musím se smát.

SILVESTR, ČÁST DRUHÁ

Neděle 31. prosince 2006 v 19.25 (Clare je 35, Henrymu je 43)

Clare: Bude večírek! Henry se nejdřív ošíval, ale potom se s tím smířil. Sedí u kuchyňského stolu a ukazuje Albě, jak vykrájet kytičky z mrkve a ředkví. Musím si přiznat, že to ode mne nebylo zrovna fér. Zmínila jsem se o tom před Albou, která okamžitě začala jásat a Henry jí nedokázal zkazit radost.

„Bude to bezva, Henry. Pozveme všechny známé.“

„Všechny?“ zeptá se s úsměvem.

„Všechny, které máme rádi,“ opravím se. Celé dny jsem uklízela a Henry s Albou pekli cukroví (Alba pokaždé stačila v nestřeženém okamžiku půlku sníst). Včera jsme se s Charisse vypravily do krámu. Nakoupily jsme omáčky, dresinky, lupínky, brambůrky, nejrůznější zeleninu, pivo, víno, šampaňské, barevná ozdobná napichovátka a ubrousky se zlatě vytištěným nápisem Šťastný nový rok, papírové tácky se stejným vzorkem a bůhví co ještě. V domě to teď páchne jako v tržnici a všude je cítit vůně rychle schnoucího vánočního stromku, který stojí v obýváku.

Alicia myje skleničky na víno.

Henry vzhlédne od stolu. „Clare, za chvíli to vypukne. Běž si dát sprchu“ Mrknu na hodinky a uvědomím, že už opravdu mnoho času nezbývá.

Sprcha, umýt vlasy, vyfénovat je, najít čisté spodní prádlo, zapnout podprsenku, natáhnout punčochy, nasoukat se do černých hedvábných koktejlek, nezvrtnout si kotník na podpatcích, nanést parfém, nalíčit rty a naposledy se na sebe podívat do zrcadla (nějaká vykulená!) a vrátit se do kuchyně. Alba má na sobě modré sametové šatičky, jako zázrakem dosud nepobryndané, a Henry se ještě nepřevlékl z červené oprané flanelové košile a odrbaných džínů.

„Nechceš se převlíct?“

„Ehm… no jo. Určitě. Pomůžeš mi?“ Odvezu ho do ložnice.

„Co si chceš vzít?“ Prohrabuju se zásuvkami s Henryho ponožkami a spodním prádlem.

„To je fuk. Něco mi vyber.“ Henry se natáhne a zavře dveře. „Pojď ke mně.“

Přestanu se věnovat obsahu šuplíků. Henry zajistí kolečka vozíku a překulí se na postel.

„Nemáme čas,“ upozorním ho.

„Souhlasím. Nemáme času nazbyt.“ Mluví tiše a naléhavě. Zamknu. „Zrovna jsem se převlékla.

„Pšt.“ Rozpřáhne paže. Kapituluju. Posadím se vedle něho a v hlavě mi neodbytně zní Naposled.

20.05

Henry: Zvonek u dveří se rozdrnčí právě ve chvíli, kdy si zavazuju motýlka. Clare se mě s obavami zeptá: „Sluší mi to?“ Zbytečná otázka. Zrůžovělá. K pomilování. Přesně to jsem jí taky odpověděl. Vynoříme se z ložnice. Alba zrovna otevírá dveře a nadšeně vříská: „Dědo! Dědo! Kimčo!“ Táta zadupe, aby oklepal sníh z bot, a sehne se k ní. Clare ho políbí na obě tváře, za což ji táta odmění vlhkým kabátem. Alba uzurpuje Kimču a odvleče ji ke stromku do obýváku dřív, než si stačí sundat kabát.

„Ahoj, Henry,“ pozdraví mě táta, usměje se a skloní se nade mnou. V tu chvíli pochopím. Dnešní večer bude poslední. Pozvali jsme všechny, na kterých nám záleží: tátu, Kimču, Alicii, Gomeze, Charisse, Philipa, Marka se Sharon a jejich děti, Bena, Helen, Ruth, Kendricka s Nancy a dětmi, Roberta, Catherine, Isabelle, Matta, Amélii, Clariny bývalé spolužáky, mé spolužáky, rodiče Albiných kamarádek, Clarinu agentku a na Clarino naléhání i Celii Attleyovou… z pochopitelných důvodů nepřišli jen ti, kteří nemohli: máma, Lucille, Ingrid… Panebože, pomoz mi!

20.20

Clare: Gomez s Charisse vtrhou dovnitř jako velká voda. „Hele, knihovníče, ty mrcho líná, co takhle posypat chodník?“ Henry se plácne do čela. „Já věděl, že jsem na něco zapomněl.“ Gomez upustí Henrymu do klína tašku s cédéčky a vyrazí ven odklidit sníh a posypat chodník. Charisse se zasměje a jde za mnou do kuchyně. Z nákupní tašky vyndá litrovou láhev ruské vodky a strčí ji do mrazáku. Zvenku se ozývá Gomezovo pohvizdování.

„Kam jste dali děti?“ zeptám se Charisse.

„Zaparkovali jsme je u mojí mámy. Usoudili jsme, že na Silvestra si užijí víc legrace s babičkou než s námi. A navíc jsme se usnesli, že novoroční kocovinu budeme snášet líp bez nich.“ To by mě ani ve snu nenapadlo. Od té doby, co jsem počala Albu, jsem se ani jednou neopila. Alba se přiřítí do kuchyně a Charisse ji nadšeně obejme. „Nazdar, slečno! Santa u nás něco pro tebe nechal.“

Alba se na mne tázavě zadívá. „Utíkej se na to podívat.“ Manikúra, a to včetně laku na nehty. Albě úžasem poklesne čelist. Šťouchnu do ní, aby se rozpomněla na dobré vychování.

„Děkuju, teto Charisse.“

„Rádo se stalo, Albo.“

„Běž se pochlubit tátovi,“ poradím jí a Alba se rozeběhne směrem k obýváku. Opatrně tam nakouknu. Alba nadšeně rozhazuje rukama a Henry jí posléze nastaví ruku, aby na něm mohla Charissinu mučící sadu hned vyzkoušet. „Trefa,“ usměju se na Charisse.

„Jako malá jsem po manikúře hrozně toužila. Chtěla jsem být kosmetičkou.“

Zasměju se. „Vyrostla jsi z toho, takže je z tebe výtvarnice.“

„Potkala jsem Gomeze a uvědomila si, že prohnilý a úplatný buržoazně kapitalistický systém se nedá svrhnout trvalou.“

„Samozřejmě. Naše umění ho taky nepoloží.“

„Mluv za sebe. Jsi posedlá krásou a nic jiného tě nezajímá.“

„Přiznávám, kaju se a lituju.“ Odkráčíme do obýváku. Charisse si naloží na talířek pořádnou porci. „Na čem teď pracuješ?“ zeptám se.

„Umění počítačových virů.“

„Fí!“ To snad ne. „A není to nezákonné?“

„Je. Jenom navrhnu jejich grafickou podobu, na plátno napíšu html a udělám výstavu. Do sítě nic nepouštím.“

„Ale někdo by mohl.“

„Určitě.“ Charisse se zlomyslně ušklíbne. „A taky doufám, že to někdo udělá. Gomez se mračí, ale některé z těch maličkatých obrázků by dokázaly Světové bance, Billu Gatesovi i těm ostatním ksindlům docela slušně zamotat hlavu.“

„Tak hodně štěstí. Kdy bude výstava?“

„V květnu. Pošlu ti pozvánku.“

„Díky. Hned jak ji dostanu, raději vyzvednu všechny naše úspory ve zlatě a nanosím je do sklepa.“

Charisse se zasměje. Dorazí Catherine a Amélie, a tak s Charisse rozhovor na téma umění ve službách celosvětového anarchistického hnutí raději ukončíme a začneme si vzájemně skládat poklony a hodnotit ty či ony šaty.

