Hořké mandle v čokoládě

Milan Novák

Monika energicky rozepnula nejsvrchnější knoflíček na své bezmála průsvitné bílé halence a s jistou nedočkavostí okamžitě zkontrolovala,

jakého efektu tím dosáhla. Po krátké úvaze uvolnila druhý, a pak ještě jeden a blůzku navíc lehce rozhalila. Dalším rychlým pohledem se ujistila,

že zpod látky už mírně provokativně vykukuje krajkový lem podprsenky tak, jak si to přála, a teprve potom byla úplně spokojená. Ztemnělý pokoj

ozařovalo pouze světlo svíčky, kterou v křišťálovém svícnu na svátečně prostřeném stole zapálila jen před několika málo okamžiky. Ano, přesně

takhle si to představovala, přesně takhle to má vypadat, přesně takhle to má být. Viditelně

upokojená se mírně zaklonila a opřela se zády o židli.

Lehce si povytáhla sukni a elegantně položila nohu přes nohu. Nutno přiznat, že pohled na takové

zátiší s poněkud frivolně vyhlížející

dvaadvacetiletou černovlasou kráskou v prvním plánu by mohl nezúčastněnému pozorovateli snadno vyrazit dech. Právem; nic se už nedalo

vylepšit, nezbývalo nic, co by bylo třeba poopravit nebo dodělat, nebylo zhola co dodat. A dokonce i Moniku by ten opojný pocit vlastní

přitažlivosti, jíž si byla velmi dobře vědoma, málem ovládl a nechybělo mnoho a byla by snad i podlehla tomu sladce marnivému pokušení zavřít

oči a zasnít se. Ale nešlo to. Už za malou chvíli se kouzlo docela rozplynulo; bylo nenávratně pryč. Podmanivě a bezmála až nevkusně romantickou atmosféru toho večera, na jehož aranžmá si, mimochodem, dala tolik záležet, totiž nerušila

jen samotná Kamilova nepřítomnost, ale především jeho poněkud hlučné střevní potíže, jejichž

ozvuky pronikaly k Moničiným uším s neodbytným

důrazem. Stavitelé umakartových bytových jader ani v nejmenším nepřáli milenecké intimitě a je nanejvýš pravděpodobné, že je ani nenapadlo

na ni vůbec vzpomenout. Monika rozhodně neměla v úmyslu pátrat po tom, jestli ji takový stav věcí uráží, ponižuje nebo mrzí. Podstatný pro ni byl

ten nezvratně jednoznačný fakt, že byla naštvaná; necítila se dobře, krev se jí pěnila a měla takový vztek, až jí bylo do breku. Byla dokonce tak

rozrušená, že se jí do očí (pečlivě a svůdně nalíčených) začaly doopravdy drát slzy, což jednak nesnášela a jednak ji to vždycky přimělo k

horečnému mrkání, což nesnášela taky. Ale hlavně - za to za všechno může zase Kamil! Jako vždycky! Nad tím rozhodně nemusela dlouze

přemýšlet, to bylo nad slunce jasnější. Věci, jež vyžadovaly zdlouhavou a zevrubnou úvahu ostatně, jak jinak, nesnášela.

A při tom to byla jeho poslední, ale opravdu neodvolatelně poslední šance. Kolikátá už? Těžko říct, ale tentokrát byla zaručeně opravdu

poslední ze všech posledních šancí, o nichž nikdy neměl nejmenší tušení. Monika udělala všechno naprosto důsledně "podle návodu", smíchala

všechny ingredience, do nejmenšího detailu dodržela doporučenou výrobní technologii a vyloučila všechny byť jen potenciálně rušivé vlivy. Zcela

logicky pak očekávala, že tento její výsledný produkt bude dokonalý. Ale k čemu to všechno je s někým jako je Kamil? S někým, kdo vždycky

všechno pokazí, kdo nikdy nic neocení? Proč si, proboha, nevšimne, jak se snaží?! To by mohla konzultovat se všemi odborníky na téhle planetě

a stejně by to nebylo nic platné! Ach, jo. Ksakru! Tenhle večer měl být vpravdě nádherný; nádherný a bezchybný. A on? Tohle!

Kamil se objevil ve dveřích po značně dlouhé době, s dosti otráveným výrazem ve tváři a složenými novinami pod paží (to Monika ale

opravdu nesnášela). Jeho dvoudenní strniště, vrabčí hnízdo na hlavě, vytahané tričko nedbale a jen zpola zastrčené do obnošených džínů,

zkrátka celý jeho žalostný zjev velmi ostře kontrastoval s Moničiným rafinovaným a pečlivě

zkomponovaným půvabem. Zdálo se ale, že mu to ani

v nejmenším nevadí. Podle všeho stejně myslel na něco docela jiného. Moničiny kousky mu odjakživa připadaly trapné, naivní a zpozdilé, někdy

teatrální a hloupě, pateticky okázalé, jindy zase laciné a plné upatlaných vyšumělých klišé, kterým už se nedokázal ani smát. Nebyl si popravdě

jistý, jestli jde tentokrát jen o další z mnoha testů jejich dávno již zchladlé lásky, obyčejnou a jako vždy dosti fádní Moničinu exhibici nebo

bezduchý recept narychlo odvařený ze stránek pochybných ženských časopisů. Jako nejpravděpodobnější se mu však jevila varianta scénky

sehrané podle scénáře napsaného rukou Moničiny nové osobní guru; scénáře, kterého se jeho drahá polovička patrně úzkostlivě držela v

pošetilé a ubohé naději, jak mu to zase jednou pěkně nandá. Že by to snad mohla myslet upřímně, ho ve skutečnosti ani nenapadlo. Byla to ta

jediná možnost, kterou si vůbec nepřipustil. Konečně, vždyť ona nikdy nedokázala vymyslet nic originálního a pravdivého, nic svého, nic, co by

vypovídalo o tom, jaká skutečně je, co vlastně chce a na čem jí záleží. Nejspíš prostě proto, že to sama nikdy nevěděla, proto, že ona sama není

a nikdy nebyla originál, že doopravdy nikdy nebyla a není, že existuje jen jako, předstíraně, naoko, pro efekt; že je ve své podstatě jen náhodně a

veskrze chaoticky poskládanou mozaikou roztodivných špatných kopií nevalně napodobujících kýčovité kopie bezcenných předloh. I kdyby,

připusťme tu krajně nepravděpodobnou, ba téměř nemožnou eventualitu, dokázala sama sebe naprosto perfektně a beze zbytku vyjádřit,

nezbylo by jí, než potupně mlčet; neměla by totiž zhola co říct, uvnitř bylo podle Kamila bezedné

prázdno - nuda, povrchnost, rutina.

Jakoby tahle uhozená večeře při svíčkách byla něco nového; jakoby mohla přinést něco nového; jakoby oni dva spolu mohli ještě zažít něco

nového; jakoby se vůbec mohlo něco změnit. Kdepak, to všechno už tu bylo. Všechno už to známe nazpaměť. To všechno je tak nesmírně

okoukané. Jistě, nemohl si nevšimnout Moničina dekoltu i mírně lascivního výrazu a pózy, ale copak pod tou halenkou může ještě objevit něco,

co by už dávno neznal, copak ho může Monika ještě něčím překvapit? No dobře, možná se snažila, snad si s tím i dala nějakou práci... Ale k

čemu je to dobré? Oba přece moc dobře víme, že už je to všechno jenom lež. A navíc, Kamil se měl jen za pár desítek minut sejít s Editou...

Nakonec si ale, chtě nechtě, musel přisednout ke stolu a alespoň na chvíli přijmout svou roli v té

ubohé a nanejvýš prostoduché komedii.

Stejně to všechno skončí v slzách a výčitkách. Jinak to ani dopadnout nemůže. S Monikou ne. Zase se doví, že všechno dělá špatně, že už ji

nemiluje, že pro ni a jejich vztah nic neobětuje a že se ani nesnaží na něm pracovat. Ach jo. Je to tak nesmírně obehraná písnička. A tak strašně

otravná, tak neuvěřitelně ubíjející, tak příšerně únavná. Monika už navíc zase mrká. Takže je všechno předem jasné. Nezbývá než doufat, že to

bude mít rychlý průběh a budeme to mít brzy za sebou.

"Dobrý?" zeptala se Monika, když si konečně sednul naproti ní a opravdu poctivě se snažila, aby to nevyznělo kousavě nebo ironicky. "Jo.

Jasně. Proč by to nemělo bejt dobrý?" zabručel trochu dotčeně Kamil a Moničin nesporný

temperament se zvolna začínal bouřit všem

předsevzetím. Nejenom že zase všechno zkazil, on je snad ještě uražený! "No já nevím, moc to tak neznělo, jako že je to dobrý." Tentokrát už

chtěla trochu kousnout a to jako obvykle stačilo. "Nevim, proč by to nemělo bejt dobrý?!" ohradil se Kamil už mírně naštvaně. "Mně fakt uniká, vo

co ti jde? Jsem v pohodě a nic mi není. Spokojená?" Ani Monika už se nedala pobízet k poněkud otevřenější rozpravě: "Samozřejmě! Jak jinak?

! Já jsem naprosto dokonale spokojená! Já se snažím, já se tady dělám s celým tímhle pitomým večerem, já ti vařím tvoje oblíbený jídlo, patlám

na sebe make-up, dělám se jak debil dvě hodiny s účesem, beru si kvůli tobě podvazky jako nějaká kurva a jánevimco a ty si ničeho ani

nevšimneš, nic nevoceníš, seš akorát votrávenej a půl večera prosedíš na záchodě!!! Jak tě, prosim tě, vůbec mohlo napadnout, že bych byla

nespokojená?!!!" "Promiň mi moje fyziologický potřeby. Moc se ti vomlouvám, už to vopravdu víckrát neudělám..." Odseknul Kamil a Monika se

pomalu přestávala ovládat. Nakonec už to bylo tak jako tak všechno v háji. "Ty seš ale demagog viď?! Tady jde přece vo něco úplně jinýho!"

"Aha! A vo co, prosím tě?! Můžeš mi laskavě konečně říct vo co?! Vo co ti jde?!" "Tady jde, milej Kamílku vo to, že já pro náš vztah neustále

něco dělám, neustále se snažím na něm pracovat, něco vobětovat, dát ti najevo, že mi na něm záleží, což ovšem tebe ani nenapadne! Ty vidíš

jenom sebe a všichni vostatní jsou ti ukradený! Ty pro nikoho na světě nehneš ani prstem! Tobě

za to totiž nikdo nestojí! A nejmíň ze všech já!"

Skončilo to přesně jako vždycky; přesně jak se dalo očekávat; přesně podle plánu; přesně podle tak dlouho a pečlivě budovaného obyčeje.

Z některých bludných kruhů zkrátka není cesta ven. Kamil otráveně vstal od stolu a odebral se do koupelny, kde se vysprchoval, oholil a navoněl,

pak se převlékl do svého nejlepšího oblečení (světe, toč se, dokonce si natáhl i sako!) a odešel s tím, že mu šéf nařídil, aby nafotil snímky k

reportáži o novém nočním osvětlení jakési památky a že svou práci musí zítra ráno odevzdat v redakci. Kdyby to aspoň, proboha, nedělal tak

okatě! pomyslela si Monika a bolelo to, kdyby si dal aspoň trochu práce..., takhle mě

ponižovat!!!" Bývala by po tom lumpovi tak ráda něco

mrštila, něco těžkého, tvrdého a pokud možno rozbitného, jenže byli koneckonců v bytě jejích rodičů a případné škody na inventáři by byly nutně

až příliš výmluvné. O uších sousedů už beztak přilepených na zeď ani nemluvě. Navíc si velice jasně uvědomovala, že by to nemuselo dobře

dopadnout a že by to mohl být už opravdu naprostý konec, což si, ruku na srdce, zatím rozhodně

nepřála. Své slzy už nedokázala umrkat a

rozplakala se docela. Kdybych teď aspoň mohla být s Robertem... a v tu chvíli se až zarazila, že už

jí najednou vůbec nepřipadá tak divné, ba

téměř nepatřičné nazývat Roberta jeho křestním jménem a neříkat mu s poněkud přehnaným formálním respektem a úctou "pane doktore".

I. Začal jsem se na židli neklidně ošívat. "No dobře, to, co se mi tu snažíš říct, zní celkem logicky a nejspíš na tom i něco bude. Ale jak si s tím

mám poradit? Co s tím mám dělat? " zeptal jsem se poněkud nervózně. Stáňa se ještě trochu víc zachmuřila a chvilku jakoby přemýšlela, co říct

(a možná taky jak). "No, víš, popravdě řečeno, s tímhle tvým problémem toho asi moc nezmůžeme. Některý věci prostě nejsou všem lidem daný

a s tím zkrátka nic nenaděláš. Samozřejmě, že se to dá trochu vylepšit nácvikem, ale sám už víš, jaká je to pekelná dřina a ve tvým případě bych

si vůbec nebyla jistá, a to ti říkám úplně narovinu, že by výsledek odpovídal vynaloženýmu úsilí. Můžeme dál pokračovat v terapii a vyzkoušet

ještě pár novejch věcí, ale asi se shodnem na tom, že to v podstatě nemá moc cenu. Ani psychologie zkrátka není, bohužel, všemocná..."

Ve stručnosti mě tak seznámila, sice účastně, ale naprosto bez okolků s mojí anamnézou, diagnózou i prognózou současně. Nemohl jsem

se ubránit, abych zklamaně nesklopil pohled. Zvolna jsem propadal pesimismu. Zdálo se, že i ta nejposlednější šance z posledních je

nenávratně pryč a že mi nakonec doopravdy zbyde už jen ten špagát. Začínal jsem přemýšlet o tom, jestli budu moct sám sobě vystavit úmrtní

list.

Stáňa se tím ale nedala ani v nejmenším zneklidnit a naprosto pevně, vyrovnaně, dokonce bezmála povzbudivě pokračovala: "Hele, neber to

zase tak tragicky. Každej z nás má něco a každá situace se dá řešit. My jsme až doteď hledali cestu, jak hasit ty tvý požáry, když už hořela i

stodola se stohem. A to evidentně k ničemu nevede. Musíme to prostě zkusit jinak." Visel jsem jí

na rtech a jen těžko skrýval svou netrpělivost.

"No tak už mě nenapínej. Co teda navrhuješ? " Stáňa byla přesvědčená - a výraz jejího obličeje to jen potvrzoval-, že na to konečně přišla; už má

to nejlepší možné řešení, o tom nebylo pochyb. A když si je tím jistá Stáňa, tak to tak taky bude. Ona totiž nikdy nemluví do větru. "Tak podívej.

Místo toho, abysme tě pořád znova a znova tahali z maléru, zkusíme to zařídit tak, aby ses do těch průšvihů vůbec nedostával; aby tě to do nich

tak neodolatelně netáhlo. Rozumíš? Prostě ti zkusíme vzít sirky z rukou anebo, přesněji řečeno, vyměníme je za takový, který budou trochu hůř

chytat; minimálně ti neblafnou v ruce jen tak samy od sebe. A tak získáš na sebou jistou, a já

věřím, že dost značnou kontrolu."

Svou poslední větu nechala náležitě doznít. Její efekt byl ale už i tak dost působivý. Visela neurčitě a naléhavě ve vzduchu a já nevěděl, co s

ní. Vzít z rukou sirky? Vyměnit je za jiný? Co tím sakra myslí? přemýšlel jsem usilovně, má to být nějaký nový druh terapie, nějaký prášky nebo

co? Nevím přesně proč, ale začínalo mě nepříjemně mrazit. Cítil jsem se pořád naprosto zmatený

a už jsem se ani nepokoušel to skrývat. "Já

vím, že to pro tebe asi nebude jednoduchý, budeš se s tím muset nejspíš nějakej čas vyrovnávat. Ale já ti s tím pochopitelně ráda pomůžu,"

navázala konečně Stáňa, když viděla, že začínám tonout v rozpacích, nejistotě a neblahých předtuchách. V té chvíli už mě něžně držela za ruku a

tón jejího hlasu ztratil na věcnosti. Zněl teď měkkou konejšivou melodií soucitu a pochopení. Za to zcela nechápavý pohled upřený do prázdna

dokonale odrážel stav mého ducha. Bylo jasné, že se mi snaží něco důležitého naznačit (ale co?), že se mě snaží připravit na nějaký přímý a

nepochybně dosti tvrdý úder (ale, proboha, na jaký?) a že se pokouší jeho drtivý dopad všemi dostupnými prostředky nějak zmírnit.

Stániny oči ještě víc zvážněly, skoro posmutněly. Vzala mi teď už obě ruce do svých dlaní, mírně

se ke mně naklonila a velmi tlumeným

hlasem téměř zašeptala: "Když to vezmeš racionálně, nebude to zase tak zlý, jak to snad na první

pohled může vypadat... jde v podstatě jenom o

zvyk... a překonání pár pitomejch předsudků..., i když hluboko zažranejch. Tahle léčba..., je snad trochu invazivnější, ale já si opravdu myslím..., ...

že je to jediná možnost..., a hlavně ti to zaručeně pomůže! ... mluvila jsem o tom i s panem profesorem..., ... on si to myslí taky ... - - - podívej, jak

moc si přeješ... mít... někdy v budoucnosti..., ehmm ... vlastní děti? " II.

"Krám jeden blbej, pitomej! " zařval jsem z plnejch plic, praštil vší silou do volantu a vystřelil ven. Prásknul jsem za sebou dveřma, div nevylítlo

sklo a pro jistotu ještě vztekle kopnul do přední gumy. Zvednul jsem víko motoru a čuměl dovnitř

jak husa do flašky. Kdybych tomu aspoň trochu

rozuměl, do háje! Dyť já ani nepoznám, co se vlastně podělalo! Nezbejvalo mi, než doufat, že vodněkud bude čouhat nějaká hadička, co se

uvolnila, nebo drátek nebo že se přetrh klínověj řemen. Jestli je to něco jinýho, jsem v pytli. Bylo to něco jinýho!

Stál jsem bezradně vedle vobstarožní bleděmodrý a všemožně záplatovaný Volhy, který se Zdeňkem z legrace řikáme Císařovna, a zoufale

se snažil stopnout někoho, kdo by mi moh píchnout. Trvalo to skoro hodinu, než někdo zastavil! A to jsem nezůstal viset někde na vopuštěný polní

cestě, ale v Praze, na Vinohradský a ke všemu v pátek vodpoledne. Lidi jsou kurvy!

Chlápek, co se jedinej nade mnou slitoval, byl, bohužel, asi stejnej machr přes auta jako já. Chvíli zachmuřeně civěl do motoru, pak pokrčil

ramenama, zakroutil hlavou a řek, že to bude nejspíš ve svíčkách nebo v baterce, když mi to prej ani nestartuje, a chystal se kvapem zmizet. V

poslední chvíli jsem ho ještě vodchyt, a když už seděl zpátky ve svým bouráku, s tim nejnaléhavějšim a nejzoufalejšim výrazem ve tváři, jakýho

jsem byl v tý chvíli schopnej, přemluvil, aby mě vodtáhnul někam do servisu. Tou dobou už mi bylo jasný, že mám průser jak mraky, protože na domluvenýho spycha přijedu pozdě, a to vo dost. Před každou takovouhle

akcí jsme se scházeli u Zdeňka doma, protože jeho byt na Žižkově byl nejblíž u pomyslnýho průsečíku spojnic našich obydlí a zaměstnání. Já jel z

domova, ze Strašnic, Pavel s Luckou, naši z padesáti procent zamilovaný novomanželé, z Vinohrad, ti to maj co by kamenem, moje Monika

maká v Karlíně a jenom Zdeňkova holka, Jolana, musela cestovat až z Kobylis. No a Zdeňkovi stačilo seběhnout se schodů. Žižkov byl teda

jasně nejlepší. Jenže ať už byl, nebo nebyl nejlepší, mě to bylo houby platný. Já potřeboval servis. A to fofrem.

Ten vochotnej strejda mě nakonec vyklopil u takový divný zchátralý boudy na Krejcárku, že se tam na to prej určitě mrknou. Moc to tam sice

nevypadalo, ale co jsem moh dělat? Vybírat jsem si teda vopravdu nemoh. Potřeboval jsem, aby někdo ten zparchantělej vrak zatraceně rychle

zprovoznil. Asi pět minut jsem bušil na vrata jak idiot, protože zvonek nefungoval, až na mě vylít nějakej dědek, asi místní vrátnej, jestli jsem se

prej nezbláznil. Tak jsem ho sprdnul na dvě doby, že jim nejde zvonek a že se asi musim nějak dostat dovnitř, ne?! Ten děda si zaťukal na čelo a

řek mi, že jsem asi fakt úplně blbej, protože je votevřeno. Ty dveře se prostě jenom votvíraj vod sebe, a ne k sobě. No bóže, to je toho!

Pak mě konečně vodved k baculatýmu a skoro plešatýmu chlápkovi v neuvěřitelně zasviněnejch montérkách, co tvrdil, že je přejímací technik.

Všechno jsem mu vyklopil a navrch strčil dvě kila, abych mu zdůraznil, že je moje situace fakticky akutní. A von teda že jo, že se na to mrkne.

Když vodklopil víko motoru jako já a taky tam jako já nic nenašel, bylo jeho bezradný kroucení

hlavou balzámem na moje pošramocený ego. Pak

mi řek, abych zkusil nastartovat. Pak zase že mám vylézt a že to zkusí sám. Za chvíli byl venku a se širokým úsměvem mi voznámil, že to auto

zaručeně nepojede, dokuď do něj nenaleju aspoň kapku benzínu. Moje ego bylo v hajzlu! Kopnul jsem zas vzteky do gumy, zařval jsem něco

hodně sprostýho a vodpliv si zlostí. Nejradši bych se neviděl! Ten vrátnej měl nejspíš pravdu, jsem asi fakt úplně blbej!

Prohlídka mě stála další tři stovky a ještě jednu stovku jsem vyvalil za půllitr benzínu, kterej mi ten tlustej vševěd vycucnul ze svýho fára. K

pumpě jsem dojel rozpálenej doběla. Ke vší tý smůle a mojí blbosti jsem se coural krokem v koloně vod Ohrady až k ústředně, a pak taky vod

ústředny skoro až na Olšaňák.

"Kde se flákáš tak dlouho?! Víš, kolik je hodin?! " pustila se do mě Lucina, jakmile si byla jistá, že ji už vopravdu nemůžu přeslechnout. Pavel

se k ní hned překotně přidal, nejspíš aby si ji kdovíproč udobřil (anebo možná preventivně, pro jistotu, aby si to u ní nerozházel). Co se vzali,

nějak jim to neklape a jsou v jednom kuse v sobě. Pavel se pak před ní permanentně plazí, ponižuje a podlejzá, ale je mu to stejně kničemu. "Ty

vole, hodinu a půl! Kde chrápeš?! " Jo, jo, dávno už to není ten starej Pavel, se kterým jsme to táhli vod gymplu a kterej sice vždycky trochu krotil

naši..., no, řekněme nevázanost, ale nikdy žádnou srandu nezkazil a pro každou špatnost byl všema deseti. Moničiny nádherný havraní vlasy se

zlověstně leskly ve slunci. Už jsem se skoro chtěl začít vomlouvat, když mě seřvala i vona: "Ty seš

úplně nemožnej! Jednou, aspoň jednou kdybys

někam přišel včas. Byli sme snad jasně domluvený. Měls přijet ve dvě. Teď je půl štvrtý. Nezdá se ti, že mezi druhou a půl štvrtou je dost

podstatnej rozdíl?! Možná by sis moh už konečně uvědomit, že na světě nejseš sám, Kamílku, to by se nám všem moc ulevilo! " Jolana se na mě

dívala sice nenávistně, ale se zaťatejma zubama mlčela. Zdeněk jí zřejmě dost důrazně naznačil, ať nevopruzuje, a tak si to musela ventilovat

aspoň tim smrtícim pohledem. A Zdeněk? Zdeněk je formát.

A kamarád! Faktickej, světovej kámoš. Smál se tomu všemu na celou hubu a řek jenom: "Čau, vole. Tak nakládáme a frčíme, ne? " A jelo se.

Atmosféra v tom prokletym autě, který má jen tu jednu jedinou výhodu, že se nás do něj poskládá všech šest, byla dost hustá. Monika se

mnou demonstrativně nemluvila, Lucie s Pavlem byli už zase v sobě ("To máš teda skvělýho kamaráda! Nechá nás tu stát jako idioty!" "Ale já za to přece nemůžu, lásko moje, já jsem přece stejně naštvanej jako ty. Já ti to nějak vynahradím, slibuju." "Nekecej, seš stejnej parchant jako von!

Všichni jste stejný...") a Jolana s vypětim všech sil mlčela, jak jí zřejmě Zdeněk nařídil. Navíc ji evidentně nakrklo, že si sám sednul dopředu ke

mně, zatímco vona musela dřepět vzadu a mačkat se tam s vostatníma. Konečně ze stejnýho důvodu byla uražená i Monča. Všichni svorně a

kolektivně, s vyjímkou Zděňka, protože to je fakt kámoš, pak byli naštvaný na mě. Sice jsem jim to všechno vysvětlil, řek jsem jim, co se stalo

úplně podle pravdy (jen ten benzín jsem nahradil "blíže nespecifikovanou závadou v palivovým systému"), ale nikdo mi evidentně nevěřil (teda

zase až na jednoho, kterýmu to bylo naprosto ukradený).

Přitom nevím, co jim to vlezlo na mozky. No tak přijedeme na chajdu vo půldruhý hodinky pozdějc. A co? To si kvůli tomu budeme kazit celej

víkend? To je snad přece blbost, ne? Něco v tom smyslu jsem se pokusil všem přítomnejm naznačit, ale to jsem neměl dělat. Pustili se do mě

jako sršání. Zdeněk se tomu docela srdečně chechtal a mě napadlo, že se už po dvacítce vlastně

chováme úplně stejně jako naši rodiče. Ze

života se pomalu stal zvyk, láska zevšedněla a zešedla a všechna naše energie, zápal, nadšení i nadhled se nenávratně rozpuštěj v

malichernostech... Copak si, sakra, nevzpomínáte, že to ještě vůbec není tak dávno, co jsme tak strašně chtěli všechno dělat úplně jinak?! Asi

ne. Ten víkend asi nakonec vážně nebyl dobrej nápad.

III.

Sám nevím, jak dlouho už tady takhle sedím. Určitě pár hodin. Úplně jsem ztratil pojem vo čase. Pořád se nic neděje. Vůbec nic. A kdo ví, co

bude dál. Jenom sedím a čekám. A mám strach. Hrozně se bojím; třesou se mi ruce. Sedět na místě a čekat na něco, když člověk ani netuší na

co vlastně, nemoct cokoliv udělat, to je snad vůbec ta nejhorší věc na světě. Snažím se nemyslet. Ale copak to jde?! Snažím se nějak zaměstnat,

ale copak můžu?! Dávno už mě přestalo bavit čumět do popraskaný, votlučený, zašlý zdi a navíc mě začaly pěkně bolet voči vod tý pitomý

zářivky, co neustále bliká u stropu. Leze mi to na nervy. Jenže když ty bolavý voči zavřu a předstírám spánek, z ničeho nic se přede mnou

vobjevujou věci, ze kterejch mám husí kůži a hlavou se mi okamžitě začnou honit myšlenky, který

mě děsej. Panebože, jak jsme to jenom mohli

nechat dojít tak daleko?! Jak se mám s tím vším vyrovnat?! Je toho trochu moc najednou. Nejdřív to s Monikou, pak Pavel - a hlavně Pavel,

doprčic práce - Edita, Zdeněk a nakonec ta zatracená mrcha Zuzanka... A ze mě je teď násilník; dost možná i kriminálník. Nejspíš mi budou chtít

přišít pokus vo vraždu! Ten šišlavej idiot je všeho schopnej! Můj život je v háji, moje budoucnost, všichni, na kterejch mi záleželo, všechno, úplně

všechno je v prdeli! To přece nemůže bejt pravda, to přece nejsem já! To musí bejt nějakej strašnej vomyl nebo příšernej sen, nějaká zatracená

noční můra, ze který se každou chvíli probudím.

Bojím se, jsem k smrti vyděšenej. A zatím slyším, jak se vedle místní policajti docela v klidu bavěj vo holkách, hádaj se, kdo půjde uvařit kafe,

vedou zasvěcený hovory vo tom, jak letos dopadne liga a dokonce se i nahlas smějou. Nemůžu si pomoct, ale mě to v týhle situaci připadá

prostě nepochopitelný, neuvěřitelně absurdní, absolutně pomýlený, pomatený, na hlavu postavený! Ježíšikriste!!! Jakoby se nic nestalo! Jako by

se vůbec nic z toho všeho nestalo! A já tady zatím dřepím, celej se strachy třesu a pořád jenom čekám. Čekám a klepu se, kolik let můžu

nakonec vyfasovat, co se mnou vůbec bude... Tohle přece, kurva, není žádná legrace! Vždyť já

můžu jít vážně do kriminálu! Já! Lidi jako já přece

do basy nechoděj!

Ne, to mi prostě hlava nebere! Ty kreténi jsou snad úplně mimo! Anebo já... IV.

Být lékařem, to zdaleka není jen práce nebo zaměstnání, není to ani řemeslo či povolání. Je to v pravém smyslu slova poslání, je to životní

filozofie, víra ve smysl pomoci trpícím, slabým a nemohoucím, víra, že každý člověk má svou důstojnost a že bolest, kterou musí projít, ho jí

nikterak nezbavuje. Pro mě, a to mi věřte, nejsou tahle slova jen tisíckrát obehranými frázemi ani prázdnými klišé, nebiji se tady do prsou za

nějaké abstraktní ideály vyčtené z knih o Albertu Schweizerovi. Já to myslím opravdu vážně a nic mi v téhle záležitosti není více cizí než okázalá

gesta a patetické řeči. Mám k tomu naprosto konkrétní, hmatatelné a velmi hluboké osobní

důvody. Kdykoli si oblékám bílý plášť, kdykoli se

dívám do tváře člověka, který potřebuje mou pomoc nebo alespoň útěchu, kdykoli odcházím domů a přemýšlím o všech těch lidech, kteří museli

zůstat za zdmi naší nemocnice a zoufale věří, že snad někdy bude líp, vybaví se mi bledá, strhaná

a bolestně vyděšená tvář mého dědečka.

Když jsem byl malý, trávil jsem každý rok část léta u dědečka a babičky na chaloupce nedaleko Chocně. Vlastně to nebyl můj opravdový

dědeček a pravá babička, byli to prastrýček s pratetičkou. Ale kdo by se tím zabýval? Pro mě i pro všechny ostatní byli dědečkem a babičkou a

léto u nich bylo docela jiné než to pražské; bylo daleko voňavější, mnohem víc plné nejrůznějších chutí, zvuků a představ.

Ke stavení byla přilepená maličká zahrádka, která se mi ale tenkrát zdála obrovská. Rostlo tam všechno, na co si můj mlsný jazyk vzpomněl,

od jahod, malin, rybízu a angreštu až po třešně, višně, švestky, jablka a hrušky. A jak to všechno vonělo! I králíci voněli a houby sušící se ve

světnici a babiččina bezinková limonáda, pampeliškové víno a borůvková povidla i dědečkův tabák a načerno vyráběná pálenka. A taky vysoká

tráva v zahradě, kterou dědeček zásadně nekosil, protože v té neposečené se mu po obědě

mnohem líp polehávalo. To jen když se babička už

hodně rozhněvala a začala hartusit, vzal neochotně srp, doloudal se otráveně do zahrady a posekal pár kopřiv u králíkárny, aby učinil povinnosti

zadost a měl zase chvilku klidu.

Uprostřed zahrádky stála dědečkova nejmilejší jabloň. Zasadil ji v den, kdy se narodila maminka. Tedy vlastně den nato, protože v ten den,

kdy se moje maminka narodila, by byl dědeček býval nezasadil zhola nic. Ale jen co se druhý den před polednem probral, první, co udělal, bylo,

že stromek zasadil. Dneska bych řekl, že mu dělalo náramně dobře, jak ta jabloň prospívala, a i když už nenesla moc ovoce, byla pořád silná a

zdravá. Byl na ni asi dost pyšný, protože se tou jabloní rád chlubíval každému, kdo přišel, tedy i nám.

Někdy po obědě říkával: "Jo, pod tou mojí jabloní já jednou umřu. Kdepak někde ve špitálu, ale pěkně doma, pod touhle jabloní v trávě. Budu

koukat nahoru do větví a na oblohu, poslouchat jak řvou ty pitomí špačkové, co mi naklovávaj třešně, a šumění větru v trávě a v listí. A jak budu

odcházet, uslyším to jenom tak zdálky, jak to všechno slábne jako ve snu a pak ..." Dědeček při tom monologu pomalu přivíral víčka, až je měl

nakonec zavřená úplně, a tvářil se zasněně. Když se z toho blaženého spočinutí zase probral, otevřel pomalu oči, usmál se, hlasitě mlask a se

smíchem dodal: ".. a pak vás budu chodit strašit!" Potom se opřel o stůl a tak rázně, jak mu to jen jeho roky dovolily, vstal. Prošel kolem babičky,

která právě sklízela se stolu, a s chutí ji plácnul po pozadí. "Dědku jeden zatracenej! Jsou tu děti!" zlobila babička naoko, ale myslím, že ji to

vůbec nevadilo, naopak. Jen se vždycky trošičku začervenala. Mezi dveřmi k sobě dědeček přivolal vořešici Astu a jen tak mimochodem

prohodil: "Tak já jdu umřít," a odešel do zahrady.

V mojí dětské hlavě se mísilo nejasné tušení, že si dědeček dělá legraci a jde si prostě jen po obědě schrupnout s panickou hrůzou, že už se

opravdu nikdy nevrátí. A tak jsem už většinou nevydržel ve světnici, abych dojedl babiččin koláč a dopil bílé kafe, a pod nějakou záminkou jsem

vystřelil ven zkontrolovat dědečka. Když jsem ho tam pak viděl ležet se zavřenýma očima pod jeho jabloní, prala se ve mně touha prudce s ním

zatřást, vzbudit ho a přesvědčit se, jestli je pořád naživu, se strachem, že ho nějak nešetrně

probudím a on bude nejen rozmrzelý, ale ještě ke

všemu si jistě pomyslí, že jsem blázen. Jenže dědeček vždycky slyšel moje nesmělé krůčky a asi tušil, co se ve mně odehrává, protože když

jsem se příblížil na doslech, zvolna se posadil, zavolal na mě a já k němu utíkal s obrovskou radostí a úlevou, že je v pořádku a že neumřel. Byl

jsem tak rád, že jsem si pod tu jabloň taky na chvíli lehnul, i když bych býval daleko radši lezl po stromech nebo si hrál s Astou, která zatím po

zahradě proháněla motýly, včely a brouky. A tak jsem počkal, až si dědeček začne zase spokojeně

pochrupovat, a tentokrát už docela klidný,

jsem se opatrně, potichoučku odplížil zpátky do chaloupky a přitom si dával velký pozor, abych něčím dědečka nevzbudil. Bylo to legrační a bylo

to prima.

Babička umřela potichoučku v autobusu na zástavu srdce, když se vracela od své sestry z Chocně. Že umřela zjistil řidič až na konečné v

Pardubicích, když se snažil babičku z vozu vyhnat a ona pořád ne a ne vystoupit. Autobusáka to tak rozezlilo, že s ní začal třást a lomcovat, až

konečně zjistil, že babička nežije.

Tou dobou už na tom byl dědeček špatně. Nemohl skoro chodit a trápila ho cukrovka. Po babiččině smrti se všechno ještě zhoršilo; začal

zapomínat, vynechávat inzulinové injekce, plést si lidi a ztrácet orientaci. Stěží trefil pod jabloň na zahrádce. Zkrátka, dědeček přestal být

soběstačný a nechat ho na chaloupce jen tak bylo o strach. Jenže z Prahy to byl lán světa, příliš

daleko, než aby se o něj mohli moji rodiče starat.

A do města on za žádnou cenu nechtěl, že prý umře jedině pod tou svou jabloní. Jednou se z neznámého důvodu vydal na výlet po vlastech

českých. Těžko říct, jestli chtěl původně jít na hřbitov navštívit babičku, nakoupit nebo na houby do lesa za humny. To už se asi nikdo nikdy

nedoví. Jisté ale je, že dva dny marně hledal cestu zpátky domů a skončil až na policejní služebně

v Ústí nad Orlicí. A tak se dědeček dostal do

ústavu.

Viděl jsem ho tam jen jednou a pamatuju si sotva pár útržků. Zbytek znám z vyprávění. Je ale zvláštní, jak člověku utkví pachy. V té nemocnici,

nebo co to vlastně bylo, se téměř vůbec nedalo dýchat. Těžký vzduch visící nehybně v nevětraných místnostech, byl nasycený hnilobou, močí a

nemocniční dezinfekcí. A ještě něco v té nedýchatelné směsi bylo; pach stáří, pach blízké smrti, nečekání na nic, co přijde, a hlavně pach bolesti;

tiché, všední, ale o to ukrutnější. Jenže tohle všechno mi došlo až potom. Tehdy jsem se jen cítil neurčitě stísněně.

Vzpomínám si, že jsem dědečka skoro nepoznal, a to mě hrozně vyděsilo. Ta erární nemocniční

košile ho dočista proměnila, navíc byl

neuvěřitelně hubený, bílý jak stěna, neoholený a zanedbaný. Mám pocit, že tenkrát ani on nepoznal mě. Maminka mu musela dlouho vysvětlovat,

kdo jsme a proč jsme přišli. Jenže dědeček si ji neustále pletl s babičkou, a když vedle ní

zpozoroval tatínka, myslel si asi, že si babička našla

jiného, takže byl střídavě zlostný a lítostivý.

Všechny peníze, které mu moji rodiče posílali, se ztratily. I oblečení se mu ztrácelo. To nové, nenošené nejdřív, to starší, obnošené, později.

Nakonec mu zbylo právě jen to zaprané, záplatované a hrubé erární prádlo. I hůl někdo dědečkovi zcizil, takže už si nemohl ani sám dojít na

záchod. Nerad to říkám, ale dědeček vůbec nevoněl. Nakonec maminka zjistila, že v průběhu naší

návštěvy neudržel stolici. Zavalitou postarší

sestru se podařilo sehnat až za tři čtvrtě hodiny. Když zjistila stav věcí, zaklela, podívala se po nás tak, až mě zamrazilo a na další půlhodinu

zmizela. Pak se vrátila s lapiduchem, vyhnala nás na chodbu a dědečka milostivě umyla a upravila. Maminku to rozzlobilo, a když sestra vyšla

ven, zeptala se jí na ukradené věci. Ona ale jen dotčeně pokrčila rameny a vyštěkla, že nemůže hlídat každou maličkost a že to má mít ten člověk

někde zamčený. Kde, to už neřekla. Maminka tedy podotkla, že kdyby měl dědeček svou hůl, odpadla by jí práce s převlékáním. Ale i na to měla

obézní zdravotnice rychlou odpověď: "Eště by nám začal utíkat. Já, pani, nemám čas honit někde starý lidi po špitálu!" Celá konverzace

proběhla za pochodu, protože sestra neuznala maminku za hodnu byť jen chvilkového zastavení. Do toho ústavu mě už rodiče nikdy nevzali. Když jsme tehdy dorazili domů, nebyla prý se mnou dva dny řeč. Já si ale vzpomínám jen na to, že

jsem byl smutný hlavně kvůli mamince, protože ta plakala skoro pořád. A i když se snažila své slzy všemožně skrývat (měli jsme tehdy spoustu

jídel na cibulce), já věděl, že se hrozně trápí. Dědeček umřel asi dva a půl roku potom. Kdoví, co v těch posledních měsících a letech musel

prožít. Dneska se mi zdá, že si očistec odbyl už na zemi, takže po smrti se musel určitě dostat rovnou do nebe, jestli tam nahoře sakra nějaké je.

Dlouho jsem se snažil nějak si to srovnat v hlavě, pochopit to, přijít tomu na kloub, zjistit, jaký to celé mělo smysl. Na nic jsem ale nepřišel.

Všechna ta tupá zloba a ničím neospravedlnitelná neúcta k člověku, všechno to přehlíživé

pohrdání stářím a bolestí, všechno to zbytečné utrpení,

beznaděj a zoufalství visí jen tak ve vzduchu bez sebemenšího důvodu. Lhostejnost a omezenost nemají žádný účel ani logiku. A najednou se mi

zdála nesmyslná i ta chalupa se zahradou, králíci, tabák a borůvková povidla. K čemu to vlastně

všechno bylo? Život není spravedlivý a k dobrým

lidem je krutější než k těm druhým, protože ti jsou na jeho krutost (a hlavně na tu lidskou) daleko připravenější a víc s ní počítají. Nenašel jsem ani

kapku útěchy nebo vykoupení, nenašel jsem ani náznak vysvětlení. Svět se pro mě od té doby už

netočí dokola podle své osy; vesmír lítá

chaoticky v cárech kolem nás a my lítáme nazdařbůh s ním.

Nakonec člověku nezbyde než se s tím vším smířit a předstírat, že zapomněl. Abychom ulehčili svému svědomí, říkáme, že takový už je život a

jeden s tím zkrátka nic nenadělá. Já se ale rozhodl bojovat, něco s tím přece jen udělat, pokusit se něco změnit... Jedna věc mě i přesto

nepřestane trápit až do smrti a já vím, že už ji docela jistě napravit nedokážu; že se totiž

dědečkovi nesplnilo přání umřít pod tou jeho jabloní.

V.

Nerad to přiznávám, ale ten pitomej nápad s víkendem na chatě se vyklubal v mojí hlavě. Fakt už

si ani pořádně nevzpomínám, co jsem si

vod něj tenkrát vlastně sliboval. Možná jsem chtěl mít prostě jenom chvíli klid vod těch věčnejch Moničinejch řečí, že ji nikdy nikam nevezmu, nic

pro ni neudělám, nevobětuju a už ji ani nemám rád a vůbec... (Ježiši, týhle holce snad ani nemůže bejt dvaadvacet, ale nejmíň padesát!). Snad

jsem si myslel, že aspoň na nějakej čas zaženu svý nevodbytný výčitky svědomí kvůli Editě a dost možná to byl jenom čistě alibistickej,

pokryteckej a pochopitelně už předem naprosto marnej pokus ještě jednou vzkřísit ty starý, dobrý a skoro zapomenutý časy, kdy jsme byli jakž

takž v pohodě. Jen tak pro formu a mý "čistý svědomí". No anebo jsme možná jeli prostě jenom tak. Proč taky ne? Co je na tom koneckonců

špatnýho, vyjet si ven s vlastní holkou a partou kámošů? Ale ať už jsem tím chtěl dokázat cokoliv, šel jsem na to úplně blbě, a kdybych bejval

jenom tušil, co z toho nakonec všechno bude, přísahám, že bych tisíckrát radši zůstal sedět doma na zadku. Teď už je to stejně jedno. Všechno

je v háji. A přitom stačilo tak málo; jenom abysme nebyli takoví zabedněný, pitomý zbabělci. Ach jo.

A tak jsem mířili na Orlík, kde na nás čekala bezvadná chatka mejch rodičů. Je to totálně snová

mrňavá dřevěná chatrč schovaná v lese,

skoro na samotě, kde je člověk úplně vodříznutej vod světa a ten svět mu může akorát tak... vlézt na záda. Žádná elektřina, žádná kanalizace,

žádná teplá voda z kohoutku, ale zato petrolejky, suchej záchod a krásně čistá ledová voda ze studny.

Dalo se čekat, že ženský budou mít řeči, proč jedem na takovou pastoušku, kde se nemůžou ani vosprchovat ani si vyfoukat vlasy. Jako by to

bylo to nejdůležitější v životě! ("Proboha, to tam není ani koupelna?! To se vážně mejete v lavórech?!) Zato my, chlapi, jsme se těšili jak malí

kluci. Pavel se možná netěšil, protože to měl vod Lucky nejspíš zakázaný. Taky ho vod jistý doby k nám chlapům nepočítám.

Na místě jsme byli něco po pátý. Holky se chtěly jít hned koupat, i když jsem je varoval, že v půlce června bude voda ještě pěkně studená.

Monika mě okamžitě zpražila, že to není moje věc a ať jim dám pokoj. Jolana se k ní mlčky přidala a vobě sirény vodkráčely dovnitř, aby se

převlíkly do plavek. Pak zamířily k vodě, aby se ve vteřině vrátily zpátky, že prej je ta voda děsně

studená. Jenom jsem pokrčil ramenama a radši

se koukal jinam. Vypadaly dost naštvaně a vinu dávaly samozřejmě mně. Pavel furt diskutoval s Lucií (přesněji řečeno za ní zase dolejzal) a

musím přiznat, že už mi to pomalu začínalo lézt na nervy. S Editou by to tady bylo jiný kafe, pomyslel jsem si, ale z pochopitelnejch důvodů jsem

to před Zdeňkem neřek nahlas.

U táboráku jsme seděli jak blbci úplně potichu. Nikdo se neměl k nějaký velký konverzaci. Mechanicky jsme votáčeli pruty s napíchnutejma

buřtama a největší poprask způsobil Pavel, když mu ten jeho (teda špekáček) spadnul do vohně. Se Zdeňkem jsem upíjeli pivčo přímo z flašky,

protože jsme nakonec byli u táboráku, ale jinak nepil nikdo nic. Holky se svýho sladkýho lepidla, který jsme jim s největšim sebezapřenim

pořídili, ani netkly, mlčely jak zařezaný, a když už přece jenom vobčas něco řekly, tak výhradně

mezi sebou a šeptem. Postupně se vodsouvaly

na vopačnou stranu vohniště, až nakonec bezohledně vystrnadily Pavla z jeho místa vedle Lucky. Jenom chvílema se dalo spíš vytušit než

zaslechnout, že se naše děvčata - a Monika v tom pochopitelně hrála první housle - bavěj vo tom, jak s náma trpěj a jakej to je nesnesitelnej život

(přitom, co se vlastně stalo tak příšernýho?), jedna druhou litovala a všechny si navzájem stvrzovaly svojí existenciální ukřivděnost účastným

kejváním. Co chvíli jedna druhou soucitně pohladila nebo vzala kolem ramen, jako by se jí dělo nějaký nepředstavitelný příkoří, kterýmu nikdo jinej

na světě nemůže rozumět než stejně tejraná ženská. Fakticky skvělej večer! My tři tam seděli jako blbci a čuměli na sebe. Copak já se

Zdeňkem, my jsem byli ještě docela v pohodě, cpali jsme se buřtama s hořticí, umaštěný huby proplachovali pivem a mysleli si svý, ale Pavel to

všechno nes strašně špatně. Byl z toho brutálního vodtržení vod svý manželky, z toho necitlivýho přestřižení životodárný pupeční šňůry naprosto

vyřízenej. A jak jinak, aspoň chvílema se snažil dolejzat. Marně. Když jsme dojedli svoje první buřty, vobrátila se na mě překvapivě Jolana a docela slušně mě

požádala, jestli bych nemoh nanosit nějakou

vodu, že by se před spaním rády trochu vopláchly. Ujistil jsem Jolanku, že máme v chajdě dost vody na společnou koupel pro nás pro všechny a

že jsme jako správný gentlemani připravený jim to dokázat i v praxi, ale po dalším naléhání jsem slíbil ještě nějakou vodu zajistit. Šťouchnul jsem

do Zdeňka (s hroutícím se Pavlem se nedalo počítat), každej jsme popadli dvě konve a namířili si to k pumpě. Loudali jsme se, neměli jsme kam

pospíchat, zpátky k vohni se nám ani za mák nechtělo.

"To je vopruz, co? " nadhodil jsem. "To ti teda povim," vodsouhlasil Zdeněk, "s těma ženskejma je hovno sranda. Co tady vlastně, kurva,

děláme? " Šli jsme pomalu dál, konve se nám klátily kolem nohou do rytmu a já musel přiznat, že si celej večer vlastně kladu stejnou votázku. "Já

nevim, co se to s těma holkama děje. Ty vole, dyť to vypadá jakoby jim bylo sto. Monča už je poslední dobou naprosto nesnesitelná. Furt do mě

tak reje, že mi z toho asi brzo jebne. Furt dělám něco blbě, furt že prej bych se měl změnit, tohle dělat jinak, tamto nedělat vůbec... Pořád

takovýhle blbý kydy! A bejvala to taková bezvadná holka," postěžoval jsem si, jenomže Zdeněk neprojevil očekávanou soustrast. "Dyť si za to

můžeš sám, ty vole! Tak přestaň fňukat a něco dělej! Dyť ty děláš jakoby to byla tvoje první

holka," vodpověděl mi sice mírně ale dost důrazně.

"Tobě se to řekne. Vono to není tak jednoduchý. Dyť sám víš, že už jsem zkusil všechno možný. Jenže jí to nikdy nestačí. Dycky když něco

udělám, někde ustoupim nebo jí v něčem vyhovim, okamžitě si vymyslí něco jinýho. A je zase zle," mlel jsem si pořád svou a smutně kroutil

hlavou. "Tak na co, kurva čekáš?! Co z ní teda máš?" vyštěknul na mě už docela naštvaně Zdeněk.

"Hele, taková Jolana je fajn kočka a docela

kus. Jeden by to do ní neřek, ale když se trochu vodváže, stojí to vážně za to. Ale všimnul sis, jak vona furt blbě čumí? " Jak jsem si toho moh

nevšimnout?! Vždyť mě tím pohledem málem vodpravila. A tak jsem řek, že jo, že jsem si toho jako všim. "Vona si sice netroufne něco říct, ale

dívá se na tebe jako na vraha. To je její způsob vopruzování. Každá ženská si nakonec nějakej najde, dycky příde na to, co tě zaručeně nejvíc

nasírá. Už jí mám plný zuby, těch jejích věčnejch blbejch, vyčítavejch pohledů. Ale nestěžuju si!

Prostě to vyřešim a po neděli jí dám kopačky.

Tohle je železnej zákon přírody, kamaráde. Za čas se to dycky stane. To pěkný zevšední a zůstane nuda a výčitky a blbý kecy nebo aspoň ty

rentgenový pohledy. Normální přirozenej vývoj. Tak to prostě funguje, takovej je život." Povzdechnul jsem si, postavil první konev pod pumpu a zvolna začal pumpovat. "V tom přece neni žádnej problém," pokračoval Zdeněk po

chvíli, "přijde jiná, nová, zajímavá, nevokoukaná. Víš, co po světě běhá holek? A dokud mě

nezačne nasírat, bude to skvělý. No a pak, až to zase

pude do háje, až začne votravovat, tak to jednoduše zase skončim. A příde nová, zajímavá, nevokoukaná ... Hele, zní to možná trochu surově, ale

není na tom nic zlýho, tak to prostě je. Vodborně se tomu říká koloběh holek v přírodě. A nedělej si žádný iluze, kamaráde, ženský to maj s náma

taky tak. Trvalej vztah mezi chlapem a ženskou je absurdní pověra, mýtus, legenda, výmysl, kterej nám vod malička vtloukaj do hlavy a my blbci

jim to žereme. Maminka, tatínek, dětičky, práce, televize, knedlo-vepřo-idylka. A pak má bejt jako všechno v pořádku?! Leda hovno! Ve

skutečnosti je manželství a vůbec každá taková pochybná instituce jenom prostředek, jak udělat ze skutečnýho chlapa krotkýho poslušnýho

impotenta a z pěkný ženský plný života domácí puťku nebo hysterku. Každopádně to vždycky končí blbě a jinak to ani podle mě dopadat

nemůže. Já myslim, že jde v podstatě vo to, uvědomit si, kde je hranice kompromisu. Jak daleko až můžeš dojít v ústupcích jenom proto, abys jí

udělal radost. A jakmile po tobě začne chtít něco, co už jí nechceš dát, kašli na to a jdi vo dům dál. Když to budeš protahovat, dopadne to

nakonec stejně, jenom to bude víc bolet. Vykašleš se na pivčo po práci? Fajn! Vobětuješ fotbal?

Prima! Vybodneš se na kámoše, kterej se jí

nelíbí? Eště lepší! A co tvoje focení, inspirace, chuť vůbec něco dělat, vo něco se snažit, hledat, dávat věcem tvar a smysl, tvořit...?! Dycky se

najde něco, co jí bude vadit, a ty budeš pořád jenom ustupovat a najednou koukáš a nejseš to ty. A za chvíli už se ti ani nepostaví."

Zdeněk se rozvohnil tak, až ve tvářích úplně zrudnul. Nakonec si po tý přednášce vodplivnul a já

musel uznat, že má v podstatě asi nejspíš

pravdu. Dokázal vždycky přesně a nahlas zformulovat to, co já jenom nejasně a potichu tušil. Se mnou a Monikou to bylo přesně tak, jak řikal.

Úplně přesně. A tak už jsem se mu radši ani nezmínil vo tom, že mi moje drahá polovička začala zakazovat i úterní fotografickej kroužek, kterej v

našem kulturáku vedu už někdy vod čtvrťáku na gymplu, nebo že začala náš poloprázdnej, polostudenej a polomrtvej vztah propírat s nějakou asi

stejně hozenou psycholožkou...

Ale i tak se mi to nějak nezdálo, že bych se měl na Moniku prostě jen tak vykašlat. Dyť jsme spolu něco zažili, do háje, máme už něco za

sebou a nejde to jenom tak hodit za hlavu. Jsou to víc než tři roky života prokristapána! A i když

to už začínalo bejt k nežití, pořád ve mně hlodal

nějakej červík pochybnosti, jako že by to k ní nebylo férový nebo co. Navíc se mi to v tý mojí

pitomý kebuli poslední dobou všechno komplikovalo

Editou. Výčitky svědomí a pocity viny na všechny možný strany a k tomu směs nostalgie, sentimentu, sebeklamu, iluzí a neschopnosti postavit se

k těmhle věcem čelem. Bylo to tak hrozně složitý a snad z toho ani nebyla cesta ven. Rozhodně

jsem neměl vodvahu to nějak rázně rozetnout.

"Tak aspoň, kurva, pumpuj, ať tu netrčíme do rána!" uzavřel to Zdeněk, když viděl, že jsem patrně

nepoučitelnej a bude to se mnou asi ještě

těžký. Beze slova jsme naplnili zbejvající konve a táhli je do chaty. Prohejbali jsme se pod tou tíhou a mě tak v duchu napadlo, proč to pro ty holky

vlastně děláme, nelehnem si na záda a nedáme si ruce za hlavu. Když jsme se doplazili až ke třem schůdkům, co vedou ke dveřím do chajdy,

nemohli jsme si nevšimnout Pavla, kterej na nich zhrouceně seděl a brečel. Normálně řval jak stará hysterka. "Co blbneš, vole? " promluvil jsem

na něj vlídně, ale von dělal, jako by mě neslyšel a rozeřval se ještě víc. Začínal mi už ale vopravdu pít krev. Copak takhle se chová dospělej

chlap?!

"Kurva, co se to tady, doprdele, děje? " zaklel Zdeněk a vypadalo to, že začíná bejt pořádně

rozčílenej, protože kamarádovi, i když je to

blbec, se očividně dělo nějaký příkoří. Pustil vobě konve vzal za kliku, ale dveře byly zamčený

zevnitř. Lomcoval s nima, div že je nevytrhnul z

pantů, ale dál se stejně nedostal. "Počkej, Zdendo, ty vole, neblbni," zastavil jsem ho akorát tak včas, než ty dveře stačil roztřískat. "Poďte mě

vysadit na vokno, já tam vlezu z druhý strany."

A tak jsme tu naši chajdu vobešli, kluci mi dali stoličku a já se vydrápal nahoru. Votevřel jsem vokenice a vopatrně, nacvičeným hmatem

(někdy jsem zapomněl klíč, takže to jinak nešlo) po chvíli překonal i vokno do kuchyňky. Nakouknul jsem dovnitř, ale nikdo tam nebyl. Vopatrně

jsem se připlížil ke dveřím, protože jsem tušil nějakou zradu a nechtěl jsem si naběhnout na jednu do zubů. Pomaloučku jsem přidřepnul ke

klíčový dírce, a když jsem viděl, jak se tam holky nerušeně společně mejou, blesklo mi hlavou, že bych moh kluky, teda hlavně Pavla, maličko

pozlobit. Měl jsem na něj vztek a chtěl jsem mu tak trochu vrátit, že byl poslední dobou taková

nesnesitelná, ukňouraná a servilní bačkora a

zdaleka ne ten bezva kámoš jako dřív. Koneckonců tím svým věčným plazením před Luckou vlastně shazoval nás všechny. Byli jsme přece parta.

A tak byl ten škodolibej nápad na světě. Přes všechno svý zaujetí klíčovou dírkou jsem se div nezačal uchechtávat. Já ti dám zabrat, vrátím ti to

všechno i s úrokama, ty padavko. Čím víc jsem na to myslel, tím víc se mi ta myšlenka líbila. Konečně jsem se vod toho poutavýho výjevu vodtrhnul, se zatajenym dechem nenápadně

vycouval, aby si mě nevšimly a vylez tim samym

voknem zase ven. Kluci tam nedočkavě přešlapovali a Zdeněk netrpělivě pokuřoval. Nahodil jsem výraz tajemnýho hradu v Karpatech a beze

slova se měl k vodchodu. "Tak co, kurva?! Co se děje? Dostanem se dovnitř nebo ne? A cos tam dělal tak dlouho, ty vole?! " vyhrknul na mně.

Pavel, kterej si zatím nervózně vokusoval nehty, ke mně úpěnlivě vysílal prosebný pohledy.

"Poďte radši k táboráku. Dá si eště někdo buřta?"

Dělal jsem, že jsem ty naléhavý votázky přeslech a s výrazem sfingy a rukama v kapsách pomalu zamířil zpátky k vohništi. Pavel byl bledej jako

stěna a poslušně klopýtal za mnou. Zdeněk se sice vztekal, ale nezbylo mu, než to taky na chvíli skousnout.

"Tak proč, do hajzlu, nemůžeme dovnitř?" vyštěknul, když jsme už seděli na dekách u vohně." Po nezbytný dramatický pauze s pohledem

upřeným do plamenů jsem nakonec jakoby nevzrušeně, ale s notnou dávkou vážnosti prones svojí promyšlenou repliku: "To by nebylo dobrý...," a nechal ji zase patřičně působit. "Proč by to jako nebylo dobrý?" zeptal se tiše, nechápavě a v obavách Pavel. Skoro to vypadalo, že už to napětí

vážně dlouho nevydrží. "No, vony se tam holky mejou..., tak by asi nebyl dobrej nápad je, ehm... při tom rušit," vypravil jsem ze sebe po další

divadelní odmlce. "A kvůli tomu, že se milostslečny mejou budem celou noc venku, nebo co?!" rozčiloval se Zdeněk a vzrušeně zabafal. Pavel s

jeho rozhořčenim aspoň pohledem souhlasil, ale míru zoufalství, kterýmu začínal pomalu propadat, to, jak se zdálo, nijak nezmenšovalo. A tak

jsem teda jako na voko rezignoval a "musel to vybalit". "Já to nechtěl hlavně tady kvůli Pavlovi..., ale jestli musím... No, voni se tam ehmm... holky

mejou..., hmmm...navzájem," snažil jsem se celou situaci popsat nějak decentně a v zájmu důvěryhodnosti dělat aspoň trochu drahoty. Voba se

tvářili totálně zmateně, přesně, jak jsem si představoval, a bylo jasný, že jim to nedochází. Byl jsem pánem situace a patřičně jsem si to

vychutnával. Věděl jsem něco, co voni ne, a přitom to moc a moc vědět chtěli; hlavně Pavel, pochopitelně. Já tě nechám vycukat, ty srabe! A tak

jsem jim tu roušku nesnesitelně dráždivýho tajemství pomaličku, polehoučku vodhaloval. "Já vim, že to zní naprosto neuvěřitelně, že je to úplně

šílený, ale voni tam ... spolu...! " Zdeňkovi se konečně zablejsklo ve vočích a koutky úst mu začaly poškubávat. Bylo jasný, že mu to sepnulo. Se

vším všudy. "TÓÓÓ?! " zeptal se významně, aby mi s tím nedovtipou pomoh a nenápadně na mě

mrknul. Mně už to teď popravdě taky tak trochu

polechtalo bránici, a tak jsem (už bez jakýhokoliv vohledu na pořád ještě nechápajícího Pavla) se smíchem vochotně přisvědčil: "Jo! A řek bych,

že si vážně vystačej! Ani si mě nevšimly..."

I Pavlovi to v tu chvíli konečně došlo (HEURÉKA!!!). Rozpačitě se postavil, chvíli se zmateně a nevěřícně díval střídavě na Zdeňka a na mě.

Pak přešlápnul a bezradně rozhodil rukama. Chvíli jakoby vůbec nevěděl, co se to ksakru děje a co si s tím počít. Bylo to něco, co by ho bejvalo

nenapadlo v nejdivočejších snech, něco, s čim se nedalo počítat. Mumlal něco jako "to sis vymyslel, ty vole, to ne, to přece nejde, to není možný,

to ne, to přece ne," a najednou se z ničeho nic rozklepal po celym tělem a s úpěnlivým brekem zběsile vyrazil k lesu.

"Ty seš ale vůl!" prohlásil Zdeněk se širokým úsměvem. Bylo nám samozřejmě kámoše tak trochu líto, ale stejně jsme se už nedokázali

udržet. Nejdřív jsme po sobě jen tak pokukovali, uchechtávali se a snažili se ten smích dusit, jenže za chvíli už bylo jasný, že to nemá cenu. A tak

jsme se smáli čím dál víc a čím dál hlasitějc, až jsme se řehtali jak blázni, plácali se do stehen a popadali se za břicho. Nakonec jsme voba padli

na zem a skoro to vypadalo, že tím strašným smíchem umřeme. Když nás to konečně přešlo, pomohli jsme si vzájemně na nohy a pořád ještě s

pusama vod ucha k uchu jeden druhýho jen tak pro formu voprášili. Ve vočích jsme měli slzy a bolely nás břicha.

Chytli jsme se kolem ramen, vylovili pár lahváčů, sedli si zpátky k vohni, kde jsme vo tom všem ještě chvíli kecali, kroutili hlavama a

spokojeně čuměli na hvězdy, dokud jsme neusnuli. Pavla jsme úplně pustili z hlavy. Shodli jsme se na tom, že bude nejlepší nechat ho na pokoji,

aby se někde stranou v klidu vybrečel. Nakonec, dyť to byl jenom fór. VI.

"Co to...?! No co to...!?! No to snad ne?!!! RUCE NA PEŘINU!!! ALE OKAMŽITĚ!!! Co si myslíš, že to děláš?!!! Co si to vůbec dovoluješ?!!!

Okamžitě vypadni!!! Vypadni mi vodsuď a už se nevracej!!! No to snad není pravda! Fuj...!" Moje žena říká, že jsem magor. Celá dlouhá léta jsem si na to nemohl zvyknout. Víte, já netvrdím, že by mi bylo zrovna příjemné, kdyby mi

říkala, že jsem magor, ale bylo by mi to rozhodně milejší, než když to říká o mně. Do očí mi to nepoví skoro nikdy. Ale jinak to Maruška vypráví

každému téměř na potkání, našim dětem, všemožným blízkým i naprosto vzdáleným příbuzným, sousedům a někdy dokonce i úplně cizím lidem.

Nejšťastnější ale, zdá se, bývá, když jsem při tom veřejném ostouzení někde poblíž tak, abych to všechno pokud možno dobře slyšel a dotyčný

příjemce zevrubných informací o mém magorství si mě mohl od hlavy až k patě prohlédnout.

"Takovej egzemplář se hned tak nevidí, dyť se na

něj podívejte, jak je nemožnej. To je přece magor! " slýchávám téměř pravidelně každý pátek vpodvečer, když se s manželkou vracíme z

předvíkendového nákupu. Obtěžkán dvěma po okraj napěchovanými nákupními taškami se marně snažím odemknout vchodové dveře do

našeho paneláku, kde tou dobou obvykle postává sousedka, paní Makovská, a předstírá, že venčí

psa. Snažím se na ni alespoň mile usmívat,

když už nic jiného dělat nemohu. Po nějaké chvíli se mi obvykle přeci jen podaří dveře přemoci, a tak je galantně přidržuji otevřené, aby jimi moje

choť mohla projít. Pošetile přitom doufám, že ji to přiměje k rychlejšímu postupu směrem k domovu. Ona si ale většinou naopak dává načas, a

tak si pod pohrdavými pohledy obou žen mezi těmi zatracenými dveřmi opravdu připadám jako naprostý magor. Jedinou, byť chabou útěchou je

mi skutečnost, že paní Makovská končívá tyto rituální drby konstatováním, že každá druhá má

doma něco podobnýho, ona to měla koneckonců

taky, aby si z toho Maruška nic nedělala, že to už je holt osud všech ženskejch, že jsou na všechno nakonec stejně samy.

Když zrovna není po ruce nikdo kromě mne, říká to má žena alespoň jen tak do ététru a mluví o mně ve třetí osobě. Dvanáct let už

poslouchám, že jsem magor a věřte mi, že ještě donedávna ve mně žádné jiné slovo nevyvolávalo větší návaly marného vzteku a nenávisti než

tohle. M-a-g-o-r! Nesnášel jsem už dokonce i ta písmena, ze kterých se skládá. Ale co jsem mohl dělat? Měl jsem podat návrh na Ústav pro

jazyk český, aby byla vyškrtnuta z abecedy? Existuje vůbec způsob, jak omezit jejich používání při spojování do určitých výrazů nebo alespoň

zamezit jejich zneužití některými konkrétními osobami? Nevím. Zatím jsem na žádný nepřišel. Ale je docela dobře možné, že kdyby se nějaký

opravdu našel, byl by to definitivní konec našeho manželství. Pokud by mi Maruška nemohla vypalovat do duše právě svůj nejoblíbenější cejch,

snad by se se mnou už dávno rozvedla. Někdy mám dojem, že když vyslovuje tu ponižující urážku, rty se jí takovým zvláštním způsobem chvějí,

jakoby vzrušením, ale zároveň si dává obzvlášť bedlivý pozor, aby každou jednotlivou hlásku vyslovila co možná nejzřetelněji a nejjasněji. O tom,

že koncové r artikuluje skutečně navýsost expresivně a vkládá do něj všechny své city, nemusím asi nikoho dlouho přesvědčovat. MAGORRR!

Byl jsem pošetilý blázen.

VII.

Čím víc vo tom přemejšlím, tím větší (a děsivější) mám dojem, že jsme na ten víkend ani v nejmenším nejeli "jenom tak", že ten velkej průser

jsem už tenkrát cejtil ve vzduchu a nějakým divným, skoro bych řek až zvráceným způsobem jsem si přál, aby se stal. A nejenom že jsem si to

přál, já mu snad dokonce, doufám že nevědomě, sám pomáhal na svět. Spousta věcí by se totiž

takovým zemětřesením pro mě vyřešila; jen tak,

sama vod sebe, pohodlně, bez práce, aniž bych se vo to musel nějak viditelně zasloužit, aniž bych musel přímo hnout prstem. To jsem totiž celej

já. Proč, pro boha živýho, nemůžu prostě přijít a jednoduše říct: "Hele, Moniko, věci se maj tak a tak, bylo to skvělý, ale teď už to není k vydržení a

podle mě už to dál nemá cenu."?! Ale kdepak, to já ne, na to jsem moc velkej zbabělec. To bych se musel pochlapit, sebrat vodvahu a postavit

se k našemu společnýmu fiasku (a hlavně Monice) čelem. A tak radši vymějšlím tyhle strašně

složitý a spletitý kombinace, všelijaký klikatý a

neuvěřitelně zamotaný postranní cestičky, aby se věci, pokud možno vyřešily samy, aby se samy vod sebe staly a já v tom byl nevinně. Jenom

abych se nemusel nějak zásadně angažovat, abych, proboha, nemusel ze sebe nic riskovat, abych v tom nebyl nijak namočenej. No, tak se teda

věci, kurva, staly. A samozřejmě, že tim nejblbějším možným způsobem, do hajzlu!

Jasně, že dneska už zatraceně dobře vím, a je to vopravdu hodně tvrdě získaná zkušenost, že vypnout mozek, přestat přemejšlet a strčit

hlavu do písku je ta nejkratší a nejspolehlivější cesta do pořádnýho průseru a že to klidně může skončit třeba i pohřbem, kriminálem nebo, v tom

lepším případě, pořádnou nakládačkou. Jenomže teď už čerta starýho záleží na tom, že jsem, ...že jsme tím nic špatnýho nemysleli, že jsme

prostě jenom nemysleli a dělali, co nás zrovna napadlo, že nám jenom nedošlo, co všechno můžeme nadrobit sobě i vostatním. Ale, co jsou mi

všechny ty chytrý řeči dneska, kurva, platný, když už na tom, co se stalo, nemůžu vůbec změnit?!

Doprdele, dyť už je to všechno definitivně v

hajzlu! A jediný, co teď můžu dělat, je sedět, klepat se, čumět do zdi a čekat. Vzbudila mě zima. Voheň dávno vyhasnul a navíc padla rosa. Drkotal jsem zubama a chvíli se rozhlížel kolem, čím bych se zahřál, aniž bych

musel vstát. Viděl jsem ale jenom Zdeňka, kterýmu ta hrozná kosa zřejmě vůbec nevadila a spokojeně chrupal, a zuhelnatělýho buřta, co zůstal

ve vohništi jako smutnej důkaz Pavlovy neschopnosti. Potom už jen mokrou trávu na louce a zamlženou vodní hladinu. Votráveně jsem vstal a

došoural se k chajdě. Byla pořád zamčená. A tak jsem šáhnul do kapsy pro klíčky, vodemknul Císařovnu a z kufru vylovil deku, kterou tam vozim

pro případ nenadálý romantický příležitosti. Teď jsem si děkoval, že ji tam mám a použil jsem ji úplně jinak - zabalil jsem se do ní a vlez si dovnitř.

Sklopil jsem sedadlo a zase usnul.

Jenže ten černej, zpečenej buřt mě dlouho spát nenechal. Když jsem si vzpomněl na Pavla, sevřel se mi žaludek úzkostí. Holky ho asi těžko

pustily dovnitř a nikde poblíž jsem ho nezahlíd. Byl to vode mě pěkně debilní fór. Doprdele, byl to ten nejdebilnější fór, co jsem kdy udělal!

Najednou mi vůbec nebylo jasný, čemu jsme se to včera vlastně smáli. Kamarádovi, kterej se nám před vočima rozklepal a rozbrečel? No, to je

teda silný kafe. Našli jsme si, ...vlastně NE našli, ale NAŠEL... jsem si hodně snadnej terč. Vážně

jsme se se Zdeňkem moc hezky uvolnili, moc

pěkně jsme ze sebe dostali všechno to napětí. Tak teď nám už, kurva, může bejt zatraceně skvěle. Zbejvá jenom se vzájemně poplácat po

ramenou.

Vysoukal jsem se ven a pořád ještě zamotanej v dece se vypravil na vobhlídku nejbližšího vokolí. Prošel jsem kousek lesa i sousední pole s

obilím. Samozřejmě že marně. Pavel moh bejt zalezlej kdekoliv, a jestli se chtěl vopravdu někde v ústraní vybulit, asi by nezůstal pár metrů vod

chalupy. Nezbylo, než čekat. Vrátil jsem se zpátky a zalez zase do auta, kde se už mezitím usídlil i Zdeněk. Spal dost klidně a hluboce. Já už

neusnul.

Seděl jsem zrovna se Zdeňkem u vohně, kterej jsme znova rozdělali, a ze zásob, co zůstaly v autě, klohnili něco k snídani, když holky

konečně vodemkly a vylezly ven. Nejdřív dělaly, že nás vůbec neviděj a něco si mezi sebou šeptaly. Pak bez nejmenšího nadšení zamířily k nám a

beze slova si sedly. Přijely nasraný, uražený a unuděný a zjevně tak chtěly i vodjíždět. Nastalo dost trapný ticho. Nikdo nevěděl, co říct, a nikomu

se ani moc mluvit nechtělo. Komu by taky bylo po takovým večeru a noci do řeči? Žádnou z nich ale ani nenapadlo zeptat se na Pavla, když ho

tam nikde neviděly. Ani Lucku. A tak jsme tam dřepěli a mlčeli jak idioti. Dívali jsme se se Zdeňkem po sobě a bylo jasný, že my se do žádnejch hovorů pouštět nebudeme. Dojedli jsme, dopili, vstali a vydali se na

cestu do nejbližší vesnice. Co budou dělat holky nám bylo srdečně jedno. Svižnou chůzí jsme měli bejt na místě něco po desátý. Tou dobou, jak

jsme si mysleli, by už měla bejt votevřená i místní hospoda a my doufali, že se tam vo Pavlovi něco dovíme. Dalo se předpokládat, že tam včera

večer zabloudil a zapíjel žal. Jenže teprve, když jsme tam dorazili, došlo nám, že Pavel u sebe nemoh mít ani vindru, protože všechny jeho věci

zůstaly v autě. Pro formu jsme se zeptali výčepáka a pár štamgastů, který si zahřejvali svoje místečka už vod votvíračky, ale nikdo tam

samozřejmě Pavla ani nezahlíd.

Na zpáteční cestě jsme se dohodli, že musíme víc používat hlavu, jinak se nikam nedostanem. Pavel neměl s sebou lautr nic, takže nemoh

bejt nikde daleko. Kdoví proč jsme si taky nevzali auto a do vsi prostě nedojeli. Takhle jsme se úplně zbytečně trmáceli tři kiláky tam a tři zpátky.

Nahlas jsme si nadávali, jaký jsme blbci, a trochu tím ulevovali sílící vobavě vo osud kámoše. Jasně, nebyl důvod malovat pekelníky na stěnu, ale

začínalo to bejt setsakra divný. Pavel byl do Lucky fakt strašně zaláskovanej a ta sadistická

potvora toho při každý jenom trochu vhodný

příležitosti jaksepatří zneužívala. Někdy jsem měl dojem, že si to fakt užívá, jak se před ní ten trouba plazí, jak se doprošuje a ponižuje, jenom aby

vzala svýho psíka dočasně na milost. Nechápu, co tak extra na ní vidí, ale to člověk s vodstupem asi nechápe nikdy. Ten zamilovanej idiot zase

nikdy nepochopí, jak to ten druhej může nechápat. Tak to prostě je. A já tomu všemu teď nasadil korunu.

"Jedeme domů!" přivítala nás zlostně Monika, sotva nás zmerčila mezi borovicema. Před chatou stály vyrovnaný všechny bágly, který si

dámy přivezly, a jejich majitelky, postávající kolem nich, se tvářily vztekle a dotčeně. "Co tak najednou?" zeptal se s nabroušenou ironií v hlase

Zdeněk a stejně jako já je přešel, jako by tam ani nestály. Poprvé onoho víkendu jsme tak slavnostně vstoupili na půdu naší chaty a mohli si

konečně udělat pořádný kafe. Monika vpadla za náma a začala mrkat svejma dlouhatanánskejma řasama jak vo život, což znamenalo, že je

rozzuřená na nejvyšší možnou míru. Tohle já moc dobře znám, miláčku, ale už je mi to tak nějak jedno... Byla asi překvapená, co jsem si to

dovolil, že se už nesnažím všechno nějak bezbolestně urovnat jako vždycky, že neustupuju a nehledám nějakej schůdnej a pro všechny přijatelnej

kompromis, kterej by (samozřejmě na můj úkor) situaci nějak uspokojivě vyřešil; že jen sedím, piju kafe a nic. Neposlouchal jsem její hysterický

výlevy ani nadávky a spílání. Voba jsme se Zdeňkem přemejšleli, co dál. Museli jsme čekat, nic jinýho se dělat nedalo. Leda snad mrknout se

ještě po vokolí. Na nějaký vzbouření na vsi bylo ještě brzo. Nemoh jsem si pomoct, abych zase nepomyslel na Editu. Měla by teď pro mě určitě

votevřenou náruč, ve který bych se moh aspoň na chvíli vohřát. A možná i schovat. Hořké mandle v čokoládě

Kapitola 2

"Tak nasedat!" zavelel jsem a cestou k autu jsem si nevodpustil votázku na Lucku, jak že se má

Pavel. Přehlídla mě jak krajinu a očividně se

se mnou nehodlala jakkoliv zahazovat, natož aby na mě promluvila. Jolana čučela do země a Monika už přešlapovala celá nervózní a napružená

u auta. Když jsme dojeli do vesnice, prudce jsem zabrzdil na autobusový zastávce, vyložil tu jejich slavnou bagáž plnou fénů, šminků a intimek a

rezolutně je přiměl vystoupit. "Tady vám jede autobus. Kdy, to si zjistíte samy, jestli jste aspoň

trochu gramotný. My tady ještě nějakej čas

zůstanem; máme tady ještě co dělat. Mimochodem, neviděl někdo z vás v poslední době Pavla?

Lucko???" To, co za náma volaly, se nedá

reprodukovat. Hlavně Monika se vopravdu činila. Bylo jasný, že s nějakejma rozchodama si už

nejspíš hlavu lámat nemusíme. Přinejmenším já a

Zdeněk rozhodně ne. Za jinejch vokolností by to asi byl důvod k voslavám. My ale seděli skoro celej den na verandě naší chatičky smutný jak

želvy, přežvykovali buráky, popíjeli a čekali. Čas ubíhal pomalu. Byl tak hustej, že jsme vod něj byli kvečeru už celý upatlaný a furt se nic nedělo.

Moje nevodbytný výčitky svědomí tak měly vopravdu dost času pěkně se rozležet. Když se šeřilo, začínali jsme dostávat strach.

Kolem sedmý jsme z hospody volali na příbramskou policii, kde nějakej praporčík Landa prudce nevochotně přijal hlášení vo pohřešovaný

vosobě. Asi pětkrát se ptal, jestli to myslím vážně, jestli to není nějakej blbej fór, pak slíbil, že se vozve, až něco zjistí, a zavěsil. Jenže se mě

zeptal jenom na jméno a vo žádnej kontakt si neřek. Tak jsem mu volal znova. Prej zapomněl. Dal jsem mu číslo do práce, domů a pro jistotu i

adresu. Bylo mi ale jasný, že se na to nejspíš vykašle. Záhy se ukázalo, že jsem měl pravdu. Zkusili jsme ještě vobvolat pár nejbližších nemocnic,

pohotovost a záchranku, jestli vo Pavlovi něco nevědí. Skoro všude s náma ale vyběhli. Buďto rovnou vodsekli, že se s náma nebudou bavit

nebo že takový informace neposkytujou. Někde hned pokládali telefon. V týhle zemi se na vás holt každej vykašle, když potřebujete pomoct a

nemáte co nabídnout na voplátku. Jediný, co můžete udělat, je bejt naštvaný, a když někdo chce zase pro změnu něco vod vás, zamést s ním

stejně rychle jako ty druhý vyjebou s váma. Ale hlavně že se máme všichni rádi. A tak nám nezbylo než podívat se ještě kolem, což bylo předem ztracený, protože Pavel moh bejt vážně kdekoliv, a zase, doprdelepráce,

čekat, čekat, čekat... Kdoví, kde mu byl konec. Třeba seděl někde na stromě, byl zašitej v seníku anebo dřepěl v nějakým pajzlu v Příbrami nebo

klidně i v Praze. Kurva!!! V noci jsme toho moc nenaspali a hned brzo ráno vyrazili k domovu. Zůstávat na chatě nemělo smysl. Na dveře jsme

připíchli vzkaz pro případ, že by se Pavel vrátil a hned pod něj schovali kilo na cestu. Už z domova jsme volali znova na příbramskou fízlárnu, kde

nadpraporčík Vaníček vůbec netušil vo čem mluvím, když se na Pavla ptám. Že tam prej žádný

hlášení vo pohřešovaný osobě jménem Pavel

Makovský nemaj a že vo ničem takovým nic neví. Tak jsem mu to celý zase zvopakoval a von na to, že po telefonu se žádný pohřešování hlásit

nedá a že musím na stanici...

Kdybych tak moh přestat platit daně! Další telefony po nemocnicích vyšly taky naprázdno, a tak jsem chtě nechtě musel zavolat Pavlově

mámě. Naštěstí to ale zvedla jeho ségra Martina, jinak docela pěkná a sympatická, trošičku baculatá blondýnka, která není ani zdaleka tak

hysterická jako její matka, známá pavlačová drbna, herečka a čarodějnice. Dohodli jsme se, že vobvolá všechny kamarády a známý, u kterejch

by moh Pavel případně bejt, já že udělám to samý a nakonec jsme se ještě shodli na tom, že Lucka je kráva.

VIII.

Stáňa vyskočila z postele pět minut před budíkem a s hlasitým zívnutím se protáhla. Mlaskla, pleskla se do stehen a do tváří a s úsměvem

vběhla do koupelny. Pohled do zrcadla ji ale, ostatně jako vždycky, trochu zchladil. Ach jo, tak se ten zázrak přes noc zase nestal. A takhle se

zase nestával noc co noc už od puberty. Ten dobrácký, kulaťoučký a tak trochu fádní obličejík se nijak nezměnil, nezkrásněl, nepřibyly mu žádné

zajímavé linie ani detaily a dokonce nezmizely ani ty protivné pihy. No jasně, pihy nezmizely, zato se mi nad pravým obočím vyrazil pěkný, velký,

nový pupínek. Ach jo, s tímhle se asi nikdy nevdám, pomyslela si a při tom chmurném pomyšlení

zarmouceně svěsila ramena. A tak aspoň rychle

oběma rukama zkontrolovala svá drobná prsa, jestli jsou ještě pořád tak pevná a pěkně

tvarovaná. To povzbudivé zjištění, že alespoň s touhle

jedinou dílčí předností je všechno v pořádku, jí vrátilo úsměv na tvář i chuť do života. Vymáčkla si na kartáček trochu zubní pasty a mechanicky si

začala pucovat chrup. "My-slím po-zi-ti-vně," přeříkavala si šeptem do rytmu a snažila se, opravdu poctivě se snažila uvěřit, že to má cenu.

"Jsem pri-ma hol-ka, ži-vot je fajn, bu-de mi skvě-le, dnes-ka jsem v po-ho-dě..." Svoje pocity musím mít přece pod kontrolou, moje emoční

bilance prostě bude kladná stůj co stůj.

A jak si tak trpělivě poprskávala dlaždičky pěnou ze zubní pasty, která jí při té zarputilé

autosugesci lehce odlétávala od úst, uvědomila si

znovu, že dneska je právě ten dlouho toužebně očekávaný den D; ten den, kdy se všechno rozhodne. Tahle myšlenka jí, ostatně jako už pár dní

každých pět minut, trochu podlomila kolena a roztřásla ruce. Sakra, ovládej se, káčo pitomá!

rozkázala si rozhodně, ale její tělo, jak se zdálo, ji

vzdorovitě odmítalo poslechnout. Vypláchla si pusu a energicky - skoro vztekle - vyplivla vodu do umyvadla. Omyla si obličej studenou vodou,

pečlivě ho, stejně jako potom ruce, osušila a zeširoka se na sebe usmála do zrcadla. "Přestaň!" zavřeštěla na sebe znenadání z plných plic a

praštila se oběma rukama do stehen takovou silou, až ji to v dlaních zabrnělo a po nohách šlehlo jak pomlázka z kopřiv. Tohle nejsem já! Já

nejsem ta ufňukaná, bojácná, ustrašená puťka. Já jsem cílevědomá, sebejistá, inteligentní, vzdělaná a úspěšná. Mám cíl i všechny prostředky k

jeho dosažení. Mám plán, mám strategii, taktiku a všechny trumfy jsou na mojí straně. Všechno je jenom v mých rukách. A já to dokážu! Musím

tomu sama uvěřit, musím stoprocentně věřit, že to dokážu, jinak je to všechno v háji. Když tomu nebudu sama doopravdy věřit, nemám

sebemenší šanci přesvědčit jeho. Kruci, všechny ty roky marnýho toužení a čekání, všechny ty roky planejch nadějí a nakonec celá ta

neuvěřitelná osudová náhoda, ta nepravděpodobná a přece tak šťastná shoda okolností, která mi přihrála do cesty největší a nevelkolepější

životní šanci právě ve chvíli, kdy už jsem přestala věřit, že by někdy mohla přijít! Celý to snažení, všechny zločiny proti etice mýho povolání,

celejch těch osm týdnů trpělivýho a nejvýš opatrnýho postupu vpřed, všechny ty do posledního detailu promyšlený šachový tahy, to nesmělý

našlapování po špičkách a se zatajeným dechem, systematickej trénink variant vývoje jednotlivejch situací, ty hodiny a vlastně celý noci ztrávený

před zrcadlem při nacvičování nejrůznějších akcí, grimas, gest, reakcí, pohledů, úsměvů, modulace hlasu, artikulace...

Propánaboha, tohle všechno rozhodně nehodím jen tak za hlavu! To teda opravdu ne! Musím uvěřit, že to opravdu dokážu! Musím! Musím... si

udělat kafe!"

IX.

Máme spoustu zvířat a s každou naší manželskou krizí přibyde další. A tak doma chováme želvu, chameleóna, andulku, křečka, morče,

užovku a kočku. Je to dosti nesourodý zvěřinec a na první pohled by se mohlo zdát, že některé

živočišné druhy spolu vzhledem ke své vzájemné

provázanosti v potravním řetězci ani v jednom bytě žít nemohou. A vskutku, vztahy křečka s užovkou nebo kočky s andulkou nejsou ani v

nejmenším přátelské. Přesto zatím všichni přežívají. Snad je to proto, že lovecké pudy predátorů

jsou poněkud utlumeny pravidelným přísunem

prefabrikovaného krmení. Nenávidím domácí zvířata. Nikdy nevíte, kdy šlápnete na něco živého, co vám uteče pod nohama a vy se natáhnete na

zem jak dlouhý, tak široký. Co chvíli se také přihodí, že některý z nepříliš čistotných živočichů

utrousí cosi nevábně zapáchajícího mimo vyhrazený

prostor. Ani proti tomu není žádná obrana. Navíc se o všechnu tu havěť musím starat.

"Samozřejmě, že se vo to všecko budeš starat, blbečku,

když seš takovej MAGORRR, že to nataháš do bytu. To sis měl, chlapečku, rozmyslet dřív," vyjasnila mi situaci moje žena, když jsem si jednou

neprozřetelně dovolil postěžovat.

Maruška osazenstvo naší domácí ZOO také nikterak nemiluje. Ostatně právě proto jsem sem všechna ta zvířata přinesl. Nicméně nakonec

se to stejně všechno otočilo proti mně. Má žena má díky nim v ruce velmi účinný a spolehlivý

nástroj k mému ponižování, neustálému připomínání

mého slabošství, a pokud není v dosahu nikdo jiný, může tedy aspoň jim do omrzení omílat, jak jsem neschopný a bez ní neumím udělat ani krok.

Vidím jí na očích, jak se pase na mém odporu k poklízení zvířecích výměšků, na mém zoufalství z neustálého povyku a řevu a především na tom,

jak s rostoucím počtem chovanců padá stále větší díl mého kapesného na krmivo, stelivo, očkování a veterinární prohlídky. Kde jsou ty doby, kdy

jsme měli pouze křečka Františka (pojmenoval jsem ho schválně po Maruščině otci)! Jó, náš

veterán František, to je miloučké zvířátko. Většinu

času prospí, nenadělá kolem sebe, moc toho nespořádá a jak se mu krásně vázala cedulka kolem krku... To se třeba s takovou andulkou vůbec

nedá srovnat. Ta andulka, to byl vysloveně pitomý nápad.

Jakoby toho všeho nebylo málo, vydělává moje žena víc než já. Ale co je na tom špatného pracovat na poště? Vždyť je to krásné povolání,

solidní, s tradicí a rozhodně má svoje kouzlo. Je to zaměstnání jako každé jiné. Vlastně co to říkám, jako každé jiné, je ještě krásnější a

ušlechtilejší než ostatní! Pošta od nepaměti spojovala lidi, pošta odedávna umožňovala výměnu zpráv, šíření informací a pokroku, vždyť na poště

stojí celý moderní svět! Na to se dneska, bohužel, často zapomíná. Maruška říká, že na poště

může dělat jenom magor a že když sedí za

přepážkou chlap, nemůže to být ani chlap, snad nějaká jeho karikatura. "Co to, prosím tě, může bejt za chlapa?! Kterej vopravdovej mužskej ti

bude dřepět u balíků?! Jedině tak nějaká úplná bábovka! Jenom takovej magorrr jako ty! " Já s ní

ale tak docela nesouhlasím. Myslím si, že je to

všechno tím, že ta naše práce je sice strašně důležitá, ale ne moc dobře placená. Vezměte si učitele, lékaře, vědce, jsme všichni na stejné lodi.