20.50

Henry: Dům zaplňují naši drazí a blízcí, mnohé z nich jsem od operace neviděl. Leah Jacobsová, Clarina agentka, se sice chová mile a ohleduplně, ale zjišťuju, že lítost, jež se jí zrcadlí v očích, dokážu snášet jen s vypětím všech sil. Celia mě zaskočí. Po příchodu si to namíří rovnou ke mně a podá mi pravačku. Stisknu ji a ona povídá: „Je mi líto, žes dopadl takhle.“

„Aspoň že tobě to sluší,“ odpovím a nelžu. Vlasy si vyčesala nahoru a oblékla se do třpytivých modrých šatů.

„Že by?“ zabublá tím svým podmanivým hlasem. „Víc ses mi líbil, když jsi byl protivnej a já tě mohla nenávidět jako bílýho sráče.“

Zasměju se. „Staré dobré časy.“

Zaloví v kabelce. „Našla jsem ji v Ingridiných věcech. Napadlo mě, že by ji možná chtěla Clare.“ Podá mi fotku. Jsem na ní já někdy kolem roku 1990. Mám na ní dlouhé vlasy, stojím na pláži do pasu nahý a zubím se do objektivu. Skvělý snímek. Nevzpomínám si, že by mě Ingrid někdy fotila, ale to nic neznamená, protože na většinu toho, co jsme spolu prožili, jsem už dávno zapomněl.

„Jo. To se vsadím, že jo. Memento mori.“ Vrátím jí fotku.

Zpraží mě pohledem. „Zatím ještě žiješ, Henry DeTamble.“

„Dlouho nebudu, Celie.“

Zasměje se. „Jestli přijdeš do pekla přede mnou, tak mi drž místo vedle Ingrid.“ Bez rozloučení se ke mně otočí zády a vydá se hledat Clare.

21.45

Clare: Děti lítají po domě, cpou se dobrotami, jsou ospalé a rozjívené. Na chodbě narazím na Colina Kendricka a zeptám se ho, jestli si nechce jít zdřímnout, ale s vážnou tváří mi odpoví, že by hrozně rád ještě zůstal s dospělými vzhůru. Dojme mě jeho zdvořilost, mladistvý čtrnáctiletý půvab a to, jak se přede mnou ostýchá, i když mě zná od maličká. Alba ani Nadá tak stydlivé nejsou. „Mami,“ dotírá Alba, „říkalas, že nemusíme jít spát!“

„A nechcete si jít aspoň na chvilku zdřímnout? Slibuju, že vás před půlnocí vzbudím.“

„Nééé!“ Kendrick se zájmem poslouchá naši výměnu názorů. Odevzdaně pokrčím rameny a on se rozesměje.

„Nezkrotná dvojka. Dobrá, holky, tak si běžte ještě chvíli hrát do Albina pokoje. Ale potichu, jasné?“ Naštvaně se odporoučí. Oběma nám je jasné, že v zápalu hry na domnělou křivdu záhy zapomenou.

„Rád vás vidím, Clare,“ začne Kendrick, když se k nám připojí Alicia.

„Clare, pojď se podívat. Táta je ve formě.“ Ohlédnu se a zjistím, že náš otec flirtuje s Isabelle. „Kdo je to?“

„Proboha.“ Zasměju se. „Isabelle Berková.“ Ve stručnosti Alicii seznámím s Isabelliným nezkrotným sexuálním apetytem. Chechtáme se tak, že jen stěží popadáme dech. „Už dost! Už nechci,“ hýká Alicia.

Naše hysterické veselí upoutá Richardovu pozornost. „Co je tady tak k smíchu, mé dámy?“

Potlačíme smích a jen mlčky zavrtíme hlavami. „Pošklebují se rituálu páření u otcovské autority,“ vysvětlí Kendrick. Richarda to pobaví, přikývne a vzápětí se Alicie zeptá na koncertní sezonu. Bok po boku v družném hovoru o Bartókovi zamíří do kuchyně. Kendrick zůstane se mnou. Je na něm vidět, že chce mluvit o něčem, co se mi nebude líbit. Začnu se omlouvat a chystat se k odchodu. Položí mi ruku na rameno a zadrží mě.

„Počkejte, Clare…“ Zastavím se. „Promiňte, omlouvám se, je mi to líto,“ vyhrkne.

„To nic, Davide.“ Díváme se jeden druhému do očí. Kendrick skloní hlavu a prohledá se, aby našel cigarety. „Kdybyste si našla čas a chtělo se vám, přijďte za mnou, ukážu vám, na čem pracuju kvůli Albě a…“ Pátrám pohledem po Henrym. V obývacím pokoji Gomez zaníceně učí Sharon rumbu. Všichni se očividně dobře baví. Jen Henryho nikde nevidím. Uvědomím si, že o něm už nejméně tři čtvrtě hodiny nevím a najednou mne přepadne nutkání zkontrolovat, jestli je v pořádku, jestli je stále tady. „Promiňte,“ vyhrknu. Kendrick se znovu nadechne, aby pokračoval v přesvědčování. „Někdy jindy. Až budeme mít víc klidu.“ Přikývne. Blíží se k nám Nancy a vede Colina za ruku. Za dané situace by stejně pokračovat nemohl. David se zapojí do jejich zaníceného rozvoru o nejnovějších událostech v ledním hokeji a mně se konečně podaří jim utéct.

21.48

Henry: V domě se udělalo horko. Potřebuju chvíli na vzduch, a tak vyrazím na přední krytou verandu. Doléhají ke mně útržky rozhovorů z obývacího pokoje. Venku padá sníh. Hustě sněží. Auta, křoví i stromy pokrývá stále vyšší bílá peřina, změkčuje ostré hrany a tlumí hluk z ulice. Překrásná noc. Otevřu dveře spojující verandu s obývacím pokojem. „Gomezi.“

Přikluše a strčí hlavu mezi dveře. „Co je?“

„Pojď ven.“

„Vždyť je tam příšerná zima.“

„Jen pojď, ty stárnoucí měkoto.“

Něco v tónu mého hlasu ho přesvědčí. „No jo. Už jdu. Minutku.“ Zmizí a vzápětí se vrátí v bundě. Mou nese přes ruku. Zachumlám se do ní. Nabídne mi placatku.

„Ne, díky“

„Vodka. Zkroutí se ti po ní uši.“

„Alkohol a opiáty nejdou dohromady.“

„Máš pravdu. Člověk rychle zapomíná.“ Gomez mne proveze obývákem. U schodiště mě zvedne z vozíčku a jako malého kluka snese na zádech ze schodů a vynese ven. Připadám si u toho jako opičí mládě. Mrazivý vzduch píchá v plicích. Z Gomezova potu cítím alkohol. Kdesi vysoko nad námi za mihotavou září umělých světel nad Chicagem září hvězdy.

„Soudruhu.“

„Co je?“

„Díky za všechno. Byl jsi můj nejlepší…“ Do tváře mu nevidím, ale vytuším, že se mu pod několika vrstvami oblečení napjaly všechny svaly.

„Co to plácáš?“

„Labutí píseň, Gomezi. Čas vypršel. Hra skončila.“

„Kdy?“

„Brzy.“

„Jak brzy?“

„Nevím,“ zalžu. Hodně, hodně brzy. „Nicméně, chtěl jsem ti jen říct, že vím, že jsem byl tu a tam jako osina v prdeli,“ (Gomez se zasměje), „ale bylo to fajn.“ (Odmlčím se, protože mi vhrknou slzy do očí.) „Vážně, moc fajn.“ (Stojíme tam, výkvět americké mužnosti jeden jak druhý, před ústy se nám sráží obláčky mrznoucí páry a všechna další slova zůstanou nevyřčená). Nakonec přece jenom najdu ztracenou řeč: „Pojďme dovnitř,“ a tak jdeme. Gomez mě skoro něžně posadí zpátky do vozíčku, chvíli mě drží v objetí a potom se bez ohlédnutí vydá těžkým krokem nazpátek.

22.15

Clare: V obývacím pokoji, který obsadila skupinka hostů, sice nepočetná, ale o to odhodlanější tančit, Henryho není. Charisse s Mattem se vlní v rytmu prapodivného tance vzdáleně připomínajícího čaču, Roberto s nadšením provádí Kimču, která tančí drobnými, elegantními krůčky, poněkud upravený foxtrot. Gomez v průběhu večera vyměnil Sharon za Catherine, a ta výská a směje se, když ji protočí, aby si mohl zapálit.