Naše práce je nepostradatelná, ale její prestiž není taková, jaká by měla být. A s financemi je to zrovna tak.

Moje paní je úřednice. Má dobré místo na městské radnici a vydělá si prostě víc. Mně by to snad zase až tak moc nevadilo, ale ona se proto

na mě zlobí. "Ukaž mi jedinou ženskou, která vydělává víc než ten její! Vždyť ty nejsi jako mužskej k ničemu! Vůbec k ničemu! A tim myslím vůbec

k ničemu! Víš, co tím chci říct, viď, ty magore jeden peřinovej?! " Já se pak většinou tak strašně

stydím, že jen sklopím zrak a potichu se stáhnu.

Ale není to nakonec jedno, kdo přinese domů víc peněz? Vždyť nám v podstatě nic nechybí, děti jsou zdravé, my vcelku taky, máme se rádi a

sem tam si můžeme dovolit i nějakou tu zbytečnost. Komu je co potom, jaký má kdo z nás plat?

Já Marušku chápu, ona to jako žena cítí tak, že

by chtěla, abych se o ní postaral jako živitel, ona chce být ochraňovaná a živená a zajištěná svým mužem. Nikdo jí to nemůže mít za zlé, je to v

jejích samičích genech, to je zkrátka fakt. Snad jednoho dne přece jen pochopí, že to vlastně

vůbec není důležité, že život je příliš krátký na to,

abychom ho utráceli v takových malichernostech.

Jenže jak dlouho to může trvat? A jak dlouho se dá to její věčné vyčítání a nadávání vydržet? Já jí

vždycky všechno odkývám, koneckonců ona

je Maruška svým způsobem chytřejší a v mnoha věcech má pravdu, to se nedá oddiskutovat. Ale já jsem přeci taky jenom člověk a všechno má

svoje meze. Vždyť by se přeci mohla aspoň trošku ovládat, už kvůli těm dětem. Někdy, když už

jsou urážky tak nesnesitelné, že to ani já déle

nevydržím, seberu všechnu odvahu, vstanu a jdu do hospody. Než dojdu ke dveřím, než si obléknu bundu, obuju si boty a než ty dveře za sebou

zavřu, srdce mi tak buší, že mám až strach, jestli se o mě náhodou nepokouší infarkt. Když o tom pak přemýšlím, jeví se mi to jako naprostá

hloupost. Proč bych měl mít takový hrozný strach a z čeho? Vždyť co se mi může stát? Přece mě

Maruška nezabije?! Nebo ano...?

V hospodě mě ale většinou nečeká nic moc lepšího. Chlapi si ze mě utahují, jestli prý už mě stará

pustila, že už jsem asi pověsil záclony a

utřel prach a umyl nádobí. Snažím se je neposlouchat, ignorovat ty jejich úsměšky. Copak nechápou, že život je příliš krátký, než abychom ho

utráceli... Vem to čert. A tak tam tak sedím a piju svá obvyklá dvě malá piva, která mi v průměru vydrží tak na půl roku. Přemýšlím o všem

možném, hlavně o životě, o tom svém životě, o tom, co bych mohl nebo měl dělat jinak, že bych měl být silnější, že bych si měl častěji a důrazněji

opakovat, že Maruška to nemyslí zle, že mě má přesto všechno určitě pořád ještě ráda, že bych měl zatnout zuby a vydržet víc. Už kvůli těm

dětem. Aby nevyrůstaly v rozvrácené rodině, aby z nich nevyrostly nějaké narušené osobnosti. Ale je to tak těžké, tak strašně těžké.

Někdy je to dokonce tak těžké, že bych od toho všeho nejraději utekl a žačal znova od úplného začátku; někde jinde, nějak jinak, s někým

jiným. Copak se ale můžu jen tak sebrat a všechno od základu překopat, všechno opustit? Bože, jak moc bych si to přál! Jít přímo za nosem

někam do hor, na nějakou maličkou zapadlou poštičku, roznášet po kopcích dopisy a na nic nemyslet. To by byla nádhera! Ticho, lesy, slunce,

příroda. A možná i slečna Martina...? Někdy si to dokonce přeju tak moc, až z toho na mě jde strach, a tak si radši honem říkám: Ale copak to

jde? Co žena, co děti, co rodina, co náš družstevní dva plus jedna, co moje práce? Už kvůli těm dětem to nejde. Kdepak, to tak ještě možná

zamlada. Teď po padesátce už je na něco takového jednou provždy pozdě... A asi to bude pravda. Teď už si o něčem takovém můžu nechat leda

tak zdát večer před spaním. A ještě si musím dát pozor, aby si toho nikdo nevšiml. A tak tam tak sedím, cucám teplé a pomalu už zvětrávající pivo, dělám, že neslyším jízlivé

průpovídky, které se na mě sypou ze všech stran, a

začínám přemýšlet o cestě domů. Platím a loudám se zpátky na sídliště. Obvykle nemám dost kuráže, abych šel rovnou domů, a tak postávám

před domem, chodím sem a tam a přemýšlím, co a jak řeknu, až se přede mnou zjeví rozzlobená

Maruška. Snažím se odhadnout, jak moc se na

mě bude hněvat, až před ní budu stát jako pokorný kajícník očekávající spravedlivý trest. Rozjímám o tom, jestli budu muset ještě teď v noci jít

umývat schody, vyprat v ruce týdenní prádlo nebo utírat prach na našem obludně velikém křišťálovém lustru složeném ze stovek protivných

drobounkých cingrlátek. Nakonec moje úvahy ukončí opětovně rozbušené srdce, a protože každý

další odklad by mou situaci jenom zhoršil,

nezbyde mi, než vystoupat po nekonečných schodech do prvního patra. V té chvíli už vím, že za dveřmi našeho bytu se o mě zase bude pokoušet

infarkt. Až odemknu a vstoupím a zahlédnu Maruščin objemný stín, nebudu už ani dýchat, nebudu už možná ani naživu.

X.

Další dva dny se nedělo nic. Teda kolem Pavla. Začínal jsem z toho pomalu bejt na prášky, protože tohle bylo vopravdu hodně, hodně divný.

Pavel, takovej spolehlivej, přesnej, voddanej, poslušnej a dobře vychovanej chlapec, vždycky tak snadno předvídatelnej ve svejch reakcích, vo

sobě nedal tak dlouho vědět. Nikdo z nás už ani v nejmenším nepochyboval, že v tom musí bejt nějakej průser. A to zatraceně velkej průser.

Jinak se toho ale dělo celkem dost. Ještě v neděli se Zdeněk vcelku bez problémů nadobro rozloučil s Jolanou. Prej ukáplo jenom pár

slziček, vzduchem zasvištěly nějaký ty výčitky, ale během půlhodinky bylo po všem a Jolaniný

kufry stály přede dveřma. Já to měl s Mončou

(nebo spíš vona se mnou) jednodušší v tom, že jsme spolu nikdy nebydleli. Moje strašnická

garsonka zděděná po mýtickým strýci Karlovi byla

pro mou "ex" moc "mrňavá", "ponurá", "zanedbaná", "nevkusná", "přeplácaná", "divná",

"stísňující" a jánevimcoještě. A tak náš rozchod prostě

jen tak nějak vyšuměl do prázdna. Nebylo potřeba někoho stěhovat, na něčem se domlouvat, volat si nebo se scházet. Prostě už jsme se jenom

jeden druhýmu nevozvali, a tím jsme teda byli jako vod sebe. Nakonec byl ten víkend snad přece jenom k něčemu dobrej; docela pěkně vyčistil

vzduch.

Konečně v úterý po poledni se mi v redakci rozdrnčel telefon. Pavlova ségra mi skoro s pláčem voznámila tu velkou novinu, že její brácha je

zase na světě a, díkybohu, mezi živejma. Jediná potíž vězela v tom, že ležel v příbramský

nemocnici a neměl ho kdo dopravit domů. Sanitkou to

byl pochopitelně problém. Snad prej by to šlo zejtra nebo pozejtří, ale kdoví, protože, co se dá

dělat, k vlastní smůle zrovna neumírá. To by pak

byla jiná. A tak mě Martina poprosila, jestli bych pro Pavla nemoh zajet. Samozřejmě jsem na to kejvnul, šéfovi, kterej byl stejně tak jako tak v

limbu, jsem nechal vzkaz, že vyrážim do terénu a vypadnul jsem. Pavel si vůbec nebyl podobnej. Jak jsem ho zahlíd, skoro jsem se ho lek. Přišlo mi, že je ještě

podstatně hubenější než dřív (a to jsem si

myslel, že už to snad ani nejde) a že za těch pár dní zestárnul nejmíň vo deset let. Byl děsně

bledej ve vobličeji a pod vočima kruhy jak z naší

školní tělocvičny. Ten jeho nepřítomnej ztrhanej výraz se nijak nezměnil, ani když mě

zaregistroval a jeho voči zůstaly jako ze skla. Zkrátka

vypadalo to, že na něj šáhla smrt a ještě se ho tak úplně nepustila. Na pravý noze měl vobludně

velikou sádru, která na tý jeho hůlčičce vypadala

skoro komicky jako naprosto neúměrně obrovský a těžký olověný závaží, a v rukou nešikovně

svíral berle. Dopajdal jsem s ním k autu, naložil ho

a vodfrčeli jsme z toho hnusnýho špitálu co nerychlejc pryč.

Přišlo mi blbý tahat z Pavla rozumy a jemu samotnýmu evidentně do řeči moc nebylo. A tak jsem to nechal bejt a řek jsem jenom něco jako

"ty vole, už jsem vo tebe skoro začínal mít strach" a dál bylo ticho. Čím víc jsme se ale blížili k Praze, tím se mi zdál bejt víc a víc nesvůj. Měl jsem

dojem, že se mu do toho jejich vinohradskýho hnízdečka lásky ani za mák nechce, že má z toho návratu vyloženě vítr. A popravdě, nebylo se co

divit. Já bych na jeho místě za Lucinou taky moc nespěchal. Nakonec Pavel navrhnul, abysme zajeli napřed ke mně, že si tam jako dáme

panáka na posilněnou. Neměl jsem nic proti.

A tak jsem se nakonec přece jenom dověděl, že tý páteční noci běžel s brekem pořád za nosem, dokud to šlo, že chvílema utíkal, chvílema

sotva šel a polykal slzy, dokud nebyl úplně vyřízenej. Bulil furt jak malý děcko a nedokázal rozumně přemejšlet. Byl úplně v háji. S Luckou už to

nefungovalo dávno, ale tohle bylo přece jenom moc. Došlo mu, že je fakt po všem. Byla to definitivní zrada, naprostej konec života, konec, kterej

navíc nedával vůbec žádnej smysl. Lucka byla bohyně, která ho jednou provždy vodvrhla. Zbylo mu jenom veliký, zubatý, bolavý prázdno.

Nakonec vlez do nějaký vopuštěný chaty a vybral z ní všechny zásoby chlastu, co našel. Zůstal tam jenom chvíli, a pak zase mazal dál.

Střídavě pochodoval, lil do sebe kořalku, pochodoval, lil do sebe kořalku a tak pořád dokola, dokud sebou nefláknul na zem a neztratil ponětí vo

světě. Probral se až v sobotu ráno na příbramský záchytce. Jasně že nejdřív netušil, kde je a jak se tam dostal. Doktor mu prej řek, že ho našli

nějaký čundráci na vokraji Příbrami, jak leží zlitej jako prase kousek vod silnice ve škarpě. Nejdřív mysleli, že je po něm, ale když k němu čuchli,

bylo všechno jasný. Ale že nejevil známky života, zavolali radši sanitku. No a teprve když se snažil na záchytce vstát z postele, zjistilo se, že má

zlomenou nohu. Vůbec neví, jak se mu to stalo. Moh sebou prostě jenom majznout na zem nebo ho taky klidně moh někdo srazit autem, mohlo

se stát cokoli. A tak ho rovnou ze záchytky vodvezli na chirurgii a dali příslušnou nohu do gypsu. Neměl u sebe žádný doklady a komunikace s

ním ani za střízliva nebyla v podstatě žádná. V jednom kuse prej jenom naříkal a brečel a jinak s nikým nemluvil, takže ani nemohli nikomu dát

vědět, protože nevěděli komu. Nakonec z něj přece jenom vypáčili telefon domů, a tak se vo něm dověděla Martina. A vod ní pak já.

Teprve po třetím panáku se u mě Pavel takhle pěkně rozpovídal. Jeho vyprávění bylo nesouvislý a neustále přerušovaný pláčem, ale to

základní se z něj pochopit dalo. Když jsem ho tak poslouchal, všechno vevnitř se mi svíralo a nejradši bych se bejval neviděl. Tohle jsem přece,

kurva, nechtěl... Nevěděl jsem, jak mu mám říct, že to byl všechno jemon blbej fór. Rozhod jsem se nechat to na nějakou vhodnější chvíli. Teď šlo

vo to, nějak tomu chudákovi pomoct, a ne ulevit svýmu svědomí. Evidentně se snažil nemyslet na to, že musí někde ztrávit nejenom dnešní noc,

ale i všechny další, a jakmile jsme se k tomuhle tématu byť jenom vzdáleně dostávali, rychle vodváděl řeč jinam. Vinohrady byly vyloučený, na to

Pavel prostě neměl, u mě moh zůstat tak pár dnů a jinak měl už jenom mámu se ségrou. Když

jsme dorazili flašku, šli jsme spát. Ráno se Pavel

nechal vodvézt k mámě do Slanýho.

Aby bylo jasno, Pavel nebyl nikdy žádnej idiot. Svým způsobem mu to dokonce vždycky pálilo mnohem líp než nám dvěma se Zdeňkem

dohromady. Nejenom, že z nás tří spolužáků z gymplu se učil nejlíp a dostával nejlepší známky, ale ještě ke všemu se na ty svoje jedničky nadřel

daleko míň než my na svý dvojky a trojky. Upřímně řečeno, nenadřel se na ně vůbec a řek bych, že mu bylo zatraceně divný, proč se některý lidi

vlastně musej někdy na to učení vůbec podívat. Po škole se jako počítačovej nadšenec dostal jak na matfyz tak i na ČVUT a vobě školy bez

problémů zmáknul. A nejenom že dělal naprosto v pohodě dvě vejšky najednou, stačil přitom ještě spoluzaložit a provozovat internetovej

vobchod a ve vlastní režii dělat soft na kšeft. Proč ne, když tim spojoval svůj koníček s docela slušnym živobytim. No a když měl školy na háku,

prodal svojí firmu i účast na tom vobchodě a nechal se zaměstnat u velký a dost významný

počítačový firmy. Byl z něj velkej šéf a nás dva moh

strčit do kapsy i s chlupama. Já se Zdeňkem jsme mu mohli se svým příjmem tak maximálně čistit boty. Však za nás taky dost často leccos

zatáh...

Jenže v praktickejch otázkách běžnýho sociálního kontaktu byl Pavel neandrtálec a se ženskejma to zoufale neuměl. Dost možná v tom byl

namočenej i jeho povedenej tatík, kterej, než se definitivně uchlastal, byl buď v jednom kuse pod parou, nebo se z těch svejch vopiček zrovna

sbíral. Vsadil bych se, že snad svýho syna ani neznal jménem. Je to vlastně jedno, protože byl stejně v jednom kuse v hajzlu. A tak se Pavel

některý věci prostě neměl vod koho naučit. Břímě jeho výchovy tím pádem spočívalo výhradně

na bedrech jeho lehce zatrpklý matky, ze který se

časem, jak postupně stárla, tloustla a hloupla, stala nevraživá, nepřející a závistivá pavlačová

drbna. Její láska, jak jsem měl možnost párkrát

pozorovat, vopravdu dost bolela. Byla hlavou rodiny a celej svět, všichni lidi a chlapi především jí

nevodpustitelně ublížil a musej za to tudíž

spravedlivě pykat. Celkem vzato nechápu, že z toho cvokhausu vyšli Pavel i Martina vzhledem k vokolnostem ještě takhle dobře.

Když se Pavel poznal s Luckou (celá maminka!), byla to láska jako trám a svatba byla na světě za pár měsíců. Jasně že to byla kravina, ale

vysvětlujte to tomu zamilovanýmu kreténovi. Ta ženská ho zpracovala dokonale. Votočila si ho kolem prstu, zorganizovala mu život, nadiktovala

mu, vo čem má přemejšlet, snít, co má plánovat, vo co se snažit, důsledně se postarala vo jeho čas, aktivity, kontakty a pochopitelně v první řadě

vo jeho prachy. Ždímala ho prostě jako citrón do čaje a předělala ho kompletně k vobrazu svýmu. A Pavel, ten pitomej trouba, byl štestim bez

sebe, protože Lucka vzala do svejch rukou všechno, s čim si sám nevěděl rady. Vzala to do rukou zatraceně pevně, potvora jedna vypočítavá a

ten vůl byl skálopevně přesvědčenej, že zrovna takhle vypadá ta pravá, úžasná a jediná veliká

životní láska a jakou to má setsakramentskou

kliku, že to nevídaný štěstí potkalo právě jeho. Ach jo. S Lucinou tak nepřišel jenom vo ženskou, ale i vo všechny ty sny a plány, myšlenky a v

neposlední řadě i vo ty peníze. Prožil si prostě takovej malej soukromej Armagedon. K tomu jejich paneláku ve Slaným jsme nakonec dorazili až kvečeru. Vodjezd jsme pořád z nějakýho důvodu vodkládali, po cestě jsme zašli

na voběd, pak ještě nakoupit nějaký prezenty pro máti a pro ségru a nějaký zásoby k jídlu a k pití

a tak vůbec. Když jsme vystupovali, resp. když

jsem Pavla vyprošťoval z Císařovny, čuměla jeho matka jako vobvykle z vokna, a teprve když jsem na ni zamával, pochopila, že se něco děje.

Jenže abych moh mávat, musel jsem Pavla na chvíli jednou rukou pustit, no a ten mi sebou málem fláknul na zem. "Dobrý den, paní Makovská,"

zavolal jsem,"mohla byste nám votevřít?" Pavel zíral do země, jako by se styděl za ten neslavnej návrat ztracenýho a hlavně zrazenýho a

zneuznanýho syna. Jeho matka zatím jenom dál nechápavě civěla z vokna a vypadalo to, že jí

vůbec nedochází, vo co tady kráčí a že buď

nemůže synáčka poznat, nebo spíš uvěřit tomu, že vypadá tak zbědovaně. Naštěstí v tu chvíli už

nám běžela naproti Martina. Trošku poťouchle

se ušklíbla, když viděla, v jakým je brácha stavu, ale očividně měla vobrovskou radost, že ho zase vidí (že nás voba vidí!) ; všechna ta tíseň

posledních dnů byla konečně pryč.

Cestou do prvního patra, kde famílie Makovskejch sídlila, jsme se div nepřerazili vo nějakýho magora v ženský zástěře, kterej zrovna usilovně

drhnul schody (je na tomhle světě ještě vůbec někdo normální?!). Ale nakonec jsme to zvládli a usadili maroda v obejváku. Ještě chvíli jsem

zůstal, abych Pavlovi ten návrat trochu ulehčil a pomoh mu adaptovat se na staronovej domov. Dal jsem si kafe a buchty s tvarohem (sice

kupovaný, ale bodly), a než se začalo stmívat, vyrazil jsem zpátky. Martina mě šla vyprovodit a cestou po schodech mi děkovala, že jsem se vo

Pavla tak postaral. Cejtil jsem se příšerně trapně, a protože jsem nevěděl, co na to říct, zeptal jsem se (úplně bez jakýkoliv souvislosti, prostě

naprosto mimo mísu), co dělá její sbírka známek a jestli má nějaký nový přírůstky. Uculila se a řekla, že je to vode mě sice hezký, ale že se

nemám za co stydět a nemusim hned vodvádět řeč jinam, že je stejně ráda, že má Pavel takovýho kámoše, na kterýho je spoleh, a že jsem moc

fajn. Pak mi ještě k tomu přidala pusu na rozloučenou a já se před ní málem propad hanbou. A tak jsem radši se sklopenejma vočima rychle

zapad do Císařovny, nastartoval a vodfrčel.

Vod tý doby jsme se se Zdeňkem snažili Pavla nějak zabavit. V jednom kuse jsme ho tahali ven, aby nebyl sám a neměl čas přemejšlet vo

nesmrtelnosti chrousta. Lucčin zhoubnej vliv se mu ale asi dostal do mozku hloub, než jsme předpokládali. Ze začátku byl jako hadr a nechal se

vláčet všude, kam nás jenom napadlo. Poslušně chodil do hospody, na fotbal, rozebíral s náma Zdeňkovo psaní, moje fotky, vobrážel výstavy a

autorský čtení a vůbec všelijaký voloviny. Dokonce i moje kajícný přiznání, že jsem si to s tím mytím tenkrát na chatě vymyslel a že jsem to

všechno vlastně spískal já, přijal s ledovým klidem, jako by se ho to už snad ani netýkalo. Jako by to už pro něj nebylo důležitý.

Jenomže po nějakým čase se začal vymlouvat a přestávala s ním bejt řeč. Nakonec se už před náma nechával dokonce i zapírat nebo zdrhal

z domu, když věděl, že máme přijít. Přestal brát telefony, v práci nás jeho sekretářka vodbejvala tim, že má jednání nebo je mimo budovu. Prostě

se nám najednou vyhejbal jak čert kříži a nás to docela dost štvalo. Měli jsme vo něj samozřejmě

vobavu. No a taky nám pochopitelně furt nešlo z

hlavy to nevodbytný pomyšlení, že v tom všem máme prsty. Mně to teda z hlavy nešlo... Naše snahy byly ale naprosto marný. Skoro měsíc jsme ho nejenom neviděli, ale ani s ním nemluvili. Nezbylo mi, než zase zapojit Martinu a

musím přiznat, že mi nebylo zase tak proti mysli dát si s ní rande. Když jsme se sešli v jedný

příjemný vinárně, byla ta roztomilá blondýnečka

upřímně překvapená, že Pavel nechodí ven s náma, zvlášť když se skoro každej den vrací domů

jak dělo. "Já myslela, že chodí s váma a že

pořád ještě zapíjí tu káču pitomou. Dyť von vo vás i vypráví, kdo co řek, a tak...," kroutila nevěřícně hlavou. Probrali jsme u lahvinky výtečný,

nádherně voňavý Pálavy všechny možnosti, který nás napadly, ale na žádný světoborný řešení

jsme nekápli. Škoda, že je to Pavlova ségra,

mohlo by to s ní bejt docela fajn. Ale famílie svejch kamarádů už bych snad měl nechat na pokoji. To je zákon. Jsou určitý pravidla, který se

neporušujou. A jak se říká, nevstoupíš dvakrát do stejný řeky... No to je jedno; radši to necháme plavat.

S Pavlem to začalo jít nezadržitelně s kopce. Nejenom že se před náma schovával a nechtěl s náma mít nic společnýho, ale navíc začal

vopravdu strašlivě chlastat, až byl nakonec v lihu permanentně. Skoro to pomalu vypadalo, že se celej život tak zarputile a důsledně snažil nebejt

jako ten jeho povedenej fotr, až se mu nakonec povedlo dopadnout úplně stejně. V práci to s ním vydrželi něco přes dva měsíce. Když chodil do

fachy neustále pod parou a když jim kvůli němu uteklo pár výživnejch kšeftů, žačal bejt jeho chlast neúnosnej. Dostal něco na rozloučenou a

nazdar. Za dalších čtrnáct dnů bylo první rozvodový stání a vo měsíc na to už definitivně přišel o svou povedenou ženušku. Podle Martiny pak

začal urputně rozpouštět svoje úspory, co mu po tý legální loupeži zvaný rozvod ještě zbyly, v rumu a vodce a přestal na sebe naprosto dbát. Z

úspěšnýho key account managera a technical directora - programátora v jedný osobě, kterej si vozil prdel v audině a nosil jenom značkový

vobleky, se pomalu ale jistě začínala stávat páchnoucí, nemytá troska, neholený houmlesácký

individuum ve vošuntělejch a zasviněnejch

šusťákovejch teplákách, kterýmu se lidi na sto honů vyhejbaj. Všichni se na něj pochopitelně

vykašlali a jemu to bylo srdečně jedno. A možná, že

byl spíš rád, stejně vo nikoho nestál. A my na to všechno mohli tak akorát z povzdálí koukat. Dělat jsme nemohli nic. Vlastně jsme na to ani

nekoukali, jenom jsme vo tom slýchali. Žralo nás to, strašně nás to žralo, dyť to byl kámoš. A jak dopad kvůli jedný pitomý důře (a možná tak

trochu i kvůli nám).

XI.

"Zklamal jsi mě, Martine, opravdu moc jsi mě zklamal. Myslel jsem si, že jsem z tebe vychoval čestného a statečného muže. Věřil jsem, že

nebudeš lhát a že ti pravda bude stát i za trochu té bolesti. Chtěl jsem, abys byl skutečný, opravdový muž, prostě chlap se vším všudy, abys

jednal za všech okolností rovně, bez vytáček, abys nepodléhal svojí slabosti, abys nikdy neutíkal před odpovědností a abys i z těch nejtěžších

situací vyšel vždycky s čistým štítem. Zkrátka, abys nikdy neuhýbal a aby ses na sebe mohl kdykoli podívat do zrcadla a neudělalo se ti z toho

pohledu špatně. A teď tohle! Nevěřil jsem, že se od tebe něčeho takové v životě dočkám ...," otcův hlas se zlomil a utichl. Chvíli se mi díval

upřeně do očí, a pak se ke mně otočil zády na znamení svého hlubokého smutku a zklamání. Maminka tiše plakala v koutku a já nevěděl, co si

mám počít. Stál jsem na místě se sklopenou hlavou a rukama bezmocně spuštěnýma podél těla jsem nemohl ani pohnout. Cítil jsem, jak mi tváře

hoří palčivým studem, studem a zahanbením o to větším, že otec právě takovým čestným, statečným a spravedlivým mužem bez pochyby byl.

Nikdy mi nezalhal, nikdy neslíbil, co by nemohl splnit, a všechny rány osudu, kterých v jeho životě

nebylo zrovna málo, nesl s vnitřní silou, jež mne

nikdy nepřestávala ohromovat.

Víte, otec býval učitelem na základní škole v Přelouči. Těsně před mým narozením ho však z jeho milovaného zaměstnání propustili a on se i

s maminkou musel přestěhovat do Prahy a přijmout tam o mnoho horší práci v archivu jednoho bezvýznamného podniku. Dodneška nevím, proč

se to vlastně stalo. Tohle téma bylo u nás vždycky tabu, nejspíše proto, že by otce příliš bolelo, kdyby měl na ty těžké a strastiplné časy

vzpomínat. A tak se mohu pouze domýšlet, že pravou příčinou mohl být právě otcův pevný

charakter, jenž bývá těm méně čestným často trnem v

oku anebo snad politické důvody, protože otec ze své pozice nezpochybnitelné morální autority zkrátka nemohl mlčet k věcem, které se

odehrávaly kolem. Kdo ví? Jsem si ale jistý, že měl učení opravdu moc rád, že to byl bezmála celý

jeho život, protože když mu školu zakázali, byl

nešťastný, moc nešťastný; jako by mu něco stále chybělo, jako by postrádal část svého já, jako by mu někdo vrazil do srdce nůž, který se nedá

vyndat. Jenže on se nepoložil, neslevil ze svých zásad; zůstal pevný a nezlomný, věrným svým ideálům. Ano, byl to přísný muž, ale nejtvrdší vždy

sám na sebe, budil respekt a užíval ho, když uznal za vhodné, a nesnášel slabošství, lež a přetvářku. Chlap si musí vždycky poradit sám, bez cizí

pomoci, musí obstát před sebou, před druhými i před bohem. Bez zaváhání, bez zakolísání, bez malověrnosti. Ano, to byl můj otec.

A navíc, měl samozřejmě pravdu. Nebyl jsem už žádné malé dítě, bylo mi už skoro šest let. A nejen, že jsem při fotbale rozbil sousedovo

okno, ale, a to bylo ještě daleko horší, pokoušel jsem se to svalit na kamaráda Toníka. Vůbec jsem se nedivil, že nade mnou otec tenkrát zlomil

hůl. Už jsem měl mít trochu rozumu a cti v těle. Jeho bolest a můj stud byly tak obrovské a hluboké, že jsem v tu chvíli tiše přísahal sobě, jemu i

pánubohu na nebesích a všem svatým, že od toho okamžiku se už nikdy v životě nedopustím žádné hanebnosti, která by otce ještě někdy mohla

mrzet, že se stanu stejně opravdovým mužem, jakým byl on. Už nikdy tě nezklamu, zakřičel jsem v duchu tak hlasitě, až mě z toho rozbolela

hlava. A zatímco si otec smutně odepínal opasek, maminka v koutku tiše plakala. Ale nějak jinak, tak nějak jinak, než bych čekal. Jakoby nejen

nade mnou, ale nad celým tím zlým světem. Snad věděla víc než já, snad ji něco bolelo ještě víc než má proradnost. Nevím. Mě ale tahle příhoda

provázela životem od té chvíle už napořád.

Sabina, jistě to byla Sabina, musela to být ona, stála mezi dveřmi do ložnice. V bojovém postoji, pevně, doširoka rozkročená a s rukama

vbok. Zkoumavě si mě prohlížela a její zachmuřený obličejík zpola zakrytý hřívou rozcuchaných zlatavých vlasů nevěstil nic dobrého. Zabodávala

do mě paprsky pohledů svých modrých očí a zřejmě přemýšlela, co si o mně má myslet, případně, jak se mnou naložit. Jenže já o ní, bohužel,

nevěděl. Pokoušel jsem se nalézt pokud možno všechny své svršky, které byly rozházeny bez ladu a skladu po celé místnosti. Obvykle bývám

poránu trochu malátný a neohrabaný, předešlého dne jsme navíc tak trochu oslavovali... Uh, jako bych to snad ani nebyl já. No, prostě jsem si jí

hned nevšiml a v klidu a v pohodě jsem se před ní předváděl, jak mě pánbůh stvořil. Klasická

trapná situace, taková, ze kterých je člověku na

umření studem. Naštěstí se do takových situací nedostávám často. Vlastně, nedostávám se do nich nikdy...

Když jsem ji konečně zpozoroval, ocenila to tím, že mezi futry netrpělivě přešlápla a zkřížila ruce na prsou. Očekávala nejspíš s jistou mírou

zvědavosti, jak se celá ta hloupá situace vyvine, jaké vysvětlení jí nabídnu, jak se zachovám a co se ze mě nakonec vyklube. Sebekritiky musím

přiznat, že jsem neprojevil právě mimořádnou duchapřítomnost. Zůstal jsem stát na místě a zíral na ni nechápavě, vyjeveně a patrně i tupě. A s

otevřenou pusou. Dokonce mě v tom překvapení ani nenapadlo zakrýt svou nahotu. Na mém obličeji byly patrné stopy včerejší oslavy, byl jsem

pobledlý, neoholený a rozcuchaný. Řekl bych, že na mě v tu chvíli nejspíš nebyl zrovna hezký

pohled. V hlavě se mi honily fragmenty předešlého

večera a noci a já z nich za nic na světě nebyl schopen poskládat mozaiku událostí, které mne dostaly až sem. Sabinina přítomnost mne navíc

tak zaskočila, tak vyvedla z konceptu, znervóznila a vynervovala, že se mé mozkové buňky prostě

nenechaly přemluvit k jakékoli spolupráci.

Už už jsem se chystal, že urychleně uskutečním tu první a jedinou spásnou myšlenku, která mě

konečně napadla; že totiž vzbudím Editu,

oddychující spokojeně, dokonce s nepatrným úsměvem na rtech na druhé straně postele. Když

Edita vstane, celá situace se vyjasní. Sabina se

uklidní a nějak se to všechno vysvětlí. Konečně, to by bylo to jediné racionální, skutečně dospělé

řešení. V poslední chvíli jsem ale stáhl ruku,

kterou jsem už natahoval přes lůžko. Co když se ale vůbec nic nevysvětlí? Co asi Sabině poví, až ji uvidí stát ve dveřích? Vždyť já vůbec nevím,

co jí může říct! Může jí docela klidně přeskočit a navykládá jí kdovíco. A já pak nebudu mít ani tu nejmenší šanci průběh následujícího děje nějak

ovlivnit. Ba ne, musím se zachovat jako muž. Mám přece jisté zásady! A je tu také ta přísaha, na tu bych neměl zapomínat! Je třeba, abych ten

zamotaný problém rozmotal sám, jako opravdový chlap.

Podíval jsem se Sabině přímo do očí a zhluboka se nadechl. V tom jsem si ale uvědomil, že na sobě pranic nemám, a tak jsem rychle sáhl

po polštáři a zakryl alespoň ta nejchoulostivější místa. Znovu jsem se tedy podíval Sabině do očí, znovu se nadechl a ... zase naprázdno vydechl.

Nevěděl jsem, co jí mám vlastně říct. Naklonila zvědavě hlavu na stranu a mě napadlo, že tahle naše, lépe řečeno moje pantomima by pro

nezaujatého pozorovatele musela být celkem zábavná. Ne ale pro mne. Začínalo mi sice už

trochu svítat ohledně včerejší oslavy a jejího nočního

pokračování, ale pro změnu jsem zase nevěděl, co si s tím poznáním počít. Styděl jsem se skoro jako tehdy před léty, znovu mi už hořely tváře a

znovu jsem ani v nejmenším netušil, jak z toho ven. Já totiž takové věci obvykle nedělám, příčí se to jaksi zcela mému přesvědčení, mému

životnímu stylu i mému založení. Jenže tentokrát se to všechno seběhlo tak nějak jinak a já

vlastně ani pořádně nevěděl jak. Věci se zkrátka děly

samy a já byl jen jejich pouhým divákem.

Mohl bych se nějak chytře vymluvit, napadlo mě, vymyslet nějakou věrohodnou záminku, proč

jsem tady ztrávil noc, že mi třeba ujel poslední

autobus... a já zabloudil ... a venku už byla zima... a tma ... a Edita mě tu jen nechala přespat ..., protože jsme koneckonců kamarádi, ... jen

kamarádi, že ano. Anebo bych se mohl pokusit rychle obléknout, prosmýknout se kolem Sabiny a jednoduše utéct. Uhánět pryč, neohlížet se

zpátky a na všechno zapomenout, dělat, jako by se nikdy nic nestalo. Případně bych mohl na místě umřít nebo alespoň předstírat náhlé

bezvědomí, infarkt či epileptický záchvat. Žádná z těch možností ale nepřipadala v úvahu. Všechny jsem je ve zlomku vteřiny zavrhl. Samozřejmě,

že takhle by to nešlo. Jsem muž a musím si zachovat tvář a ten svůj čistý štít. Nejsem přece žádný

zbabělec, a když si něco spískám, dokážu se

tomu zpříma postavit. Jak bych si mohl sám sebe vážit, kdybych nebyl schopen bezvýhradně

přijmout všechny důsledky svých vlastních, byť

neuvážených a nezamýšlených činů.

Ale bylo to těžké, tak strašně těžké rozhodování. Kvůli jedné noci muset udělat takovou věc. Celý

život se mi od základu změní, nic už nebude

jako dřív. A s mou minulostí se navždy ztratí i mé plány, sny a očekávání. Věděl jsem ale, že stejně

nemám na vybranou, tak proč se trápit

výčitkami? Stalo se, co se stalo, a nic už se nemůže odestát. Zbývalo jen se s tím vyrovnat, velmi rychle se s tím vyrovnat, srovnat si to v hlavě,

upokojit rozbouřenou mysl a udělat ten poslední, rozhodující a hlavně správný krok. Vždyť jsem nakonec stejně něco takového zamýšlel. Tak proč

si dělat hlavu z toho, že se to stane jinak a dřív, než jsem si představoval? A tak jsem s mrazením v zádech, vyschlým hrdlem a svíravou úzkostí

sebral všechnu kuráž, která mi ještě zbyla, a i s polštářem vykročil k Sabině. Obrazně však jsem však vykročil vstříc svému osudu.

XII.

Když dědeček umřel, bylo mi jedenáct. Tehdy jsem se skálopevně rozhodl, že se stanu lékařem. Ani ne tak proto, ŽE umřel, ale hlavně proto

JAK. Usmyslel jsem si, že tohle se prostě nesmí dít, že to takhle nemůže zůstat. Byl jsem si zkrátka jistý, že právě já musím bojovat se vší tou

hloupostí, leností, lhostejností, omezeností, neúctou a pohrdáním člověkem právě tam, kde mají

takové vlastnosti nejméně co dělat. Moje

rozhodnutí, jakkoliv se tenkrát mohlo zdát dětinské a naivní, s přibývajícím časem nejen neodeznělo a nerozplynulo se, ale naopak stále rostlo a

sílilo.Ani v tom nejhorším snu by mne však nenapadlo, že cesta na lékařskou fakultu, přes všech šest ročníků až k promoci, a potom dál do jedné

malé východočeské nemocnice bude tak nesmírně obtížná, složitá a vyčerpávající. Nešlo ani zdaleka o to, že by snad studium samotného

lékařství bylo pro mne nějak kromobyčejně náročné, nebyly to ani finanční nebo sociální

problémy, které by mne tížily. Bylo to něco docela jiného,

mnohem zákeřnějšího, něco daleko více ubíjejícího a tíživějšího - můj nesmírně komplikovaný

vztah k ženám.

Nikdo si nedokáže představit, jak bezmezně frustrující je to pocit, když vám v cestě za vašimi cíli, kterým jste z celého srdce oddán a do nichž

vkládáte své naděje, svou budoucnost a celý svůj život, stojí něco tak nízkého, přízemního, malicherného, směšného (kdyby to ovšem nebylo k

pláči), a zároveň tak nutkavě neodbytného jako jisté milostné touhy. Nikdo nepochopí, jaké

výčitky svědomí mne neustále pronásledují, jak

bezmezně mne rozčiluje, děsí a zarmucuje až k samotné hranici zoufalství, že cosi fyziologicky pudového a ve své podstatě snad až amorálního

mne pohlcuje a oslabuje až tak, že na to racionální, ušlechtilé a humánní mi už energie téměř

nezbývá.

Bohužel, s přibývajícími léty moje obtíže nemizí. Spíše naopak. Navíc, nebyl bych to snad ani já, kdyby celá věc nebyla ještě podstatně

komplikovanější... Stáňa, má dávná kamarádka ze studií, je pro mě nakonec asi jedinou a dost možná i poslední nadějí. Nemám nikoho, kdo by

mne znal tak důvěrně a u koho bych měl tak jistou záruku, že se mne bude alespoň snažit pochopit.

Přesto, když jsem po čase zase vytočil její číslo, hlas se mi poněkud chvěl nervozitou. Zbytečně. Ukázalo se, že Stáňa je opravdu zlaté

děvče. Byla typem člověka, kterému lidé zcela spontánně důvěřují a bez váhání mu svěřují i ty nejosobnější problémy. Měla v sobě něco, co

každého okamžitě ujistilo o její bezelstnosti a (jak to říct jinak?) naprosté neškodnosti. Byla dobromyslná a (Stáňo odpusť) ošklivá. A tak jsem i

já Stáně vždycky bezmezně důvěřoval a svěřoval jí věci, o kterých bych se před nikým jiným ani nezmínil. Věděla všechno o mém dědečkovi, o

jeho zahrádce, o borůvkových povidlech a jabloni, o mé medicíně a tak trochu, ale opravdu jen trošičku i o mých milostných problémech. Kromě

toho byla výborná klinická psycholožka, která ve své relativně krátké profesní kariéře slavila jeden úspěch za druhým.

I tak jsem si ale nebyl úplně jistý, jestli tím, že se za ní vydám, požádám ji o pomoc a ona se tím pádem do nejmenšího detailu dozví všechno

o mém pohnutém intimním životě, přece jen neriskuji její přátelství. Doufal jsem, že celou věc vezme profesionálně, jakkoli jsem se v žádném

případě nevzdával jisté míry protekce, v níž jsem u ní, popravdě řečeno, naopak doufal. Moje obavy byly opravdu liché. Hned, jak jsem uviděl její

kulaťoučký pihatý obličejík ozdobený předpotopními masivními brýlemi, krátké černé vlasy ostříhané na emana, hnědé manšestráky, které s ní

rostly snad už od střední školy a seprané tmavomodré tričko, moje tolik zkoušené srdce zaplesalo. Bylo mi jasné, že jsem udělal dobře a že jestli

mi nepomůže Stáňa, tak už opravdu nikdo.

Když jsme spolu seděli v intimní atmosféře jakési útulné hospůdky u kafe, uvědomil jsem si, že s ní dokážu naprosto v pohodě mluvit úplně o

všem a že bych jí na sebe bez mrknutí oka pověděl i to, že jsem právě zavraždil otce a chystám se oženit se svou matkou. Nedělalo mi jaksi

problém vidět v ní kamarádku - psycholožku, a ne ženskou (u mě nevídané!). Byla pro mě

takovým ideálem nepohlavního odborníka, s nímž mě

spojovalo pouto dlouholeté vzájemné přátelské sympatie. Nemusel jsem před ní nic hrát, nic předstírat, nepotřeboval jsem se vytahovat, nechtěl

jsem ji ohromit, okouzlit, získat. Skutečně ta nejfantastičtější kombinace pro můj případ. Víc jsem si snad ani nemohl přát.

Pod dojmem té obrovské úlevy jsem se začal překotně snažit, abych ze sebe rychle vysypal všechno najednou, a tak jsem samozřejmě pletl

páté přes deváté, přeskakoval, vracel se, ztrácel nit a zase ji nalézal, zadrhával se, opravoval a opakoval. "Jen se pěkně uvolni, máme čas,"

upokojovala mne Stáňa takovým zvláštním příjemným pološeptem, který vážně uklidňoval,

"vezmi to pěkně od začátku a nepospíchej." Usmála

se a pohladila mne po ruce. A tak jsem to vzal opravdu od začátku a beze spěchu. XIII.

"Cože?! Editu?! Ty mu chceš podstrčit Editu?!" vytřeštil jsem na Zdeňka v naprostým překvapení

voči. Srdce se mi sevřelo a na prsou jsem

najednou ucejtil hroznou svíravou tíhu. "Mojí Editu?! Ty si se snad zbláznil!" blekotal jsem nevěřícně a sotva jsem to vypustil z pusy, uvědomil jsem

si, jakou jsem řek hovadinu. Edita samozřejmě nebyla a ani nemohla bejt moje, přinejmenším v tom vobvyklym smyslu slova ne... No, možná, že

nakonec snad přece jenom tak trošku moje byla... nebo je. Ale ne, to je přece směšný, hloupý... já

nevim, asi ji mám pořád ještě rád. A asi víc,

než bych si byl ochotnej připustit. Takže z toho nejspíš nejsem tak docela venku, jak jsem si myslel...

A hlavně, ježíšikriste, dyť já se málem před Zdeňkem prořek!!! Nebo jsem se, propánaboha, prokecnul dovopravdy?! Zdeněk byl očividně

taky vykulenej. Takovou reakci vode mě ani v nejmenším nečekal. Nejspíš ho vůbec nenapadlo, že by v tom moh bejt nějakej problém. "Tvojí???