Henry není v kuchyni, již mezitím obsadili Raoul, James, Lourdes a další moji přátelé. Častují se historkami o zlodějských agentech a trumfují se, který z nich zná hrůznější případ okrádání umělce agentem, případně naschválu ze strany umělců. Lourdes dává k dobru historku o Edu Kienholtzovi, jehož pohyblivé dílko vyvrtalo hlubokou díru do velice drahé desky stolu jeho agenta. Všichni se škodolibě rozřehtají. Zahrozím jim prstem. „Ať vás neslyší Leah.“

„A kdepak ji máme?“ zahuláká James. „Vsadím se, že i ona by měla co vyprávět…“ Vydá se pátrat po mé agentce, která na schodech popíjí s Markem koňak

Ben si vaří čaj. Přinese si ho s sebou. Z krabičky plné nejrůznějších bylinek pečlivě odměří několik lžiček do sítka a přelije je vroucí vodou. „Neviděls Henryho?“

„Ale jo. Před chvílí jsem s ním mluvil. Sedí na verandě.“ Ben se na mne poočku podívá. „Dělá mi starost. Připadá mi hrozně smutnej. Připomíná mi…“ Odmlčí se a mávne rukou, jako by chtěl říct Ale na mě nedej, klidně se můžu mýlit, „některý moje pacienty, když mají pocit, že už tady dlouho nebudou…“ Žaludek se mi sevře.

„Od té doby, co přišel o nohy, je hrozně…“

„Jasně, jenomže mluvil, jako by chtěl nasednout do vlaku, co právě odjíždí. Řekl mi…“ Ben ztiší hlas. I normálně mluví sotva slyšitelně, takže musím napínat uši, abych vůbec rozuměla, co říká. „Že mě měl moc rád, a že mi děkuje… lidi, chlapi, tak nemluví.“ Oči se mu za silnými skly topí v slzách. Obejmu ho. Pár minut mlčky svírám v náručí jeho zuboženou tělesnou schránku. Všude kolem nás šumí živý hovor. Nevšímají si nás. „Hrozně nerad bych někoho přežil,“ zašeptá. „Proboha, vždyť už se patnáct let napájím těmi svinstvy a trpím jako zvíře. Myslím, že si zasloužím, aby všichni, co znám a mám rád, se shlukli kolem mý rakve a řekli:.Umřel jako chlap.‘ Nebo tak něco. Počítal jsem s tím, že mi Henry zarecituje Donna, až mě budou spouštět do hrobu. Zkroť pýchu, smrti, ty děvko blbá.‘ To by se mi líbilo.“

Zasměju se. „Kdyby to Henry nezvládl, ráda ho zastoupím. Vezmu si kalhoty a budu dělat, že jsem on.“ Povytáhnu obočí, vystrčím bradu a nasadím hluboký hlas: ,“Na věčnost procitneme z zdřímnutí a Smrt v trenkách bude ve tři ráno sedět v kuchyni a luštit křížovku v týden starých novinách…‘“ Ben vyprskne smíchy. Políbím ho na bledou, bezchybně oholenou tvář a odejdu na verandu.

Henry tam sedí potmě a sám. Dívá se, jak sněží. Za celý den jsem neměla čas se pořádně podívat z okna, ale na první pohled je mi jasné, že sníh padá už dobrých pár hodin. Na Lincolnově rachotí pluhy a naši sousedé starostlivě zametají chodníky. I když je veranda prosklená, je tam chladno.

„Pojď dovnitř,“ lákám ho. Stojím vedle něho a pozoruju psa dovádějícího na druhé straně ulice v závějích. Henry mne obejme kolem pasu a opře si o mne hlavu.

„Přál bych si zastavit čas,“ řekne. Prohrábnu mu vlasy. Míval je hustší a silnější, než mu zešedly.

„Clare,“ zašeptá.

„Henry?“

„Nastal čas…“

„Cože?“

„Prostě… už musím.

„Proboha.“ Klesnu na lavičku vedle něj. „Nesmíš… zůstaň.“ Bolestivě mu tisknu ruce.

„Už je pozdě. Už se stalo. Sednu si k tobě.“ Vzepře se ve vozíčku a přesune se ke mně na lavici. Opěradlo nás studí do zad. V tenkých hedvábných šatech se třesu zimou. Dům plný lidí zní smíchem. Henry mne obejme, aby mne trochu zahřál.

„Proč jsi mi to neřekl? Proč jsi dovolil, abychom pozvali všechny ty lidi?“ Proti své vůli mám na něho vztek.

„Nechtěl jsem… abys potom zůstala sama. A taky jsem se chtěl se všemi rozloučit. Bylo to fajn, bezva mejdan na závěr…“ Mlčíme a za oknem tiše padá sníh.

„Kolik je hodin?“

Mrknu na hodinky. „Něco po jedenácté.“ Henry se natáhne, stáhne přehoz z křesla a zabalí nás do něho. Nedokážu uvěřit tomu, co se děje. Věděla jsem, že to přijde. Věděla jsem, že to bude brzy, ale netušila jsem, že budu jen sedět a čekat, až…

„Uděláme s tím něco!“ zašeptám mu.

„Clare…“ Přitiskne se ke mně. Zavřu oči.

„Zabráníme tomu. Nestane se to. Změníme to.“

„Ale no tak, Clare,“ zašeptá. V očích se mu třpytí slzy a zrcadlí se v nich světlo pouličních lamp odrážející se od sněhu. Položím tvář na jeho raměno. Pohladí mě. Dlouho tam jen tak sedíme v objetí. Henry se potí. Položím mu dlaň na tvář. Sálá horečkou.

„Kolik je hodin?“

„Skoro půlnoc.“

„Mám strach.“ Propletu paže a nohy s jeho. Nedokážu si představit, že by můj Henry, můj milenec, tohle hmatatelné tělo, člověk, kterého vší silou tisknu k sobě, mohl zmizet.

„Polib mě!“

Políbím ho a jsem sama. Zůstanu sama pod přehozem na studené lavici na verandě. Hudba dohrála. Zastavili desku. Zaslechnu Gomezův hlas. Odpočítává: „Deset! Devět! Osm!“ a všichni se k němu sborem přidají: „Sedm! Šest! Pět! Čtyři! Tři! Dva! Jedna! Šťastný a veselý!“ Z láhví šampaňského vylétnou zátky. Překřikují se, mluví jeden přes druhého. Kdosi se zeptá: „Kde je Henry a Clare?“ Na ulici zaprskají světlice. Složím hlavu do dlaní a čekám.

III

POJEDNÁNI O TOUZE

Bylo mu třiačtyřicet, když skonal

na to, že spatřil Věčnost s trhlinami,

kterými skrze povrch prosvítala.

– A. S. Byattová, Posedlost

Krok pomalý měl sestru v hodinách,

cos ještě nepřekročeno, tak zdá se;

a přec: jak by po překročení, ach,

již nešla, nešla, nýbrž vznášela se.

Rainer Maria Rilke, Slepnoucí

Sobota 27. řína 1984/ pondělí 1. ledna 2007 (Henrymu je 43, Clare je 35)

Henry: Pod bledým nebem dopadnu do vysoké suché trávy, ať je to rychlé, z dálky, z velké dálky se ozve třesknutí výstřelu, snažím se nehýbat, určitě se mě to netýká, ale chyba, srazí mě to na zem, podívám se na břicho, které pukne jako granátové jablko, které se rozlije jako polévka ze střev a krve, již jsem hýčkal ve svém těle, a vůbec to nebolí, to přece není možný, kochám se tímhle kubistickým ztvárněním svých útrob, někdo sem běží, nechci nic, než ještě jednou vidět Clare vidět Clare než křičím její jméno Clare, Clare a Clare se s pláčem skloní nade mnou a Alba vzlyká: „Tatínku. „Miluju tě…“

„Henry…“

„A vždycky budu. „Proboha, ne! Proboha, ne…“

„Na svět dost veliký.