No, já nevim, přece Editu. TU Editu, víš kterou...?" drmolil zase Zdeněk zaskočenej mým nečekaně

prudkým emocionálním výlevem a možná i

svojí vlastní ne právě příjemnou vzpomínkou. Koneckonců, nemoh vědět, jak to vlastně s Editou mám. Snad něco tušil, ale jak je to dovopravdy

vědět nemoh. Navíc, i mezi kámošema jsou věci, vo kterejch se jaksi nemluví... Usilovně jsem přemejšlel, co mám udělat, abych v takový situaci neztratil tvář a zároveň zachránil i tu situaci samotnou. A protože mě

nenapadlo nic lepšího, začal jsem zase překotně blábolit: "Ty snad nejsi normální, ne?! Taková

pitomost! To si jako myslíš, že zrovna timhle mu

pomůžeš jo?!" V duchu mě děsila představa, že se Edity dotýká (a co kdyby jenom dotýká!!!) nějakej smradlavej bezdomovec vod popelnice, i

když to byl kámoš, a zároveň jsem se za to, že mě to děsí (právě proto, že to byl můj kámoš), i styděl. Ale jenom to pomyšlení, že by s nim Edita

byla a že by došlo na nějaký důvěrnosti, to mi mohlo roztrhnout srdce a do vočí mi vhánělo slzy. Jak jsem řek, je to asi hloupý, směšný..., ale je to

tak, nemůžu si pomoct. Fakt mě to vyloženě fyzicky bolelo. Auvajs! A tak jsem se to snažil nějak zahrát do autu: "Tím ho tak maximálně dorazíš.

Myslíš, že mu chybí zrovna tohle? Myslíš, že by se teď na nějakou postelovou záležitost vůbec zmoh?" Rozčiloval jsem se čím dál víc a začínal

jsem mít dojem, že na mně ten můj spravedlivej hněv musí bejt docela dobře vidět. Bylo mi skoro do breku.

Mezitím už ale seděl Zdeněk pohodlně zabořenej do ušáku a v klidu si mě vychutnával. Přímo se kochal tim mým záchvatem. Nevzrušeně si

kroužil ve sklenici zlatavým, medově akátovým rýňákem ze Žernosek a shovívavě se usmíval. Když

jsem skončil svoje plamenný vystoupení

(došla mi jaksi slova), bylo chvíli ticho, než mu ten poklad proplynul hrdlem a dozněl, a pak mi pomalu, tiše, ale jasně a zřetelně, jako by mluvil s

malým dítětem, začal vobjasňovat podrobnosti svýho plánu. A čím dýl jsem ho poslouchal a čím hloubějc jsem do něj byl zasvěcovanej, tím víc

jsem se uklidňoval. Nakonec jsem musel uznat, že je to přece jenom docela dobrej nápad a sám jsem se nabíd, že Editu zkusím přemluvit. Má

se mnou totiž přece jenom trošičku lepší vztahy než se Zdeňkem, kterej jí tenkrát, když jsme se seznámili, vrazil jednu takovou, že vzala chudinka

druhou vo zeď. Co už teď můžeme ztratit? Za pokus nic nedáme a třeba to zrovna vyjde. Každopádně něco jsme pro kamarádovu záchranu

dělat museli. A v tuhle chvíli už bylo vlastně skoro jedno co. Moc už jsme toho pokazit nemohli a Pavel neměl, celkem vzato, vo co přijít. Nebo

jsme si to aspoň mysleli.

Editu jsme potkali na svatbě jednoho našeho spolužáka, kterej nás stejně pozval jenom proto, aby měl na tý svý slávě co nejvíc lidí, a tak si

vzpomněl i na pár známejch ze školy. Pánbůh je mi svědkem, že větší snobárnu jsem jakživ nezažil. Svatebčany svážely Lincolny, vobřad byl, jak

jinak, na Staroměstský radnici a současně s úderama zvonů vohlašujících pravý poledne začalo dvacet pikolíků v kýčovitejch historickejch

kostýmech bouchat jeden šampus za druhým. Ženich byl očividně znuděnej, votrávenej a svou půvabnou novomanželku vokázale ignoroval.

Oficiální svatební hosti, studený jak psí čumáky, se tvářili správně důstojně, nafoukaně, arogantně, důležitě a všemohoucně. Zkrátka nic pro nás.

Vo to víc jsme byli překvapený, když jsme byli "pořadatelskou službou" nahnaný do Neoplánu, kterej zamířil ke svatební hostině do Parnasu. Že

bysme z toho byli zrovna dvakrát vodvázaný, to se říct nedá, ale nakonec jsme se dohodli, že se aspoň zadáčo nadlábnem a propláchneme

hrdla nějakým tím fajnovým pitim. Jenom jsme se v duchu ptali sami sebe, čim jsme si takovou nečekanou poctu zasloužili.

Hostina byla jednim slovem katastrofální. Nekonečný projevy otců a matek a významnejch přátel a obchodních partnerů a snad i sponzorů

trvaly nejmíň dvě hodiny a byly vždycky zakončený rychlým přípitkem, jenom aby se už moh honem slova zase ujmout další duchaplnej řečník. A

tak jsme slyšeli chválu na rodinný úspěchy v podnikání (vrakoviště a autoservis na vokraji Prahy, lichva, vymáhání pohledávek, šmelina, kšefty s

kradenejma autama a náhradníma dílama, prostě ideál), na jejich zámožnost, vliv, intuici a podnikatelskou invenci, vosvícenost, dobrotu srdce,

angažovanost v charitě atd, atd., atd., atd. Jediným světlým bodem tý nekonečný nudy byla pěkňoučká servírka, která nás velice roztomile

obsluhovala. Byla to drobná, ale nádherně tvarovaná dívenka s dlouhejma zářivě

tmavokaštanovejma vlasama, překrásnejma vočima z hořký

čokolády a naprosto úchvatným cinkavě bílo třešňovým úsměvem. Jenom pohled na ni mě zahřál u srdíčka a my ji se Zdeňkem schválně pod

různejma záminkama pořád volali k našemu stolu. Neustále nám totiž docházela sůl, kterou jsme vůbec nepotřebovali, postrádali jsme párátka,

kterejch jsme měli plnej stojánek a náš popelník se dvěma špačkama bylo nezbytně nutný

neustále vysypávat. Navíc nám samozřejmě nosila

plný skleničky na všechny ty přípitky a ty prázdný zase vodnášela. Dá se říct, že byla u našeho stolu vlastně pořád, takže jsme neměli nejmenší

problém dát se s ní tak trochu do hovoru, když se stejně nic jinýho nedělo. Nevim, jestli se mi to zdálo, ale měl jsem dokonce pocit, že když nás

vobsluhuje, naklání se k nám přece jenom vo trošičku víc než by bylo tak úplně potřeba. A byl to vážně moc hezkej pohled.

První průser nastal, když Zdeněk, podpořenej nějakou tou sklenkou, pocejtil naléhavou potřebu pronést taky nějakej ten projev. Vod básníka -

rebela s nepokojným srdcem se to konečně dalo čekat. Promluvil k přítomnejm, který na něj v tu chvíli čuměli jak vopařený, v tom smyslu, že z

vysoka sere na všechno to kšeftování s kradenejma kárama a vyšmelenejma náhradníma dílama a že vo tom ta svatba, proboha, kurva, snad

není, a že snad jde vo ty dva lidi, který se za celou tu dobu, co tu dřepěj na sebe ani nepodívali, natož aby ženich nevěstu aspoň plácnul po

zadku, a jestli to má teda jako vypadat takhle a jestli to jako takhle bude vypadat dál, tak celej ten život, kterej spolu maj ztrávit, bude stát leda

tak za hovno... Větší vostudu už Zdeněk udělat nestačil, protože ho sice decentně, ale dostatečně

razantně usadil nějakej dvoumetrovej

bodyguard a slova se pohotově ujal další řečník, kterej začal zase vopěvovat ty skvělý obchodní

úspěchy, prozíravost a podnikatelského ducha.

Teprve když se všichni dosyta vyblili, dostali jsme konečně najíst a naše milá servírka nám k tomu s každym chodem nabízela, ke cti svojí

profese, i něco ze sebe. Snad aby nám chutnalo ještě víc. Zdálo se mi, že po tom řečnickým incidentu se na nás kouká ještě kapánek jinak než

před ním; tak nějak s větší jiskrou ve vočku, s trochu větším zájmem. Možná si myslela to samý, co my. Škoda jenom, že Zdeněk nestačil

zarecitovat něco ze svý tvorby. Třeba by nám pak rovnou padla do náruče. Jenže hned po gáblíku na nás čekalo nemilý překvapení; všechno

další pití jsme si totiž měli platit sami. To se zcela diametrálně rozcházelo nejenom s naší

představou vo správný svatební hostině, ale i se

stavem našich peněženek. Uskromňovat jsme se ale nehodlali. Na tuhle hru jsme rozhodně

nechtěli přistoupit. Když už jsme tam jednou byli..., to

by přece nebylo slušný, to dá rozum! Museli jsme pořádně zapít takovej významnej den našeho nejmilejšího a nejvoblíbenějšího spolužáka,

kreténa jednoho idiotskýho pojebanýho! A tak jsme do sebe lili všechno, co teklo, a barmana jsme už předem varovali, ať ty hrabičky na papír

ani nepíše, že si upíše ruku až k lokti, když ženíme takovýho bezvadnýho zlatýho kluka, našeho nejskvělejšího kamaráda,

pocemjátidampusutychlapče-miliónová.

V půl jedenáctý už málokdo stál pevně na nohou. On vlastně málokdo vůbec stál na nohou. Začínalo bejt zatraceně jasný, že hostina se

nachyluje ke konci a spousta lidí se už v průběhu večera vodporoučela. I přes značnou společenskou únavu jsme začínali tušit, že se schyluje k

dalšímu průseru. Blížila se hodina zúčtování a naše hříchy byly nemalé. Těžko říct, jestli naštěstí

nebo naneštěstí, způsobil Zdeněk další skandál,

když začal hájit čest naší miloučké servírečky před dotěrnejma návrhama i prstama toho milýho a zbožňovanýho debila-spolužáka-novomanžela.

Zazněly nějaký ty tvrdší výrazy, zasvištěly pěsti a v tom, kde se vzali, tu se vzali, dvě přerostlý

gorily jednoznačně zvrátily skóre, který se do tý

chvíle vyvíjelo pro Zdeňka dost slibně. Bum, bum, bum (doufám, že jsem to spočítal správně). A bylo hotovo. To třetí bum bylo pro mě, i když jsem

se tý tahanice zúčastnil jenom jako divák a snažil se ji spíš nějak zahrát do autu. Koneckonců

patřili jsme k sobě, tak jsem ji koupil, asi aby mi to

nebylo líto.

Tma, kterou jsem měl najednou před vočima, se rozjasnila až v průjezdu vedle Parnasu. Asi nás tam vodtáhli, abysme nekazili příjemnou

atmosféru místa. Dvě mrtvoly natažený jak dlouhý tak široký vedle sebe na pravým peršanu popravdě řečeno přece jen jaksi neladily se zdejším

geniem loci. Když jsem se probral, Zdeněk byl ještě jinde. "Malý Medvěd není mrtev! Malý

Medvěd jenom spí!" vysvětloval jsem mu lámanou

opileckou češtinou a zároveň se ho snažil trochu proplesknout a přivést tak k životu. Kupodivu tomu ale nechtěl rozumět. "Vstávej, vole!" zkoušel

jsem to ještě po dobrým, ale Zdeněk furt nic. "Zkus tohle," ozvalo se za mnou a já, jak jsem tam tak klečel nad svým kamarádem, kterej nejevil

nejmenší ochotu se probrat, ke svýmu naprostýmu překvapení uviděl tu naši rozkošnou servírku poprvé vodspodu. Přidřepla si na mojí úroveň a

natáhla ke mně ruku s kapesníkem namočeným ve studený vodě. Ten večer mě už poněkolikátý

napadlo, jaký je to štěstí, že si nevzala o číslo

větší šatečky, i když by je bejvala zatraceně potřebovala. Díky tomu sametovýmu a voňavýmu pohledu se mně v tý chvíli svět zase rozmlžil. Na

moment jsem si nebyl tak docela jistej, jestli ještě náhodou pořád nejsem v limbu nebo jestli se vo mě nepokouší takový docela maličkatý

delirium. Trošku jsem zavrávoral (a hele, vono to jde i vkleče!). "Neblbni, mě si ještě prohlídneš, neboj" vytrhla mě z příjemnejch snů ta

neuvěřitelná štědrá kráska,"ale napřed mu to vyždímej na vobličej. Snad ho to probere." A tak jsem Zdeňkovi vyždímal ten kapesník na ksicht a

pro jistotu ho jím ještě párkrát plesknul přes tváře. "Co děláš, vole?! Dyť mi vyrazíš voko, degéne!" rozzuřil se z ničeho nic vobživlej Zdeněk, když

ztěžka a trochu vyjeveně votvíral voči. "Dej si na mě bacha, vole, nebo tě zmasakruju jako ty dva šašky vevnitř!" dodal ještě slabým roztřeseným

hlasem a nechal se pomalu zvednout ze země.

Ukázalo se, že Edita je krajanka - taky ze Strašnic (pozdějc se, bohužel, přestěhovala do většího na sídliště). Když nás ve svým minibytečku

dala trochu dohromady, zjistili jsme, že se nikomu z nás ještě nechce tak slibně rozjetej večer vodpískat. Celá ta věc se svatbou, Zdeňkovou

exhibicí i tím, jak jsme nakonec dostali do tlamy, nám najednou přišla strašně k smíchu. A tak, když jsme se dosyta nasmáli, skočili jsme do non

stopu, nakoupili nějaký pití a konečně se začali pořádně bavit. Bylo nám bezvadně. Pouštěli jsme si muziku, upíjeli příšerný víno, tancovali, zpívali

a blbli. Všichni tři jsme si zkrátka vyloženě padli do noty. Chvílema mi připadalo, že Edita k nám patří vodjakživa. Nebyla ani nafoukaná ani

pitomá, měla smysl pro srandu, neprudila kvůli hovadinám a uměla se naprosto v pohodě, uvolněně a v klidu bavit. Z ničeho nedělala problém,

měla ten úžasnej dar brát věci z tý lepší stránky. A navíc rozhodně nepatřila k holkám, co maj na krku uvázanou cedulku s výstražným nápisem

"nedotýkat se vystavenejch exponátů". Mám skoro dojem, že jsem se tak trošku zamiloval. Takovou holku totiž nepotkáte na každým rohu. A moc

bych za to nedal, že Zdeněk na tom byl stejně.

Už fakt nevím, co jsme ten večer všechno vyváděli. Vzpomínám si jenom, že když jsem pak nad ránem votevřel voči (jedno bylo dost nateklý a

pěkně bolelo), spali jsme všichni na jedný posteli a Edita se ke mně spokojeně tiskla (ne ke Zdeňkovi, ha, ha, ha!!!). To mi, popravdě řečeno,

dělalo moc, moc, moc dobře, a tak jsem ji pohladil po zádech a po ňadrech, přivinul si ji k sobě

ještě víc, zabořil nos do jejích voňavejch a

jemňoučkejch vlasů a zase usnul. Cejtl jsem se tak zvláštně příjemně, v bezpečí, měl jsem těžko popsatelnej a ještě hůř vysvětlitelnej pocit, že je

všechno v úplnym, naprostým, dokonalým pořádku, přesně tak, jak to má bejt... Vzbudilo mě až

vostrý sluníčko, který se dralo do pokoje přes

ledabyle zatažený závěsy, a taky to, že se Edita začala vrtět. "Čau, krásko," zašeptal jsem jí do ouška. Zavrněla, přimáčkla se ke mně, kousla

mě do ramena a taky šeptla: "Čau, divochu." Dala mi pusu na to pokousaný rameno a s mile škodolibým úsměvem dodala: "Víš, že ti to moc

sluší? Máš takovej uhrančivej pohled."

Rána většinou nepřejou večerním známostem, ale tentokrát to bylo jiný. Neměl jsem ten vobvyklej pocit Panebože, co jsem to zase včera

vyváděl?! Všechno bylo, jak má bejt. Nic nerušilo, nic nepřekáželo, nebyla tady žádná pachuť

něčeho hloupýho, zbytečnýho a pitomě trapnýho.

No, snad jenom pohled na právě probuzenýho Zdeňka, ten byl docela žalostnej. Upřímně se divím, že přes ty svoje obří monokly vůbec něco

viděl. Až jsem se musel začít trochu smát pod fousy. Co byste ale nechtěli po takovým flámu. Jenže smích mě přešel hned, jak jsem si uvědomil,

že asi nevypadám vo moc líp. Uhrančivej pohled, no to asi jo... Jenom Edita byla pořád stejně nádherná. Mohli jsme to ostatně důkladně posoudit, když

elegantně vodkráčela nebo spíš vodtancovala do

kuchyňky, aby nám nachystala ranní kafe, něco malýho k snídani a nechala nás dosyta vynadívat na všechno, co na ní bylo k vobdivování. Měl

jsem co dělat, abych tomu všemu vůbec uvěřil. Jsou chvíle, kdy je život pro mladýho kluka prostě

nádhernej! Nevýslovně nádhernej! Dokonalej!

Už jenom to pomyšlení, že existuje někdo jako Edita (a třeba je takovejch i víc, kdoví?) a že se dá

zažít něco tak neuvěřitelně pohodovýho,

příjemnýho a vzrušujícího. Jedním slovem krása.

Když jsme dojídali, Edita už zase dávno ležela mezi náma. Nějak dokázala bejt přitulená k nám voběma naráz. A dokázala to strašně

příjemně. Potom nás jednoho po druhým jemně políbila na tvář a na naše válečný zranění, mrkla na nás tím svým potutelně svůdným způsobem a

s šibalsky rošťáckým úsměvem zavrněla: "Bylo to senzační, kluci, je mi s váma prima. A je fajn, že jsme se potkali. Doufám, že to není

naposledy." A tyhle slova jenom tak měkce zapadly do nadejchanejch peřin tý snový ranní idylky, zlehka cinkly do našich uší a v tý chvíli už nebylo

nic, co bych si moh vod života víc přát. Když jsem se pak podíval na její spokojeně růžovoučký, voňavý a teple rozespalý tváře, věřil jsem, že to

myslí vážně.

"Tak to vode mě berte jako takovej malej dárek. Příště už to sice nebude grátis, ale že jste takový

zlatíčka, máte u mě doživotní slevu..."

dodala se stejným úsměvem, stejně sladce, tiše a důvěrně a zase klidně zavřela voči. Já už jsem ale neslyšel slova, jenom sladkou melodii jejího

hlasu. Ležel jsem na zádech šťastnej jako blecha a přemlouval vesmírný síly, ať tahle nádherná

chvíle nikdy neskončí. Bylo mi naprosto dokonale.

Všechno do sebe zapadlo tím nejlepším možným způsobem. Chtěl jsem usnout nebo radši rovnou umřít...

Ticho trvalo asi dvě vteřiny. V tom se Zdeněk vymrštil jako péro z gauče. Vztekle popad překvapenou Editu za vlasy a divoce ji rval za sebou

z postele. Oči měl vytřeštěný, celej rudej ve vobličeji, žíly naběhlý k prasknutí a jeho přirození

legračně poskakovalo ze strany na stranu. Edita

zoufale křičela bolestí a Zdeněk na ni řval jak smyslů zbavenej pořád dokola: "Cože?!!! Cože?!!!

Cože?!!!"

Vyjeveně jsem na celou tu scénu zíral. Byl jsem totálně zmatenej a zaskočenej. Naprosto ničemu jsem nerozuměl. Neměl jsem ani ponětí, co

to ten idiot dělá, co se to, kurva, vlastně děje. Přede mnou se divoce míhaly rozmazaný vobrazy něčeho, co nedávalo nejmenší smysl. Bylo to

nelogický, nepochopitelný, absurdní...

Věci ale měly rychlej spád. Nebyl čas přemejšlet. Zdeněk pořád ještě řval jak blázen, když Editě

vrazil takovou facku, že vzala druhou vo zeď.

To už jsem ale taky vylít z postele a ve chvíli, kdy se chystal k další ráně, po něm skočil. Chytil jsem ho pod krkem, sevřel ho tak silně, až

zachroptěl, a vytsrčil ho do předsíně, a pak ven na chodbu. Nebránil se. Hodil jsem za ním jeho hadry a rázně ho vyprovodil: "Vypadni, ty idiote

blbej! Vypadni, ty debile! Táhni do hajzlu!" Zdeněk byl evidentně zaskočenej a myslím, že v tom najednou měl možná skoro stejnej zmatek jako

já. Rychle a dost zmateně se voblík, a když zkroušeně a beze slova vodcházel, svíral ještě pořád v pravý ruce chomáč Editinejch vlasů. Díval

jsem se za ním a věděl jsem, že tohle mu nedokážu nikdy vodpustit. Tohle mu prostě nemůžu vodpustit.

Edita měla naštěstí jenom rozseknutej ret a byla hrozně vystrašená (asi tak jako já). Jinak byla v pořádku. A tak, když jsem ji vzal do náručí a

společně jsme se roztřásli, rozbrečela se jako malá holka. No a mně bylo jasný, že jsem definitivně ztracenej. Byl jsem do ní zamilovanej až po

uši a navíc mi teprve v tý chvíli konečně došlo, že Edita je prostitutka. XIV.

Hořké mandle v čokoládě

Kapitola 3

Moje žena není zlá. Ona je jen ... asi nešťastná. Nějak se to všechno zapletlo a zamotalo, přišla ta naše děcka... Na světě je spousta

nešťastných lidí. Proč bychom zrovna my měli být vyjímkou. Jsou na tom lidi ještě mnohem hůř. Někde nemají co jíst, nemají léky, vodu, nic. A i

tady u nás se lidi hádají, perou, ale taky vraždí. Podle mě jsme takový normální průměr. Každý má

nějaké plány a sny a představy, a pak se to

nějak celé otočí a všechno je jinak. To není nic neobvyklého a my jsme se s tím ještě vyrovnali docela slušně, žádný rozvod, skoro žádné scény,

skoro žádná krev, žádné létající nádobí. Naše manželství je v podstatě funkční. Máme společnou domácnost, o děti se staráme dobře. A že

máme mezi sebou občas nějaké neshody? Kdo je, prosím vás, dneska nemá? To je přece jasné. Už

nám není dvacet, čas je trochu dál a my

taky a na nějaké to mladické dovádění už stejně není ani pomyšlení. Jsme vlastně docela spokojení, vážně. A už kvůli těm dětem je dobře, že

jsme zatím všechny krize (proč tomu vlastně hned říkat krize, spíš potíže nebo problémy) zvládli docela dobře.

Je pravda, že mi občas Maruška vyvede nějakou malou schválnůstku, která se mě snad na chvíli dotkne, když mi hned nedojde, že se

vlastně jen tak škádlíme. Třeba jako tenkrát večer, když jsem měl dovoleno rozložit si na jídelním stole svá alba. Maruška otevřela dokořán obě

kuchyňská okna, že prý máme v bytě jak v opičárně a musí se to vyvětrat, a pak, že prý to nepomáhá, šla ještě otevřít i vchodové dveře. Byl jsem

tak zabraný do své sbírky známek, že jsem ani nepostřehl, co mi tím asi chce říct, že mě vlastně

upozorňuje a nabádá k opatrnosti, že mě ve

skutečnosti varuje. Ale to jsem celý já! Zase jsem neposlouchal. A tak se stalo to, co se nutně stát muselo. Uragán vzniklý tím větracím průvanem

odnesl snad polovinu mých nejlepších a nejvzácnějších kousků ven. Kdybych byl jen trochu důvtipnější, nemuselo se to vůbec stát.

Jak jsem tak o jedenácté večer, ve sněhu a mrazu lezl po sídlišti po kolenou a zpytoval svědomí, znenadání se přede mnou ze tmy vynořila

dcera naší protivné sousedky, slečna Martina. Vracela se právě, a to se podržte, ze schůzky místního filatelistického spolku. Neměl jsem

nejmenší tušení, že v našem městečku nějaký takový kroužek vůbec existuje a ani ve snu by mě

nenapadlo, že ta krásná, mladá, zlatovlasá

dívenka může mít zájem o sbírání známek. Moje unavené srdce znenadání zaplesalo; jakoby nějakou nejasnou vzpomínkou nebo spíš

připomínkou, jakoby něčím, co přichází ze strašně velké dálky, co je slyšet jenom skrz ozvěnu... Slečna Martina se hned nabídla, že mi se

sbíráním pomůže, a tak nám celá ta záchranná akce netrvala dohromady snad ani půl hodinky. Shodně jsme dospěli k závěru, že mé známky

neutrpěly žádnou nevratnou škodu a že po vysušení nebude skoro ani poznat, co všechno musely vytrpět. Slečna Martina přitom hovořila o

jednotlivých kusech tak fundovaně, s takovým přehledem a zasvěceností, že mi to až vyráželo dech; málem jsem se zalykal štěstím. Spřízněná

duše a jen pár kroků od nás.

Slečna Martina mě pak pozvala na čaj, na zahřátí. Je pravda, že jsme měli ruce celé zkřehlé a byli nakonec celí pěkně vymrzlí. Měl jsem

trochu obavu z paní matky, ale ta naštěstí nebyla doma, a tak jsem se slečnou Martinou v jejich bytě osaměl. Bože můj, kdy jsem byl naposledy s

krásnou dívkou u ní doma sám? Nejspíš nikdy... Bylo to opravdu nádherné a - stydím se to říct nahlas - i trochu vzrušující. U čaje jsme si povídali o

známkách a i tak, o životě, přikusovali jsme sušenky, a pak slečna Martina sáhla do skříně a vyndala svá alba. Krásně o těch malých kouscích

ozubeného papíru vyprávěla, s takovým citem, s takovým porozuměním. Ach, ano. A jak jsme probírali jednotlivé archy, byli jsme u sebe tak

blízko, tak blizoučko, že jsem slabě, ale zřetelně cítil její něžnou vůni a chvílemi se mi zdálo, jako bych snad téměř vnímal sametovou hebkost její

kůže. Přiznávám, v těch okamžicích jsem se vůbec nedokázal soustředit na to, co mi slečna Martina ukazovala a - ano, už se zase stydím -

věnoval více pozornosti oblým křivkám jejího nádherného, trošičku (ale úchvatně) plnějšího, těla. Vím, že jsem se strašně červenal, ale naštěstí

jsem to mohl svádět na mráz. Byl to úchvatný večer! Mé dobré vychování mě nicméně nakonec přimělo, abych se chvilku po půlnoci rozloučil s

tím, že se hned zítra nechám zapsat do toho filatelistického spolku (a že tedy slečnu Martinu zase brzy uvidím).

Doma jsem ani nevnímal, co mi Maruška vlastně zase vyčítá. Nejspíš, že jsem byl pryč moc dlouho. Nějak jsem se z toho vylhal, rychle se

umyl, poklidil kuchyň (není nic horšího než vstávat do nepořádku) a pospíchal do postele. Maruška už spala. Maruška vždycky rychle usíná a spí

tvrdě, hodně tvrdě. Zato já spát nemohl a byl jsem tomu rád. Vlastně jsem ani usnout nechtěl, zažil jsem toho dne víc, než za několik posledních

let dohromady. Myšlenka na slečnu Martinu se pevně usadila v mé hlavě a já se jí nemohl a ani nechtěl zbavit. Když jsem zavřel oči, viděl jsem

před sebou krásnou venkovskou krajinu zalitou sluncem, docela malou, roztomilou poštu v dálce a v polích mezi dozrávajícími klasy pšenice

sebe se slečnou Martinou v náručí. Docela bezděčně jsem pod peřinou pokrčil nohy a bylo mi nádherně blaženě. Po tak dlouhé době mi bylo

zase krásně. Tak krásně...

"Co to...? No co to...?! No to snad ne?!!! RUCE NA PEŘINU!!! ALE OKAMŽITĚ!!! Co si myslíš, že to děláš?!!! Co si to vůbec dovoluješ?!!!

Okamžitě vypadni!!! Vypadni mi vodsuď a už se nevracej!!! No to snad není pravda! Fuj...!" Z filatelistického kroužku nebylo nic; Maruška mi ho zakázala. S odpadky jsem ale chodil zásadně

v době, kdy jsem věděl, že mám největší

šanci slečnu Martinu potkat. Od té doby už jsem s ní tak krásné chvíle nezažil; nějak nebyla příznivá situace. Maruška asi něco vytušila, takové

věci koneckonců nejsou nejen normální, ale u mě ani obvyklé, a navíc tu byla otravná paní

Makovská. Ale i tak jsme občas pár slovíček prohodili

a mě pak bylo vždycky aspoň na chvíli hezky. Já vím, jsem přeci rozumný, já vím. Já vím, že nemůžu čekat od slečny Martiny nějaké citové

vzplanutí, ale snít o tom snad přeci můžu. To mi nikdo zakázat nemůže. To si zakázat nedám! A hlavně, nikdo se o tom přeci nedozví.

XV.

Musím říct, že ta situace, do který jsem se díky Editě dostal, byla pěkně vyšinutá. Problém nebyl ani tak v tom, že bych vůči lehkejm holkám

trpěl nějakejma zpozdilejma předsudkama; nakonec voproti různejm finančním spekulantům a poradcům, makléřům, právníkům, hochštaplérům,

politikům a všem vostatním podvodníkům se tyhle holky živěj poctivou a tvrdou prací. A těžko ji můžou nějak vodfláknout nebo zakamuflovat.

Choděj se svou kůží (a to doslova) na trh, a jakmile jdou šatečky dolů, nedá se už nic vokecat. Buď

je holka dobrá, nebo ne. Basta! A Edita byla

dobrá, moc dobrá.

Nešlo teda vo to, že bych se zděsil Ježíšmarjá, prostitutka!!! Honem do kostela a pomodlit se vosumkrát Zdrávas, že jsem se nadech

stejnýho vzduchu jako vona!!! Nebyla v tom ani uražená ješitnost a pocit zrady, křivdy a potupy mýho nedotknutelnýho mužství jako u Zdeňka.

Moje situace byla vyšinutá a beznadějná proto, že jsem se do Edity vopradvu zabouch, a přestože si tímhle řemeslem jenom přivydělávala "na

vedlejšák", nemoh jsem přenést přes srdce, že ta úžasná holka jde z ruky do ruky. Zdeněk měl snad pravdu v tom, že to vod ní nebylo tak úplně

fér, že nám vo tom neřekla předem. Nejspíš nebylo. Ale co na tom teď záleželo? Já do ní byl blázen a nejradši bych se bejval hned ženil.

No a můj druhej problém byl samozřejmě ve financích. Edita fakt nebyla katolická charita a za její

přízeň se muselo platit. Vlastně ani nebylo

divu. Musela uživit sebe, svou mrňavou dcerku, utáhnout strašnickej byt, kterej si najímala za tržní cenu, hlídání pro malou, když byla v práci

(žádná vochotná babička nebyla jaksi k mání), a spoustu těch pitomejch zbytečnejch maličkostí, bez kterejch se ale člověk nakonec přece jenom

nevobejde (jako je třeba jídlo a voblečení). A s jejím platem servírky by se asi ani nenajedly... To všechno jsem chápal. Jenže na druhý straně se

se vztyčeným ukazováčkem krčil můj víc než skromnej plat redaktora a příležitostnýho fotografa Radničních novin. Časem se mezi náma sice

vyvinul docela jednoduchej nepsanej systém placení - neplacení, ale i tak to bylo na moje poměry proklatě drahý.

Když měla Edita "volno", bylo to v pohodě a já se s ní moh vidět bez starostí, jestli mám dost naditou peněženku. Ale jak začaly "úřední

hodiny" (tak tomu říkala), byl jsem běžnej klient a musel jsem cálovat. Měl jsem sice takovou

"zlatou kartu", a tudíž velice, vopravdu velice

speciální slevy, jenomže jak říkám, s mým příjmem bylo i to zatraceně hodně. Bohužel, za sex jsem, ke svojí hluboký lítosti ovšem, musel platit

pokaždý... A to mně fakt nedělalo dobře.

Všechny tyhle prazvláštní věci mě kupodivu nepřiměly vzít nohy na ramena. Navopak. Jako by to byl spíš jenom další důvod, proč ji ještě víc

milovat. Edita se v mým životě vobjevila zničeho nic, bez sebemenšího varování jako zjevení. Byla nádherná, to se nedalo ani v nejmenším

zpochybnit, ale nejvíc ze všeho mě fascinovalo, jak se dokázala protloukat, jak si při tom dokázala udržet nadhled a svůj vokouzlující úsměv,

úžasnej smysl pro humor a schopnost udělat si legraci ze všeho, i ze sebe samotný (u ženský

nevídaný!). Nebyla hloupá, měla ledacos

přečtenýho, lecčemu rozuměla a leccos věděla. Přitom to nebyly nějaký nepoužitelný a rádobychytrý akademický moudra, ale čistá praktická

životní zkušenost. Vo všem jsem s ní moh mluvit a vždycky měla pochopení. Uměla mě nejenom vyslechnout, ale i pomoct, když bylo potřeba.

Věděl jsem, že jí můžu věřit a že její náruč je pro mě vždycky votevřená. Já vím, že za peníze, já

vím, já vím, já vím! Já to, ksakru, přece vím!!! Ale i

tak.

Samozřejmě, že vobčas i na ni všechno padalo, že byla smutná, zranitelná a jakoby ještě drobnější

a křehčí. A i tehdy jsem jí měl rád. Vlastně

možná ještě radši, protože pak jsem tady byl já, velkej chlapák, co byl po ruce a moh nabídnout rameno, na kterým se mohla vybrečet. V

takovejch chvílích jsem si bejvali nejblíž (ty byly zadarmo). Ale popravdě řečeno, jako správnej zamilovanej vůl jsem samozřejmě zbožňoval i

všechen vostatní čas, co jsme spolu trávili, a nakonec taky všechno, co s ní mělo co společnýho; její gesta, chůzi, výrazy tváře, její smích,

přimhouřený oči, vyplazenej jazyk, rozcuchaný vlasy, to jak si čistila zuby, její voblíkání, líčení a všechny její nejdrobnější a nejbezvýznamnější

pohyby, který při tom všem dělala, její spokojený voddychování i ty slzičky, který se vobčas nedaly zastavit. No a samozřejmě, byl v tom i sex. A

Edita byla dobrá, moc dobrá.

Nějakou dobu se ve mně praly moje rozbouřený city s nevodbytným rozumem. Dobře jsem věděl, že Edita si se mnou nic nezačne, že je

natolik soudná, aby si naše sympatie nenechala přerůst přes hlavu, a že jestli bude někdy s někým chodit, tak určitě ne s týpkem, co má věčně

zápornej zůstatek na kontě a mizivou šancí na vobrat k lepšímu. Měla to v hlavě dobře srovnaný a bylo jí jasný, že by to se mnou nejspíš stejně

nikam nevedlo. Ani pro mě by to asi nakonec nebyl žádnej med a dřív nebo pozdějc by se mezi nás ta její profese stejně nějak vklínila.

Tak fajn, prima, dobrý, všechno to beru. Jenže co jsem měl říct svejm pocitům, tomu sevřenýmu žaludku a stísňující bolesti uvnitř hrudníku,

když jsem nebyl s ní? A co jsem měl dělat s vočima, který samy vod sebe (doprčic) slzely, kdykoliv jsem na ní pomyslel a pořád dokola si

uvědomoval, že je to v hajzlu a že s ní prostě nikdy nebudu? A jak jsem si měl poradit s tím strašlivým pocitem prázdnoty nebo ztráty nebo

neúplnosti nebo čeho? Prostě jsem hrozně, hrozně, hrozně moc chtěl bejt s ní. Já to nejenom chtěl, já to, kurva, potřeboval k životu!!!

Doprdelepráce, proč zrovna taková skvělá holka musí šlapat!? Bylo mi z toho zle a zároveň jsem tušil, že právě to, že ji nemůžu mít, mě k ní tak

strašně přitahuje...

Jenomže jindy mi zase bejvalo nádherně. To když jsme byli spolu nebo když jsem si aspoň v duchu vybavil některou naší pěknou společnou

chvíli. Nějakou dobu se ve mně praly moje rozbouřený city s nevodbytným rozumem. Nosil a posílal jsem Editě kytky, volal jí (potřeboval jsem ji

aspoň slyšet) a vobčas se s ní i vídal. Dokonce jsem ji jednou přemluvil i k focení, ale dovolila mi nechat si jen jednu fotku. Škoda. Měl jsem

dojem, že lepší vobrázky jsem nikdy necvaknul.

I když mi srdce krvácelo a já bych nejradši samou bolestí řval jak na lesy, před Monikou jsem se samozřejmě musel chovat, jako by se

nechumelilo. Konečně před Zdeňkem, kterýho Edita smrtelně urazila, taky. Nevím, kterej z nich by mi dal víc do těla, kdyby věděli, že ji vídám.

Jenže s mojí drahou polovičkou to bylo čím dál horší a já se furt musel tvářit, že je všechno jako dřív a snášet ty její věčný nálady, poslouchat ty

neustále se vopakující stížnosti a výčitky, všechny ty pitomosti, kterejma mi v jednom kuse votravovala život. Že málo vydělám, že nechci nic

dokázat a vo nic pořádnýho se ani nesnažím, že pořád jenom šaškuju s tím svým blbým foťákem (což je úplně k ničemu), že už ji stejně nemiluju

a nikdy jsem nemiloval a už jí to ani neřikám, že pro ni nic neudělám a nevobětuju, že ji nikdy nikam nevezmu a že radši vymetám pajzly s tim

svým povedeným kumpánem, než abych byl s ní nebo než bych vůbec něco dělal, než abych aspoň trochu pracoval na našem vztahu a snažil se

ho nějak zachránit... Prostě manželé po dvaceti letech šťastnýho společnýho soužití. V poslední fázi si dokonce našla pro to svý permanentní votravování bezvadnýho spojence, inspirátora a spolehlivou podporu. Začala chodit

k nějaký cvokařce nebo co, se kterou to naše špinavý a už notně zapáchající intimní prádlo pěkně

důkladně a ze všech stran propírala. Ta ženská

musela bejt sama naprostej blázen, protože neměla ordinaci, ale "pohodovnu", neléčila pacienty, ale "lidičky", který si nezvala na terapeutický

sezení, ale na "posezeníčka" nebo "sedánky"... Prostě mešuge. Moje povedená bejvalka tam samozřejmě nelezla, aby něco dovopravdy řešila

nebo zachraňovala. Ve skutečnosti měla dva důvody. Jednak mi chtěla ukázat, co všechno pro nás dělá, co všechno je vochotná vobětovat a jak

se - na rozdíl vode mě - úžasně a ze všech sil snaží a jednak vod tý milý paní psycholožky získávala moudrý rady a argumenty, který jsem já,

hloupej redaktor, naprosto nemoh zpochybňovat nebo jim dokonce vodporovat. Když to shrnu, chtěla mít prostě navrch, toužila mě znemožnit,

vyhrát nade mnou, trumfnout mě, porazit mě na hlavu, pokud možno mě zničit a dokázat sobě, mně i celýmu světu, že jsem s konečnou platností,

definitivně a nevodvolatelně naprosto neschopnej, vomezenej a sobeckej hajzl, kterej jí zkazil život.

Bylo to celý dokonce tak hloupý, votravný, bezvýchodný a nekonečný, že to Zdeňka inspirovalo k napsání básničky, kterou si musel ulevit a

která na nás vážně pasovala jako ulitá:

MARNÁ

Není to neštěstí

je to jen ne-štěstí

a bez štěstí na (ne) štěstí

můžeme žít

Není to nezájem

ale jen ne-zájem

nezájem se zájmem

mrazí v nás klid

Není to neláska

je to jen ne-láska

zbývá jen otázka

být nebo pít?

Není to nevolnost

ale jen ne-volnost

zlovolná povolnost

nesnít a dřít

Není to nedobré

je to jen ne-dobré

nejde to po dobrém

ale musí to jít!

Nežijem v nepravdě

ale jen v ne-pravdě

a v ne-pravdě popravdě

máme se líp

Ještě horší než všechny ty připitomělý hádky a žabomyší spory, který mě už nakonec (a to Monču vytáčelo snad nejvíc) přestaly brát, to bylo v

posteli. Najednou mě už tak neštvalo, že se mnou Monika nechce spát. Spíš navopak. Přišlo mi to vhod. Nějakým zmateným duševním

pochodem se mi v hlavě vyklubal a posléze natrvalo uhnízdil intenzivní pocit, že jsem nevěrnej Editě s Monikou! Ne vopačně! Vážně, není to

vomyl nebo překlep. Já to dovopravdy cejtil tak, že prostitutce, který jsem za jakejkoliv sebemenší projev fyzický náklonnosti musel cvakat těžký

prachy, zahejbám se svou holkou, se kterou jsem přes tři roky chodil a svýho času se s ní chtěl dokonce i ženit! Jasně, já vím, že za daný

konstelace to bylo směšný a na hlavu postavený, ale bylo to tak. Měl jsem rád Editu a chtěl jsem se milovat s ní. Mít něco s Monikou mi přišlo

ponižující jak pro mě, tak hlavně pro ni. Šlo to ztuha, bylo to těžkopádný a upracovaný a dost možná, že ani jednomu z nás se do toho nakonec

snad ani nechtělo. Jenom jsme ani já ani Monika neměli dost vodvahy to tomu druhýmu říct. Tím by se bejvalo všechno vyřešilo a byl by pokoj.

Definitivně, jednou provždy. A nakonec bysme všichni ani nemuseli takhle skončit. Stačilo najít jenom trochu tý zatracený vodvahy... Jenomže

jsme holt srabi. A tak to máme.

Každopádně není nic příšernějšího, než milovat se s někým, s kým se milovat musíte (nebo si to aspoň myslíte) a nemoct se milovat s tím, s

kým se milovat toužíte. Je to na palici. Ale když ani ne uprostřed třetí dekády svýho života začne bejt pro kluka sex s vlastní přítelkyní nutným zlem

a povinností, kterou je potřeba jenom splnit (a s notnou dávkou přemáhání přetrpět), je nad slunce jasnější, že něco není tak docela v pořádku.

Po pár měsících se moje vyšilování přece jenom trochu uklidnilo a já začal zase normálně

existovat. V práci, se Zdeňkem i s Monikou. A

pochopitelně, s Editou. Smířil jsem se s nezměnitelnym stavem věcí a snažil se vzít si z toho všeho to lepší. Bylo nakonec super, že jsem přišel k

takový bezvadný kočce, která sice nebyla tak docela moje, se kterou jsem ale i tak moh zažívat naprosto neuvěřitelný věci. Náš poněkud zvláštní

"poloprofesionální" vztah se stal součástí mýho každodenního fungování, zařadil jsem ho prostě

na seznam příjemnejch, i když trochu

komplikovanejch a prapodivnejch věcí ve svým životě. Kromě toho jsem teď skoro vobden popadal foťák a začal mnohem víc dělat vobrázky,

což mě nejenom zaměstnalo a pomohlo mi přijít na jiný myšlenky, ale taky mi to připomnělo, že ještě nejsem tak beznadějně ztracenej případ, že

možná ještě nejsem definitivně vyřízenej a vodepsanej, že třeba ještě dokážu udělat něco, co má

hlavu a patu a že ještě přece jenom nejsem tak

docela mrtvej. S přibývajícím časem se zdálo, že všechno zvládám, že to mám zmáknutý a na háku a že jsem takhle vlastně docela spokojenej.

Jenže jak vidět, stačilo představit si Editu s Pavlem a všechno bylo zase jinak. XVI.

Jmenuji se Martin Kovařík, inženýr Martin Kovařík. Je mi třicet čtyři let, jsem asi tak střední

postavy (to malé bříško se nepočítá), hnědovlasý,

s mírnou, vážně téměř neznatelnou začínající čelní pleší. Jsem zaměstnán jako vedoucí odboru kontroly Finančního úřadu pro Prahu... (kterou si

nechám s dovolením pro sebe) a snad mohu říci, že svou práci dělám dobře a vcelku rád, i když

mě poněkud svazuje ta ohromná odpovědnost,

kterou nesu, a občas v ní také zažívám snad až trochu příliš vzruchu. Zatím jsem svobodný, ale přemýšlím o tom, že bych s tím asi pomalu měl

něco dělat, než mi ujede vlak. Moje zájmy a koníčky jsou takové všeobecné, nevyhraněné, kultura, trochu možná i sport, občas nějaká ta knížka.

Tak to jsem já. Vypadá to jako inzerát do seznamky. Jenže teď už ho zaručeně potřebovat nebudu.

Když je člověku, přesněji muži čtyřiatřicet, je nejvyšší čas trochu se zamyslet nad svým životem; udělat si takovou malou účetní bilanci, takový

soukromý výkaz zisků a ztrát. Ohlédnout se za sebe a poctivě si říct, co bylo dobré a co se zase na druhou stranu příliš nepovedlo. V tomhle

věku už není čas na nějaké pošetilosti, člověk by měl udělat něco zásadního, oženit se, rozvést, zplodit potomky, říct šéfovi, že se občas mýlí,

zkrátka vzít svůj život zodpovědně do vlastních rukou. Koneckonců, o to já se snažím už od svých šesti let, možná i déle. Doufám, že se mi to

prozatím dařilo docela obstojně a otec, dejmupámbuvěčnouslávu, by se mnou snad byl spokojený. Jenže já už začínal v kostech cítit, že se

musím odhodlat k něčemu mimořádnému. Jen jsem ještě nevěděl k čemu. Pro začátek jsem několik nejbližších kolegů, přesně kvantifikováno dva, pozval na malou narozeninovou oslavu do restaurace U Panenky. Je

to blízko úřadu, vaří tam obstojně, obsluha je příjemná, prostředí vlídné a ceny přijatelné (a také

vystavují řádné daňové doklady se všemi

potřebnými náležitostmi, což není v pohostinství zrovna běžné). Z času na čas si tam zajdu na oběd, ale jinak do podobných podniků až na

vyjímky nechodím. Tvrdý alkohol nepiji vůbec, víno jen při přípitcích a moje spotřeba piva by zaručeně přivedla naše pivovary ke krachu. Také

nekouřím a vysedávat v začouzených lokálech, kde se dá vzduch krájet, je mi krajně proti mysli. Navíc, mezi mými přáteli není nikdo, kdo by

podobnému trávení volného času holdoval. Teď mě ale tak napadá, že, popravdě řečeno, vlastně

ani žádné přátele nemám. No, nevadí, tím spíš.

Ono je to tak přece jen poněkud bezpečnější. Když o tom přemýšlím, je fakt, že mi žádné bouřlivé

kamaráčovty, ponocování nebo pochybné

známosti ani trochu málo nechybí. Z křečovitého a násilného bratříčkování za každou cenu se mi dělá zle. Když to nejde samo a od srdce, tak to

radši nic. Mám svou práci, své kolegy a podřízené a nakonec si docela dobře vystačím. Zvykl jsem si na jistý klid a řád a nerad zbytečně riskuji.

Příliš nevázaný život totiž svádí člověka k pokušení zpronevěřovat se vlastním morálním zásadám. Ten páteční večer vůbec nezačal špatně. Objednal jsem pro všechny biftek ála Panenka aneb Tajemství blouznivého šéfkuchaře čili

Kulinářský zázrak na entou, abych ukázal, že na svých narozeninách nebudu šetřit. K tomu muselo přijít nějaké dobré červené víno (ani nevím,

jaké to přinesli, ale chutnalo mi), a když už jsem byl v ráži, řekl jsem si rovnou o celou láhev. I mým kolegům, jak se zdálo, chutnalo, a tak jsme si

v příjemně uvolněné atmosféře povídali, rozebírali celý pracovní týden i úkoly toho následujícího, vytýkali svým podřízeným neschopnost,

omezenost a lenost a některým nadřízeným (ale opravdu jen některým pečlivě a opatrně

vybraným) v podstatě totéž. Postupovali jsme se svou

kritikou výš a výš, až na ministerstvo financí, až na vládu, žádali jsme jednoznačnou a radikální

daňovou reformu, která by celý výběr daní a

poplatků zprůhlednila, ozřejmila a zpřístupnila každému, ale naprosto bezpodmínečně každému poplatníkovi tak, aby každý pekař, ale nejen

pekař, i zedník, vrátný, dělník, svačinářka, poslíček, uklízečka, toaletářka, aby ti všichni a i všichni ostatní, aby prostě každý, úplně každý, třeba i

malé dítě si bylo schopné správně vyplnit a podat své daňové přiznání a řádně odvést příslušnou daň.

Moje rozhorlení dosahovalo maxima zhruba v době, kdy jsme pomalu dopíjeli třetí láhev vína, a moji společníci se už jen zřídka dostávali ke

slovu. Já toho ale měl tolik na srdci. A k tomu ten naléhavý pocit, že musím něco zásadního vykonat. "Jen kdyby mě nechali..., já bych jim tu

reformu celou udělal. Od A do Z... A klidně zadarmo... Jenom, kdybych mohl... Jen kdyby..., kdyby mě nechali... Já, ... já bych jim to udělal... A

třeba zadarmo. Ale někdo to musí..., nakonec se to musí... udělat. Od A... do Z... Aby i dítě... mohlo vyplňovat přiznání..."

Bylo tak něco po sedmé, když se oba moji kolegové rozloučili, ještě jednou mi popřáli všechno nejlepší, ještě jednou mě poplácali po zádech

a rychle zmizeli. Neměl jsem jim to za zlé. Oba mají rodiny a děti a koneckonců, byl pátek odpoledne a víkend na krku. Určitě je čekají nudné

výlety do zoo, ještě otravnější návštěvy babiček, tchánů a švagrů nebo gruntování, malování či práce na zahrádce. Spánembohem. Děkuju,

nechci. Nebo chci? Nechybí mi právě tahle pravidelná nuda? Neměl bych svůj život přecejen taky takhle pěkně připitoměle uspořádat? Co by

tomu asi řekl otec, kdyby viděl, jak žije jeho syn ve svých třia---, ehm, tedy čtyřiatřiceti letech? Co doma čeká na mě, až se vrátím z téhle oslavy,

kde jsem nakonec stejně zůstal sám? Nic! Prázdno! Mrtvo! Budu celou sobotu a neděli koukat na televizi, přemýšlet o všem možném i

nemožném, nudit se a postupem času se začnu těšit zpátky do práce. Ta má alespoň nějaký

smysl. Ano, měl bych se nad sebou vážně zamyslet.

Otci by se to asi takhle moc nelíbilo.

Nad čtvrtou lahví červeného jsem si najednou začal připadat strašně opuštěný, něšťastný a sám. A tak jsem se navzdory svému naturelu

vůbec nezarazil, když si k mému stolu přisedla pohledná hnědovláska s velice výraznýma tmavohnědýma očima asi tak v mém věku, možná o

něco mladší. No vlastně asi o dost mladší. Zeptala se, jestli je vedle mě místo, potom jak to, že tu sedím tak o samotě a jestli mi není smutno a

nechtěl bych společnost. Když se tedy posadila a dověděla se, že slavím narozeniny, pogratulovala mi, dala pusu na tvář, potykali jsem si, pak

něco povídala ona, potom zase já, pak zase ona a zase já a ani nevím jak, najednou bylo jedenáct a U Panenky se zavíralo. V rychlosti jsem

ještě stačil koupit šestou láhev vína na cestu, zaplatit, a pak už jsme vykročili do tmy. Ani jednomu z nás se ještě nechtělo domů; ani mně, ani jí. "Tak co s tím uděláme, zlato? " zeptala maličko chraptivým hlasem a mě blesklo

hlavou, jestli bych jí neměl půjčit sako, protože byla evidentně nastydlá. Ale mně byla taky zima. Nemá na podzim nosit takové lehoučké, skoro

průsvitné minišaty. A tak jsem tu myšlenku zavrhl. "No, já nevím ..., třeba bysme mohli... někam..., kde mají eště otevřeno," vysoukal jsem ze sebe

a musel jsem dávat dobrý pozor nejen na to, abych si nešlapal na jazyk, ale hlavně abych aspoň

částečně udržel rovnováhu. "To neni moc dobrej

nápad, miláčku. Já to myslela trošku jinak, víš? Půjdeme k tobě, nebo ke mně? " zeptala se přímo a já bezděčně zalapal po dechu, protože mě

ta její samozřejmá přímočarost trochu hodně vyděsila. "Tak, tak, tak, tak teda asi k tobě, no," zablekotal jsem překotně a bez rozmyslu v návalu

emocí jako stydlivá novicka a vzápětí jsem se za to začal nenávidět. Zavěsila se do mě a já toho večera poprvé intenzivně pocítil měkkost jejího

těla, její teplo a vůni. Bylo to velmi vzrušující až dráždivé, řekl bych, a zároveň se mi z toho udělalo strachy nevolno. Po pár metrech jsem se

zarazil. "Počkej! Ale..., ale co... tvůj manžel? " Přiznávám, propadl jsem poněkud panice a chtěl jsem se z toho ještě na poslední chvíli nějak

vyvlíknout; nebo aspoň přesunout "utkání" na domácí půdu. "Mluvila jsem o nějakým manželovi, broučku? Já nemám žádnýho manžílka, nemusíš

se bát. Mám jen takovou roztomilou malou blonďatou modrookou holčičku a ta, až dorazíme, bude už dávno spát. Tak neměj strach, buď klidnej

a nech to všechno na mně, jo? " podala mi vyčerpávající vysvětlení a já tedy s jistou úlevou (protože teď už jsem věděl, že cesty zpět ani stranou

není a že tahle slečna má pro moje rozpaky naštěstí pochopení) nechal všechno na ní.

"Tak co si dáme k pití? " položila řečnickou otázku, a aniž by čekala na odpověď, nalila nám oběma brandy. Seděl jsem zabořený ve velice

pohodlném křesle a neodvažoval se ani domyslet, co bude následovat. Bude mi špatně, z toho pití mi bude hrozně zle, pomyslel jsem si při

pohledu na destilát, který se co nevidět smíchá v mých útrobách s několika litry vína a šíleným kuchařem, nicméně jsem poslušně usrkával z

podané sklenky. Moje půvabná hostitelka se posadila na opěradlo křesla, ve kterém jsem seděl, začala mě něžně hladit po vlasech a rozvázala

mi kravatu. Potom mi sundala sako, vyprázdnila jeho kapsy, prý aby nic nevypadlo na zem a nezakutálelo se někam pod gauč a neztratilo se to

navždycky a jala se rozepínat moji nejlepší košili. Políbila mne na ucho a já cítil její horký dech artikulovaný do vzrušeného šepotu: "Ale chápeš,

miláčku, že nic v životě není zadarmo? " Bezmyšlenkovitě jsem kýval hlavou, aniž bych tušil, co mi tím chce naznačit. Když mi to po chvíli

konečně došlo, zhrozil jsem se v duchu: Panebože, tak ona... Ježíšikriste, no to snad ne?! Já a s takovou...!!! Co by tomu řekl otec?!

Byl jsem sice upřímně zděšený, na druhou stranu jsem ale za nic na světě nechtěl, aby přestala; líbilo se mi to, moc se mi to líbilo. Na nějaké

protesty bylo už stejně pozdě, už jsem jí to odkýval. A tak jsem jí v odpověď taky zašeptal do ucha, že vím, že nic na světě není zadarmo a

obzvlášť ne to, co za něco stojí. Na platebních podmínkách jsme se tedy dohodli vcelku hladce. Zbytek toho obchodu byl už ale podstatně

příjemnější. Rušilo mě jen to, že jsem musel chvílemi myslet na to, jak bych asi tohle vysvětlil svému otci.

Jakmile jsem před sebou spatřil tu malou, její modrá očička, ten tázavý, nic nechápající a zamračený pohled v nich, a jakmile jsem se trošku

vzpamatoval a všechno si tak nějak srovnal v hlavě, bylo mi jasné, že se budu muset s její

maminkou oženit. Koneckonců, ztrávil jsem s ní noc, to

je jednou fakt. Jak bych měl té maličké asi jinak vysvětlit, že našla v posteli vedle své maminky cizího nahatého pána? Já vím, nejdřív mě

napadlo, že bych se z toho měl nějak vylhat, ale já bych tomu malému, určitě ne víc než tříletému dítěti prostě lhát nedokázal a nebylo by to ani

správné. Něco takového bych před svým dokonale morálním otcem neobhájil. A tak jsem vykročil vstříc svému osudu, abych se seznámil se svou

budoucí dcerou. Všechno se tedy pro mě od základu změní, ale kdo ví, třeba to tak nakonec bude lepší. Moje staromládenecká samota končí,

budu mít vlastní rodinu. A navíc mne může těšit, že ji získám právě díky svému smyslu pro čest a chlapskou rovnost.

Za šest týdnů byla svatba. Myslím, že jsme byli všichni naprosto šťastní. Tedy skoro všichni. Já, proto, že jsem našel to, co jsem vlastně

nevědomky postrádal, a ještě mnohem víc, moje báječná novomanželka, proto, že se přes všechny ty komplikované okolnosti přece jen celkem

slušně vdala i malá Sabinka, se kterou jsme si nakonec úžasně padli do oka. Jen maminka nevypadala, že by byla až tak úplně šťastná; seděla

v koutku a zase tiše plakala. Vyčítala si, že už dávno nenašla odvahu říct mi pravdu o mém otci, o tom, proč ho tenkrát vlastně doopravdy vyhodili

ze školy ani o všem ostatním, že ji nenašla ani teď, kdy se to celé ještě dalo zastavit, a že ji nenajde ani nikdy v budoucnu. Ale protože se o tom

jednoduše nedovím, nebude mě trápit, že můj vzorný, čestný, bezchybný a opravdově mužný

otec, jehož nesmlouvavá morální dokonalost mi v

životě způsobila tolik těžkostí a stála tolik sebepřemáhání, měl velkou, neodolatelnou a neovladatelnou slabost pro malé holčičky.

XVII.

"Když je ti sedmnáct, je celkem vzato normální, že na sex myslíš skoro pořád, že je to pro tebe téma číslo jedna a že to zkoušíš (obvykle

pochopitelně neúspěšně) na každou holku, která se ti zrovna připlete do cesty. Většina tvých vrstevníků je na tom koneckonců podobně. Ve

dvaceti jsi díky tomu de facto za hvězdu, protože tvoje skóre obvykle docela slušně roste a i v pětadvaceti se jistá míra nadměrné apetence stále

ještě dá považovat za cosi pozitivního. Jenže po třicítce začínáš být poněkud nedůvěryhodným excentrikem, pokud ne přímo podezřelým živlem.

Nicméně s tímhle stigmatem prapodivného individua, neřestného erotomana a sexuálního maniaka bych se snad ještě dokázal nějak vyrovnat, i

když při mém postavení a poslání... Na druhou stranu, možná že bych na něj byl svým způsobem snad i hrdý. Rozhořčení "veřejného mínění",

které jsem stejně nikdy nebral nijak vážně, a pohoršené pohledy postarších maminek bych jistě

rád hodil za hlavu a nerušeně se opájel vlahými

pohledy žádoucích dívek a nevraživou závistí méně úspěšných mužů. Jenže u mě to tak nebylo a není. Můj problém není zdaleka tak jednoduchý

a banální. Mně se ostatní chlapi potají za zády vysmívají a dychtivé oči roztoužených slečen a paní

v mé přítomnosti záhy pohasínají.

Jako kluk jsem si myslel, byl jsem nezvratně přesvědčen, že ten největší problém na světě je dostat holku do postele! Dokonce ještě na

fakultě jsem se ostýchal nějakou dívku byť jen oslovit, nemluvě o tom, že bych ji snad mohl pozval na rande. A že by mělo dojít až na něžnosti, na

to jsem si skoro ani netroufal pomyslet. Já blázen! Naštěstí - nebo možná spíš naneštěstí - jsem záhy zjistil, že to jde až překvapivě snadno, že

mi vlastně do té postele lezou samy, že stačí jen je nechat. Najednou to bylo tak neuvěřitelně

jednoduché, tak nepochopitelně prosté, že jsem se

opravdu zdráhal tomu vůbec uvěřit. Zní to možná trochu jako protimluv, ale pro mě v tu chvíli ztratil sex něco ze své velkoleposti, tajemnosti a

dráždivosti. Cítil jsem to jako podvod, jako hanebnou zradu a křivdu, kterou na mě spáchal život!

Jak tě může extaticky vzrušovat něco, co lze

získat tak snadno a téměř bez námahy? Co na tom pak může být tak úchvatně velkého, dráždivě

nepopsatelně tajemného, k zešílení

fascinujícího, neodolatelného a přitažlivého? Jak můžeš cele propadat něčemu, co je dosažitelné

bezmála tak lehce jako houska na krámě?

Jakou cenu má dobývání pevností, které ti samy, dobrovolně a téměř s nadšením otevírají své

brány? Nechci se chlubit, Stáňo, já si, prosím

pěkně, stěžuji. Jako mávnutím kouzelného proutku, jen tak přes noc najednou zmizela ta fatální, magická, stravující a pohlcující, sladce pálivě

neřestná a zahanbující příchuť zakázaného ovoce. Ten nedospělý blouznivý sen náhle, bez nejmenšího varování skončil a rozplynul se v obyčejné,

ospalé a vlažné všednosti. Bylo to neobyčejné zklamání.

Ne že bych svého nově nabytého poznání nebyl využíval, to tedy ne, ... tedy, abys rozuměla - ano, využíval. Koneckonců, nebylo důvodu držet

se nějak obzvlášť zpátky. Problém byl jinde. Brzy jsem totiž zjistil, a věru nebylo příliš těžké to poznat, že něco není tak docela v pořádku, že něco

jaksi nehraje. Všechno šlo obvykle jako na drátkách až do chvíle, kdy situace dospěla až k samotným důvěrnostem. Tedy, z mého pohledu šlo

všechno jako na drátkách i potom. Ne tak z pohledu mých partnerek. Jejich dychtivost, touha a vášeň se s železnou pravidelností měnily v chlad,

zklamání, nevraživost a v nejhorším i v otevřené projevy nelibosti a pohrdání, v krajním případě

pak dokonce fyzického násilí. Když se to stane

jednou a k tomu ještě poprvé, je to snad přímo zákonité (nebo přinejmenším pochopitelné), i podruhé nad tím ještě mávneš rukou, ale popáté,

podesáté, popětadvacáté...? To už začínáš tušit, začínáš mít dokonce téměř jistotu, že něco není

tak, jak má být. Všechno čerstvě nabyté

sebevědomí se rychle rozplývá, všechna euforie z objevení dosud neznámých břehů nenávratně

mizí. Ten nedospělý blouznivý sen se pomalu ale

o to jistěji mění v tíživou noční můru.

Uznej, že je to k pláči. Na jedné straně být svým vlastním proradným tělem znovu a znovu vrhán do nových a nových erotických dobrodružství a

na straně druhé znovu a znovu zažívat stále nová a nová ponížení, útrapy a traumata. To, co asi každého muže v takové situaci napadne jako

první, je ona hrozná myšlenka na věčný, nezměnitelný a pochopitelně naprosto nespravedlivý

ortel osudu o vlastní fyzické nedostatečnosti. Víš,

co tím chci říct...? No, že je prostě moc malý! Zvláštní je, že nikdy před tím mě nic takového ani nenapadlo (proč taky?). Teď jsem však s

pohledem upřeným do oněch končin musel s nevýslovnou lítostí uznat, že na tom možná opravdu něco bude. Rozhodně to není žádný nadprůměr,

s bídou tak průměr. Ach jo. A bylo to jasné.

Ještě než jsem se ale stačil sžít s tím novým a permanentně decimujícím faktem, že jsem neodvolatelně odsouzený k doživotní neschopnosti

uspokojit byť jen jednu jedinou ženu, že s tím nikdy nic nenadělám a nic na tom nezměním, stalo se něco zvláštního. V jistém relativně seriózním

periodiku mi padl do oka krátký článek o jakémsi muži jménem Miguel García Rodriguez (47), který měl mít údajně na kontě světový rekord v

počtu svedených žen. Od každé nejen svedené, ale zároveň také dokonale uspokojené slečny nebo paní si pak nechal napsat lístek stvrzující

nejen uskutečnění samotného aktu, nýbrž i její subjektivní názor na jeho průběh a výsledek. Namísto úředního kulatého razítka byly na znamení

vděčnosti tyto certifikáty opatřeny rudými otisky rtů dokládajícími jejich pravost. Podle zmíněných novin vlastnil tento čilý jihoameričan sbírku více

než pěti tisíc takových otisků milostné přízně. Od toho bych se měl učit, pomyslel jsem si s bolestným vědomím, že od toho se jistojistě nikdy učit

nebudu. Naprostý šok na mě ale čekal až na samotném konci článku. Největší celoplanetární

svůdce žen (nadto uspokojených žen) - a v tom byla

právě ona zajímavost, kvůli které článek vůbec vyšel - disponoval penisem o délce pouhých dvanáct a půl centimetru. Neumím ani popsat, jak

hluboce a nevýslovně jsem litoval, že ten pitomý článek neobsahoval žádný kontakt, adresu nebo aspoň telefon na toho neuvěřitelného,

úžasného mága.

Potíž tedy byla nejspíš v něčem jiném. Ale v čem? Nakoupil jsem stohy odborné i méně odborné

literatury, studoval jsem pilně, poctivě a

pečlivě, Kámasútra se mi stala biblí a zakrátko jsem byl sto citovat z ní celé pasáže. Osvojil jsem si nepřeberné množství poloh, technik, triků a

fíglů, velmi zevrubně nastudoval všechny ženské erotogenní zóny včetně způsobu jejich laskání, nadřel jsem různé druhy milostné předehry, která

by podle všech dostupných autorů měla být klíčem k úspěchu, prodral jsem se psychologickými aspekty ženské sexuality a byl jsem bezvýhradně

přesvědčen, že jsem se dostal až na samotnou její dřeň. Z teoretického poznání v oblasti uspokojování erotických potřeb něžného pohlaví

nezbylo nic, co bych dokonale neovládl. Věnoval jsem svému studiu tolik času, úsilí a energie, že celá medicína se ve srovnání s tím jeví jako

pomocná mateřská školka. A výsledek? Nula! Nic! Prdlajs!

Ten ochromující stav, který nutně přichází, když se tvoje neustálá, upřímná a intenzivní snaha neomylně míjí účinkem, se v jazyce českém

nazývá beznadějí. Setrval jsem v ní po několik následujících měsíců, v jejichž průběhu jsem opětovně nenaplňoval milostná přání jisté rozpustilé

černovlasé maturantky s rozkošně, sladce maličkými, pihatými ňadry, jež jsem vydržel obdivovat celé hodiny, a také nejmenované

dvaačtyřicetileté kolegyně, lékařky z místní nemocnice, jejíž zralý a poněkud intelektuálský půvab mě přiváděl k šílenství. Podle všeho jsem obě

ženy přiváděl k šílenství i já. Patrně však poněkud jinak, než bychom si asi všichni tři přáli. Nezbylo mi tedy nakonec nic jiného, než sebrat poslední zbytky sil, zapomenout na beznaděj, jakkoli jí nelze upřít jistou zvukomalebnost, a

pokusit se najít pomoc v jiných vodách. Jestliže mne tak neodpustitelně zradila teorie, jestliže mne literatura nechala tak zlovolně na holičkách,

zdálo se být logické, že jsem veškerá svá příští očekávání obrátil do sféry praxe. Začal jsem se více či méně nenápadně vyptávat kamarádů,

známých, kolegů, milenek a dokonce ve vhodných okamžicích i svých pacientů a pacientek. Někdy jsem se setkal s nepochopením a

jednoznačně odmítavou reakcí, občas dokonce s pohoršením. Jindy se mi zase jedna pacientka, jistá slečna Veronika, při opatrné narážce na

toto choulostivé téma začala dokonce bez vyzvání svlékat, přestože za mnou původně přišla s malou bulkou, která se jí přes noc objevila za

levým uchem. Většinou jsem ale od dotazovaných respondentů získával neocenitelné rady a informace, které jsem také bez odkladu uváděl v

život. A tak jsem zkoušel nejrůznější erotické pomůcky, led, jahody, šlehačku, vanilkovou polevu, zmrzlinu, vonné oleje, burákové máslo, smyslnou

hudbu, šampaňské, koupele, masáže...

Nezměnilo se ale zase nic. A tak jsem se, chtě nechtě musel po čase odvážit realizovat další z celé

řady praktických podnětů, které jsem

průběžně získával z nejrůznějších zdrojů - milování na neobvyklých místech. To byl naprosto zaručený recept. Vyjímečnost místa navozuje

vyjímečnost prožitku a mrazivá obava z veřejného odhalení dodává hrátkám sladkou příchuť

zakázaného ovoce. A tak už se napříště nemohu

ukázat ani v místním kině, odkud mne vykázali dosti neurvale, za živé pozornosti všech přítomných a obzvlášť hlasitého pokřiku prastaré

uvaděčky: "No, fuj, pane doktore, že se nestydíte! ", ani v divadle, kde do naší lóže omylem vpochodoval můj nadřízený s chotí a třináctiletou

dcerkou a, jsa zmítán spravedlivým hněvem řádného rodiče, zavolal na mě strážníky. Veškerá

kultura v našem městě je mi tedy jednou provždy

zapovězena. Ve výškách, bohužel, trpím závratěmi už od dětství a mělo mi tedy dojít, že radovánky na rozhledně čtyřicet metrů nad zemí pro mě

nebudou to pravé ořechové. Dálniční policie zase neměla ani to nejmenší pochopení pro mé

zoufalé snahy na dělícím pásu dé jedničky a v

peněžence mě pořád ještě tíží bloček dokládající pokutu za dopravní přestupek. Při svém vzdělání

jsem také mohl předpokládat, že z příšerně

špinavé vody na městském koupališti dostanu vyrážku. Vinou klaustrofobie jsem pak prožil patrně nejdelších dvě stě minut svého života, když

jsem s jistou dámou záměrně uvízl ve výtahu okresního soudu. Na střeše našeho paneláku mi pro změnu byla ukrutná zima (a víte, jak se chlad

na jistých mužských partiích podepisuje), na hřbitově jsem se, proč to nepřiznat, potmě bál. Bezkonkurenčně nejhorší však byla má ordinace.

Nejen, že to pro mě vlastně vůbec nebylo nijak neobvyklé prostředí, ale navíc se v ní neustále vznášel přízrak obézní devětapadesátileté sestry

Adély, kterou jsem vyfasoval nejspíš za trest, abych si odpykal všechny své strašlivé hříchy. Byla nejen nevzhledná a nešikovná, ale navíc nepříliš

dbalá čistoty a - proč to nepřiznat - poněkud zapáchala. Její přítomnost tam tedy byla neustále vpravdě hmatatelná (nebo spíš čichatelná).

A tak jsem byl nucen sáhnout k těm nejzazším možnostem, k roztodivným pokoutním postupům, kterak přivodit ženám nezapomenutelné

prožitky, k postupům, jež namnoze hraničily s černou magií či alchymií a zpravidla pocházely z těch nejméně důvěryhodných zdrojů. Potíral jsem

si tedy přirození a někdy i celé tělo zaručeně účinnými mastmi, lektvary a vodičkami nejrůznějšího složení (Já! Lékař, vzdělaný muž a empirik!),

navlékal jsem si dva kondomy, mezi něž jsem umisťoval zrnka fazolí, rozkousával jsem feferonku před francouzským milováním. Ty poslední dvě

hovadiny mi poradil kamarád, teď už bývalý kamarád, ortopéd Jarda, když jsem mu za to na oplátku v hospodě zaplatil pět piv a tři fernety. Mělo

mě napadnout, že od ortopéda nemůžu v oblasti erotiky očekávat nic kloudného. Fazole vzbudily ještě před vlastním aktem takový smích, že se

snad červenám až doteď a feferonkový experiment skončil na stanici lékařské první pomoci ostudou ještě větší a pochopitelně veřejnou. O

výsledcích zaručeně účinných dryáků ani nemluvě. Musím ale popravdě uznat, že za všechna ta fiaska si v podstatě můžu sám. Kdybych trochu

přemýšlel, nic z toho se nemuselo stát. Vysvětluj to ale mým hormonům!

V návalu neutěšitelného zoufalství jsem se začal bezelstně svěřovat ženám, o které jsem se rozhodl usilovat. Jednak jsem doufal, že mi

možná něco poradí, že mi nějak samy pomohou (kdo už jiný mi může říct, kde dělám chybu?!), jednak jsem k nim chtěl být hned od začátku

upřímný, aby věděly, do čeho se pouštějí a co mohou (nebo spíš nemohou) očekávat. Sebe jsem pak, a to nepopírám, chtěl ušetřit jejich

obvyklého a nejspíš i zcela oprávněného hněvu. Jenže kdo kdy pochopí ženské?! Jako když býkovi zamáváte červeným hadrem před očima,

začaly mne ty ženštiny přesvědčovat, že to jistě není tak zlé a že mě budou léčit, když jsem takový

chudáček a že mi rády s mým problémem

pomohou a že si stejně jistě vymýšlím, že jsem pěkný filuta a vím, jak na ně... Co už může být smutnějšího? Cožpak to není k pláči? Snažil jsem

se, opravdu jsem se snažil. A k čemu to vedlo?"

XVIII.

Seděli jsme ve vinárně U Kašpara, popíjeli děsnej vlašák (kterej přinesla servírka místo vobjednanýho veltlínu) a já se snažil vopatrně získat

Editu pro náš plán. Měl jsem z toho, popravdě řečeno, docela vobavy. Samotnýmu mi z toho nebylo dvakrát dobře a Edita se navíc za pár tejdnů

vdávala (Další rána vosudu!!! Jakobych to už tak neměl dost těžký!). K mýmu velkýmu překvapení

se ale dlouho přemlouvat nenechala. Vlastně

vo nějakým přemlouvání ani nemůže bejt řeč. Dokonce jsem se nemusel uchylovat ani k žádnýmu taktizování a chození kolem horký kaše. Řekla,

že jestli je to fakt moje přání, že to teda udělá, i když se jí to moc nezamlouvá a nemá dojem, že by to byl zrovna nejlepší nápad. A sotva to

dopověděla a já se jí podíval do vočí, byl jsem si najednou taky stoprocentně jistej, že je to celý

úplná kravina.

Přišlo mi tak děsivě nelogický a pitomý, že tady dělám kuplíře a dohazuju Editu Pavlovi, zatímco s ní zoufale chci bejt já sám, ať jsou

vokolnosti jaký chtěj. Dyť co na tom, doháje, vůbec záleží?! Nějak bylo, nějak bude. Vokolnosti vždycky stojej za houby a všechno se dá nakonec

zvládnout, když má člověk někoho vážně rád. Vo co může bejt nějakej blbej úředníček z berňáku lepší než já?! Daleko nejrozumnější by teď

přece bylo popadnout ji za ruku, přitáhnout k sobě, půl hodiny ji mačkat v náručí a líbat, a pak vodsud vypadnout, nikomu nic neříct, zdrhnout

někam pryč, na nic se neptat, vo nic se nezajímat, ničim si nevotravovat život a prostě jenom bejt. Zbavit se jednou provždy všech těch

zatracenejch Pavlů, úředníků, nadrženejch kunčoftů a vůbec všeho toho svinstva. Vůbec nerozumim tomu, proč to nejde. Je mi to naprosto

nepochopitelný. A nikdo mi to nevymluví. Dyť by to bylo tak snadný, tak přirozený! Dyť je to, kurva, ta jediná správná věc, co můžeme udělat!

"Jsi moje zlatíčko. Děkuju. Moc děkuju. Jenom mu, prosím tě, neříkej nic vo tom, že se budeš za chvíli vdávat. Pro něj je chození s vdanou -

nebo i skoro vdanou - paničkou něco jako smrtelnej hřích," dostal jsem ze sebe stísněným hlasem a jemně sevřel její dlaň. Bylo mi hrozně, chtělo

se mi řvát nebo aspoň brečet, ale koneckonců teď šlo vo kamaráda, ne vo mě. Ach jo. Všechno běželo naprosto bezvadně; skoro až podezřele bezvadně. Zinscenovat "náhodný" setkání Pavla s Editou nebyl nejmenší problém a

vůbec jsem se nedivil, že se do ní ten trouba okamžitě zakoukal. Skoro jsem mu záviděl. Měl ten úžasnej pocit, že vo něj Edita stojí jen tak, bez

placení, úplně zadarmo, jenom kvůli němu samotnýmu. Ani ho nenapadlo hledat v tom nějakou levárnu. Vůbec se nazarazil nad tím, že ta

nádherná holka, která může mít, na koho si ukáže, si ausgerechnet něco začne se zpustlým a zanedbaným alkoholikem. Když je člověk na dně,

asi holt chvílema kapku ztrácí smysl pro reálný uvažování. Naštestí pro nás. Každopádně si to náramně užíval a začaly se s ním dít neuvěřitelný

věci.Kdoví po kolika měsících sundal svoje obligátní hnusný tepláky a voblík si normální hadry. Začal vo sebe zase normálně pečovat, denně se

myl a holil a pomalu s ním, zaplať pánbůh, byla aspoň trochu normální řeč. Stálo nás to sice jmění, ale jednak to bylo pro kamaráda a jednak

drtivou většinu nákladů pokrejvaly štědrý dary Zdeňkovejch zámožnejch rodičů. Fungovalo to přesně tak, jak jsme chtěli nebo spíš jak jsme

doufali a já blahořečil Zdeňkovi za ten bezvadnej nápad. Všechny pochybnosti a výhrady byly pryč. Po pár tejdnech si Pavel dokonce našel i

práci, která sice nebyla ani zdaleka tak nóbl jako ta minulá, ale jako správce sítě si na nějaký ty drobný přišel a jemu to na celkem slušnou

existenci bohatě stačilo. Až mě chvílema napadalo, že by nám moh s těma účtama vod Edity aspoň vobčas trochu píchnout.

Ta Pavlova změna byla do vočí bijící a skoro stejně rychlá a dramatická jako jeho sešup po rozchodu s Luckou. Byl to zase ten starej kámoš,

kterej nezkazí žádnou srandu a kterej nebere svět tak strašně tragicky. Pavel doslova zářil a nás hřál u srdce ten pocit, že jsme mu k tomu tak

trochu pomohli; že jsme to zkrátka zmákli.

A Edita? Zvládala svůj part s vobdivuhodným přehledem. Dokázala to vodpudivý individuum vobrátit na cestu pravou a při tom si Pavla

udržet v předem stanovenejch mezích; to jest vod těla. Nechala se vod něj dobejvat, přijímala vod něj kytky a drobný dárky, vobčas samozřejmě

nějaká ta večeře nebo kino, ale jinak už tak maximálně držení za ruku (teda aspoň doufám!). Byla tak krásná, tak tajemná, tak svůdná a zároveň

čistá a nevinná, tak sympatická, inteligentní a přátelská! To muselo s chlapem jako byl Pavel nutně pořádně cvičit (se mnou to aspoň cvičilo

pořádně). A tak se Edita stala vobjektem jeho bezbřehýho zbožňování, jeho modlou a idolem. Edita byla dobrá, moc dobrá.

Jenomže po necelým štvrt roce se v našem geniálním plánu začaly vobjevovat trhlinky. Co říkám trhlinky, trhliny jak vrata do stodoly. Tak

předně, Edita se vdala a vodstěhovala za tím svým páprdou do většího bytu na sídliště, čímž se samo vo sobě ledacos dost podstatně změnilo.

Musela se pochopitelně daleko víc věnovat rodině a na nějaký pochybný známosti z dřívějška (tím myslim nás) už prostě nezbejval čas. Schůzky

s Pavlem byly čím dál míň častý a musím přiznat, že tahle změna se dost bolestně dotkla i mě. I se mnou už se skoro přestala vídat a navíc,

jelikož přirozeně praštila s řemeslem, odehrávaly se naše příležitostný setkání v čistě platonickym duchu (ach, můj bože!!! doprdelepráce!!!!!).

Svým způsobem to pro mě bylo daleko horší než dřív. A nejen kvůli tomu fantastickýmu sexu, kterej už s ní nikdy nezažiju (panebože, už NIKDY,

NIKDY, NIKDY!!!). Vono to zní divně, ale dokud se u ní chlapi střídali, bylo to šílený a trhalo mi to srdce na kusy. Jenže na druhou stranu byla tím

pádem taky tak trošku moje (i když jenom tak z jedný tisíciny). A hlavně nic nebylo definitivní, existovala pořád nepatrná a naprosto bláhová

jiskřička naděje, že se nakonec přece jenom rozhodne pro mě a my budeme spolu. Jenže teď? Byl jednou provždy konec se všema posranejma

nadějema. A vědomí, že se jí napříště budou dotýkat upocený pracky toho volezlýho, nudnýho a vomezenýho cifršpióna mě dovádělo (dovádí) k

nepříčetnosti. Jediný štěstí, že už to všechno zvládám, že to mám zmáknutý a na háku a že jsem takhle vlastně docela spokojenej...

Bohužel, takový ústupový manévry některý chlapy rozdrážděj k nepříčetnosti a náš závisláckej kámoš začal totálně blbnout. Přilepil se na

Editu způsobem, kterej vodporoval zdravýmu rozumu. Začal ji pronásledovat na každým kroku a pomalu ale jistě to přestávalo bejt únosný. A

protože už zase stál na vlastních nohou, moh si dovolit pronajmout si byt v Praze, aby byl Editě

ještě blíž a nemusel za ní dojíždět až ze Slanýho.

Skoro denně jsme poslouchali jeho nářky, že se s ní něco děje, že se s ním už nechce scházet, že má pořád nějakou práci, schůzky nebo

povinnosti kolem malý; že se prostě v jednom kuse vymlouvá a jemu se to nelíbí. Co když má

jinýho chlapa? Vždyť s nim ještě ani nic neměla.

Ne, že by mu to vadilo, to ne, navopak, ale je to divný, ne? Pořád si jenom povídaj a držej se za ruce. Dyť taková nádherná holka přece

potřebuje i něco víc, ne? A na každym rohu má určitě spousty nabídek, to je jasný. A tak jsme ho všemožně utěšovali, snažili se nějak zasahovat

a hasit ty nejnepříjemnější a nejakutnější maléry. Jenže jak dlouho to mohlo vydržet, když nám k tomu ke všemu ještě začaly povážlivě vysychat

finanční zdroje?

Taková krásně přeslazená idylka to mohla bejt a najednou se nám tu vobjeví takovej pitomej háček. A kdyby jeden. Spousta háčků. Když si

vo sobě myslíme, bůhvíjak nejsme chytrý, jak to, že nás něco takovýho vůbec nenapadlo? Jak jsme mohli věřit, že náš ujetej kámoš se za pár

tejdnů z ničeho nic vobrátí naruby, zmoudří a dospěje? Přece jsme Pavla znali a že se stane něco takovýho jsme mohli předpokládat, ne? Ne,

vlastně ne mohli, my jsme to museli předpokládat! Vždyť my jsme neměli ani sebemenší

představu vo tom, jak by celá tahle spiklenecká akce

měla skončit. Netušili jsme, jak z toho ven. Doufali jsme snad, že to Pavel sám vod sebe nějak rozchodí, rozdejchá, že ho to z ničeho nic prostě

přejde a von se na tu fantastickou holku svýho života jen tak bez důvodu vykašle, že Edita najednou zmizí z povrchu zemskýho nebo že se náš

problém za nás sám nějak vyřeší? Popravdě, ne. My si totiž žádný problémy vůbec nepřipouštěli a jak tenhle prapodivnej vztah, kterej jsme

stvořili vlastníma vyšinutejma mozkama, ukončit nás ani nenapadlo. Mysleli jsme si, že můžeme někomu jen tak, bezstarostně a beztrestně

vstoupit do života, zahrát levou a se vší samozřejmostí předpokládat, že naším božským zásahem se věci v dobrý vobrátěj a všichni budou

nakonec šťastný až do ---... ... ... ... smrti.

Naše bezbřehá idiotská vomezenost skutečně neznala (a asi nejspíš pořád nezná) mezí. Pořád jsme nic nechápali, pořád nám nic

nedocházelo. Vůbec nic. A i kdyby, bylo by to už stejně na draka. Z tohohle zoufale houkajícího rychlíku, kterej se šílenou rychlostí řítil plnou parou

rovnou do velikýho průseru, se už totiž stejně vyskočit nedalo. Byla spousta příležitostí, byla spousta vhodnejch vokamžiků, kdy to ještě šlo, kdy

se to všechno ještě dalo zastavit. Ale teď už ne, teď už ne. Za všechno si můžem sami. A dobře nám tak.

Vochladnutí Editina zájmu zapůsobilo na Pavla jako červenej hadr na bejka. A tak jsme seděli U

Kašpara tentokrát ve třech. Já, Edita i

Zdeněk. "Pánové, už se nám to začíná vymykat z rukou," začala Edita smutně, ale bez vokolků,

"ten kluk začíná strašně blbnout. Až z toho jde

strach. Leze za mnou do práce, nosí mi kytky domů a nechává je i s milostnejma dopisama za dveřma. Toho si samozřejmě všímaj sousedi a je

klika, že vo nějakej ten pugét ještě nezakop Martin. Snažila jsem se mu rozumně domluvit, ale bylo to k ničemu. Jedinej výsledek byl ten, že se v

noci na dnešek dobejval k nám do bytu. Když jsem mu to zatrhla, ustlal si na rohožce a vydržel tam až do rána! A to už je vážně trochu silný kafe.

Jediný štestí, že byl Martin služebně mimo Prahu, jinak už to dopadlo blbě. Podívejte, je mi jedno, jak zjistil mojí adresu a to, kde dělám," načež

se trochu vyčítavě podívala nejdřív na Zdeňka, kterej celou dobu zarytě mlčel a čuměl do stolu, a pak i na mě, "ale tohle už je vážně moc. Ty víš,

broučku," a to už mluvila jenom ke mně a zároveň mě pohladila po tváři, "že tě mám ráda, moc ráda, ale musíte mě toho cvoka zbavit. Já si

nemůžu dovolit průšvih v práci a hlavně si nemůžu dovolit, aby se něco dověděl můj muž. Chápeš

mě, ne?"

Neměl jsem nejmenší tušení, jak to provedeme, ale Editě jsem samozřejmě slíbil, že toho maniaka zastavíme. Srdce se mi svíralo při

pomyšlení, do čeho jsme ji to, chudinku, zatáhli; že kvůli nám - že kvůli mě tak strašně riskuje, že mě vlastně tahá z bryndy, do který by jí

nemuselo vůbec nic bejt a do který jsem se navez sám svojí vlastní blbostí. To poslední, co bych si přál, by bylo nějak jí ublížit, způsobit jí potíže.

Za boha jsem nechtěl, aby byla nešťastná. Takže jsme museli něco dělat, a to urychleně. Pár dní

jsme získali tím, že jsme Pavla pořád někam

tahali, ale byla to vyloženě zdržovací taktika. Současně jsme ze všech sil přemejšleli, co geniálního zase vymyslet, abysme z toho všichni

vybruslili pokud možno bez velkejch šrámů. Jednou večer jsme seděli u Zdeňka doma (to když

jsme měli jistotu, že náš Romeo tráví víkend s

rodinou ve Slaným) a snažili se společně na něco přijít. Dopili jsme skoro mlčky druhou láhev toho archivního žernoseckýho rýňáku, když se

Zdeněk kupodivu z ničeho nic vobrátil na mě: "Nějaký návrhy?" Čekal jsem sice něco vobjevnýho spíš vod něj, ale jakmile se mě takhle ptal, bylo

jasný, že v rukávu nic nemá. "Podle mě to asi jinak nepude," vodpověděl jsem sklesle a v jeho vočích se vobjevil rezignovanej souhlas.

"Nepude," přikejvnul, sklopil hlavu a na chvíli se vodmlčel. "Kurva!" dodal ještě zlostně, a tak to ukončil. Dost neslavnej konec proslulejch

stvořitelů a zároveň hybatelů cizích vosudů.

Tu noc jsem u Zdeňka už zůstal, ale moc jsem toho nenaspal. Nedokázal jsem za boha zabrat, v jednom kuse jsem se převaloval ze strany na

stranu a nemoh se zbavit nevodbytnejch myšlenek na zejtřek. Děsila mě představa, že si mám před Pavla jen tak stoupnout jakoby nic a s

klidným svědomím mu jednoduše voznámit, že už je zase všechno jinak, než si myslel. Jak mu mám, proboha živýho, vysvětlit, že jsme to

původně mysleli dobře, že jsem mu dovopravdy, vážně, upřímně chtěli pomoct, že to tentokrát nebyl jenom další idiotskej vtípek a že jsme to

jenom trochu nedomysleli a přerostlo nám to přes hlavu? Jak mu mám říct, že to, k čemu se tak upnul a kvůli čemu už zase začal pomalu

zapomínat na svoji sotva znovunabytou důstojnost a sebeúctu, je placená služba? To se přece, sakra, vysvětlit nedá! Člověk přece nemůže v

jednom kuse někomu druhýmu překopávat život, sebrat mu všechnu naději, pak mu na chvíli půjčit nějakou jinou a zase mu ji surově vzít a při tom

se tvářit, že je vlastně všechno v nejlepším pořádku a snad ještě čekat pochopení nebo vodpuštění. To, co jsme dělali my, se zkrátka nedělá.