„Ne

„I čas…“

„Henry!“

Claře: Obývací pokoj ztichne. Všichni ztuhnou na místě a strnule na nás zírají. Billie Holiday zpívá, dokud ji někdo konečně nevypne. Potom zavládne ticho. Sedím na zemi a držím Henryho v náručí. Alba se tulí k němu, třese jím a šeptá mu do ucha. Henryho tělo ještě hřeje, oči zírají do prázdna, skrze mne, ztěžkl, strašně ztěžkl, bledou kůži má na cáry, všude je krev, rozervané maso je branou do tajemného světa krve. Chovám ho v náručí. Z koutku úst mu vytéká pramínek krve. Utřu ji. Kdesi blízko vybuchnou světlice.

Gomez prohlásí: „Radši zavoláme fízly.“

ROZLUKA

Pátek 2. února 2007 (Clare je 35)

Clare: Prospím celý den. Do domu doléhají nejrůznější zvuky a hluk popelářský vůz rachotící ulicí, bubnování deště, sténání stromů za oknem ložnice. Spím. Zvykla jsem si spát tvrdě, toužím po tom, přivolávám bezesný spánek, odmítám sny, zaháním je a odpuzuji od sebe. Spánek se stává mým milencem, mým zapomněním, mým opiem, mou úlevou. Telefon zvoní a zvoní. Vypnula jsem záznamník, který na volající stále hovořil Henryho hlasem. Ráno. Odpoledne. Noc. Všechno se zúžilo na tuto postel, na nekonečný sled do sebe se vpíjejících dní, čas se zastavil, rozepjal a ztuhl, takže přestal mít jakýkoliv smysl.

Někdy mne spánek opustí a já ho jen předstírám, jako když jsem byla malá a Etta mě přišla vzbudit, abych šla do školy. Dýchám pomalu a zhluboka. Naučila jsem se nepohybovat očima za víčky, zklidnit mysl, a spánek se záhy dostaví, splyne se svou věrnou kopií, jen co ji zahlédne.

Někdy se probudím a zašátrám v posteli po Henrym. Spánek stírá všechny rozdíly: mezi tehdy a teď, mezi životem a smrtí. Nevnímám hlad, otupělost ani stesk. Ráno zahlédnu svoji tvář v zrcadle. Průsvitná, uštvaná, zažloutlá, vlasy rozcuchané, kruhy pod očima. Vypadám jako mrtvá.

Po ničem netoužím. Nic nechci. Kimča sedí v nohách postele. „Clare? Alba se vrátila ze školy… nechceš, aby přišla za tebou?“ Předstírám, že spím. Po tváři mě pohladí Albina ručička. Z koutků mi vytrysknou slzy. Alba cosi položí na podlahu… batoh? Houslové pouzdro? A Kimča ji napomene: „Zuj si boty, Albo!“ Vzápětí si Alba vleze ke mně do postele. Přitáhnu si ji k sobě. Hlavu zaboří pod mou bradu. Povzdechnu si a otevřu oči. Alba dělá, že spí. Dívám se na její husté černé řasy, široká ústa, bledou kůži. Přerývaně dýchá, tiskne se ke mně, voní tuhou, rozinkami a šamponem. Políbím ji do vlasů. Otevře oči a v tu chvíli se podobá Henrymu tolik, že mi málem pukne srdce. Kimča vstane a tiše odejde.

Po chvíli vylezu z postele i já, osprchuju se, s ním s Kimčou a Albou večeři. Poté, co Alba odejde spát, si sednu k Henryho stolu a zotvírám zásuvky. Najdu v nich stohy dopisů a papírů. Dám se do čtení.

Otevřít až po mé smrti

10. prosince 2006

Nejdražší Clare,

píšu tyto řádky u stolu v ložnici a dívám se do oken Tvého ateliéru. Sníh na zahradě se třpytí modravým odleskem noci, všechno jiskří a je pokryté ledovou krustou, všude naprostý klid. Nastala jedna z těch zimních nocí, kdy chlad vyzařující ze všech věcí zdánlivě zpomalí čas a tlačí se onou uzoučkou skulinkou uprostřed přesýpacích hodin. Zrnko za zrnkem se pomalu, pomaloučku sype dolů. Přepadá mne důvěrně známý pocit, který mívám, když se ocitnu vně času, jinak skoro nikdy, že plavu v čase, bez námahy splývám na jeho hladině jako tlustá matróna. Dnes večer mne v prázdném domě (šla jsi na Aliciin koncert k sv. Lucii) posedlo nutkání napsat ti dopis. Náhle jsem zatoužil nechat Ti něco na potom. Myslím, že mi už mnoho času nezbývá. Cítím, že všechny moje zásoby, energie, radosti a vůle se tenčí a mizí. Už dlouho nevydržím a myslím, že to víš.

Čteš-li tyto řádky, jsem už nejspíš po smrti. (Píšu nejspíš pro případ, že člověk nikdy neví, co se může stát, a taky proto, že mi připadá bláhové a nabubřelé vyjadřovat se tak věcně o vlastní smrti.) Co se mé smrti týče, doufám, že bude rychlá, čistá a jednoznačná. Doufám, že nevyvolá příliš mnoho zmatku. Promiň, Clare. (Když to po sobě čtu, připomíná mi to dopis sebevraha. Zvláštní.) Určitě víš, že kdybych dokázal zůstat, kdybych se dokázal vrátit, že bych bojoval o každou vteřinu s Tebou. Víš, že tohle je smrt, která musela jednou přijít, aby mne odnesla, jako zlí skřítci unášejí děti.

Clare, rád bych Ti ještě jednou pověděl, že Tě miluju. Naše láska pro mne byla pověstnou Ariadninou nití, která mne provedla spletitými chodbami labyrintu, byla záchrannou sítí provazochodce balancujícího vysoko nad ní na napjatém laně, jedinou věcí, jíž jsem kdy ve svém podivném životě mohl věřit, tím jediným, na co jsem se mohl spolehnout. Dnes v noci mám zvláštní pocit, že má láska je v tomto světě skutečnější než já sám, že tady zůstane i po mém odchodu a bude tě dál obklopovat, střežit a objímat.

Nesnesu pomyšlení, že na mě čekáš. Vím, že jsi na mne čekala celý život, čekala v nejistotě, jak to skončí. Deset minut i deset dnů. Měsíc. Jak nestálým manželem jsem Ti byl, Clare, jako námořník, osamělý Odysseus zmítající se na rozbouřeném moři, někdy vítězný a lstivý, jindy pouhá hračka v rukou bohů. Clare, prosím, až zemřu, přestaň na mne čekat a buď svobodná. Co se mne týče… uchovej si mne hluboko v sobě, zamkni si mne tam, vyjdi ven a žij. Miluj svět i sebe, proplouvej jím bez zábran, protože svět je Tvůj živel, jsi v něm doma. Připravil jsem ti život v kleci. Ne, nechci tím říct, že jsi nemohla nebo neudělala nic. Dala jsi mi krásu, smysl života, své umění a Albu, která je tak úžasná. Byla jsi pro mne vším.

Smrt mé matky tátu úplně strávila. Nesouhlasila by s tím. Její nepřítomnost poznamenala každou minutu, každou vteřinu jeho života. Všechno pro něho ztratilo smysl, protože už nebyla ona, aby měl s čím srovnávat. V mládí jsem tomu nerozuměl, nechápal jsem to, ale teď už rozumím, vím, jak krutě skutečná je nepřítomnost, jako poškozený nerv, jako temný pták. Kdybych měl žít bez Tebe, nedokázal bych to. Mám ale takovou naději. Představuju si Tě, jak zlehka kráčíš se vztyčenou hlavou a ve vlasech se ti třpytí slunce. Neviděl jsem tě na vlastní oči, ale jen ve svých představách.

Představivost tě vykresluje tak, jak jsem Tě vždycky chtěl namalovat – zářivou. Nicméně doufám, že se tahle moje vize brzy naplní.