Do mysli se mi pomalu ale jistě začal vkrádat stísňující pocit, že to nemusí zrovna dvakrát dobře skončit, protože Pavlova reakce se při

nejlepší vůli nedá vodhadnout. Druhou takhle velkou ťafku by už vopravdu nemusel ustát. Napadalo mě, jestli by nakonec nebylo lepší vymyslet si

nějakou věrohodnou historku, která by to mohla pěkně bezbolestně vyřešit nebo že by třeba určitě úplně stačilo zmínit se jenom vo tom, že je

Edita vdaná (a taktně pomlčet vo její bejvalý profesi a celý tý naší boudě) a z nějakýho důvodu se nejenom nemůže rozvést, ale ani pokračovat

ve známosti s Pavlem, protože... její muž je vysoce postavený zvíře, a kdyby se to provalilo... nebo ne, to je blbý, ... spíš že je hroznej žárlivec a

magor a moh by jí začít mlátit..., to je ještě větší blbost... nebo že by při rozvodu mohla přijít vo malou..., úplná kravina! Ne! Už bylo dost lží,

výmyslů a polopravd! Člověk se do nich nakonec vždycky zamotá. Museli jsme s pravdou ven. S

celou pravdou. Aspoň jednou jsme museli

překonat tu naší zatracenou zbabělost, sebrat vodvahu, podívat se Pavlovi zpříma do vočí a udělat to, co bylo potřeba. Do hajzlu, do hajzlu, do

hajzlu!

Tý zlý předtuchy už jsem se nezbavil; ani do rána, ani potom. Žaludek jsem měl jako na vodě a cejtil jsem se, jako by mě někdo celýho vod

hlavy až k patě mačkal vobrovskou nemilosrdnou pěstí. Když jsme konečně seděli U Študáka, zase už ve třech, jenom pro tentokrát s Pavlem

namísto Edity, trvalo nám notnou chvíli, než jsme si vůbec troufli stočit na Editu hovor. Pavel byl po tom posledním neúspěchu evidentně nesvůj a

na tohle téma se mu očividně moc mluvit nechtělo. Už to samo vo sobě bylo divný, protože obvykle vo ničem jiným než vo Editě nemluvil a

upřímně řečeno, už s tim zase bejval docela votravnej. A tak jsme tlachali vo všem možným a snažili se nějak zbavit nervozity. Jenže čím dýl to

trvalo, tím to bylo horší. Dohodli jsme se sice, že začne Zdeněk, ale když se furt k ničemu neměl, nakonec jsem to nevydržel a pustil jsem se do

toho sám.

"Hele Pavle," nadhodil jsem navoko nezávazně, ale hlas se mi tak nějak divně třás, "mluvil jsem,

... teda mluvili jsme s Editou." Pavel v ten

moment zbystřil a trochu zaskočeně se po nás díval. "Detaily nejsou podstatný... Důležitý je to, že

..., no, vona ti prej zkoušela domluvit sama,

abys tak neblbnul...", hlas mě zlobil pořád, protože Pavel na mě upíral pohled tak intenzivně, že mi z toho vysychalo v krku. Začal si zase

vokusovat nehty a mně tak bylo jasný, že jsem se začal dotýkat jeho nejniternějších citů a že tím pádem začíná jít do tuhýho. A Zdeněk mě v tom

zase nechal. "No, víš, vona je dost..., zoufalá, a tak..., no, prostě... poprosila mě, teda nás, ... poprosila nás, abysme to s tebou probrali." Napětí

u našeho stolu by se dalo krájet. Pavel tušil nějakou hroznou zradu a z jeho vočí lítaly naléhavý

votazníky. Já se koupal ve vlastním potu a

nervozitě a Zdeněk, ten velkej básník a světák, ten nevohroženej rebel, ten sebevědomej buřič a divokej rváč zase jenom splihle seděl s

pohledem zabořeným do stolu a skrz něj a podlahu snad až k zemskýmu jádru. A mlčel. Bylo mi úzko, hrozně úzko. Jak tohle dopadne?

Panebože, jak tohle dopadne? Musím se sebrat, kurva! Vodvahu! Vodvahu a bude to dobrý!

"No, víš..., vona, ... teda Edita říkala, tě má ráda, ... ---hrozně ráda, moc ráda tě má, ... jenomže, no, ... my jsme ti taky chtěli pomoct, ... jseš

náš kámoš, že jo...," zamotával jsem se do toho a úplně jsem zpanikařil. A jakmile jsem si to uvědomil, mojí jedinou myšlenkou v tu chvíli bylo,

abych to měl všechno co nejdřív za sebou. Už mi bylo vlastně skoro jedno jak. Hlavně abych už to měl konečně z krku. Měl jsem totiž nevodbytnej

pocit, že se za chvíli udusím nebo že to se mnou sekne. Ten jeho pohled, sakra! Kdyby si aspoň, doprdelepráce, nevokusoval ty nehty jako malý

dítě! Měl jsem nevodolatelnou chuť ho přes ty pitomý pracky praštit! Ať už je to za mnou, proboha! Panebože, jenom ať už je to za mnou! "...my

jsme totiž, ... vona totiž, ... Edita původně nechtěla, ... se bála, že by, ... aby tě, ... aby se tě nějak nedotkla, víš? Rozumíš? Že, ... tóó, ...že je

vdaná, no. Že bys jako, ... jako že by ti to mohlo vadit." Pak se ještě Pavel dověděl, že Editin muž

je velký zvíře na ministerstvu financí, že si kvůli

svýmu postavení nemůže dovolit rozvod, že je taky i proto hrozně žárlivej, hlídá jí na každým kroku a nedávno ji dokonce vošklivě zbil a že jí

vyhrožuje, že jako už nikdy neuvidí malou, když se s ním rozvede... A bylo to venku. Měl jsem srdce až v krku a příšerně jsem se bál, co to s Pavlem udělá. Ten se ale docela rozumě zeptal, proč mu to všechno

neřekla sama, že by se přece jako dospělí lidi nějak domluvili a že se přece při troše dobrý vůle dá

všechno vyřešit. Na to konečně promluvil i

Zdeněk a vysvětlil mu, že jednak právě to už jednou zkoušela (a jak to dopadlo!) a jednak jí to samotný přišlo dost blbý, a tak poprosila nás.

Nevím, proč při tom tak vyčítavě zíral na mě. Měl mu to říct sám, když je teď tak chytrej. Vcelku věrohodně jsme se prolhali všema Pavlovejma

votázkama, z peněženky jsem vylovil jednu Editinu civilní fotku jako důkaz, že nás fakt poslala a bylo vymalováno. Jenomže to původní napětí bylo

furt ještě zralý na krájení, jenom se tou naší přitroublou, ubohou, zahanbující estrádou trochu proměnilo a stalo se ještě trapnějším. Nervózně jsem

poposedával na židli a čekal, co bude dál. Dřív nebo pozdějc bude muset Pavel nějak zareagovat, propuknout v hysterickej pláč, rozmlátit půllitr

vo zeď, zhroutit se nebo s pláčem utéct, rozbít nám držky..., prostě něco. Měl jsem strach. Hroznej strach.

"Franto, hoď nám sem tři vypasený vodáky!" zahulákal místo toho přes celej lokál na výčepáka, vopřel si lokty vo stůl a naprosto klidně a

vyrovnaně pokračoval už jenom pro naše uši: "Já jsem samozřejmě něco tušil. Něco bylo jinak. Jenom jsem nevěděl co a jak. Tak teď to vím. A

vidíte, žiju," a trochu nejistě se pousmál. "Stejně jsem rád, že jsem jí potkal. Edita je skvělá holka. Jenom jsem holt měl bejt rychlejší. Kdo pozdě

chodí... No, co se dá dělat. Každopádně, kluci dík. Díky moc. Jste faktický kámoši." Hořké mandle v čokoládě

Kapitola 4

Bylo mi strašně z toho, že jsem kamarádovi nedokázal říct pravdu, bylo mi líto, že i tak, po tom všem, co měl teď za sebou, ho to muselo

příšerně bolet, ale na druhou stranu jsem cejtil nepopsatelnou úlevu, že to mám konečně za sebou a hlavně že to Pavel vzal tak v pohodě. Počítal

jsem snad s každou eventualitou, ale že by to mohlo dopadnout takhle skvěle, to mě ani nenapadlo. Už to tak vypadá, že jsem ho celou tu dobu

zatraceně podceňoval a že je Pavel nakonec daleko silnější nátura, než jsme si všichni mysleli. Na voslavu toho nečekaně šťastnýho konce jsme

se pěkně zmazali, a když jsem nad ránem usínal, zatímco se se mnou všechno točilo, děkoval jsem bohu, že to nakonec tak báječně dopadlo a

zároveň jsem se dušoval, že až do konce života nebudu zlobit. Když se to vezme kolem a kolem, vlastně jsme kamarádovi nakonec vopravdu

pomohli, jak jsme původně chtěli a hlavně jak von sám potřeboval. Jo, vážně jsme to zmákli. A tak ze mě konečně všechno to napětí spadlo a

nejradši bych bejval samou radostí skákal až ke stropu. Moje svědomí bylo zase čistý jako padlej sníh a já se moh po dlouhý době pořádně a v

klidu vyspat spánkem spravedlivých.

Za dva dny na to se Pavel voběsil.

XIX.

Povyprávěl jsem jí zcela otevřeně všechno do nejmenšího detailu tak jako nikdy nikomu předtím nebo potom. Ona pozorně naslouchala, a

když jsem byl u konce, na chvíli se zamyslela. "Doporučila bych ti jednoho kamaráda, je to výbornej sexuolog...," navrhla, ale já jí okamžitě skočil do řeči: "Ale já nechci žádnýho kamaráda, Stáňo, já chci tebe. Tobě naprosto věřím, znám tě a vím, že jsi skvělá psycholékařka. A i tak to není

snadný, mluvit o takovejch věcech. Že bych o tom měl mluvit s nějakým cizím chlapem, to si vůbec nedokážu představit." Zdálo se, že Stáňa je

tak trochu polichocena mým zájmem o ni jako o psycholožku a že taky docela chápe moje pocity. Dalších osm týdnů jsme ztrávili intenzivní psychoterapií, která mě měla zbavit stresu, ba přímo už

strachu z každého dalšího milostného aktu a

s ním spojeného nevyhnutelného selhání. Bral jsem si schválně noční a víkendové směny, dokonce i dovolenou, jen abych mohl v týdnu jezdit do

Prahy na naše posezení. Musím říct, že jsme se oba snažili, Stáňa byla ohromná a já naprosto nelitoval těch sto padesáti kilometrů, které jsem

musel na cestě k ní a od ní stále znovu a znovu zdolávat. Jenže moje pokroky byly pomalé a neuspokojivé. Navíc každý krok vpřed, který jsme

společně na mé psýché tvrdě vydobyli, byl obvykle následován dvěma kroky zpět způsobenými mojí nutkavou potřebou tělesného sbližování a

jejími katastrofálními následky.

Až jednou se stalo něco nečekaného a zvláštního. Stáňa se (nejspíš poprvé v životě) opozdila, a já

se tak na celých dvacet minut ocitl v

předsíni (neříkala tomu čekárna) její pohodovny (rozuměj ordinace) s velmi mladou, půvabnou, ale poněkud posmutnělou a zamlklou

černovláskou, kterou jsem už několikrát míjel ve dveřích. Obvykle při tom buď přímo plakala anebo svírala v pěsti kapesník, kterým si roztržitě

otírala zarudlé a oteklé oči. Pokaždé se snažila co nejdřív odtud utéct, jako by se snad za ty svoje slzy styděla a chtěla se co možná nejrycheji

schovat někam do koutku, případně se stát neviditelnou a úplně zmizet z povrchu zemského. Nemohl jsem se s ní nedat do řeči. A tak jsem záhy zjistil, že ta obdivuhodná dvaadvacetiletá

dívka chodí ke Stáně proto, aby stůj co stůj

zachránila vztah se svým chlapcem, který nejen že jí ubližuje, jak jen může, a nemá pro ni ani to nejmenší pochopení, ale navíc je jí k tomu všemu

snad ještě i nevěrný. Neuvěřitelné; jsem si jistý, že v jejím věku bych něco takového nedokázal. Vyhledat pomoc psychologa je pořád ještě do

jisté míry tabu, a kdo něco takového přece jen podstoupí, bývá ve svém okolí považován za podivína, ne-li přímo za blázna. Ano, ještě i dnes, v

naší moderní době, která se tak hlasitě a s pompou chlubí tím, že se zbavuje všech možných i nemožných předsudků. O tom bych konečně mohl

vyprávět...

Monika byla nejen nádherná (Bože ty vlasy! Černé jak uhel a tak překrásně lesklé!) a křehká, ale zároveň na svůj věk neobvykle dospělá a

vyzrálá, vnitřně silná, inteligentní a obětavá. Takovou lásku, jaké byla schopna a jakou mu dávala, si její přítel očividně zdaleka nezasloužil.

Blesklo mi hlavou, že já bych ji rozhodně dokázal ocenit víc. Ano! Vždyť jsme měli tolik společného, tak neuvěřitelně jsme si porozuměli, tak

příjemně se nám povídalo a čas ubíhal tak volně, přirozeně a spokojeně, že nám bylo bezmála líto, když se otevřely dveře předsíňky a vešla

Stáňa.

Skoro jsem ani nedýchal. Nemusel jsem se nijak přemlouvat, abych poslechl Stáninu radu a na svou další známost příliš nespěchal. S

Monikou jsem se sice sešel ještě téhož večera, ale velice pečlivě jsem se vyhýbal všemu, co by mohlo mít byť jenom vzdáleně jakýkoli sexuální

podtext. Myslím, že jí to nejen vyhovovalo, ale že jsem si ji tím i získal. Konečně sama mi něco v tom smyslu naznačila, když jsme se loučili a já ji

jen skoro letmo něžně políbil na tvář. Stáňa má asi pravdu. Snad bych skutečně neměl tolik spěchat, snad bych svým nahodilým a namnoze

kratičkým známostem přece jen měl dát šanci přerůst v něco mnohem osobnějšího, intimnějšího a hlubšího; dost možná právě jen skutečně

hluboký láskyplný vztah může vyřešit můj problém. Třeba je mým jediným možným vysvobozením doopravdy jen taková pohádková princezna

jako je Monika. Zařekl jsem se, že to nesmím pokazit, že budu postupovat na všech frontách opatrně a obezřetně, že za žádnou cenu neudělám

jedinou chybu. Samozřejmě, že jsem byl natolik soudný, abych si uvědomil, že vztahy mezi klienty psychologických ordinací jsou vždycky

nanejvýš rizikovou záležitostí. Ale poručte svému srdci, když začne bít tak prudce a vášnivě. A tak jsem si alespoň slíbil, že budu dvojnásob

opatrný.

Stáně jsem o Monice prozatím nepověděl nic; ani by to bývalo nemělo smysl. Jednak zatím vlastně nebylo moc co vyprávět, ale především

jsem měl pocit, že bych tím mohl všechno pokazit ještě než něco vůbec začalo; že bych to nějakým magickým způsobem zakřikl. O věcech, do

kterých vkládáte svoje naděje ve chvíli, kdy si myslíte, že už ani žádné nemáte, se zkrátka nemluví...

XX.

František se k nám dostal, když mě Maruška prvně uhodila. Ona to tak jistě nemyslela. Jenom jí

prostě praskly nervy nebo, jak se říká,

přemohly emoce. Vracel jsem se právě z jednoho svého pošetilého útěku do hospody a ona se na mě tenkrát opravdu hodně zlobila. Musím

uznat, že poprávu, protože jsem ten den, ještě před svým odchodem, nevynesl odpadkový koš, což je jedna z mých základních povinností. Byl to

takový hloupý projev mého vzdoru. Když jsem se tedy asi v půl deváté v noci vrátil, Maruška přede mne beze slova postavila onu inkriminovanou

nádobu a probodávala mě tak hrozným pohledem, že se mi zastavil nejen dech, ale řekl bych, že i srdce. Ach, to moje nešťastné srdce. Nebyl

jsem schopen pohybu, stál jsem tam úplně ochromený hrůzou. A ona pořád nic neříkala, jen tam tak stála s rukama vbok a vraždila mě svýma

nesmlouvavýma očima. Po nějaké chvíli, která mi připadala jako věčnost, přece jen zasyčela: "No tak! " Jenže já doopravdy nebyl schopen

nejen pohybu nebo slova, ale ani gesta nebo grimasy, prostě ničeho. A Maruška si, chudinka, myslela, že jí snad takhle chci odporovat nebo že

se jí, pro boha živého, vysmívám. Svoji pobídku pak ještě asi dvakrát třikrát zopakovala se vrůstající hlasitostí i důrazem. Cítil jsem po celém těle

studený pot, ale nemohl jsem nic dělat; byl jsem strachy úplně ochromený. A tak se moje manželka opravdu moc rozzlobila a přemohly ji ty její

emoce.

Po prvních dvou fackách mi sice zalehlo v uších, ale za to jsem se docela pěkně rozpohyboval. Jednak se konečně uvolnilo mučivě dlouhé

velmi vysoké napětí, které mě málem zabilo, jednak se ve mně patrně ozvaly nejhlubší pudy sebezáchovy, takže jsem se obratně schoulil do

klubíčka, abych se pokud možno co nejvíc ochránil. Když na to teď vzpomínám, uvědomuji si, že jsem v tu chvíli měl být Marušce vlastně vděčný,

že mě svými ranami vysvobodila z té nemožně nehybné strnulosti. Nevím, jak dlouho bych to byl býval ještě vydržel. Jenže tenkrát jsem ještě

nebyl tak moudrý jako dneska. Bral jsem to celé jako hroznou potupu, protože jsem byl strašně

ješitný. Někdo si dovolil dotknout se mojí

mužnosti! A když navíc vzduchem létali nejen magoři, ale i daleko ostřejší výrazy... Nedokázal jsem si přiznat, že jsem to byl já, kdo udělal chybu,

neuměl jsem se na věc podívat objektivníma, nezaujatýma očima. Moje mužská pýcha mě

ovládla, vězel jsem až po uši v subjektivním pocitu

pokoření.

Když mne Maruška nechala být, práskla dveřmi od ložnice a hlasitě je zamkla na dva západy, aby mi bylo jasné, že budu muset spát v

kuchyni (v druhém pokoji spaly děti). Nevadilo mi ani trochu, že jsem nedostal polštář ani peřinu, protože jsem věděl, že až do rána stejně

nezamhouřím oka. Nějakou dobu trvalo, než jsem si ošetřil rány a zastavil krvácení z nosu, a pak jsem začal osnovat plán své kruté pomsty.

Opájel jsem jím čím dál víc, rozvíjel jsem ho a domýšlel do nejmenších podrobností s takovým zaujetím, že jsem nad ránem málem zaspal. S

odřenýma ušima jsem ale stihnul vstát včas, připravit pro celou rodinu snídani, svačinu pro děti do školy a pro Marušku do práce, zkontrolovat

stav ledničky a špajzu a sepsat si seznam věcí, které budu muset odpoledne nakoupit, abych ho mohl předložit své ženě ke schválení a abych

na něj také mohl dostal z rodinného rozpočtu peníze. Zkrátka rozhodl jsem se chovat tak, jako by se včera v noci vůbec nic nestalo.

Jakmile jsem vzbudil děti a dohlédl na jejich ranní hygienu, vstala i Maruška. "Dobré ráno," popřál jsem jí s úsměvem, ale ona mne přehlédla

jako krajinu, jako bych tam ani nebyl a usedla k snídani. Když jsem se k ní přiblížil, rychle se zvedla a zbytek jídla si vzala s sebou do koupelny.

Vypravila se do práce a přezíravě odešla. Já jsem, jako obvykle, odvedl děti do školy a naoko zamířil k poště. Když jsem si byl jistý, že jsem

zaručeně z dohledu, rozhlédl jsem se pro všechny případy kolem, jestli mne někdo náhodou nesleduje, a když jsem se ubezpečil, že vzduch je

opravdu čistý, vykročil jsem spěšně zpátky domů. Na poštu jsem zavolal, že naléhavě potřebuji několik dní dovolené, protože mi vážně

onemocněla tetička na venkově (jak snadno mi na to ti hlupáci skočili!) a bez prodlení jsem zahájil akci František.

Maruška mi sice toho dne "zapomněla" dát mých obvyklých patnáct korun denního kapesného, ale to mi pranic nevadilo. Měl jsem

našetřeno. Opatrně jsem odkryl svou tajnou skrýš ve spíži a vybral z ní všechny své úspory. Opět jsem se ubezpečil, že mne nikdo neviděl. Vyběhl

jsem před dům a pod návalem vzrušení z vlastní tak nečekaně objevené odvahy chvíli zmateně

přemýšlel, kterým směrem se vydat. Poněkud

jsem se na sebe zlobil, protože jsem svůj válečný plán doopravdy promyslel do posledního detailu a teď jsem najednou nevěděl kudy kam.

Rychle jsem se ale vzpamatoval a rozběhl se k nejbližším chovatelským potřebám. Prodavačka byla velmi ochotná (a jen tak mezi námi, pánové,

docela pěkná), a tak jsem se za pár minut vracel domů nejen s křečkem, ale i s akváriem, nebo jak se tomu u křečků říká, a vším nezbytným

vybavením pro jeho chov. Rozrazil jsem vchodové dveře i dveře od bytu a postavil křečka i s výběhem, krmením, mističkami, prolejzačkou a

záchůdkem na kuchyňský stůl. Byl jsem si jistý, že tam ho Maruška určitě najde. Otočil jsem se na podpatku, vyházel ze skříně v ložnici několik

svých nejoblíbenějších svršků a naskládal je do kufru. Potom jsem vytrhl list (!) z notýsku, do nějž

jsem musel pravidelně zapisovat všechny své

výdaje, přetrhl jsem ho ještě na půl, na obou koncích jsem ho propíchl jehlou s navlečenou nití, kterou jsem oběma otvory protáhl. Na papír jsem

pak napsal: "Milá Maruško, místo mě tady máš křečka. Nebude ti sice umývat okna a luxovat koberce, ale jinak mě dokonale nahradí. A můžeš

mu nadávat, jak chceš a on to vydrží. Já už to nevydržím. Sbohem." Uvázal jsem tu cedulku křečkovi kolem krku a odešel k mamince. Pomsta

byla dokonána.

XXI.

Někdy se stane něco, co vás donutí podívat se na svůj život trochu jinak nebo vo něm vůbec začít přemejšlet. Bohužel to bejvaj věci, se

kterejma už nemůžete nic udělat; nemůžete je nijak změnit. Aspoň pro nás idiotský, zabedněný

vomezence to tak je; aby nám vůbec něco došlo,

aby se nám aspoň trochu rozsvítilo vo těch nejjednodušších životních pravdách, musíme nechat všechno dojít až tak daleko, že už je pozdě něco

zachraňovat. Jasně, potom, když už je pozdě, pak je každej hrozně chytrej, potom už každej ví, kde se stala chyba a co měl udělat. Jenže na to

už sere pes.

Nevěděl jsem, co si s tím počít. Nemělo cenu zabejvat se zhovadile přemoudřelejma úvahama na téma "coby kdyby", ale na druhou stranu se

nad tim taky nedalo jen tak mávnout rukou, tvářit se, že se vlastně nic moc nestalo a jít prostě

dál. Tohle už dávno přestala bejt sranda. Život

najednou nebyl nezávaznou hrou, ve který si pravidla určujeme sami a přizpůsobujeme si je podle potřeby s vohledem na vývoj našeho vlastního

skóre. Tohle už nebylo jenom jako, jenom na zkoušku, už to nebylo bezcílný a nahodilý zkoušení

metodou pokus - vomyl, kde až jsou hranice a jak

daleko můžeme beztrestně zajít. Trestem za naše selhání, neúspěchy, průsery všeho druhu, za naši hloupost, nedospělost, bezcitnost,

bezohlednost, bezdůvodnou krutost, cynismus a sobectví už totiž nebyla jenom poznámka v žákovský knížce nebo přísnej pohled pana

profesora. Teď už zdaleka nestačilo to naše vobligátní "proč ne?" jako vomluva pro každej slabomyslej nápad nebo škodolibou zlomyslnost, jako

zdůvodnění každý nízkosti nebo slabošství, jako vospravedlnění vlastní připitomělý existence. Z

ničeho nic bylo tak neuvěřitelně jasný, jednoduchý

a skoro až dětsky prostý, že to k životu prostě nestačí. Že to není dost, že to ani v nejmenším nic nevysvětluje, nevomlouvá ani nevospravedlňuje!

A v první řadě bylo naprosto nepochopitelný, že jsme to neviděli. Nepochopitelný a nevodpustitelný. Panebože, kdybysme jenom nebyli tak

strašně hloupí!

Nesnášim citáty a z lidí, který si na jejich papouškování postavili živnost, je mi zle. Ale někde, ani už nevím kde, jsem čet větu, která se mi vod

Pavlovy smrti neustále honila hlavou: "People are responsible for their actions." Možná jsem si moh ušetřit celej vodstavec, kdybych bejval včas

zapapouškoval, protože ta věta dokonale vystihovala všechno, co mě konečně a tak důrazně

praštilo přes nos. Jako dospělý lidi musíme

domejšlet důsledky toho, co děláme, protože, ať si říká kdo chce, co chce, nakonec máme vodpovědnost i za ty druhý, protože jich se naše činy

taky dotýkají. Na každým kroku, v každý chvíli, při každým rozhodnutí nejde vo nic menšího než

vo náš život. A nejenom vo náš. Jenže tahle moje

základní zkušenost, tohle moje elementární poznání, to procitnutí z naprostý imbecility přišlo neúměrně draho. A ještě před tím, než se zase

rozbrečím, chtěl bych jenom říct, že mě to tak strašně mrzí. Měl jsem to vědět. Už dávno jsem to všechno měl vědět.

Přes všechny ty chytrý řeči byl ale Pavel mrtvej a já musel chtě nechtě myslet i na to, že už za pár dnů má pohřeb. Nějak jsem si tam sám

sebe neuměl dost dobře představit. Nejenom, že jsem nevěděl, jak bych se vůbec moh ukázat před jeho mámou a ségrou, ale i sám před sebou

jsem se styděl tak, že jsem byl tim pocitem hanby úplně paralyzovanej. Bylo mi, jako bych se měl vracet na místo, kde jsem spáchal ten

nejvodpornější zločin, jako bych tam měl usednout na lavici vobžalovanejch a pod vobviňujícíma pohledama davu žalobců a soudců v jedný

osobě vobhájit svůj nevobhajitelnej nárok na to, zůstat vůbec naživu. Dokonce i samotná

představa, že se budu dívat na Pavlovu rakev (a že tam

teda svým způsobem bude i Pavel) mi naháněla hrůzu. Sám před sebou jsem byl za vraha. Samozřejmě mě napadlo (to bych ani nebyl já), že tam nakonec ani chodit nemusím; vlastně mě

nikdo nepozval. Můžu si vymyslet nějakou

nemoc nebo nevodkladnou záležitost, co já vím. Anebo, když vo tom tak přemejšlím, vždyť já

nemusím nikomu nic zdůvodňovat, já se přece

nemusím nikomu zpovídat. Možná, že kdybych zavolal Zdeňkovi, nějak bysme na to společně

vyzráli, něco bysme už spolu vymysleli. Jenomže

právě jemu se mi dvakrát volat nechtělo. Nechal mě v tom, vykašlal se na mě, když šlo do tuhýho, a to se nedělá. Ale hlavně a především - tohle

bylo přesně to, co jsem už nikdy dělat nechtěl.

Ani neumím říct, jak strašně jsem rád, že jsem na ten pohřeb nakonec šel. Měl jsem jedinou a poslední možnost rozloučit se s kamarádem a

aspoň v duchu ho při týhle příležitosti poprosit za vodpuštění. Ne že bych to předtím a potom neudělal milionkrát, ale u jeho rakve to bylo něco

jinýho. Těžko se to vysvětluje... Pavlova matka a hlavně ségra byly fantastický a vobdivuhodně to zvládaly. Řek bych, že mnohem líp než já. Když

jsem jim kondoloval a vobě při tom plakaly, nevodvážil jsem se podívat se jim do vočí. Ale Martina mě pohladila po rameni a řekla něco v tom

smyslu, že já jedinej z Pavlovejch kamarádů se na jejího bráchu nevykašlal. A to už jsem bulil taky. Byl to strašně zvláštní den. Když jsem vylez ven na prostranství před strašnickým krematoriem, foukal studenej vítr, ale sluníčko, skoro už jarní,

svítilo a hřálo a vobloha byla skoro vymetená. Zhluboka jsem se nadechnul toho chladivýho čerstvýho vzduchu a musím říct, že mi v tu chvíli bylo

přece jenom vo trochu líp. Všechno to sice stálo pořád stejně za houby, ale mě se trochu ulevilo. Aspoň jednou v životě jsem nezdrhnul před

vlastním průšvihem. Přinejmenším pro tentokrát jsem dokázal vodsunout sebe sama z centra vesmíru a udělat, co jsem udělat měl. Zdeňka jsem

celou tu dobu vyhlížel marně. Nepřišel.

Byl v tom kus symboliky; Zdeněk už prostě nepřišel. Najednou nebyl důvod se s ním vídat a von to patrně viděl stejně. Tlachání vo jeho

básničkách a mejch fotkách mi teď přišlo jako ta bezkonkurenčně nejzbytečnější a nejhloupější

ztráta času na světě. K čemu se zase znova a

znova a pořád dokola navzájem utvrzovat v tom, jaký jsme velký umělci, když to jednak nebyla pravda a jednak, i kdyby byla, co z toho? Neměl

jsem nejmenší náladu poslouchat jeho úžasný básnický nápady, manifesty, teorie, žvásty a plány jak změnit svět nebo aspoň poezii, ani chuť

pokračovat v tom přihlouplým divadle s jeho dramatickejma útěkama, hraním na schovávanou někde v Brdskejch lesích nebo na Šumavě a

triumfálníma návratama toho vobdivuhodnýho rozervanýho romantickýho velikána, před kterým si maj všichni sednout na prdel. Už mě ani trochu

nezajímaly všechny ty jeho rádoby avantgardně neúprosný soudy. Až teď mi docvaklo, že ve skutečnosti to všechno byla jenom upracovaná póza, která nic nestála a za kterou nic nebylo. Možná už ani sám

nevěděl, jestli to furt ještě hraje nebo jestli už to má bejt dovopravdy. Jistý ale je, že člověk, kterej něco myslí vážně, rozhodně nehřímá na svět

zalezlej v teple za kamnama, v pohodlí a bezpečí hlavně aby, proboha živýho, nic neriskoval a nevystrčí nos, ani když mu umře kamarád. Nevím

vo žádným charakterním hrdinovi, kterej by i ty sebemenší problémy řešil tím, že by před nima buď honem rychle utek dřív, než se mu můžou

dovopravdy dostat až na kůži, nebo že by strčil hlavu do písku a předstíral, že je prostě nevidí; že neexistujou. Víš, co po světě běhá holek?

Přijde jiná, nová, zajímavá, nevokoukaná. A dokud mě nezačne nasírat, bude to skvělý. No a pak to zase skončim a přijde nová, zajímavá,

nevokoukaná... Není na tom nic zlýho, tak to prostě je. Vodborně se tomu říká koloběh holek v přírodě. A co uděláš, když ti umře kamarád? Taky

si prostě najdeš novýho, nevokoukanýho? Neříká se tomu náhodou koloběh kámošů v přírodě, ty jeden posranej, zbabělej, hnusnej kreténe?!

Kterej skutečnej básník, drahej Zdeněčku, by se asi nechal vydržovat vod svej úhlavních nepřátel - vlastních rodičů, kterejma nahlas a veřejně,

s patřičnou povýšeností a arogancí pohrdá - a ještě by při tom dokázal tak přesvědčivě předstírat, že vůbec netuší, vodkud všechny ty prachy, co

mu v jednom kuse pod různejma záminkama strkám, ve skutečnosti jsou. Já už se týhle jeho pitomý hry účastnit nechtěl. Dyť to bylo všechno na hlavu postavený. Ať si třeba umře hlady. Teď už je to jeho problém.

Bylo to směšný a ubohý. Už vod gymplu byl Zdeněk z nás dvou ten "větší umělec". Byl smělejší, revolučnější, zapálenější a šel za svojí

básnickou budoucností jistým krokem, bez votázek a pochybností. Psal jako vo život a při každý

jenom trochu vhodný příležitosti svoje verše

prezentoval. Bylo mu při tom úplně jedno, že to třeba zrovna nikoho nezajímá, že vo to zrovna nikdo nestojí nebo že s nima dokonce přímo

votravuje. Von byl přece ten velkej umělec a všichni se tomu musej se vší samozřejmostí podřídit. Vlastně jsem ten jeho slepej a bezhlavej

fanatismus vobdivoval a možná, že jsem ke Zdeňkovi celou dobu tak trochu vzhlížel. Von byl daleko vopravdovější, žil kumštem a s tím nízkým,

proradným a špínou prolezlým světem nechtěl nic mít. Nezval, Teige, Seifert, Biebl, Hořejší, Hora, Gellner, Zdeněk Bauer (no možná ještě Bondy,

Zajíček a Machulka). Já takovej charakter nikdy nebyl a chvílema mě to hrozně žralo. Sem tam jsem se musel chtě nechtě ušpinit a snížit do

všednosti, občas jsem musel na svojí uměleckou vyjímečnost dokonce i úplně zapomenout. Třeba když se Zdeněk poprvé beze slova vypařil. Stalo se to na konci třeťáku. Venku už bylo teplo, klasifikace uzavřená, nic moc se nedělo,

a naprosto vo nic tudíž nešlo. Jenže tohle jsem tehdy samozřejmě neviděl, stejně jako jsem neviděl, že to tak bylo potom pokaždý, když se po

něm slehla zem. Jednoho dne prostě nepřišel do školy a nedal vo sobě nikomu slovem vědět. Byl jsem z toho docela vyděšenej, protože něco

takovýho nikdy před tím neudělal. Lítal jsem tehdy po Praze jako idiot, hledal ho ve všech hospodách, barech a vinárnách, kam jsme chodili,

vobvolával všechny kamarády, známý a nakonec jsem musel zburcovat i jeho rodiče. Když jsem dorazil k jejich vile na Břevnov, měl jsem

příšerně divnej pocit. Vod Zdeňka jsem vo týhle famílii ledacos věděl a netušil jsem, co se může dít. Tatík, ředitel jistýho profláknutýho nóbl hotelu,

byl buď v práci nebo chodil za děvkama, máma pěkně nasávala. Normální, bežná, průměrná

rodina. Byl jsem z toho docela vyklepanej. Navíc mi

tenkrát bylo sedumnáct...

Pan otec byl ten večer jako na potvoru na služební cestě. To znamená, že byl s nějakou štětkou a pohřešování jedinýho syna nebylo důvodem

k nejmenšímu znepokojení, natož k tomu, aby vobětoval příjemnej prodlouženej víkend na horský chatě v Beskydech. Zdeněk byl totiž na hony

vzdálenej tatíčkově představě ideálního potomka. Prostě se tak nějak nepoved, nesplnil tatíčkova očekávání a ani v nejmenším si tudíž

nezasloužil jeho náklonnost. A tak jsem tu noc v jejich vilce ztrávil jenom s paní Bauerovou. Měla něco upito, ale kdo se jí nakonec moh divit. Byla

úplně vopuštěná. Úplně. A já nedokázal pochopit, jak může někdo vod tak nádherný a pořád ještě

mladý ženský utíkat.

Další den navečer se náš velkej básník vobjevil. Pro mě to byl, samozřejmě, návrat hrdiny. Musel prej jít. Hnal ho vnitřní hlas, inspirace. A tak

prožil vzrušující dva dny v Brdech, kde sice nic nenapsal, protože s sebou neměl ani tužku ani papír, ale prožil si nějakou děsně důležitou a

základní tvůrčí zkušenost. Tu mu ale nakonec překazil hlad.

Byla to jenom ta jedna noc. Vážně. Nevstoupíš dvakrát do stejný řeky. Ale mě to stačilo, abych z toho byl celej špatnej a nedokázal se

Zdeňkovi celý tejdny podívat zpříma do vočí. Tížil mě trýznivej a ponižující pocit viny, zrady na nejlepším kamarádovi. Jsou věci, který se nědělaj,

věci, který jsou zapovězený, poklesky a provinění, který se nevodpouštěj. A jakožto morální

psanec jsem se začal účastnit tý připitomělý hry s

penězma, který jsem celý roky pod různejma záminkama přemisťoval z břevnovský vily do Zdeňkovi peněženky.

Teď s tím byl konec. S velkým básníkem i výčitkama za ten dávnej úlet. Tohle už bylo za mnou. Staly se jiný věci, vážnější a důležitější,

mnohem skutečnější. A pan bejvalej kamarád dřepěl za pecí. Kdo chcete, hrajte si tu komedii dál, buďte si dál podrazáci, herci, zhrzený voběti

nespravedlivýho vosudu, pasivní diváci svýho života, zatrpklý trosky. Ale každej může vždycky něco udělat, každej se vo to může aspoň pokusit.

A když nechcete, když už nemáte víru nebo vodvahu, když jste to vzdali, neházejte to, prosím, na někoho nebo něco jinýho; buďte tak hodný a

aspoň si to přiznejte a nesnažte se z nás dělat blbce. Nikdo vám to už nesežere, nikdo vám už na to neskočí. A je to vážně trapný, ubohý a malý.

A tak strašně, strašně hloupý.

Sečteno a podtrženo, zůstal jsem sám. Navenek se nic moc nezměnilo, fungoval jsem normálně

dál. Ale poprvé v životě jsem si uvědomil, že

jsem zůstal úplně sám, a to bylo příšerný. Teprve až dneska dokážu pochopit, že lidi udělaj všechno možný, že zapřou i sami sebe, jenom aby

nezůstali sami. Možná, že vo něco víc teď dokážu pochopit i toho zatracenýho Pavla. Není nic horšího než samota. Nevím proč, neumím to

vysvětlit, nikdo to asi neumí. Ale je to tak. Nad Monikou nemělo cenu truchlit, i když mě vobčas napadalo, jaký by to asi všechno bylo, kdybysme

bejvali zůstali spolu. Některý věci by se třeba nestaly... Ale k čertu s Monikou i těma debilníma úvahama! Editě jsem se už do života plést nemoh

a ani nechtěl. Pokud vím, má se docela dobře a je vcelku v pohodě. Jakej by to mělo smysl, kdybych z ničeho nic nakráčel a všechno jí to

rozboural. Ani by si nic rozbourat nedala; na to má, na rozdíl vode mě, všech pět pohromadě. Jestli jsem měl něco udělat, pak to mělo bejt

tenkrát, když byl ještě čas a já se bál jak malej (čeho vlastně?). Kurva, měl jsem to udělat! Jít do toho na plný pecky, protože Edita byla to jediný,

co v tom mym pojebaným životě mělo nějakou cenu. Třeba by to nevyšlo, dost možná že ne, ale měl jsem to zkusit a dát do toho všechno. Teď je

na to pozdě. Teď už si můžu (a taky vždycky budu) tak akorát vyčítat, že jsem to neudělal a po nocích bulit do polštáře. Vo Zdeňkovi jsem toho už

nakecal víc, než si zaslouží a Pavel už tu není. Sečteno a podtrženo, zůstal jsem sám. XXII.

Po těch osmi týdnech naše posezeníčka (terapeutická sezení) skončila. Stáňa mě poprvé

nepřivítala svým nakažlivě optimistickým

úsměvem. Byla vážná a skoro podmračená. Nepochyboval jsem o tom, že dojde na konečný soud. Posadili jsem se a odbyli si takové ty běžné

fráze, jako co je nového? , jak se máš? , co děláš? . Bez nejmenšího otálení pak přešla přímo k věci: "Víš, já mám dojem, a ty, myslím, to cítíš

taky, že se nijak zvlášť nehýbeme z místa." Smutně jsem přikývl. "Dlouho jsem o tom přemýšlela a dospěla jsem k názoru, nemusíš s tím

samozřejmě souhlasit, ale já jsem si skoro jistá, že je to tím, že se snažíme na nepravým místě." V

mých očích byly miliony otazníků, a jelikož

Stáňa zpozorovala moje naprosté zmatení, hned pokračovala dál: "No, ono je dost dobře možný, že určitá část tvýho problému je v tom, že na to

prostě strašně moc myslíš, že se na to hrozně upínáš, jseš v křeči, a pak se není co divit, že máš

potíže." Znovu jsem souhlasně přikývl, ale

pořád jsem nebyl o nic moudřejší. "To je fakt, Stáňo, máš samozřejmě pravdu, ale to už víme od začátku, ne? " "No jasně," usmála se dnes

poprvé Stáňa, "a on by to zase nebyl takový problém. Za čas bysme to asi i zvládli. Ta hlavní potíž

bude ale nejspíš jinde. Tobě ve skutečnosti asi

schází i jenom maličká špetička empatie, ty se prostě do těch ženskejch neumíš vcítit, neumíš si představit, co prožívají, po čem doopravdy touží,

co vlastně chtějí, co je jim příjemný a co ne. No a pak prostě děláš nepravý věci v nepravou chvíli. Bez urážky, já bych řekla, že ses prostě jen

naučil pár stereotypních postupů, jak ženskou ukecat, jak ji dostat do postele, což v podstatě

nevyžaduje žádný vcítění. No a dál, když už je

aspoň minimální empatie zapotřebí, abys poznal, co máš dělat, jak a kdy, nastává průšvih, protože to je právě to, co nedokážeš. Ony k tobě ty

ženy vysílaj signály, kterým ty prostě nerozumíš, neumíš je rozšifrovat, nevíš, co znamenaj." Začal jsem se na židli neklidně ošívat. "No dobře, to, co se mi tu snažíš říct, zní celkem logicky a nejspíš na tom i něco bude. Ale jak si s tím

mám poradit? Co s tím mám dělat? " zeptal jsem se poněkud nervózně. Stáňa se ještě trochu víc zachmuřila a chvilku jakoby přemýšlela, co říct

(a možná taky jak). "No, víš, popravdě řečeno, s tímhle tvým problémem toho asi moc nezmůžeme. Některý věci prostě nejsou všem lidem daný

a s tím zkrátka nic nenaděláš. Samozřejmě, že se to dá trochu vylepšit nácvikem, ale sám už víš, jaká je to pekelná dřina a ve tvým případě bych

si vůbec nebyla jistá, a to ti říkám úplně narovinu, že by výsledek odpovídal vynaloženýmu úsilí. Můžeme dál pokračovat v terapii a vyzkoušet

ještě pár novejch věcí, ale asi se shodnem na tom, že to v podstatě nemá moc cenu. Ani psychologie zkrátka není, bohužel, všemocná..." Ve

stručnosti mě tak seznámila, sice účastně, ale naprosto bez okolků s mojí anamnézou, diagnózou i prognózou současně. Nemohl jsem se

ubránit, abych zklamaně nesklopil pohled. Zvolna jsem propadal pesimismu. Zdálo se, že i ta nejposlednější šance z posledních je nenávratně

pryč a že mi nakonec doopravdy zbyde už jen ten špagát. Začínal jsem přemýšlet o tom, jestli budu moct sám sobě vystavit úmrtní list.

Stáňa se tím ale nedala ani v nejmenším zneklidnit a naprosto pevně, vyrovnaně, dokonce bezmála povzbudivě pokračovala: "Hele, neber to

zase tak tragicky. Každej z nás má něco a každá situace se dá řešit. My jsme až doteď hledali cestu, jak hasit ty tvý požáry, když už hořela i

stodola se stohem. A to evidentně k ničemu nevede. Musíme to prostě zkusit jinak." Visel jsem jí

na rtech a jen těžko skrýval svou netrpělivost.