Clare, ještě je tu jedna věc. Váhal jsem Ti to říct, protože jsem se pověrčivě bál, že když to vyslovím, tak se to nestane (vím, je to hloupost) a taky proto, že nechci, abys na mě dál čekala, protože by to mohlo trvat déle než kdy předtím, ale povím ti to pro případ, že bys potom něco potřebovala.

V létě, když jsem seděl v čekárně u Kendricka, jsem se najednou ocitl v dlouhé temné chodbě nějakého domu, který jsem neznal. Upadl jsem na hromadu holinek, které voněly deštěm. Pode dveřmi na konci chodby unikal pruh světla. Pomalu, potichu jsem se dovlekl k nim a nakoukl dovnitř. Místnost byla bíle vymalovaná a překrásně osvícená ranním sluncem. U okna seděla zády ke mně nějaká žena v tmavočerveném propínacím svetru. Po zádech jí splývaly dlouhé stříbřité vlasy. Musel jsem o něco zavadit nebo prostě vytušila mou přítomnost… otočila se. Pohlédl jsem jí do tváře. Bylas to Ty, Clare. Viděl jsem Tě jako starou paní daleko v budoucnosti. Byla to nádhera, Clare, bylo to tak krásné, že se to slovy nedá vyjádřit. Bylo to jako vzkříšení, jako návrat ze záhrobí, jen abych Tě mohl obejmout a vidět všechny ty roky vyryté ve Tvé tváři. Víc už Ti neprozradím, můžeš zapojit svoji fantazii, abys byla překvapená, až ten okamžik přijde. Uvidíme se, Clare. Na shledanou. Do té doby žij, žij naplno, žij v přítomnosti, žij, protože svět je nádherný.

Venku se mezitím setmělo. Jsem hrozně unavený. Navždy Tě budu milovat. Čas nic neznamená.

Henry

DASEIN

Sobota 12. července 2008 (Clare je 37)

Clare: Charisse vzala Albu, Rosu, Maxe a Joea na skateboard. Dorazím k ní Albu vyzvednout, ale přijíždím příliš brzo, nebo se Charisse s dětmi někde zdržela. Přijde mi otevřít Gomez s ručníkem kolem boků. „Pojd dál,“ zve mě. „Dáš si kafe?“

„Ráda.“ Následuju ho přes jejich neuklizený obývák do kuchyně. Sednu si ke stolu, na kterém zůstalo nádobí po snídani. Odsunu ho jen natolik, aby se mi na desku vešly lokty. Gomez pobíhá po kuchyni a vaří kávu. „Dlouho ses u nás neukázala.“

„Nevím, kam dřív. Alba chodí na tři kroužky, takže jen jezdím a jezdím.“

„Pracuješ na něčem?“ Postaví přede mne podšálek, potom hrníček a nalije mi kávu z konvice. Mléko a cukr na stole zůstaly od rána, tak jsem se obsloužila.

„Ne.“

„Aha.“ Gomez se opře o kuchyňskou linku. Hrnek svírá v dlaních. Mokré vlasy vypadají tmavší. Sčesal si je z čela. Nikdy předtím jsem si nevšimla, že má tak velké kouty. „A kromě toho, že děláš řidiče Její Výsosti, děláš ještě něco jiného?“

Co vlastně dělám? Čekám. Přemýšlím. Sedávám na naší posteli, tisknu k sobě starou plátěnou košili, která stále voní po Henrym, a zhluboka vdechujujeho vůni. Ve dvě v noci se vydávám na dlouhé procházky, když Alba ještě tvrdě spí v bezpečí svého pokoje, a já už jsem ze spaní unavená. V duchu si povídám s Henrym, jako kdyby tam byl se mnou, jako kdyby viděl svět mýma očima a myslel mým mozkem.

„Nic moc.“

„Hm.“

„A co ty?“

„Ale, vždyť víš. Zachraňuju, hraju si na tvrďáka. Jako vždycky.“

„Aha.“ Napiju se kávy. Sklouznu pohledem k hodinám nad dřezem. Mají podobu černé kočky. Místo kyvadlem mrská ocasem sem a tam a s každým úhozem se pohnou i velké kočičí oči: tam a sem. Hlasitě tikají. Ukazují tři čtvrtě na dvanáct.

„Nechceš něco k jídlu?“

Zavrtím hlavou. „Ne, díky.“ Soudě podle zbytků na stole, Gomez s Charisse posnídali žlutý meloun, míchaná vajíčka a toasty. Děti spořádaly čokoládové lupínky, vločky a cosi s arašídovým máslem. Stůl připomíná archeologické naleziště, objev rodinné snídaně z počátku 21. století.

„Máš někoho?“ Udiveně se na něho podívám. Pořád stojí opřený o linku s hrnkem v rukou.

„Ne.“

„Proč ne?“

Do toho ti vůbec nic není, Gomezi. „Ani mě to nenapadlo.“

„Měla by ses nad tím zamyslet.“ Odloží hrnek do dřezu. „Proč?“

„Potřebuješ změnu. Zkusit něco nového. Nemůžeš po zbytek života jen sedět a čekat, až se Henry ukáže.“

„To víš, že můžu. Uvidíš.“

Gomezovi stačí pouhé dva kroky, aby došel až ke mně. Sehne se a zašeptá mi do ucha. Skoro se ho dotýká rty. „A nechybí ti někdy… tohle?“ Zajede mi špičkou jazyka do ucha. Ano, chybí. „Ruce pryč, Gomezi,“ zasyčím na něj, ale neucuknu. Sedím jako přibitá. Gomez mi nadzvedne vlasy a líbá mě zezadu na krk. Vrať se mi! ach, vrať se mi

Zavřu oči. Ruce mne zvednou ze židle, rozepnou mi blůzu. Cítím jazyk na krku, ramenou a bradavkách. Zašátrám kolem sebe, nahmatám froté ručník, poroučí se na podlahu. Henry. Ruce mi rozepnou džíny a sundají mi je. Položí mě na stůl. Cosi kovového zazvoní o zem. Do zad mě tlačí příbory, zbytky jídla, kraj talíře a melounová slupka. Roztáhnu nohy a ucítím v sobě jazyk. „Ách…“ Jsme na palouku. Je léto. Zelenkavá deka. Právě jsme dojedli, ještě teď cítím v ústech chuť jahod. Jazyk zmizí a zůstane jen vlhké, otevřené, čekající prázdno. Otevřu oči. Zírám do poloprázdné sklenice s pomerančovým džusem. Zavřu oči. Henry do mě rázně, neodbytně proniká. Ano. Trpělivě jsem na tebe čekala, Henry. Dlouho jsem čekala. Věděla jsem, že se dřív nebo později vrátíš. Ano. Kůže na kůži, ruce na prsou, rytmický pohyb hloub a hloub, ach…

„Henry…“

Všechno ustane, jen hodiny dál hlasitě tikají. Otevřu oči. Shora se na mne dívá Gomez. Dotčeně? Ukřivděně? Překvapeně? Před domem bouchnou dvířka od auta. Seskočím ze stolu a rozeběhnu se do koupelny. Gomez za mnou hodí moje oblečení.

Zatímco se oblékám, slyším Charisse a děti vcházet dovnitř a Albin hlas: „Mami?“ Zavolám: „Za chviličku jsem u tebe!“ Stojím v přítmí spoře osvětlené koupelny obložené růžovými a černými kachličkami a zírám na sebe do zrcadla. Ve vlasech mám čokoládové lupínky. Dívám se na zoufalou a bledou ženu. Umyju si ruce, pokusím se vyklepat z vlasů lupínky. Jak jsem to mohla připustit? Co to dělám?

Nabízí se odpověď: Teď cestuješ ty.

Sobota 26. července 2008 (Clare je 37)

Clare: Albinou odměnou za to, že byla hodná, když jsme s Charisse obdivovaly novou výstavu, se stala návštěva u Eda Debevica. Výlety do světa iluzí jsou turistickým lákadlem a kasovním trhákem. Jakmile vejdeme, propadneme se do roku 1964. Na plné pecky se rozeřvou Kinks a kolem nás se rozsvítí nápisy:

Spokojený host nikdy nemá dost!!!

Objednávejte prosím srozumitelně.

Naše káva je tak skvělá, že ji pijeme i my!

Dnes mají zjevně den balónků a zvířátek. Pán v zářivě růžovém obleku vykouzlí Albě ratlíka, kterého vzápětí promění v klobouk a ten jí narazí na hlavu. Zahýká nadšením. Stojíme ve frontě skoro půl hodiny, ale Alba ani jednou nezafňuká. Pozoruje číšníky a číšnice, kteří spolu flirtují a mlčky kouzlí dětem před očima zvířátka z balónků. Konečně na nás přijde řada a číšník s brýlemi se silnou obroučkou z rohoviny a jmenovkou s nápisem PAKO nás usadí do boxu. Rozevřeme s Charisse menu a snažíme se najít něco, co by se mezi hranolky se sýrem a sekanou dalo pozřít. Alba neustále dokola skanduje koktejl, koktejl, ale když se Pako znovu objeví, přemůže ji stydlivost. Musíme ji přimět, aby mu nadiktovala svoji objednávku. Mléčný koktejl s arašídovým máslem (a malé hranolky, protože jsem jí nejednou důrazně vysvětlila, že je nezdravé dávat si k obědu jen mléčný koktejl a nic k tomu). Charisse si dá makaróny se sýrem a já si objednám sendvič se slaninou a zeleninou. Jakmile Pako zmizí, Charisse zanotuje: „Alba s Pakem, velká láska, postel praská…“ Alba zavře oči, přitiskne si dlaně na uši, vrtí hlavou a směje se. Číšník se jmenovkou BZUK se naparuje za pultem a zpívá na melodii Boba Segera „I Love That Old Time Rock and Roll.“

„Boba Segera nesnáším,“ prohodí Charisse. „Myslíš, že nad tímhle textem strávil víc než půl minuty?“

Na stole přistane vysoká sklenice s brčkem s kolínkem a šejkr se zbytkem koktejlu, který už se do sklenice nevešel. Alba si musí stoupnout, aby se napila. Balancuje na špičkách a srká svůj vysněný koktejl s burákovým máslem. Balónek se jí sveze do čela, což ji vyruší. Střelí po mně pohledem zpod hustých řas a odsune si ho tak vysoko, že jí drží na hlavě jen díky statické elektřině.

„Kdy se táta vrátí domů?“ Charisse vydá zvuk, který ze sebe obvykle vyrazí člověk, jemuž nešťastnou shodou náhod vběhly bublinky z koly do nosu, a rozkašle se. Bouchám ji do zad, dokud nezačne kolem sebe mávat rukama na znamení, že už by to stačilo.

„Devětadvacátého srpna,“ odpovím Albě, která mezitím přesune veškerou pozornost k nedopitému koktejlu. Charisse na mne vrhne pohled plný soucitu.

O něco později jedeme po Jezerní. Já řídím, Charisse ladí rádio, Alba na zadním sedadle spí. Jakmile sjedu na Irving Park, Charisse se zeptá: „Alba neví, že je Henry po smrti?“

„Samozřejmě, že to ví. Viděla ho,“ připomenu jí.

„Tak proč jsi jí říkala, že se vrátí v srpnu?“

„Protože opravdu přijde. Sám mi to datum napsal.“

„Aha.“ I když se dívám před sebe na silnici, je mi jasné, že mě Charisse provrtává pohledem. „A není to… divný?“

„Albě se to líbí.“

„A tobě?“

„Nikdy ho nevidím.“ Pokouším se o nenucený tón a tvářím se, že mě tahle nespravedlnost netrápí, že v duchu nekřičím bolestí, když mi Alba vypráví o svých setkáních s Henrym, i když sebemrskačsky hltám každou maličkost.

Proč nepřijdeš za mnou, Henry? ptám se v duchu, když zajíždím na příjezdovou cestu k Charissinu a Gomezovu domu posetou hračkami. Proč jen za Albou? Ale jako obvykle se odpovědi nedočkám. Charisse mě políbí na tvář, vyskočí z auta a poněkud toporně se vydá ke dveřím, které se mávnutím kouzelného proutku rozletí dokořán. Stojí v nich Gomez s Rosou. Rosa poskočí a natáhne ruku s něčím směrem k Charisse, která si od ní dárek vezme, sehne se a sevře ji v objetí. Gomez ze mě nespouští oči a nakonec mi sotva znatelně zamává. Zamávám mu taky. Charisse s Rosou zmizí v domě. A dveře se zavřou.

Zůstanu sedět v autě zaparkovaném na příjezdové cestě. Alba dál spí na zadním sedadle. Po trávníku zapleveleném pampeliškami se producírují vrány. Henry, kde jsi? Opřu se čelem o volant. Pomoz mi. Opět žádná odpověď. Po chvilce znovu nastartuju, vycouvám na silnici a rozjedu se směrem k čekajícímu ztichlému domu.

Sobota 3. září 1990 (Henrymu je 27)

Henry: Přišli jsme s Ingrid o auto a jsme opilí. Jsme opilí, je tma, ploužíme se tam a zpátky ulicí a nikde žádný taxík. Do hajzlu s Lincoln Parkem! Do hajzlu s odtahovou službou! Kurva!

Ingrid prská vzteky. Jde přede mnou, celá v černém, a je tak nasraná, že je to na ní poznat i zezadu, i z toho, jak se vlní při chůzi v bocích. Svým způsobem to je moje vina. Pitoměj noční klub. Proč si, kurva, někdo otvírá klub v takový posraný čtvrti, jako je Lincoln Park, kde člověk nemůže nechat auto bez dozoru ani deset vteřin, aniž by mu ho neukradli nebo nepostříkali barvama…

„Henry?“

„Co je?“

„Ta holka už je tu zase.“

„Jaká holka?“

„Ta, co jsme ji viděli předtím.“ Ingrid se zastaví. Podívám se směrem, kterým ukazuje.

Dívenka stojí ve vchodu do květinářství. Má na sobě něco tmavého, takže z ní vidím jen bledý obličej a bosé nohy. Může jí být tak sedm nebo osm. Moc malá na to, aby běhala sama po nocích v takový čtvrti. Ingrid jde k ní. Holčička ji pozoruje nevzrušeným pohledem.

„Není ti nic?“ vyptává se jí Ing. „Ztratila ses?“

Holčička se podívá na mě. „Ztratila jsem se, ale teď už vím, kde jsem. Děkuju,“ odpoví zdvořile.

„Nechceš odvézt domů? Mohla bys jet s námi, až se nám podaří sehnat nějaký taxík.“ Ingrid se skloní k holčičce. Má tvář asi třicet centimetrů od jejího obličejíku. Jakmile dojdu blíž, všimnu si, že dítě má na sobě pánskou bundu. Sahá jí až ke kotníkům.

„Ne, děkuju. Jste moc hodná, ale bydlím moc daleko.“ Má dlouhé černé vlasy a kouzelné tmavé oči. Ve žlutavém světle linoucím se z květinářství vypadá jako viktoriánská panenka nebo DeQuinceyho Anna.

„Kde máš mámu?“ vyzvídá Ing. „Doma přece.“ Usměje se na mě a dodá: „Neví, že jsem tady.“

„Tys utekla?“

„Ale ne.“ Rozesměje se. „Hledala jsem tátu, ale myslím, že jsem přišla moc brzy. Ještě se vrátím později.“ Protáhne se kolem Ing, přitočí se ke mně a přitáhne si mou hlavu k sobě. „To auto parkuje na druhé straně ulice,“ zašeptá. Rozhlédnu se a uvidím Ingridino červené porsche. „Díky…“ začnu, ale holčina mi vtiskne polibek kamsi za ucho a rozeběhne se pryč. Za chvíli se nám ztratí z dohledu a slyšíme jen pleskání bosých nohou o beton. Nechápavě zírám do tmy. Ingrid celou dobu mlčí. V tichosti nasedneme. „To bylo divný,“ řeknu nakonec. Povzdechne si. „Henry, na to, jak jsi chytrej, jsi někdy vážně zabedněnej.“ Bez dalšího vysvětlování mě vysadí před domem, v kterém bydlím.