"No tak už mě nenapínej. Co teda navrhuješ? " Stáňa byla přesvědčená - a výraz jejího obličeje to jen potvrzoval-že na to konečně přišla; už má

to nejlepší možné řešení, o tom nebylo pochyb. A když si je tím jistá Stáňa, tak to tak taky bude. Ona totiž nikdy nemluví do větru. "Tak podívej.

Místo toho, abysme tě pořád znova a znova tahali z maléru, zkusíme to zařídit tak, aby ses do těch průšvihů vůbec nedostával; aby tě to do nich

tak neodolatelně netáhlo. Rozumíš? Prostě ti zkusíme vzít sirky z rukou anebo, přesněji řečeno, vyměníme je za takový, který budou trochu hůř

chytat; minimálně ti neblafnou v ruce jen tak samy od sebe. A tak získáš na sebou jistou, a já

věřím, že dost značnou kontrolu."

Svou poslední větu nechala náležitě doznít. Její efekt byl ale už i tak dost působivý. Visela neurčitě a naléhavě ve vzduchu a já nevěděl, co s

ní. Vzít z rukou sirky? Vyměnit je za jiný? Co tím sakra myslí? přemýšlel jsem usilovně, má to být nějaký nový druh terapie, nějaký prášky nebo

co? Nevím přesně proč, ale začínalo mě nepříjemně mrazit. Cítil jsem se pořád naprosto zmatený

a už jsem se ani nepokoušel to skrývat. "Já

vím, že to pro tebe asi nebude jednoduchý, budeš se s tím muset nejspíš nějakej čas vyrovnávat. Ale já ti s tím pochopitelně ráda pomůžu,"

navázala konečně Stáňa, když viděla, že začínám tonout v rozpacích, nejistotě a neblahých předtuchách. V té chvíli už mě něžně držela za ruku a

tón jejího hlasu ztratil na věcnosti. Zněl teď měkkou konejšivou melodií soucitu a pochopení. Za to zcela nechápavý pohled upřený do prázdna

dokonale odrážel stav mého ducha. Bylo jasné, že se mi snaží něco důležitého naznačit (ale co?), že se mě snaží připravit na nějaký přímý a

nepochybně dosti tvrdý úder (ale, proboha, na jaký?) a že se pokouší jeho drtivý dopad všemi dostupnými prostředky nějak zmírnit.

Stániny oči ještě víc zvážněly, skoro posmutněly. Vzala mi teď už obě ruce do svých dlaní, mírně

se ke mně naklonila a velmi tlumeným

hlasem téměř zašeptala: "Když to vezmeš racionálně, nebude to zase tak zlý, jak to snad na první

pohled může vypadat... jde v podstatě jenom o

zvyk... a překonání pár pitomejch předsudků..., i když hluboko zažranejch. Tahle léčba..., je snad trochu invazivnější, ale já si opravdu myslím..., ...

že je to jediná možnost..., a hlavně ti to zaručeně pomůže! ... mluvila jsem o tom i s panem profesorem..., ... on si to myslí taky ... - - - podívej, jak

moc si přeješ... mít... někdy v budoucnosti..., ehmm ... vlastní děti? " XXIII.

Ty moje večerní kurzy focení v kulturáku mi najednou byly ještě daleko milejší než kdykoliv před tím. Začínal jsem se ně těšit jak malý dítě na

dudlík a úterky jsem netrpělivě vyhlížel vždycky už vod pátku. Připravoval jsem se teď dvojnásob pečlivě, bedlivě pročítal časopisy a vodbornou

literaturu, vybíral témata, sháněl materiály a pochopitelně fotil, fotil a fotil... Není to asi zrovna normální, ale přestal jsem dokonce mít rád víkendy -

zbytečně dlouhý, zbytečně vosamocený. Nejlepší den z celýho tejdne bylo bezkonkurenčně úterý!

V září obvykle začínala skupinka deseti až patnácti nadšenců plnejch elánu, jiskry, zápalu, invence a víry, že právě voni konečně udělaj takový

fotky, který ještě nikdy nikdo necvaknul, zkrátka něco, co tady ještě nebylo, a celej svět už na to dlouho netrpělivě čeká. Většině z nich se tenhle

sen, bohužel, splní a jejich fotky jsou vopravdu naprosto nenapodobitelný originály. První

neúspěchy tuhle skupinu adeptů velikýho umění vod

jejich "poslání" naštěstí spolehlivě vodradí. A tak se svý voslňující kariéry geniálních fotografů

vzdávaj stejně překotně jako se pro ni nadchli a

vrhají se (opět střemhlav) třeba na potápění, keramiku, sokolnictví, heraldiku, volejomalbu nebo záchranu kriticky vohroženýho žížalovce

šišlákovýho ve středozápadním cípu Šluknovskýho výběžku. Vždycky to má stejnej průběh. Po novým roce mi zbývají tak tři čtyři skutečný

zájemci vo focení, se kterejma má cenu vůbec něco dělat. A teprve potom to začíná bejt zajímavý

i pro mě.

Mám dokonce dva lidi, který choděj na moje kurzy už pár let. Ty už pochopitelně nic neučím (voni spíš ledacos naučej mě). Vobčas se

sejdem v klubovně, posedíme, pokecáme, co je novýho, co by se dalo nebo mělo fotit, díváme se vzájemně na svý věci a podrobně je

probíráme. Samozřejmě při tom votevřeme nějakou tu lahvinku a kdo chce, zapálí si, co mu je libo. Někdy se stane, že někdo přinese něco, nad

čím ty vostatní jenom zalapaj po dechu, něco vopravdu dobrýho. Ještě jsem ale nezažil, že by proto někdo žárlil nebo záviděl. Navopak. Důležitá

je dobrá fotka a ten, kdo jí cvaknul, zaslouží poplácat po rameni. A ten voceněnej se na voplátku zase rád rozdělí vo svý zkušenosti, vylíčí

vostatním, jak ji udělal, proč, kdy, kde, s kým... Celý to zkrátka probíhá v naprosto pohodový

kamarádský a kolegiální atmosféře (řek bych

"tvůrčí", ale to je debilní slovo). Jsme tam prostě jenom lidi, který to baví a který si navzájem přejou. No a nakonec nějaká ta pětka z toho pro mě

taky kápne.

Když mě k tomu říďa kulturáku za vydatný pomoci našeho češtináře ve čtvrťáku přemluvil, netušil jsem, do čeho jdu. Dneska si blahořečím, že

jsem to udělal. Nebo bych neměl? No, jak se to vezme. Rozhodně bych dneska nebyl tam, kde jsem.

Zuzanka zaťukala na dveře někdy začátkem května a už samotnej její příchod byl dost příznačnou ukázkou toho pro ni tolik typickýho a mně

zcela nepochopitelnýho mixu naprosto suverénního sebevědomí a rozpačitý, skoro bezradný

nejistoty. Hned v první chvíli bylo nad slunce jasnější,

že to, co měla najednou před vočima, se ani v nejmenším nepodobá tomu, co vočekávala nebo v co doufala. Nejspíš musela mít dojem, že si

spletla dveře a nedopatřením vlezla do nějakýho hašišovýho doupěte. V místnosti se volně

vznášel mlžnej tabákovo marihuanovej vopar, na stole

stála zpola vypitá flaška vizoura a kolem stolu byla bez ladu a skladu poházená tlupa pochybnejch individuí pohodlně rozvalenejch v křeslech a

na židlích. To jistě nebyla ta vočekávaná společnost elegantních a uhlazenejch intelektuálskejch umělců, kultivovanejch fotografů na vysoký

úrovni, vo kterejch slečna nejspíš snila. Ale stejně paf jsme byli i my z ní. Civěli jsme na ni jak na zjevení, když nerozhodně přešlapovala ve

dveřích, v rukách žmoulala veliký šedě mramorovaný desky z tvrdýho papíru a nevěděla, jak si s tou nečekanou situací poradit. Vopravdu sem

tak nějak nepasovala. Její dlouhý blonďatý vlasy spletený do dvou copů, přiléhavej červenej svetřík a minisukýnka se skotskou kostkou z ní dělaly

sice kapku nezbednou, ale přece jenom pořád ještě dobře vychovanou a (maličko provokativně) cudnou školačku.

"Přejete si," vysoukal jsem ze sebe konečně, když už se zdálo, že se ten andílek votočí a zdrhne."

"Já hledám kurz fotografování," hleslo to

nešťastný stvoření šeptem, jako by už ani nedoufalo, že v Praze, v Evropě, na celý týhle proradný

planetě vůbec nějaký kurzy focení existujou. To

její zklamání mě kdovíproč strašně zasáhlo a předsevzal jsem si, že ji z něj nějak vyvedu, že ten blbej první dojem nějak vylepšim a napravim.

Možná kvůli těm jejím copům nebo pro ty nádherný hnědý voči anebo daleko nejspíš pro to, že jsem se zoufale potřeboval zamilovat a ze

Zuzanky, proč to nepřiznat, jsem byl vod prvního vokamžiku celej pryč. Vzal jsem si ji stranou, usadil do měkkýho křesílka, pokusil se ji trochu

uklidnit a přesvědčit ji, že pravá podoba skutečnýho umělce je právě tahle; jejím školsky patetickým slovníkem řečeno, poněkud bohémská.

Zdálo se, že moje kamufláž docela zabrala a Zuzančin pohled na naši pochybnou společnost se přece jen trochu změnil. V těch velkejch

hnědejch vočích sice kapka nedůvěry a podezřívavosti zůstala, ale zároveň se to v nich i trošičku zajiskřilo a postupně se celý začaly prozařovat

novým zájmem a zvědavostí.

Využil jsem toho a pokusil se zjistit, jak je na tom ta roztomilá kočička s focením, abych věděl, kde spolu začneme a co ji vlastně mám naučit.

Jenže Zuzanka se nic naučit nechtěla. Podle svýho vlastního mínění byla už hotovou fotografkou a za mnou přišla spíš jen jako za zkušenějším

kolegou, aby vyslechla můj názor na svý práce. Lépe řečeno, aby vyslechla mou chválu. Nebyl jsem proti, ale zároveň jsem chtěl tu krásnou

školačku, která donutila můj myokard po měsících nečinnost k frenetický aktivitě, jenom pro sebe. A tak jsem jí vysvětlil, že tady bohužel mám

kurz, kterej je v běhu, že máme něco rozdělanýho a nemůžu se jí hned věnovat, ale že zejtra U

Kašpara jí už budu úplně k dispozici. Zdálo se, že

tím byla kapku zaskočená a snad i dotčená, protože neuvěřitelně sladce nakrčila čelo a chvíli to vypadalo, že váhá, jestli se nemá buď zvednout

a uraženě vodejít ve stylu velký dámy z americkýho velkofilmu nebo se rozbrečet jako malá holka; anebo případně něco jinýho, ještě efektnějšího,

ale sama ještě neví co. Patrně se vší samozřejmostí vočekávala, že vokamžitě všeho nechám jenom proto, abych moh nad dokonalostí jejích

uměleckejch děl poprávu nadšeně křičet "Bravo!!! Úžasný!!!, Geniální!!! Fantastický!!!". Nakonec jí ale nezbylo, než tu křivdu překousnout a

kejvnout. Celej zbytek dne, večera a noci jsem nemyslel na nic jinýho než na ni. A hlavně před spaním to po dlouhý době byly zase jednou moc

pěkný a příjemný myšlenky.

Zuzanka tentokrát dorazila s rozpuštěnýma vlasama, jenom lehce nalíčená, červenej svetřík vyměnila za bílej a místo kostkovaný sukýnky si

vzala černou, jestli je to vůbec možný, snad ještě kratší. Byla tak strašně sexy, že jsem měl problém vůbec se ovládnout a soustředit se na

běžnou společenskou konverzaci. Nejradši bych se na ni bejval na místě vrhnul, praštil s ní na stůl, serval z ní ty hadříky a... No nic; nechal jsem

se trochu unést. Jen klid, chlapče, jen klid. Prvních deset minut se zdálo, že jsem v jejích očích skoro idol; originální umělec, světem protřelej

profík a že je snad skoro až vděčná za to, že jsme se tu spolu sešli a já se uvolil vomrknout ty její

vobrázky. Trvala ale rozhodně na tom, že se na

ně musím podívat hned. A tak, ještě než jsme si vobjednali, votevřel jsem ty šedý papírový desky, ze kterejch se na mě vysypalo asi patnáct

"nejlepších fotek, jaké jsem kdy udělala. Dala jsem si na nich vážně záležet a myslím, že jsou opravdu dobré. Co si o tom myslíte vy?"

Co jsem si vo tom myslel jsem nejenom nemoh říct na plnou hubu, ale ani naznačit. Naskytnul se mi skutečně děsivej pohled na to

nejstrašlivější, co jsem měl kdy v ruce (a že jsem už pár let s úplnejma začátečníkama dělal). Na stole přede mnou zoufale naříkalo několik

desítek fotografií různejch zvířátek, koníčků, velbloudů, kočiček, Zuzančinýho pejska skotačícího na zahradě, motýlků, západů slunce nad

Hradčanama, voslav tatínkovejch narozenin a výjev moře s panelákovým hotelem v pozadí a rosolovitou dámou (Zuzančinou matkou) v popředí...

Navíc bylo zjevný, že Zuzanka nikdy neslyšela ani to nejzákladnější vo kompozici nebo vo práci se světlem. Z některejch fotek jí její vobjekty

"utíkaly", na jinejch na sebe strhávaly pozornost naprosto podružný a nedůležitý detaily, někdy to bylo celý příšerně přesvícený, jindy to vypadalo,

že fotila v úplný tmě.

Věděl jsem, že kdybych se teď začal smát (k čemuž jsem měl neodolatelnou chuť) nebo kdybych na rovinu vybalil, co si vo těch hrůzách

vážně myslím, už bych Zuzanku nikdy neviděl. Bylo totiž zjevný, že je na svý veledíla strašně pyšná

a nafoukaná a netrpělivě vočekává mou

nanejvejš voprávněnou chválu. Prostě pravá umělkyně. Kdyby místo toho velkýho umění radši používala automat! Pak by se na to možná dalo

aspoň trochu koukat. Po dlouhejch minutách vnitřního boje a mlčení (zatímco Zuzanka nedočkavě poposedávala na židli a všemožně se vrtěla)

jsem nakonec s největším sebezapřením prohodil něco v tom smyslu, že to vůbec není špatný, že má nepochybně talent, ale že by to chtělo ještě

na některejch věcech trochu zapracovat. Zuzanka byla opět očividně zaskočená. A nejen to, byla samozřejmě smrtelně dotčená. Zase jsem ji

zklamal a urazil. A co víc, já ji nepochopil, nedocenil, zradil jsem její důvěru i naděje, který do mě

vkládala. Její přístup ke mně se v tu chvíli

diametrálně změnil. Najednou jsem už zase nebyl respektovaná autorita, ale naprosto bezvýznamná nula. Ve vteřině si mě ve svejch

nevodolatelnejch velkejch vočích sesadila z toho nebeskýho trůnu, na kterým jsem ještě před chvílí seděl, a degradovala mě z uznávanýho

profesionálního fotografa na tuctovýho cvakala z nějakýho přihlouplýho vobecního plátku, kterej stejně ničemu nerozumí a je příliš vomezenej, než

aby dokázal vopravdovou kvalitu vocenit. Možná byla dokonce přesvědčená, že jednoduše žárlím a nemůžu přenést přes srdce skutečnost, že

její fotky jsou vo tolik lepší než ty moje. Kdoví? Každopádně mi s neskrývaným vopovržením sdělila, že si vo mně myslela, že jsem jinej, ale vono

se ukázalo, že jsem úplně stejnej...

U večeře a skleničky vína mi naštěstí dala ještě jednu šanci. Abych i já, poněkud pomalejší (ne-li přímo zpozdilej) laik dokázal porozumět

všem složitostem a zákoutím jejího kreativního ducha. S notnou dávkou povýšený shovívavosti mi ke každý fotce podala vobšírnej a nutno přiznat

zcela vyčerpávající výklad. Díky tomu, že mě laskavě vzala na milost, jsem se dověděl snad každičkej detail nejen vo všech těch nešťastnejch

terčích jejího neúprosnýho vobjektivu, vo uměleckejch záměrech autorky, vo snaze zachytit dynamiku pohybu (proto je toho rozmazanýho pejska

na fotce jenom půlka), vo touze vystihnout jedinečnou krásu a dramatičnost přírodní scenérie (západy slunce), vzácnost chvilek rodinný harmonie

(rosol u moře a sfoukávání dortu) nebo nevopakovatelnou krásu nespoutanýho života v divočině

(nosorožci, zebry a velbloudi v zoo), ale i vo

všech rodinnejch vztazích a peripetiích až do pátýho kolena. Všechno to její pitomý tlachání jsem přežil jenom proto, že jsem celou tu dobu

střídavě koukal do těch zjevně nezaslouženě hlubokejch tmavejch vočí, na sladce vínovou a třpytivě se pohybující pusinku a na linii jejích drobných

ňader něžně se rýsujících pod bílým svetříkem a nechal při tom svoji fantazii volně pracovat (především na téma, jaký sladký tajemství se to asi

pod tím svetříkem skrejvá). V zápalu svýho tvůrčího nadšení (a tvářičky jí dovopravdy nádherně

zrůžověly) si tak ani nevšimla, že jsem si dovolil

vzít ji za ruku a začal jí tykat.

Proti svojí vůli jsem se tak postupně dověděl, že ten maličkej, kostnatej, vysušenej a jakoby snad poďobanej pán z fotek, Zuzančin to otec

(kterýmu dost viditelně scházel jeden přední zub, což působilo značně komicky), je veliká šarže na policejním prezidiu, zatímco vo hlavu větší a

nejmíň vo tunu těžší rosolnatá matička se celej život s láskou a zaujetím stará vo teplo rodinnýho krbu, seznámil jsem se se všema nejlepšíma

kamarádkama, který za celej svůj dvacetiletej život měla, stal jsem se ušitým svědkem jejích vosudovejch a pochopitelně nenaplněnejch lásek

stejně jako jsem se v duchu zúčastnil vopakovanejch a vopakovaně nespravedlivě neúspěšnejch přijímaček na vejšku (obor umělecká fotografie,

jak jinak). Prožil jsem si se Zuzankou její slzičky, když tu do nebe volající křivdu potají voplakávala, ale zařekla se, že se nedá, a dokud neuznají

její talent a schopnosti, vezme místo učitelky na základce, bude ty pitomý dětičky učit výtvarku a češtinu, ale za rok to zkusí znova, a když to bude

třeba, další rok zase a zase a zase..., až se to konečně jednou povede. A potom jim to všem dojde, pak budou litovat, že tak mrhali jejím

nadáním. Ale to už bude pozdě! Pro ně pozdě! Vona už jim to stejně nikdy nevodpustí. A schválně

bude dobrá, moc dobrá! A bude vystavovat

všude ve světě! Jenom tady ne! To teda ne, nikdy a za nic!

No a takovýhle kraviny jsem poslouchal celej zbytek večera. Chápal jsem už Zuzančino zklamání z mojí reakce na její velký umění, chápal

jsem, že moc nescházelo a skoro jsem se zařadil do dlouhýho zástupu těch, "co jsou stejný a vůbec ne úplně jiný". Jenom jsem si najednou

nějak nebyl jistej, jestli jsem vlastně rád, že jsem tu další šanci ještě dostal. Měl jsem totiž sto chutí se zvednout, nezaplatit ani účet a vodejít

spánembohem domů. Jenomže jsem z nějakýho podivnýho důvodu nemoh. Prostě to nešlo. V

Zuzančině přítomnosti jsem cejtil takovej zvláštní

vnitřní neklid (hrom do mě za ten idiotskej výraz, ale líp to říct neumím). Když se na mě podívala, a to musela v průběhu svýho votravnýho

vyprávění dělat dost často, a já si dokázal vodmyslet ty její debilní žvásty, naskočila mi okamžitě

husí kůže jak pralinky. Bylo v ní něco

neidentifikovatelně přitažlivýho, něco, co umělo zahrát na nějakou mojí hodně hluboko uloženou strunu. Kupodivu, přestože byla úplně

pitomoučká, nafoukaná, v jádru nesympatická, netalentovaná, rozmazlená, sebestředná, arogantní, sobecká, vztahovačná, nesebekritická,

neinteligentní, nezajímavá, neoriginální..., nebyla to zdaleka jenom otázka kalhot těsnejch v rozkroku. Bylo mi s ní nějakým prazvláštním

způsobem dobře, tak nějak lehce, samozřejmě, já fakt nevím, jak to říct. Když jsem tam s ní seděl a poslouchal melodii jejího hlasu, díval se na ni,

cítil její vůni a dotýkal se jí, vzrušovalo mě to a zároveň uklidňovalo. Nevím, jak to vysvětlit. Sám tomu dost dobře nerozumím.

A tak jsem nejenom nezved kotvy, ale vytrvale jsem chvílema souhlasně, chvílema chápavě, účastně nebo soucitně kejval (a myslel si svý) a

vobčas prones něco jako "rozumím, chápu, no to snad ne, určitě, to dokážeš, ano, jo, jistě." Zbytek vobstarala ke svojí velký spokojenosti

Zuzanka sama. Vona prostě nikoho druhýho k dialogu nepotřebovala. Inu, každej má na balení

holek nějakou metodu. Já byl tentokrát asi za

chápavou vrbu. A hele, vono to fungovalo!

Ne že bych Zuzančinejm výlevům věnoval nějakou pozornost, ale stejně mě už po vosmý hodině

začínala brnět hlava, takže jsem začal

směrovat náš pobyt ve vinárně ke konci. Zaplatil jsem a vyšli jsme ven do příjemnýho svěžího večera. Zdálo se, že Zuzanka září jak vánoční

stromeček. Očividně jsem si u ní nakonec dost podstatně vylepšil reputaci. A tak jsem toho jejího příznivýho rozpoložení chtěl včas využít, než si

to zase rozmyslí nebo než si to u ní sám zase nějak pokazím, a pozvat ji ve vší počestnosti k sobě, abysme tam mohli pokračovat ve vodborný

diskuzi a já jí moh ukázat některý ze svejch fotek. Proč by nešla? Vždyť vo nic nejde. Jenom vo ty fotky přece.

Jenže Zuzanka mě předešla. Zhluboka se nadechla chladivýho jarního vzduchu a jen tak mimochodem řekla: "Nechtěl bys zajít k nám?" Byl

jsem z toho naprosto vedle, ale dokázal jsem zachovat klid. "No, ty jsi teda samý překvapení, víš

to?" zalapal jsem po dechu a s lišáckým

úsměvem pokračoval, "ale ke mně by to bylo blíž. Vlastně bydlím hned za rohem..." Zuzanka mě

zpražila přísnym učitelským pohledem a

okamžitě se vohradila: "Jenže tak jsem to nemyslela! Chtěla jsem tě představit rodičům. Už jsem jim o tobě vyprávěla a oni by tě rádi poznali."

Ta holka je vopravdu samý překvapení. Ještě jsme si ani pořádně nepotykali a vona už vo mně

nejenom povídá celý svý povedený famílii, ale

navíc mě tahá přímo do jámy lvový. To by mi tak ještě scházelo! Jestli něco vopravdu nesnáším, tak jsou to zrovna takovýhle trapný rodinný

dejchánky. "Hele, neuraž se, ale není to kapku divný. Vždyť se ještě ani pořádně neznáme a ty už

mě chceš představovat matince a tatíčkovi?"

zeptal jsem se pokud možno vopatrně, ale i tak jsem ji rozdráždil. "Nezdá!" vodsekla skoro vztekle, "vůbec nezdá. Když tobě nepřijde divný, že

bych se s tebou měla hned na první schůzce vyspat, nevím, co je divnýho na čaji s mejma rodičema. Dost jsem se v tobě zklamala. Myslela jsem,

že jsi jinej. Ale asi nejsi. Asi seš stejnej jako všichni ostatní." Když dokončila svůj nazlobenej monolog, votočila se ke mně zády, což bezpochyby

znamenalo, že trucuje. "Kdo tady řek slovo vo sexu?" snažil jsem se to vyžehlit navoko překvapeně. Pokusil jsem se vzít ji kolem ramen, ale

prudce se mi vysmekla. "Já myslel jenom, že by ses podívala taky na moje fotky. Já už ty tvoje viděl, ty moje ne. Bylo by to fajn."

Měl jsem logický a pádný argumenty. Ty její byly vyšinutý, trhlý a hysterický. A tak to, čistě

racionálně vzato, ani nemohlo dopadnout jinak, než

že bylo po jejím. Toho večera jsem poznal celou Zuzančinu rodinu včetně toho blbýho rozmazanýho čokla. Viděno z tý lepší stránky, aspoň jsem

si ho moh prohlídnout vcelku.

Bylo to trapný, nesmírně trapný. Bylo to tak trapný, až jsem po chvíli myslel, že mi ze samý tý

trapnosti naskáčou pupínky. Měl jsem za sebou

už tak dost vyčerpávající, nudnej a votravnej podvečer ve dvou a teď jsem musel přetrpět ještě

podstatně víc vyčerpávající, nudnejší a votravnejší

večer ve čtyřech. Do poslední nitky se probíraly i ty nejintimnější věci ze Zuzančina dětství, mládí

a raný dospělosti, věci, který jsem jenom před

pár desítkama minut musel poslouchat vod ní samotný a k tomu navíc ještě neuvěřitelná spousta dalších kravin, (jestli to ještě vůbec jde) snad

ještě pitomějších. A to všechno hned ze tří stran najednou. Potom přišla na řadu naše společná

budoucnost a mě se začalo dělat nevolno.

Svatba, děti, finance, bydlení... a jánevimcoještě. Prostě idiotská, debilní, pitomá a nanejvejš

nechutná fraška. Navíc jsem, ke svojí hluboký lítosti,

před matičkou a tatíčkem ani nemoh Zuzance tak vytrvale hypnotizovat prsa. Vo to to bylo celý

nesnesitelnější. Proklínal jsem sám sebe, do čeho

jsem se to nechal uvrtat a přemejšlel, jak z tý maškarády co nejrychlejc ven. Bezprostředně mi totiž hrozilo akutní infekční zbláznění (nebo aspoň

ta vyrážka). Všichni ty lidi, všichni do jednoho patřili jednoznačně do šaškárny. A bez vycházek!

Na žebříčku Zuzančina ratingu jsem ale touhle nesmyslnou komedií zase postoupil vo něco vejš... Jenom jsem si nebyl ani zdaleka jistej, jestli

mi to vůbec někdy k něčemu bude a jestli se tímhle tempem vůbec někdy k něčemu dopracujem. Před svatbou asi těžko. Možná tak pár let po ní

.

XXIV.

Nevím, co jsem čekala. Snad jsem se někde v koutku duše oddávala naivnímu dívčímu snění, jak mi můj princ padne do náručí, snad jsem

doufala, že se rozpláče, zhroutí, padne bezvládně k zemi a budu to já, kdo ho v dramatických kulisách noční bouře prosvětlované šlehajícími

blesky, za dunění hromu a s neméně dramatickým pozadím hudby symfonického orchestru zachrání a spasí. No, minimálně jsem očekávala

nějakou emocionální reakci. Jenže ten studenej psí čumák ani nehnul brvou. Napřed vůbec nechápal, co se mu snažím říct, takže jsem od

jemných náznaků musela chtě nechtě přejít k jasným a tvrdým formulacím, a když mu konečně

začalo trochu svítat, jenom chvíli přemýšlel, a pak

řekl.: "Myslíš? Můžeš mi to, prosím tě, zopakovat?"

Jsem schopná pochopit, že má převahu sekundární reakce, že se teď možná někde v koutku mučí

a trápí a nedá mu to spát. Ale s tím já teď

nemůžu nijak pracovat, kruci! Věřila jsem, že udělá aspoň něco, že mi dá nějakou šanci, jak pokračovat. Ale on nic. Vůbec nic. Pořád jen, že si

to musí rozmyslet, že to není jen tak, že se to nedá uspěchat, a když jsem mu nabídla další

schůzku, abychom to všechno ještě jednou a třeba i

několikrát v klidu probrali, řekli si, co to všechno obnáší, aby se zbavil iracionálního strachu, abychom prošli celou proceduru, aby se mohl zeptat

na všechno, co ho bude zajímat, aby získal veškeré potřebné informace a mohl se opravdu kvalifikovaně rozhodnout, odbyl mě jenom tím, že mu

musím dát trochu času, a pak že určitě zavolá... Nepomohlo ani moje naléhání, ani opakované

nabídky. Dokonce jsem z toho začala trochu

couvat, což nebyl zrovna dobrý nápad. Rozhodla jsem se přece riskovat. Buď všechno, nebo nic. A teď, když došlo na věc, jsem začala

ustupovat. To ustupování byla chyba. Měla jsem být tvrdší. No nic, nejspíš si toho stejně ani nevšimnul, tupoun jeden omezenej.

Těžko se mi může někdo divit, že jsem tak nervózní. V sázce je tolik! Svýho miláčka zbožňuju už

od střední školy, od časů, kdy ani nevěděl,

že existuju. Kolik mi to jenom dalo práce zařídit to tak, aby si mě aspoň všimnul, aby vůbec zaregistroval, že žiju, že dýchám, že jsem. "Náhodou" jsme spolu seděli na gymnáziu v jedné lavici a už tenkrát jsem do něj byla zamilovaná, jak puberťačka (no, já vlastně ještě tak trochu byla). Od

začátku mi bylo naprosto jasný, že nejsem ten typ holky, na který letí kluci jako on. Prostě mi to není daný. A tak jsem vytrvale pracovala na tom,

abych získala jeho důvěru a abych se postupně stala jeho kamarádkou, dobrou, velmi dobrou, nejlepší kamarádkou, přítelkyní, blízkou, velmi

blízkou, nejbližší přítelkyní.

Kolik už je to let!? A pořád na něj myslím večer co večer před spaním, pořád se trápím a pořád se mi o něm zdá. Kolik jsem toho, já husa

hloupá, probrečela. Ach jo. Nevím, jestli pro mě bylo horší pomyšlení na všechny ty coury, se kterýma se tahal, nebo na výsměch, který ho začal

záhy potkávat na každým kroku. Mísil se ve mně vztek (na něj, že je takovej hnusnej děvkař) se smutkem a lítostí (protože to bolelo) a soucitem

(protože to pak bolelo i jeho). Každopádně se mi svíralo srdce, kdykoli jsem ho zase viděla s nějakou pitomou zmalovanou buchtou, jejímiž

jedinými kvalitami byly minisukně, hlubokej výstřih a širokej kloubní rozsah v kyčlích. Na jejím místě jsem přece měla být já! Copak to neviděl?!

Copak mu to, do háje, nebylo jasný?!

A to vůbec nejhorší samozřejmě bylo, že jsem jako jeho nejbližší důvěrnice měla všechny informace o jeho avantýrách hned zatepla z první

ruky. Co mi to jenom dalo za práci, abych nevypadla z role! Musela jsem se kousat do rtů, abych se nerozbrečela a často jsem se musela

kousat tak silně, až mi tekla krev a nakonec se mi bolestí ty pitomý slzy z očí stejně vyvalily. Po takovým krásným přátelským rozhovoru jsem pak

obvykle celou noc prořvala. Měla jsem pocit, že se musím nutně zbláznit, že to nemůžu vydržet. Nevím, co mě tenkrát drželo při životě. Asi to

holčičí snění, ta krásná představa, že jednoho dne mě stejně bude pevně svírat v náručí, že budeme spolu a budeme se milovat... Jo, asi jo.

Věřila jsem, že se to opravdu může stát, jen musím být dostatečně vytrvalá, cílevědomá a statečná. A to já byla.

Na štěstí se nedá čekat někde za pecí, o štěstí se musí bojovat; tvrdě bojovat. A když člověk vydrží, nevzdá to, nedá se odradit a věří tomu,

šance nakonec přijde. A v té chvíli už musí být připravený. Není nic horšího, než když vám osud podává pomocnou ruku a vy ji nejste schopni

přijmout. Proto to studium psychologie, proto všechna ta dřina, proto ta usilovná snaha. Říká se, že přijímačky na psychologii bývají velkým

celostátním sjezdem lidí s psychickými problémy. Možná na tom něco bude. Ale koho to zajímá?

Já se tam bez problémů dostala. Můj obor měl

s tím jeho dost společného, a to mi rozhodně pěkně hrálo do karet (lépe řečeno jsem si tou volbou hrála do karet sama). Představovala jsem si,

jak spolu pracujeme v jedné nemocnici, vídáme se každý den, chodíme společně na obědy, odpoledne z práce domů, a pak někam na večeři

nebo do kina... Pracovala jsem tvrdě a byla jsem dobrá. Moc dobrá. Co se skromností? Snažila jsem se zaujmout, vyniknout, být vidět. Profesoři

ze mě byli většinou nadšení; dělala jsem vždycky alespoň o dvě stě procent víc, než bych bývala musela. Spolužáci mě ze stejného důvodu

většinou nenáviděli a já sama si připadla tak trochu ujetá. Rozhodně jsem ale nebyla šedá, nevýrazná myš. K přehlédnutí jsem teda vážně

nebyla. Jenomže se zdálo, že si mě všímají všichni, jen on ne. Pořád jakoby měl dost práce jen sám se sebou. Ty jeho mesiášský komplexy a

postelový dramata. No tak dobře, proč ne? Je to sice trochu obehraná písnička, ale budiž. A tak jsme se bavili skoro výhradně jen o něm a jeho

problémech. Sice mě to už začínalo pomalu otravovat, ale nakonec to pro mě bylo dobré profesní

cvičení v naslouchání a náš vztah to posilovalo.

Sbližovali jsme se a mně všechno vycházelo na jedničku. Přesně, jak jsem si přála. Šlo to jako po másle...

Jenže po škole jakoby všechna ta systematická houževnatá práce vyšla vniveč. On se odstěhoval z Prahy do nějaké prdýlky ve východních

Čechách a já tam, jako na potvoru, nemohla sehnat místo. Zmobilizovala jsem všechny svoje síly, kontakty a styky, ale marně. A navíc, čerstvá

psycholožka, která sotva vylezla z fakulty, si moc vybírat nemůže. Nakonec mi nezbylo než využít přízně pana profesora a přijmout místo na dost

uznávané pražské klinice a na část úvazku jako odborná asistentka na své alma mater. Zní to skoro legračně; z nouze jsem vzala flek, o který se

většina mých spolužáků rvala, případně se o něm neodvažovala ani snít. A pro mě to zatím bylo jenom dočasné řešení v tísni, dokud se neuvolní

místo v nějaké zapadlé pedagogicko psychologické poradně, nemocnici, škole, krizovém centru, děcáku, domově důchodců nebo kdovíčem

ještě na okrese Ústí nad Orlicí. Není to k smíchu? Je!

Naneštěstí, zastrčené lokality se svých psychologů patrně nerady zbavují, a tak, i když jsem se o to neustále ze všech sil pokoušela a

zůstávala v kontaktu se všemi myslitelnými institucemi i osobami, moje stěhování na venkov vypadalo s přibývajícím časem stále méně reálně.

Nemohla jsem dělat nic jiného než čekat. Ale jak strašně se mi stýskalo! Já vím, že nebyl na druhém konci světa, já vím, že stejně nikdy nebyl

můj. Jistě. Ale najednou byl pryč! Byl jinde než já. V jiném městě, s jinými lidmi ... a daleko. Abych zahnala smutek a nějak rozumně využila čas,

byla jsem v práci dobrá. Moc dobrá. Makala jsem na sobě a to prostě musí být vidět. Měla jsem úspěchy snad na všech frontách, pouštěla jsem

se do nových věcí, rozšiřovala si vzdělání, začínala jezdit na konference, semináře, workshopy... Dařilo se mi. Jenže na druhé straně se přímo

úměrně mému profesionálnímu růstu stále zmenšovala možnost kontaktu s ním. Bylo mezi námi nějakých sto šedesát kilometrů a velká obtíž s

hledáním vhodných záminek pro naše setkávání. Těžko pojedete třikrát v týdnu zrovna kolem. Jistě, občas jsem se vídali, vždyť jsme byli takoví

kamarádi, jenže to bylo čím dál tím míň často! Ach jo.

Ne že bych mezitím nepotkávala jiné muže; třeba pan takový pan profesor, ten byl opravdu velice milý a já jeho neskrývanou náklonnost do

jisté míry opětovala. Proč neudělat starému pánovi radost? Konečně bez toho bych asi nejspíš

přece jen zase až tak dobrá nebyla. A nemyslím

tím jen přímou protekci. Hodně jsem se od něj dověděla a naučila, a to mluvím o věcech, zkušenostech a informacích, které se prostě jinde a

jinak nedovíte, a přesto, nebo spíš právě proto, se vám můžou leckdy zatraceně hodit. Měla jsem i několik dalších ctitelů, které jsem si tu více, tu

méně pouštěla k tělu; konečně nikdo nedokáže být celý život sám a čistě platonická láska je taky tak trochu proti přírodě. Ale stejně jsem při tom

vždycky myslela jen na něj. Svým způsobem jsem to brala jako jakési cvičení, jako přípravu na ten okamžik, kdy budu najednou s ním a on ode

mě bude očekávat, že jako žena..., že budu vědět..., že budu umět..., no, tedy..., že si zkrátka jako žena budu vědět rady.

Je zvláštní, že jsem nikdy nenašla odvahu podívat se na svou obsesi, na tu svou gigantickou fixaci profesionálníma očima. Patrně by stála za

terapii a nejspíš by to byl docela pěkný oříšek i pro zkušeného odborníka. Několikrát jsem to zkoušela - tedy podívat se na věc objektivním

pohledem - ale ani jednou mi to moc dlouho nevydrželo a nikdy to nevedlo k nějakému konkrétnímu závěru. Dokázala jsem svůj stav vcelku

přesně definovat, popsat ho v odborných termínech, byla jsem schopná ho do jisté míry analyzovat a pojmenovat jeho pravděpodobné příčiny.

Ale nikdy jsem se neodvážila jít dál, nikdy jsem se nedostala až tak daleko, abych svůj bezpochyby patologický vztah k Robertovi chápala jako

problém, neřku-li jako problém, kterým je nutné se zabývat a nějak ho řešit. Vždycky jsem při tom sebezpytu byla od sebe samé odtažená, jako

by opravdu šlo o někoho jiného, o klientku, maximálně o kamarádku nebo známou. Dost možná, že nešlo ani tak o odvahu, jako spíš o nechuť.

Měla bych se vyléčit z něčeho, čemu jsem obětovala skoro celý svůj dosavadní život (přinejmenším jeho "uvědomělou", relativně dospělou část)?

Jaký smysl by mělo ztratit smysl? Jistě, jistě, ano, ano, ano... Říkám to svým klientům přinejmenším třikrát denně. Podívat se pravdě do očí je

mnohem rozumnější než opájet se i tou nejsvůdnější lží. Dává to člověku možnost osvobodit se od klamů, iluzí a zdání a skutečně reálně a

pravdivě se rozhodovat o vlastním životě. Bla, bla, bla!!! Jdi se s tím bodnout, cvokařko!

Nakonec jsme se vídali už jen sporadicky a ta náhodná setkání jsem samozřejmě musela vždycky pečlivě naaranžovat já. Kromě toho jsme

si už jen sem tam zavolali nebo napsali přání k svátku, narozeninám... Hrůza. Pomalu jsem ztrácela naději, že to všechno vůbec k něčemu bylo.

Využívala jsem všechny svoje znalosti a zkušenosti k tomu, abych se pokusila zapomenout, hledala jsem všemožné rozptýlení, pracovala jsem

čtrnáct hodin denně a zaměstnávala se stále novými a novými povinnostmi. To prázdný místo po něm se tak začalo pomaloučku rozpouštět v

hektické aktivitě a únavě. A pak, zčistajasna, ve chvíli, kdy bych to čekala ze všeho nejmíň, přijde za mnou sám; bez tý upachtěný dřiny, bez

složitých konstrukcí a pseudonáhod, bez nucení a tlaku. Dobrovolně, sám a ještě k tomu zoufalý a bezmocný! Nádhera!

Hořké mandle v čokoládě

Kapitola 5

Nikdy jsem neudělala nic, co by bylo byť jenom vzdáleně v konfliktu s etikou mého povolání. Nikdy, nikdy, nikdy! Přísahám! Ale tohle byla jiná

situace. Kvůli tomuhle okamžiku jsem to přece celé podnikala! Od začátku až doteď to všechno bylo jen pro tuhle rozhodující chvíli. Nad

úspěchem v téhle osudové věci není už nic, žádná pravidla, žádné normy, žádný soudce. Je jen vítězství nebo definitivní prohra; vyhraj, nebo

zemři! To je zákon týhle džungle. Teď jde o všechno! Tady už neplatí nic z toho, co bylo dřív. Teď

se rozhodne a já to zvládnu! Já vyhraju!

Poprvé v životě jsem se zcela vědomě rozhodla zneužít výhodu své profese; jisté dominance ve vztahu ke klientovi. Lidé, kteří vyhledají vaši

pomoc, se vám totiž tak či onak vydávají do určité míry na milost. Terapeut, ať už chce nebo nechce, ať se mu to líbí nebo ne, ať se to snaží

klientovi vymluvit nebo na to kašle, je vždycky svého druhu autorita, něco jako učitel, policajt nebo maminka. Je to odborník na vaše osobní

problémy, někdo, kdo o tom ví podstatně víc než vy sami a může vám pomoct. ON pomáhá VÁM. To je to podstatné. A nejde tady o výměnu oleje

v autě, o opravu rozbité televize nebo vymalování bytu. Jde o to nejosobnější, nejintimnější, co každý z nás má - o duši, která má být podle

obecné představy bezporuchová, protože porouchaná duše je ostuda, protože porouchaná duše je nevhodná, trapná a neslušná. A on za mnou

přišel jako za odborníkem a ještě k tomu přítelkyní. Všechny trumfy jsou v mých rukách (a pár taky v rukávech). To je ta šance, na kterou jsem

čekala! To je ta šance, v kterou jsem věřila! To je ta šance!

XXV.

Jenže už po cestě k maminčině bytu jsem o svém plánu začal pochybovat. V duchu jsem viděl, jak bude Maruška řádit, tedy spíš bych měl

říct, jak bude smutná a zklamaná, až zjistí, co jsem jí provedl. A taky mi pomalu začalo docházet, že vlastně měla důvod k takové prudké reakci a

že byla dokonce asi i v právu, když mi jich pár vlepila. Kdo asi vyzvedne děti z družiny? napadlo mě najednou. Na to jsem v návalu svého hněvu

ani nepomyslel. Chudinky děti, vždyť ty za nic nemohou. A život je přece příliš krátký, než abych ho právě jim kazil takovými malichernostmi. Měl

bych se vrátit, už kvůli těm dětem. Neklidně jsem poposedával na matčině sedačce a nepřítomně

usrkával nabídnutou kávu. Neposlouchal jsem

ani její litanie o tom, že mi to všechno říkala už před svatbou, ať si ji neberu, takouvou brécu, že mi udělá ze života peklo, ale to já né, já měl svoji

hlavu a teď to tedy mám.

Kolem oběda už jsem to nevydržel a rozběhl se i se svým kufrem zpátky domů, abych zachránil, co se ještě dá. Doufal jsem, že stihnu dát

všechno do pořádku, než se Maruška vrátí z práce. Zborcený potem a s jazykem na vestě jsem vyběhl do našeho prvního patra. Přede dveřmi už

jsem byl tak vysílený, že jsem nemohl popadnout dech ani se trefit klíčem do zámku. Po chvíli usilovného štrachání a šramocení se ale dveře

otevřely samy a mezi nimi stála, k mé nevýslovné hrůze, Maruška. Teprve dodatečně jsem zjistil, že za její nenadálý návrat vděčím naší milé

sousedce, paní Makovské, která nemá celý den nic jiného na práci, než šmírovat, co se kde šustne. A jakmile spatřila moje zmatené pobíhání s

křečkem a kufrem, neztrácela čas a okamžitě volala mé ženě do práce, aby ji upozornila, že se děje něco podezřelého. Maruška pak logicky

pospíchala domů, aby zjistila, o co vlastně jde. Kupodivu jsem tentokrát nepřimrzl k podlaze ani jsem neztratil řeč, i když do skoku mi zrovna

nebylo. Jakmile odezněl ten první, nejhorší šok, začal jsem svou manželku horlivě ujišťovat o tom, že to všechno byl jenom takový vtip, takové

nevinné nedorozumění, taková hloupá legrace.