Neděle 29. července 1979 (Henrymu je 42)

Henry: Ocitnu se někdy v minulosti. Sedím s Albou na pláži s majákem. Je jí deset a mně dvaačtyřicet. Oba dokážeme cestovat v čase. Je teplý večer, odhadem v červenci nebo srpnu. Mám na sobě džíny a bílé tričko, které jsem si ukradl ze šňůry na zahradě jedné z těch načinčaných vil v severním Evanstonu. Na Albě plandá růžová noční košile, která původně patřila nějaké staré dámě. Je jí příliš dlouhá, a tak jsem ji zavázal Albě pod koleny. Kolemjdoucí po nás vrhají udivené pohledy. Tuším, že tak úplně neodpovídáme obecně vžité představě otce s dcerou na výletě u vody. Děláme, co můžeme. Zaplaveme si a postavíme hrad z písku. Na parkovišti si ve stánku koupíme párek v rohlíku a hranolky. Nemáme deku ani ručník, takže jsme příjemně unavení, olepení pískem a umolousaní. Sedíme a díváme se, jak malé děti pobíhají ve vlnách a hloupí velcí psi se vrhají do vody za nimi. Za zády nám zapadá slunce. Pozorujeme vodní hladinu.

„Vyprávěj mi něco,“ škemrá Alba a lepí se na mě jako přischlá špageta. Obejmu ji kolem ramen. „A copak?“

„Něco hezkého. Povídej mi o mámě. O mámě, když byla malá.“

„Ehm, tak dobře. Před dávnými časy žili byli…“

„Kdy?“

„Ve všech dobách naráz. Před dávnými časy i právě teď.“

„Opravdu?“

„Jak říkám, tenkrát i teď.“

„Jak to?“

„Tak chceš slyšet tu pohádku nebo ne?“

„Chci…“

„Tak dobrá. Před dávnými časy bydlela tvá máma ve velkém domě uprostřed luk a lesů. Chodívala si hrát na takový palouček. Jednoho krásného dne tvá máma, tehdy ještě skřítek, co by se vešel pod čepici, vyběhla na palouček, a tam našla chlapa.

„Úplně nahatýho!“

„Co neměl vůbec nic na sobě,“ souhlasím. „Půjčila mu plážovou osušku, kterou s sebou shodou okolností přinesla, aby mu nebylo zima, a on jí vysvětlil, že se přemisťuje, že cestuje v čase a ona mu z nějakého záhadného důvodu uvěřila.

„Vždyť to byla pravda!“

„Jistě, byla, ale jak si tím mohla být jistá? Nicméně mu uvěřila a o pár let později byla tak hloupá, aby se za něho provdala, no, a takhle to dopadlo.“

Alba mě šťouchne do břicha. „Dopověz to pořádně!“ přikáže mi.

„Au. Copak můžu mluvit, když mě mlátíš? Tyrane.“

Alba mlčí. „Proč jsi mámu v budoucnosti nikdy nenavštívil?“

„To nevím, Albo. Kdybych to mohl ovlivnit, udělal bych to.“ Modrá obloha na horizontu tmavne a nastává odliv. Vstanu a podám Albě ruku, abych jí pomohl na nohy. Začne si oprašovat písek z noční košile. Potom se vrhne ke mně, vyhrkne: „Jéje!“ a je pryč. Zůstanu na pláži sám, v ruce svírám vlhkou noční košili a zírám na malé stopy Albiných nohou, které postupně pohlcuje tma.

ZNOVUZROZENÍ

Čtvrtek 4. prosince 2008 (Clare je 37)

Clare: Je jasné a mrazivé ráno. Odemknu ateliér a oklepu si sníh z bot. Rozhrnu závěsy a zapnu topení. Dám vařit kávu. Stojím uprostřed prázdného prostoru a rozhlížím se kolem sebe.

Dvouletý prach a nečinnost se podepsaly na všem. Kreslicí stůl ze je prázdnotou. Míchadlo čisté a prázdné. Jíl, přikryté nádoby a nástroje vyrovnané u stolu vedle klubek vázacího drátu. Barvy a pigmenty, džbány se štětci, knihy a kleště zůstaly ležet tak, jak jsem je opustila. Nákresy připíchnuté na zeď zežloutly a zkroutily se. Hodím je do koše. Sednu si k prknu a zavřu oči.

Vítr mlátí větvemi stromů o dům. Nějaké auto rozstříkne břečku na silnici. Kávovar syčí a bublá. Do konvice dokapávají poslední zbytky silné kávy. Otevřu oči, otřesu se a přitáhnu si silný svetr blíž k tělu.

Probudila jsem se s utkvělou myšlenkou. Cosi mě pudilo, abych šla do ateliéru. Připadalo mi to jako dostaveníčko s dávno opuštěným milencem, uměním. Podlehla jsem tomu volání touhya teď tam sedím a čekám… na něco… jenomže nic nepřichází. Otevřu mělkou zásuvku a vytáhnu z ní arch indigem namořeného papíru. Těžký a trochu drsný na omak, temně modrý a chladivý na dotek jako plát kovu. Rozložím ho na stole. Postavím se a chvíli ho jen pozoruju. Bezmyšlenkovitě potěžkávám v dlani bílé křídy. Po chvíli je položím a naliju si kávu. Podívám se z okna. Kdyby tady byl Henry, třeba by seděl u svého stolu a pozoroval mě z okna. Nebo by hrál s Albou scrabble nebo jí četi komiksy nebo vařil polévku k obědu. Napiju se kávy a v představách se snažím vrátit čas, setřít rozdíl mezi tehdy a teď. Naživu mě drží jenom vzpomínky. Čase, nech mě zmizet. A pak vše, co naše přítomnost oddělila, se zase sejde.

S bílou křídou v ruce postávám před modrým archem. Je to obrovská plocha. Začnu uprostřed. Skláním se nad pracovním stolem, i když si moc dobře uvědomuju, že kdybych si to dala na stojan, pracovalo by se mi líp. Rozměřím si proporce postavy zhruba v poloviční životní velikosti: temeno, rozkrok, paty. Kreslím po paměti a jde to snadno: prázdné oči, vyšší čelo nad nimi, dlouhý nos, křivka mírně pootevřených úst. Obočí trošku povytažené v údivu: ano, jsi to ty. Bojovně vystrčená brada a měkký oblouk čelisti, čelo ještě malinko vyšší a uši jen naznačené. Krk, ramena a potom paže v obranném gestu zkřížené na prsou, dolní část hrudního koše, ploché břicho, vystouplé boky, mírně ohnuté nohy směřující dolů jako při seskoku. Načrtnuté body na ocelově modrém papíru vypadají jako hvězdy na noční obloze. Postava jako souhvězdí. Přidám stínování a postava ožije, dostane třetí rozměr. Pečlivě dodělám rysy tváře, zaplním oči, které se na mě překvapeně dívají v němém úžasu zrození. Vlasy se vlní celý arch, plují bez tíže a bez vlastního pohybu, lineární vzor, který dodává dynamiku statickému tělu. A co se dál ukrývá v ohraničeném vesmíru obrazu? Další, mnohem vzdálenější hvězdy. Prohrabu krabici s nástroji a najdu si jehlu. Přilepím obraz na okno a začnu do něho dělat stovky a tisíce malých dírek. Každá z nich se stává sluncem v některém z dalekých světů. Jakmile stvořím galaxii hvězd, vypíchám jehlou i postavu samotnou. Změní se ve skutečné souhvězdí, v síť droboučkých světýlek Zírám na svůj obraz a on na mě. Položím špičku ukazováku na čelo a řeknu: „Zmiz!“ – jenomže obraz zůstane a zmizím já.