Jenže Maruška třímala v ruce jednoznačný a nevyvratitelný důkaz mojí viny - cedulku sundanou z Františkova krku. "A co má bejt tohle? "

zahřímala na mě zlověstně temným, dunivým hlasem a já před ní bezděčně padl na kolena. Co se odehrávalo dál už nebudu podrobně rozebírat,

bylo to pro mne příliš nedůstojné. Mohu pouze říci, že mou manželku zase jednou přemohly ty její emoce a mne čekalo několik týdnů tvrdého a

nesmlouvavého pokání, kdy se mnou nejen Maruška, ale na její pokyn i obě naše děti nepromluvili ani slůvko, moje obvyklé povinnosti v

domácnosti byly neodvolatelně rozšířeny a naprosto samozřejmě zahrnovaly i všestrannou péči o nového člena naší rodiny. Není lehké, abych to

hodnotil sám, ale myslím si, že jsem se v rámci možností daných situací choval docela statečně, a když jsem na konci svého očistce uslyšel

Maruščino: "Dneska neškrábej brambory, mám chuť na knedlíky! " věděl jsem, že mám vyhráno a naše manželství bude stejné jako dřív. Byl jsem

rád, moc rád, už kvůli těm dětem.

Nějakou dobu fungovalo všechno celkem dobře. Plnil jsem si vzorně své úkoly, Maruška se mnou bývala občas, i když s výhradami,

spokojená, ale sem tam se mi začínalo zase stávat, že jsem se cítil přece jen jaksi nesvůj. Někteří

lidé si prostě nedají říct a já, jak se zdálo, jsem

se nedokázal pořádně poučit ani ze svých vlastních chyb. To je toho, že jsem dostal párkrát přes pusu, vždyť jsem si o to přímo říkal. Připálil jsem

třeba Maruščin nejoblíbenější kastról, jednou jsem dokonce špatně umyl talířek, na kterém pak mojí vinou zaschnul zbytek míchaných vajíček

(odporné!) nebo jsem nechal na osm set otáček ždímat hedvábný šátek a krajkové spodní prádlo!

Za takovou neschopnost přeci musí nutně

přijít trest, to chápe každý. Každý, jenom já ne, jen já se zase začal naprosto bezdůvodně cítit ukřivděný a ponižovaný. A tak se všechno znovu

opakovalo (jiný, originálnější plán jsem vymyslet nedokázal) s kočkou, andulkou, chameleónem atd. U maminky jsem jednou dokonce vydržel i

přes noc, to byl zatím můj rekord. Takhle neslavně tedy skončily všechny mé odchody navždy. Dnes jsem už ale, a neříkám to bez jisté dávky hrdosti, mnohem moudřejší. Vím už, že zkrátka nemůže být vždycky všechno jenom po mém a

že ve vztahu dvou lidí, které pojí pouto manželské a rodinné, tedy pouto nejsilnější, je ze všeho nejdůležitější tolerance. A tak se opravdu upřímně

snažím být za všech okolností shovívavý k chybičkám své manželky, a pokud zrovna není ve své

kůži, dokážu to pochopit. Na to má přece právo

každý. A když položím na jednu misku vah její občasné rozmary, které beztak nemyslí nijak zle, a nějaké ty drobné urážky, ty magory a pitomce a

budižkničemu, jež mi celkem vzato nakonec nijak neublíží, a na druhou misku vah dám hodnoty jako rodinné štěstí, klidný domov a lásku k

dětem, je výsledek jednoznačný. Nic v životě není jenom černé ani jenom bílé, žádné nebe není

bez mráčku a čas od času i zaprší. Vždyť nikdo a

nic není a ani nemůže být dokonalé. Jsme jen lidé a život je přece příliš krátký na to, abych ho nám všem znepříjemňoval takovými

malichernostmi. Už kvůli těm dětem.

A abych nezapomněl, nedávno mi ta sympatická slečna z chovatelských potřeb slíbila, že speciálně pro mě jako pro stálého zákazníka se

pokusí sehnat nějakou pěknou chobotnici. No a než tu chobotnici sežene, musím nějak vymyslet, jak jí co nejlíp kolem krku (mají vůbec

chobotnice krk?) uvázat šňůrku s cedulkou.

XXVI.

Zdeněk trávíval podstatnou část svýho času sepisováním různejch manifestů, prohlášení, výzev, úvah, esejů a teorií. Jeho jednoduchá sexuální

teorie vycházela z předpokladu, pokud pomineme veskrze nepravděpodobnou a přinejlepším hypotetickou existenci úkazu zvanýho láska, že jde

vo jakousi formu (většinou) mezipohlavního emocionálního vobchodu. Vobecně platí, že když

žádáte vod lidí něco, co chcete vy, musíte jim za to

na voplátku nabídnout něco, co zase chtějí voni. To je jasný jako facka a chápe to i malý (a blbý) dítě. V tomhle případě chceme po holkách sex,

vony po nás city a romantiku. Spravedlivej emocionální vobchod potom vypadá tak, že vobě

(případně všechny) zúčastněný strany si vyměněj

svoje "zboží" a vycházejí z něj spokojený, protože dosáhly svýho cíle. To znamená, že mezi holkama a klukama existuje jakási nepsaná dohoda,

kterou většina lidí automaticky dodržuje. Já ti dám to, co chceš ty a ty mně zase to, co chci já. A rozhodně nemá cenu lámat si hlavu s tím, že ta

láska, city a romantika jsou jen jako. Vždyť ženský nakonec orgasmus taky většinou jenom předstíraj.

Není na tom nic divnýho, cynickýho ani vulgárního. Když se člověk dokáže zbavit vžitejch schémat a předsudků, jeví se takovej způsob

uvažovaní nejenom jako docela pragmatickej a racionální, ale hlavně může bejt zdrojem docela příjemnejch zážitků. Nakonec jsou přece všichni

spokojený a vo to tady snad běží, ne? A komu ani to nestačí, může se alespoň v hrubejch rysech seznámit s teorií sociální směny, jejíž upravenou

a poněkud zúženou verzi tady Zdeněk naprosto jednoduše a bez vostychu vokopíroval, a bude to mít i vědecky podložený.

V praxi to znamená, že je potřeba dívku svýho srdce (nebo možná snad spíš jiný části svý

anatomie) vytáhnout někam do divadla nebo na

koncert (kino je moc vobyčejný), na nóbl véču do příjemný restaurace (optimálně s tancem), na menší romantickou procházku za svitu hvězd, a

pak jemně, ale důrazně nasměrovat k sobě do bytu, pustit příjemnou muziku, votevřít láhev dobrýho vína a dál už se jen spolehnout na vlastní

schopnost improvizace, šarm a kouzlo. A pochopitelně taky na její smysl pro fair play a dodržování nepsanejch pravidel tý úžasný sociální směny.

Aby nedošlo k vomylu, já Zuzanku rozhodně nechtěl jen do postele. Po Pavlově smrti jsem měl dojem, že se musím ze všeho toho srabu

nějak vyhrabat, začít dělat věci jinak, líp, nějak, jak to mám, kurva, říct, víc dovopravdy, aby to k něčemu bylo, aby to nebylo jenom jako... No, jak

to tak vypadá, už se asi nevymáčknu. Ale jedno vím jistě (a snad to dokážu i zformulovat) ; když se Zuzanka vobjevila v mým životě, byl jsem

přesvědčenej, že je to pro mě jedinečná šance, abych se moh jednou provždy zbavit všeho toho podivnýho a nenormálního, co jsem prožíval s

Monikou, Editou a spol. Tenhle neposkvrněnej andílek byl nadějí na moje vykoupení ze vší tý

špíny a zbytečnosti, nadějí, že na to s ní budu moct

zapomenout, že se všechny ty rány a bolístky zahojej a že všechno už bude dobrý. A taky že to konečně bude normální láska, taková, jaká má

bejt. Strašně jsem se chtěl zamilovat a milovat. Nebudu tajit, že Zuzanka byla nádherná holka a já

jí chtěl. Moc jsem ji chtěl. A konečně, i kdybych

ji bejval nechtěl, stejně bych nevěděl, jak jinak na to, než vytáhnout ji do divadla, na večeři, a pak pod peřinu... Tak moc jsem se snažil nebejt ten

starej blbec, tak strašně mi záleželo na tom, abych to zase všechno nezpackal, že jsem byl zase úplně slepej, hluchej a pitomej. A tak moc jsem

nechtěl bejt sám, že jsem neviděl - anebo spíš nechtěl vidět - že je možná ještě daleko víc ujetá

než všechny Moniky a Edity dohromady.

Zuzanka Zdeňkovy teorie asi neznala. Jak jinak si vysvětlit, že žádný psaný ani nepsaný pravidla naprosto nerespektovala? Někdy jsem měl

dokonce pocit, že s přehledem ignoruje i všechny přírodní a sociální zákony. Chovala se prostě

divně. Na Cyranovi z Bergeracu (vychytrale

vybranej titul, kterej musí holky nutně načnout) se vokázale nudila, že prej to je moc strojený a ty veršíky znějí divně, že ji to nebaví, ty herci to

hrajou úplně blbě a vona Shakespeara stejně nikdy neměla v lásce. Večeře na parníku (taková

šílená romantika, proboha!!!) byla taky blbá,

protože je všude kolem jenom samá voda (jak by ne!!!), tancovat rozhodně nebude, není totiž

blázen, aby se tady natřásala před tolika lidma a

při tak nemožný muzice, to by bylo trapný, jídlo nestojí za nic a celý to trvá hrozně dlouho. Už

abysme byli zase zpátky na břehu. Jedním slovem

hrůza. Dvěma slovama naprostá pohroma. Třema slovama; Zuzanko, trhni si. Vypadalo to na totální fiasko.

Kupodivu zabrala až noční procházka pod hvězdama. Ta, jak se zdálo, se snad dala přežít. Jen by nemuselo bejt tak chladno. Ale nejspíš

právě díky tomu nočnímu chladu se Zuzanka nechala vzít za ruku a pozdějc, když už jsme nějakou chvíli procházeli vopuštěnejma ulicema a

čuměli jak blbci nahoru na nebe, i kolem ramen. To byl rozhodně zatím můj největší úspěch. Světe div se, z ničeho nic jsme stáli před domem,

kde jsem bydlel. Kdo by to byl řek? Bylo to pro mě vopravdový překvapení. Udivená byla i Zuzanka (vona ale skutečně). K mýmu nevýslovnýmu

úžasu se bez nejmenšího přemlouvání nechala pozvat nahoru. Samozřejmě proto, aby si prohlídla ty mý fotky. Jak jinak? A taky že jí byla ta zima.

V tu chvíli jsem cejtil, že mám napůl vyhráno. Čert aby se v týhle holce vyznal. Můj život stojí na třech nedotknutelnejch principech; focení, víno, Zuzanka Navarová. Zuzančin život si navopak bohatě vystačí s jediným

pilířem. Její motto zní: jsem sice úplně blbá (což vědí snad všichni kromě mě), ale to mi ani v nejmenším nebrání považovat svůj sice povrchní,

hloupoučkej a naivní (což vědí snad všichni kromě mě), za to ale maximálně kritickej názor na cokoliv za absolutní měřítko reality, za jedinej

přípustnej, dokonale pravdivej a objektivně platnej soud. Bohužel, čím větší pitomec, tím větší a nevodolatelnější touha voblažovat široký vokolí

svejma vobjevnejma myšlenkama.

Poznal jsem to záhy, sotva za náma zapadly dveře. Zuzanka se velice rychle zahřála, ještě si ani nestačila vodložit a sednout a už mi

uštědřila první ránu. Na stěnách mojí minigarsonky totiž visí pár mejch fotek. Není to rozhodně

výraz nějakýho sebezbožňování, jenom se rád

dívám na věci, ke kterejm mám nějakej vztah. A tak mám na zdi pověšenej ten jedinej, vopravdu jenom lehounce erotickej Editinej akt, kterej

jsem si směl nechat na památku, jednu fotku ze svý libeňský série (vo tý třeba někdy příště) a portrét stařičkýho pana Zdráhala, jak ve svejch

vošuntělejch montérkách a rádiovce na hlavě s bohorovným klidem vykuřuje v pracovní době

pod továrním komínem a nastavuje svojí

neuvěřitelně rozbrázděnou tvář sluníčku. Krom toho, že mám ty vobrázky rád a že pro mě každej z nich něco znamená, jsou to taky (s vyjímkou

Edity pochopitelně) exponáty z mojí jediný výstavy. No, vona to byla spíš výstavka, kterou mi ve veřejnejch prostorách naší radnice zařídil můj šéf

a která, popravdě řečeno, neměla valnej vohlas. Jsou to ale takový moje trofeje; něco, co snad můžu sem tam někomu ukázat.

"To jsem nevěděla, že taky fotíš porno!" vypálila Zuzanka zhnuseně, teatrálně se vode mě i vod tý

nechutný fotky vodvrátila a teprve potom

dosedla na svou rozkošnou prdelku. Moje fotky byly úplně špatný a já si při těch jejích nevybíravejch útocích vybavil, kolik mě to stálo přemáhání,

abych ty její výtvory před ní šetřil. Ve zkratce; používat černobílej materiál je nevkusný retro, je to podbízivý a překonaný, k čemu fotit továrny a

polorozpadlý baráky s cikánskejma dětma, co ještě navíc kouřej, to působí hrozně depresivně, tváří se to tak nějak lacině pseudoumělecky a

naprosto uměle to přiživuje zdání angažovanosti a zájmu vo sociální témata v umění, ten velkej formát je taky naprosto mimo, vypadá to blbě,

zabere to moc místa a člověk by řek, že se chci vytahovat tim, že dělám VELKÝ fotky... Bla, bla, bla. Snažil jsem se to nevnímat, i když se mi v

kapse votvírala kudla. Usmíval jsem se, byl jsem milej a soustředil se na to, proč jsme ve skutečnosti tady. Pustil jsem skvělý Caribe a bylo mi

jasný, že takový úžasný písničky jako Contigo Aprendí, Crin Hirsuta, No Te Empeňes Más, Ámame Como Soy nebo Rabo De Nube musí nutně

Zuzanku naladit na daleko smířlivější a, abych tak řek, vstřícnější notu. Doufal jsem, že Zuzanka Navarová mi trošku pomůže se Zuzankou

Navrátilovou, že ji aspoň maličko rozněžní, že ji lehce postrčí do mojí náruče a já jí při tanci budu moct šeptat do ouška něco, co ji konečně

vobměkčí.

"Prosím tě, vypni to! Dyť je to nemožný! Jako z nějakýho jihoamerickýho bordelu! Co to má jako bejt?!" zamítla Zuzanka důrazně moje

pokusy vo trochu pěknou atmosféru hned po pár prvních taktech a já začal ztrácet trpělivost. Ta vomezená, přiblblá, pubertální káča tady dupala

po všem, co jsem měl rád. Stojí mi tohle vůbec za to? Chtěl jsem se jí pomstít, a tak jsem jako tajnou zbraň, kterou jsem považoval až za příliš

zákeřnou a nevodolatelnou, vytáhnul cédéčko Johna Coltraina. Jeho saxíku prostě žádná sukně

nevodolá a i ty nejtrvdší povahy jihnou a tajou

jako vosk, to je jasný. Máš, cos chtěla, holka. Sama sis vo to řekla. Jenomže ani Johnie nebyl to pravý. "No, popravdě, ani Felix Slováček není

zrovna moje parketa. Jak tohle můžeš vůbec poslouchat?! Nemáš tam nějakou klasiku?" Trochu votráveně jsem už šahal po Vivaldim nebo

Ravelovi (no to bude teda mejdan), který aspoň trošku s proutníkama spolupracujou, ale Zuzanka hned vzápětí dodala: "Třeba Michala Davida

nebo Helenku Vondráčkovou, prostě nějakou bezva českou klasiku." Nevím, proč jsem ji rovnou nezabil. Možná bych si ušetřil spoustu

nepříjemností, který teprve měly přijít, a výsledek by byl v podstatě stejnej. Místo toho jsem pustil rádio.

Byl jsem naštvanej. Byl jsem strašně naštvanej a už jsem to nedokázal zrovna dvakrát skrejvat. Člověk se může přetrhnout, je vochotnej dělat

ze sebe úplnýho idiota a co z toho má? Uvažoval jsem, jestli nakonec přece jenom radši nebudu vopuštěnej. Vobětovat lahvinku roudnickýho

rýňáku, výběru z hroznů 2000 se mi už nechtělo. Popravdě, nejradši bych se bejval Zuzanky rychle zbavil a vychutnal si ji sám. Sednul jsem si do

křesla, votevřel rozečtenýho Bondyho a udělal si pohodlí. Zuzance jsem nevěnoval sebemenší

pozornost. Chvíli se zdála bejt znepokojená a

uražená (po kolikátý už!!!), ale po pár minutách jí ta nenadálá změna v mým chování asi přece jenom kapku rozhodila, a kdyby to nebyla

Zuzanka, řek bych, že skoro začala dolejzat. Trápit jsem ji dlouho nevydržel, a tak jsem zase vodložil knížku a dovalil z kuchyně víno a skleničky.

Láhev jsem Zuzance vobřadně předved a její vobsah krátce představil (koukala na mě jak čerstvě

vyvoranej krtek). Vopatrně, velice vopatrně

jsem vytáhnul špunt a přivoněl k němu, votřel hrdlo područníkem, a když jsem se ujistil, že je všechno v naprostým pořádku, nalil dámě, a pak i

sobě. Ťukli jsme si na zdraví, na nás dva, naši nesmrtelnou lásku, na splynutí duší a já nevim na jakou pitomost ještě, načež naše čichový

receptory zaplavil nádhernej intenzivní buket přezrálejch hroznů, medu a lipovýho květu. Překrásnou odrůdovou vůni potom doprovodila dokonale

plná, elegantní, kořenitá, harmonická chuť, s vyváženým poměrem svěží kyselinky a zbytkovýho cukru. A to celý zakončený dlouhatananánským

vodchodem, po kterým se vracela na patro rozkvetlá lípa. Fantazie. Klenot. Drahokam. Takovej božskej nápoj prostě musí chutnat každýmu, i

kdyby se vo víno jinak nezajímal a nevěděl vo něm ani ň.

Jako vobvykle, pokud šlo vo Zuzanku, byl jsem úplně vedle. Její kritickej a naprosto nepoučitelnej úsudek našel chybu i tady. A vlastně ne

jednu. To víno bylo totiž "celý nějaký divný". Špatná barva, po něčem to páchne, ale těžko říct po čem, jako po petroleji a má to taky takovou

nepříjemnou chuť, jakoby to škrábalo nebo co. Měl jsem už skutečně nevodolatelný nutkání

poslat Zuzanku do prdele. Copak musí vopravdu na

všem, ale úplně na všem hledat jenom samý chyby, i když zrovna v okruhu deseti kilometrů žádný

nejsou? Copak si musí pořád dokazovat, že

jenom vona je ten jedinej vzor dokonalosti? Copak nemůže aspoň na chvíli předstírat třeba jenom náznak inteligence, taktu a respektu k citům

vostatních lidí? Nebo aspoň, proboha, držet hubu?! To si můžu třeba stokrát říkat, že vyrostla v blázinci a že takový prostředí na ní nutně muselo

nechat těžký stopy, ale všechno má přece svý meze, kurva! Takhle jsem si tu svojí vočistu a vykoupení vážně nepředstavoval! Vždyť tohle byl spíš

vočistec!

Zuzanka z mýho vražednýho pohledu vycejtila, že už je vážně zle, protože se na moment zarazila, znova se chvatně napila, položila skleničku

na stolek a rozpačitě se na mě pousmála se slovy, "že na druhý napití už je to přece jenom lepší." Asi jsem se začal ksichtit vo něco míň

výhrůžně, protože už za pár vteřin (zase ta stará dobrá Zuzanka) dodala: "Jenom tomu pořád jakoby něco chybí...," a začala se zkoumavým

pohledem rozhlížet kolem, jako by něco hledala a nevěděla pořádně co. A pak udělala tu tragickou věc, která se jí málem stala vosudnou. Její

nepokojně pátrající zraky spočinuly na stolku jenom kousíček vod lahvinky a našich skleniček. Ve vočích se jí zablesklo náhlou inspirací a ve

vobličeji zazářil vítězoslavnej výraz. V příštím vokamžiku už se nezadržitelně zmocnila cukřenky a (PANEBOŽE!!!) suverénně nasypala do

votevřený lahve štědrou dávku cukru krystal. Než stačila ten neuvěřitelně strašlivej bestiální

zločin dokonat a nově vzniklej koktejl důkladně

protřepat, zatmělo se mi před vočima, krev se mi prudce nahrnula do hlavy a zběsile se rozbušila ve spáncích. Vyletěl jsem z křesla, až jsem ho

převrátil a zůstal jsem stát v prudkým gestu s rukou napřaženou k pořádný ráně. "Vypadni, ty krávo pitomá!!! Vypadni, ať tě nemusím zabít!!!

Zmiz!!!" zařval jsem na ní vzteky bez sebe a děkoval bohu, že ksmrti vyděšená Zuzanka se vopravdu vmžiku vypařila. Jinak jsem měl na krku

vraždu. Skutečnou.

Nevim, jak jsem na to přišel nebo kde se to ve mně vzalo, ale vždycky jsem byl nějak vnitřně

přesvědčenej, že mezi holkama a klukama to

může docela dobře fungovat, aniž by jeden druhýho ovládal, manipuloval s ním nebo využíval. Měl jsem takovou zvláštní a jak to tak vypadá

naprosto nevopodstatněnou představu, že láska může bejt založená kromě jinýho i na vzájemným respektu, toleranci a rovnoprávnosti. Že to

prostě může bejt docela civlizovaná záležitost bez válčení a krvavejch masakrů. Chlapácký řeči vo tom, jak někdo svou starou mlátí, drží ji

zkrátka a cvičí s ní, jak ho napadne, jsem považoval za vodporný projevy neandrtálství a tupý

zpozdilosti v tý nejhorší podobě.

Zuzanka mě ale donutila přemejšlet vo tom, jestli na tý vládě pevný ruky přece jenom něco není. Po tom našem výstupu s vínem se totiž úplně

změnila. Hned druhej den mi volala do redakce a asi půl hodiny se mi vomlouvala (!!!), že to tak nemyslela, že se chovala strašně a že je pitomá

a jestli jí to vodpustím. Napadlo mě, že kdyby bejvala Monika dostávala vobčas pár facek, pak by život s ní moh bejt třeba i docela snesitelnej.

Možná jsou vztahy vážně boj, ve kterým není místo pro pokrokový humanisticko-feministický

názory. Možná, že některejm ženskejm musí chlap

vopravdu dát najevo svojí sílu a převahu, aby si získal jejich respekt, protože jinak ho prostě

neberou a nic si z něj nedělaj. Zní to nechutně, ale už

to tak asi bude.

A tak skončilo moje nadbíhání Zuzance a začalo vobdobí "mužnýho" přístupu. První na řadě bylo focení, protože tam ta nešťastnice páchala

nejkřiklavější škody. Vysvětlil jsem Zuzance, že jsou tři věci, který musí vědět, než vůbec začne fotit: PROČ, CO a JAK a že to proč je ze všeho

nejdůležitější, protože pokud neví tohle, je jí zbytek na draka. Poslouchala mě s napjatým zájmem, přímo mi visela na rtech a snad ani

nedejchala. Snaživě přikyvovala a pokoušela se si to všechno v hlavince urovnat. Probrali jsme základy kompozice, zlatej řez, jak zacházet se

světlem, jak vlastně vybrat foťák, co dělat s vobjektivem a vůbec všechno kolem a pokroky na sebe nedaly dlouho čekat. Vyjasnili jsme si i pár

dalších podstatnejch věcí včetně muziky a vína a najednou celá ta naše prapodivná známost začínala vypadat jinak; mnohem líp.

Ne že by to teda byla zase až taková idylka. Některý věci jsou asi nezměnitelný, a tak si mě

Zuzanka držela přece jenom jaksi víc na distanc,

než by mi bejvalo bylo milý. Možná bych měl pro větší přesnost radši říct, že si mě držela nad pasem a i to považovala patrně za dost podstatnej

ústupek. Po dvou měsících, co jsme spolu chodili, jsem teda čekal trochu víc, to přiznávám bez mučení. Ta dráždivá sexuální abstinence, ten

mučivej pocit, že mám vedle sebe krásnou a nanejvejš přitažlivou holku a že je mi to v podstatě

houby platný, i když je tak blízko, že můžu cejtit

její vůni, její teplo, že se jí dotýkám, že ji hladím a líbám, ale víc už nesmím, ten mě přiváděl k šílenství. Snad každou noc se mi zdály ty

nejnemravnější sny, ve kterejch jsem se Zuzankou prožíval všechno, vo čem jsem ve dne jenom planě fantazíroval. Při těch nočních orgiích byla

někdy dokonce skoro až zvrhlá a dělala věci, který mě samotnýho překvapovaly a představovat si je za denního světla ve stavu bdění by mě ani

nenapadlo. Měl jsem Zuzanku rád, moc jsem ji chtěl milovat a byl jsem vochotnej vobčas přimhouřit vočko, ale tohle bylo na mě prostě trochu

moc.D ruhej průser byla Zuzančina rodinka. V jednom kuse by mě tahala na nějaký připitomělý

čajový dejchánky, společný vejlety, voslavy a

všemožný jiný trapný akce. Děkuju, nechci. Jednou mi to stačilo až až. Jejích rodičů jsem měl plný

zuby pro zbytek života a slejzat se s nima a

zabíjet s nima další drahocenej čas, to jsem rozhodně nehodlal. Popravdě, děkoval jsem všem vesmírnejm silám, že jsem se jim dokázal

úspěšně vyhejbat už pár tejdnů. Zuzanka to ale brala jako nezvratnej důkaz, že to s ní nemyslím vážně, a že když tak moc nemám rád maminku s

tatínkem, nemůžu mít dovopravdy rád ani ji. Protože vona je ráda má a jsou pro ni moc důležitý. Ach jo.

Spousta našich rozhovorů se tak točila kolem přemlouvání k důvěrnostem a k návštěvám Zuzančina vyšinutýho domova. Obvykle to končilo

tak, že jedno se podmiňovalo druhým.

"Já se s tebou budu milovat, když se mnou půjdeš k našim."

"Co je to za blbost, prosím tě?! Ty se mnou pudeš do postele za to, že já s tebou pudu k vašim?!

Ne teda proto, že to chceš, že mě máš

ráda?! Já to budu mít jako za vodměnu, jo?! A ty se potom jako vobětuješ?!"

"To ne, já se s tebou chci milovat. Ale ne tak brzo. A chci vědět, že se pak na mě nevykašleš. A když nechceš ani jít k našim, tak to vypadá,

že se bojíš, že by to byl pro tebe závazek. A že to nebereš vážně."

"Víš co? Kdybych se s tebou chtěl jenom vyspat, a pak se na tebe vykváknout, tak s tim nějaká

blbá návštěva u rodičů ani nehne a udělám to

stejně. Ale kdybych chtěl někoho jenom do postele, tak bych se asi netrápil dva měsíce s holkou, která si vode mě po takový době ani nenechá

šáhnout na zadek... Tak trochu mysli, proboha!"

Zuzanka pomalu natahuje k pláči.

"Já nechápu..., ... já nechápu, jak se mnou můžeš takhle mluvit. Ty mě nemůžeš mít doopravdy rád! To bys přece nemoh takhle mluvit, ... to

bys nemoh se mnou takhle jednat. Já jsem ti přece nic neudělala, já tě mám přece rádááá..." Zuzanka propuká v neutišitelnej pláč a já ji beru do náručí. Utěšuju a ujišťuju ji, že ji mám hrozně

rád, ale že mě trápí a vona skrz slzy zase

mele, že kdybych ji měl rád, tak s ní jdu k těm rodičům a nenutil bych ji pořád k tomu blbýmu sexu. A tak pořád dokola, aniž bysme se hnuli vo

centimetr z místa.

Po jedný takový naší scénce dostala Zuzanka geniální nápad. Protože prej už neví, jak na mě, začala mi vyhrožovat tím, že teda přivede

maminku s tatínkem ke mně, abysme se konečně taky jednou sešli všichni pohromadě. A bude to. Když nemůže Mohamed k hoře, musí hora k

Mohamedovi. Zavolá prej taky našim, protože já jsem ji svejm rodičům ještě vůbec nepředstavil, což je podle jejího mínění nejenom dost divný,

ale hlavně taky krajně podezřelý. Nevěřil jsem svejm uším a hlavně jsem si nebyl jistej, jestli to myslí vážně nebo si jenom dělá srandu. Ale

Zuzanka je všeho schopná, vo tom už jsem se moh párkrát přesvědčit. A tak jsem, pro případ, že by to myslela dovopravdy, na voplátku pohrozil

zase já jí, že jestli mě timhle násilným způsobem, touhle špinavou lstí donutí trávit čas s jejíma rodičema, nebudu se ani já štítit jakýhokoliv násilí,

abych na ní dosáhnul svýho. Snažil jsem se při tom tvářit tak příšerně zle, až ze mě šel (aspoň

doufám) strach. A to snad Zuzanku vod

podobnejch akcí vodradilo.

Na tuhle drobnou událost jsme voba rychle zapomněli. Nic se nedělo a já si byl jistej, že Zuzanka ten pitomej nápad rozchodila. Dál jsme se

úspěšně nehejbali z místa, dál jsme si přehrávali to naše "ty mi nechceš dát - ty mě nemáš rád" a já si nepřestával lámat hlavu, jak tu

nedobytnou Zuzanku konečně zlomit. Zkoušel jsem to různě, ale neuspěl jsem s ničím. Nevoblomně trvala na svým a já už ze samýho zoufalství

začínal uvažovat vo tom, že se snad v zájmu zachování svýho duševního zdraví vopravdu překonám a na tu blbou návštěvu s ní půjdu. Jinak se z

toho chronickýho nedostatku (co nedostatku - absence!!!) milování nadobro pomátnu. Ale byla tady ještě jedna varianta, kterou jsem zatím nebral nijak vážně a nadhodil ji v tom nedávnym rozhovoru se Zuzankou jenom žertem.

Vlastně mě ani nenapadlo vo ní uvažovat jako vo reálný možnosti. Co by se ale asi tak stalo, uvažoval jsem v tom nejskrytějším koutku duše,

kdybych vopravdu trochu přitlačil. Nemyslím tím samozřejmě, že bych snad Zuzanku měl přímo znásilnit, to vůbec ne, ale možná ty moje jemný

přesvědčovací metody prostě na Zuzanku neplatěj. Možná, že dovopravdy potřebuje velkýho, zlýho, silnýho a nesmlouvavýho chlapa, drsňáka,

kterej se neptá a bez skrupulí si jednoduše vezme, co mu patří. Žádný něžnůstky, žádný šeptání

do ouška, žádný zacházení v rukavičkách. Přímo

na věc a šup s tebou, holka, na záda! A bez ptaní! Nakonec i ve všem vostatním přived Zuzanku k rozumu trošku razantnější chlapskej přístup, a

ne ty moje věčný blbý vohledy. Tak proč by právě sex měl bejt vyjímkou? Háček byl ale v tom, že něco takovýho jsem si zkrátka nedoved

představit. Není to můj styl a nevím, jestli bych to vůbec dokázal. A co kdybych při tom Zuzance nějak nechtěně ublížil? To se může stát jedna dvě.

Člověk ani mrknout nestačí a neštěstí je hotový. Ba ne, celý to byla blbost. Já takovej nejsem, nejsem přece násilník. Takový věci se mi hnusej.

Je to zvláštní. Nebo spíš divný. Když Pavel umřel, vypadalo to všechno tak jednoduše. Zdálo se, že je to snadný, že to půjde úplně samo

přestat prostě blbnout a zabejvat se hovadinama a namísto toho se začít chovat jako dospělej a svéprávnej člověk. Marně si lámu hlavu nad tím,

kam se ta křišťálová průzračnost a prostota všech těch věcí poděla. Najednou, když jde vo konkrétní situace a vo skutečný lidi, je všechno

mnohem složitější a už se zdaleka nedá tak jednoduše poznat, co je správný, a co ne, co mám vlastně dělat, proč a jak. Strašně se to zamotává.

Měl jsem dojem, že už nikdy nebudu jako dřív. A že už nic nebude jako dřív. Teď to ale někdy vypadá, jako bych snad skoro zapomněl na to, že

jsem se změnil. I to je možná součást tý mý polometamorfózy. No a když si udělám takovou malou inventuru v mozku, musím připustit, že se

nejmíň tak z devadesáti procent zabejvám kravinama typu jak dostat Zuzanku na lopatky. Nevím, co by se, sakra, muselo stát, aby mi to vůbec k

něčemu bylo, aby mě to dovopravdy někam postrčilo, abych konečně vzal rozum do hrsti... Zuzanka čekala v mojí minigarsonce přesně, jak jsme se domluvili. Měli jsme spolu voslavit její

narozeniny, a tak jsem pospíchal z práce s

radostným vočekáváním, že ji konečně uvidím a že to bude skvělý. Celej den jsem nemyslel na nic jinýho. Co celej den? Už nejmíň tejden jsem

na nic jinýho nemyslel! Tak jsem se těšil, že jsem chvílema popoběhnul, abych byl doma co nejdřív. Když jsem konečně stál za dveřma a zvonil

naším vobyklým signálem (dvakrát dlouze, dvakrát krátce) sotva jsem popadal dech. Chvěl jsem se rozrušením a touhou. Dneska konečně!!!

Klapot jejích krůčků v předsíni mi skoro podlomil kolena. A pak se objevila mezi dveřma v nádherně rafinovanejch černej šatech, který dráždivě

věrně a důsledně vobkreslovaly všechny detaily jejího nedotknutelnýho těla, rozpuštěný vlasy jí

splývaly přes ramena až k prsům, její voči jenom

zářily a mírně rozpačitej úsměv mě zbavil posledního zbytku zdravýho rozumu. Bylo to přesně

takový, jak jsem si to představoval. Vlastně ne!

Bylo to mnohem lepší! Bralo to dech!

Lehce jsem Zuzanku vtlačil dovnitř a zabouchnul za náma dveře. Konečně sami! Vzal jsem ji něžně

voběma rukama za hlavou a přitáhnul si ji

k polibku. Ucejtil jsem její vůni a celý moje tělo se mohlo zbláznit vzrušením, jaký jsem snad ještě

nazažil. Kupodivu nejintenzivnější bylo v mý

hlavě. Měl jsem dojem, jako by mi někdo zastrčil do mozku dráty vysokýho napětí a pustil mi ho tam na plný pecky. Byla to nesnesitelně intenzivní

extáze! Nádhera k umření! (A to jsem na ni ještě skoro ani nešáh!) Navíc ty dráty jsem měl nepochybně zastrčený i jinde něž jenom v hlavě.

To už se zkrátka nedalo vydržet. Začal jsem Zuzanku líbat se vší tou nahromaděnou vášní, přímo jsem z ní strhával ty rozkošně tenounký

šatičky, který byly jak papírový, hladil jsem ty její překrásný zapovězený ňadra, celý to fantastický

tělo, vo kterým se mi už tolikrát zdálo a který

jsem měl denně nadosah a přece se ho skoro nesměl dotknout, a bylo úplně fuk, že překvapená a nic nechápající Zuzanka protestuje, nadává,

vzlyká a urputně se snaží mi něco naléhavýho sdělit. Byli jsme skoro nazí, slepí, hluší, oblouzněný

vzrušením (teda hlavně já). Za pár vteřin jsme

už sebou hlučně praštili vo zem a já se nazdržitelně blížil k cíli. Nic už mě nemohlo zastavit. Už za chvíli se splní můj sen! Už za chvíli ta moje

nesnesitlená touha dojde naplnění! Už za chvíli budeš moje, Zuzanko! A právě v okamžiku, kdy Zuzanka poprvé v životě spatřila mojí kapitální

erekci, tiše cvakly dveře do pokoje a v nich se nesměle vobjevily poněkud vyděšený a pobledlý

obličeje Zuzančinejch rodičů.

Asi nemusím nijak dlouze vykládat, že v tu ráno bylo po vzrušení, po erekci i po srandě. Byl jsem rudej až za ušima a zaskočenej tak, že mě

ani nenapadlo ze Zuzanky slézt a zakrejt svý splihlý mužství. Čuměl jsem na poďobanýho a bezzubýho tatínka a rosolovitou dvoutunovou

maminku s votevřenou pusou (stejně jako voni na mě), neschopnej slova ani pohybu. Nakonec mě Zuzanka shodila sama a s pláčem utekla

pryč. Rosol se rozběhnul beze slova za ní, ale na cestu mě ještě počastoval pohledem, kterej do puntíku zrcadlil jeho (její) nejhlubší pohrdání mojí

nejvodpornější existencí. Mrňavej rachetickej tatíček na mě upřeně a nenávistně zíral a jeho vyzáblá tvář byla brunátná vzteky. Pravej koutek mu

neovladatelně škubal a všechny záhyby jeho povislý problematický kůže se třásly do rytmu. "Měl bych tě zabít, ššmejde jeden! Měl bych ti uříznou

péro i ss koulema a nasspat ti to do krku! Rosssekat tě na kussy a tvůj mozek rossstříknout vo zeď

a bůhví, jak rád bych to udělal! Ale to byss

měl moss jednoduchý, prevíte. Ty budeš trpět víss! Vo to sse posstarám! A to mi věř, že jo, ty hajzle zassranej!" dostal ze sebe nakonec i přes tu

ohromnou mezeru v předním chrupu a v jeho hlase byla taková nenávist, až z toho šel strach. Stáhnul jsem se do sebe a nasucho jsem polknul.

Tatík se pak konečně s námahou vodlepil z místa a vyrazil ke dveřím. Když se v tom svým zlostným trysku mihnul kolem mě, přece jenom si do

mě ještě kopnul, aby si aspoň trochu ulevil. "Chsssípneš, ty zmrde! Chsssípneš!" zasyčel ještě na rozloučenou, a pak za sebou už jenom

prásknul těma dveřma, div je neroztřískal. To jsem zase jednou něco parádně zkurvil!

XXVII.

Težko říct, kde jsem udělala chybu. Možná jsem ani žádnou neudělala. Třeba to jen chce ještě

trochu času. Jasně, byla by hloupost chtít to

všechno uspěchat právě teď. Rozhodně zatím není nic ztracenýho, jsme v poločase a zatím jsem si, myslím, počínala docela dobře. Párkrát už

jsem, pravda, měla nakročeno do průšvihu, třeba když jsem se před tím naším rozhodujícím rozhovorem chtěla honem začít krášlit a už už jsem

sahala po rtěnce. Včas jsem si ale uvědomila, že by to byla pěkná pitomost, že všechno musí

bezpodmínečně zůstat jako vždycky, žádná

změna, žádnej signál, že tu jde o něco jinýho než jen o jeho vlastní dobro, nic nápadnýho, všechno podle plánu. Jednou jsem se taky málem

docela hloupě podřekla, to když jsem reagovala na kterýsi z jeho četných sexuálních výbuchů

slovy "se mnou by se ti něco takovýho nestalo". To

byla opravdu kardinální konina, ale s trochou duchapřítomnosti se mi vcelku bez problémů

podařilo zahrát to do legrace a on si patrně ničeho

ani nevšimnul. A potom ještě ta pitomá hysterka Monika. To si musí narazit buchtu přímo u mě v čekárně?! Dvaadvacetiletou husičku, která

očekává od svýho chlapa, že ji bude celej život nosit na rukách a recitovat zamilovaný básničky?!

A on je ještě k tomu tak hloupej a myslí si, že o

tom nevím. No, začala jsem trochu žárlit, to přiznávám a málem jsem mu to i vyčetla. Naštěstí

jsem se ale ještě včas kousla do jazyka; ostatně v

tom mám bohatou praxi. Stejně to nemůže dlouho vydržet, a když o tom tak přemýšlím, jsou ti dva naprosto nesourodá a (neuražte se) dost

komická dvojka; hysterická, neurotická "romantička" (FUJ!) a neschopnej sexuální maniak. Ha, ha, ha... Kdybych se na to nedívala očima

korektního profesionála, musela bych se vážně smát.

Ba ne, musím ještě nějaký čas vydržet. Možná že tou největší chybou by teď opravdu byla snaha příliš tlačit na pilu. Musím ještě počkat; ještě

musím být chvíli trpělivá. Je to strašně těžké teď, když už jsem tak blízko, tak neuvěřitelně

blizoučko. Jsou to nervy, ale já vím, že to zvládnu.

Musím.

A když mi, chlapečku, nezavoláš, udělám to já. Přitáhnu si tě k sobě třeba v zubech a tu tvojí

ozdobu ti klidně ušmiknu sama a bez narkózy.

Pak už budeš jenom můj. Já si tě pěkně zklidním a nebudou mi vadit ani tvoje občasný náhodný

známosti. Stejně před nima asi do trenýrek

hned tak nepůjdeš, viď? Mně nebude vadit, že s tebou nezažiju orgasmus, bez toho můžu docela klidně žít. A pro pokoj tý tvojí ztrápený dušičky ti

ho ráda zahraju, když budeš chtít, a budu ti ho naprosto přesvědčivě hrát třeba až do konce života. Já jsem totiž výborná herečka. Uvidíš, že to

ani nepoznáš, ani tě nenapadne o něčem pochybovat. Dám ti ten pocit, že jsi velkej, výkonnej, potentní chlap, že jsi ten nejbáječnější,

nejúžasnější a nejdokonalejší milenec, že jsi ten nejvášnivější hřebec v celý stáji, dám ti ten směšnej pocit, po kterým všichni chlapi tolik prahnou,

pro kterej se můžou roztrhat a většina z nich ho stejně nikdy nezažije. Jak jste jenom směšný! A budu to JÁ, kdo ti ten pocit dá, na to

nezapomeň! To já tě zbavím tvýho trápení a ty budeš mít konečně klid na to svý spasení lidstva. A teprve potom budeš šťastnej. A jenom můj.

Přesně tak, můj milej, dokud nebudeš se mnou, nebudeš nikdy doopravdy šťastnej! Na to vem jed! Čeká nás krásnej život. A tobě nezbyde, než

se s tím nějak vyrovnat.

XXVIII.

Ani ne za hodinu na to mě sebrali. Beze slova, jenom tak. A tak tady dřepím v cele předběžnýho zadržení, zírám v tom blikajícím světle rozbitý

zářivky do popraskaný a votlučený zdi a můžu se jenom domejšlet, jestli se ten uhrovitej bezzubej pán z policejního prezidia spokojí s tím, že mi

přišije jenom znásilnění jeho dcerušky, nebo rovnou pokus vo vraždu. Jsem celej rozklepanej a k smrti vyděšenej. Ruce se mi příšerně třesou a

já s tim nemůžu nic dělat. Žaludek mám jako na vodě, chce se mi zvracet a hrdlo mám sevřený

tak, že sotva dejchám. Najednou už to všechno

nezní tak neuvěřitelně absurdně, vobludně a nesmyslně. Klidně můžu, kurva, dostat i pár let!

Nevím, co se mnou bude a jsem na to úplně sám. Nechápu, jak jsem se vlastně dopracoval až

sem, jak jsme to všechno mohli nechat dojít až

tak daleko. Totálně jsme to zpackali. Zpackali jsme všechno, na co jsme šáhli. Pavel je mrtvej, já

dřepím na přestupní stanici do kriminálu, se

Zuzankou je to definitivně v prdeli a vo vostatních ani nemluvim. Možná, že to vážně celý začalo tím uhozeným červnovým víkendem. Možná že ne. Ale nakonec, teď už je to stejně jedno. Stejně je pozdě a

vlastně ani nemá smysl se v tom šťourat. Nemá to žádnou cenu. Zářivka u stropu pořád bliká a ty pitomí policajti vedle se docela klidně smějou!

EPiLog

Motto: Dokud nás smrt nerozdělí

MUDR. Robet Beneš a Monika Dvořáková

si dovolují oznámit, že budou dne 20.11.2004 v 11:00 hod.

oddání v obřadní síni MÚ v Chocni