NEUSTÁLE ZNOVU

Čtvrtek 24. července 2053 (Henrymu je 43, Clare je 82)

Henry: Ocitnu se v tmavé chodbě. Na jejím konci vidím pootevřené dveře. Ze škvíry se line světio. Chodba je plná gumáků a pláštěnek Pomalu, tiše dojdu ke dveřím a opatrně nakouknu dovnitř. Pokoj zalévá ostré ranní slunce, které mě bolestivě bodá do očí. Jakmile mu přivyknu, všimnu si jednoduchého dřevěného stolu u okna. Sedí u něho nějaká žena a dívá se ven. U její ruky stojí šálek. Za oknem se vzdouvá hladina jezera, vlny přicházejí a vzdalují se s neúprosnou pravidelností, která po pár minutách navozuje pocit neměnnosti. Žena sedí naprosto bez hnutí. Cosi mi na ní připadá důvěrně známé. Stařena. Úplně bílé vlasy jí v tenkých pramíncích splývají po shrbených zádech vdov. Má na sobě svetr barvy mořských korálů. Z křivky ramen a držení těla poznávám, že mám před sebou někoho, kdo je velice, velice unavený. I já si připadám hrozně unavený. Přenesu váhu z nohy na nohu a prkno na podlaze zapraská. Otočí se a tvář se jí rozzáří nadšením. Nevěřím vlastním očím. Je to Clare, zestárlá Clare. Pomalu, velice pomalu dojde ke mně. Sevřu ji v náručí.

Pondělí 14. července 2053 (Clare je 82)

Clare: Nastalo neuvěřitelně jasné ráno. Bouře po sobě zanechala zahradu posetou ulámanými větvemi. Budu je muset posbírat na hromadu. Vítr přesil všechen písek na pláži. Zůstaly v něm otištěné stopy nočního deště. Lilie se třpytí kapkami vody a sklánějí se k zemi v bílém světle sedmé hodiny ranní. Sedím v jídelně nad šálkem čaje, pozoruju hladinu, poslouchám a čekám.

Dnešní den se od těch ostatních příliš neliší. Vstanu za úsvitu, obléknu se a obuju, rozčešu si vlasy, udělám si toast a čaj, sednu si ke stolu, dívám se na jezero a myslím na to, jestli dnes přijde. Příliš se to neliší od mnoha jiných čekání na něj, jen s tím rozdílem, že tentokrát mám jistotu, že Henry nakonec přijde. Občas se zamyslím nad tím, jestli tahle jistota, tohle očekávání nemůže zabránit zázraku, aby se stal. Jenomže nemám na vybranou. Henry přijde, a já čekám.

Řekla, a vznítila v něm tím větší po nářku touhu:

plakal, ač v náručí měl svou roztomilou, pečlivou ženu.

Jako se objeví zem všem k radosti, kteří jen plovou,

když jim na moři rozbil bůh Poseidon úpravný koráb,

toliko zuřivým větrem a prudkými vlnami hnaný –

málo jen ze silných proudů plováním vyvázne na souš,

vrstva mořského kalu jim pokrývá tělo a oni

s radostí na pevnou zem pak vstoupí, když uniknou zkáze:

s takovou radostí zřela i ona svého chotě,

stále bílými lokty jej svírala okolo krku…

Homér, Odyssea

PODĚKOVÁNÍ

Psaní je soukromá věc. Je nudné na pohled a nejvíce radosti přináší, tomu, kdo píše. S hlubokou vděčností a velkou úctou bych proto ráda poděkovala všem, kdo mi pomohli napsat a vydat Zakletého v čase.

Děkuji Josephu Regáloví za to, že souhlasil se spoluprací a provedl mne kluzkými, křivolakými cestičkami publikování. Byl to zážitek. Díky všem úžasným lidem z nakladatelství MacAdam/Cage, zvláště pak Anice Streitfeldové, mé redaktorce, za trpělivost, dohled a pečlivost. Velmi ráda jsem spolupracovala s Dorothy Carico Smithovou, Pat Walshovou, Davidem Poindexterem, Kate Nitzeovou, Tomem Whitem a Johnem Grayem. Poděkování dlužím i Melanie Mitchellové, Amy Stohové a Tashe Reynoldsové. Zavázána jsem i Howardu Sandersovi a Caspianu Dennisovi.

Ragdale Foundation podpořila vydání této knihy v mnoha směrech. Díky všem jejím úžasným pracovníkům, zvláště pak Sylvii Browneové, Anne Hughesové, Susan Tillettové a Melisse Mosherové. Díky i Illinoiskému výboru pro umění (IAC) a všem daňovým poplatníkům státu Illinois, kteří mi umožnili čerpat Stipendium na prózu v roce 2000.

Díky minulým i současným knihovníkům a zaměstnancům Newberryské knihovny: dr. Paulu Gehlovi, Bártu Smithovi a Margaret Kulisové. Bez jejich velkorysosti a nezištné pomoci by Henry skončil v jídelně rychlého občerstvení. A také bych ráda poděkovala knihovnicím a knihovníkům z Oddělení služeb Evanstonské veřejné knihovny za jejich trpělivost a ochotu, s jakou mi pomáhali se všemi výstředními problémy.

Děkuji i nakladatelství Random House, že mi umožnilo citovat báseň Wu Čena v překladu R. L. Winga. Překlad lze najít v Ilustrovaném I-tingu. A stejně tak jsem moc ráda, že jsem mohla použít pasáže z úžasné knihy A. S. Byattové Posedlost.

Díky i výrobcům papíru, kteří se se mnou podělili o své znalosti, Marilyn Swardové a Andrei Petersonové.

Díky i Rogeru Carlsonovi z knihkupectví Bookmar’s Alley za dlouhé roky mých úspěšných lovů na knihy a Steveovi Kayovi z Vintage Vinyl, že mi schovával všechno, co jsem si chtěla poslechnout. A díky Carol Prietové, realitní agentce.

Mnohé díky i přátelům, rodinným příslušníkům a spolupracovníkům, kteří přečetli rukopis, posoudili ho a podělili se se mnou o své názory: Lyn Rosenové, Danei Rushové, Jonelle Niffeneggerové, Rivě Lehrerové, Lise Gurrové, Robertu Vladovi, Melisse Jay Craigové, Stacey Sternové, Ronu Falzonemu, Marcy Henryové, Josie Kearnsové, Caroline Prestonové, Billu Frederickovi, Bertu Mencovi, Patricii Niffeneggerové, Beth Niffeneggerové, Jonis Ageeové a studentům jejího kurzu Romány pro pokročilé, Iowa City, 2001. Díky Paule Campbellové za pomoc s francouzštinou.

Obzvláštní díky pak Alanu Larsonovi, jehož nezdolný optimismus mi byl zářným příkladem.

To nejlepší nakonec: díky Christopheru Schnebergerovi – čekala jsem na tebe a teď jsi tady.

Poznámka překladatelky

V textu jsem použila překlady z děl:

Byattová, Emily. Posedlost.

Praha: BB Art, 2002. (překl. Milena Poláčková, verše Mirka Kopicová) Dickinsonová, Emily. Neumím tančit po špičkách.

Praha: Argo, 1999. (překl. Jiří Šlégr) Donne, John. Komu zvoní hrana.

Praha: Československý spisovatel, 1987. (překl. Zdeněk Hron) Homéros. Odysseia.

Praha: Odeon, 1967. (překl. Rudolf Mrázek) Rilke, Rainer Maria. Elegie a sonety.

Praha: BB Art, 2002. (překl. Jiří Gruša a Václav Renč). Holan, Vladimír. Překlady: Rainer Maria Rilke.

Praha: Paseka, 2007.

Děkuji také nakladatelství BB Art za poskytnutou pomoc.

Petra Andělova

Audrey Niffeneggerová ZAKLETÝ V ČASE

Z anglického originálu The Time Travelers Wife

vydaného nakladatelstvím Harcourt Books v New Yorku roku 2004

přeložila Petra Andělova.

Přebal s použitím vlastní malby navrhl Lukáš Miffek.

Graficky upravil a sazbu provedl Martin Radimecký.

Odpovědný redaktor Bob Hýsek

Technická redaktorka Alexandra Švolíková.

Vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13,130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2009 jako svou 1327. publikaci.

Vytiskla tiskárna Těšínské papírny.

Vydání druhé, opravené, v Argu první.

ISBN 978-80-257-0222-2

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

sklad: Za Halami 877, 252 62 Horoměřice, tel.: 226 519 383, fax: 226 519 387 e-mail: odbyt@kosmas.cz, www.firma.kosmas.cz

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai