TERÉZA NOVÁKOVÁ

DĚTI ČISTÉHO ŽIVÉHO

Román ze života lidu na východě Čech

Připsáno Theodorovi, svobodnému mysliteli, neohroženému hochu

{Ó strážcové přísah vy věční,

na vzkvetlý můj shlédněte žal,

ku věčné své vině se znejte!}

{Mne nejčistší opustit musil,

by vědoucí stala se žena.

Vím-li, co příkazem jest?

Všecko, všecko, všecko vím již,

všecko se zjasnilo mi –}

R. Wagner v Soumraku bohů

«1»

v sobotu odpoledne, kdysi ku konci června 1860, když již nachyloval se den silně k večeru, vybral se hrobník Machata ze svého maličkého stavení, vklíněného blízko silnice mezi několik mohutnějších chalup, minul zcuchanou zahrádku, kde kromě několika slunečnic divočely jen noční fialy pod prastarým štěpem pitvorných již větví a skrovného listí, poopravil rychle několik polozlomených „vodstávků“ v plotě a překročiv most přímo po široké cestě dal se na náměstí, na jehož jižním konci za hmotnou zdí skrovný kostelík čněl uprostřed hřbitova.

U kříže, pod lipami a kaštany, batolilo se jen několik dětí v houstnoucím stínu; jinak na velmi dlouhém a rozložitém náměstí nebylo ruchu. Ani k pumpě, která stála asi uprostřed prostranství mezi křížem a vysokou, poněkud již sešlou sochou nejsvětější Trojice a která v určité doby denní shromažďovala kolem sebe hospodyně i mladé dcerky, čeledíny a děvečky, neubíral se nikdo po ploše rynku z obou stran nakloněné; rudé paprsky slunce přes vyduté sedlové střechy nízkých domků na straně západní padaly na tichý prostor, aniž kde zkřížil je stín přecházejících lidských postav nebo přejíždějících vozů.

Všecko obyvatelstvo městečka odešlo a odjelo za humna: bylať doba senoseče, a kdo neměl svých luk, alespoň sousedům pomáhal z lásky neb jsa najat.

Děti u „křížku” po Machatovi se ohlédly, otevřely jako v očekávání umouněná svá ústa a rozpustile zářící oči; ale když otevřel veliká dřevěná vrata věže zvonice, jejímž přízemím vcházelo se na hřbitov, a za ně zašel, počaly znova

11$

v zemi pod lipami kopati dřívky, střepy a navzájem za smíchu pískem se pohazovati.

Na hřbitově zevšad uzavřeném bylo ještě tišeji než na opuštěném náměstí; ptáci přelétali od lip a kaštanů aneb ze sousední farské zahrady, malou fortničkou přístupné, zacvrlikali, zapískali na zdi, svrchu travou zarostlé, na otlučeném barokním štítě portálu, na chudých fiálách vypjaté presbytáře, poskočili si v trávě hrobů, zašustili v keřících tu onde vyrostších a zase odlétali zpět do korun stromů neb na luka, za nimiž všude v nejbližším sousedství městečka temnily se lesy jehličnaté a smíšené.

Z obou vchodů kostela dokořán otevřených začišel někdy studený, syrový proud vzduchu aneb zadul sem od lesů větřík, hýbaje vysokou travou a chudými, napolo zdivočelými květinami na rovech. Západ i sem přes travnatý lem zdi posílal své žhavé světlo; v něm čistěji zabělaly se sešlé zdi kostelní a jako veliké báječné kytice zaplanuly keříky Šípků na některých hrobech při zdi vyrostlé, jež obsypány byly nesčíslnými růžičkami zvláštní krvavě červené barvy, uvnitř korunek do zlaté žluti přecházející.

Machata nahlédl do kostela docela prázdného, pak zašel do pozadí hřbitova, kde ve vetchých šedých vrátkách márnice trčel klíč. Otevřel si, vyňal rýč, motyku a velikou ošatku hned v přední, světlejší části vedle několikerých már uložené a počal kopati poblíže cestičky, v části presbytář obkličující a občanům městečka vyhrazené, kdežto strany ostatní určeny byly obyvatelstvu několika přifařených vesnic. Kopal nedlouho, odhodil vedle sebe jen několikráte rýčem drn a hlínu pod ním, travnými stébly promíšenou, a již počala se mu objevovati zpukřelá prkna, bílé do nich vbité hřebíčky, již pod údery se prkna sesula a stranou do hlíny žluté a lepkavé vysypaly se kosti a lebka. Machata sebral je do ošatky, prkna položil podle sebe na rov vedlejší, skorem úplně zapadlý a travou zarostlý, a pracoval dále, až vykopal dosti mělkou podlouhlou jamku. Chvilkami se zastavil, posunul si tmavošedivý kašket, přetřel si otřepeným rukávem lehké kazajky upocené čelo, aneb utřev ruku o boky, zamnul si víčka, když zrnko prsti

12$

do očí mu zaletělo; někdy ustal i nadéle, to když zaduněla mu motyčka neb rýč místo o hroudu o dřevěnou plochu, – kopal pak mírněji a opatrněji dále, bylyť napravo a nalevo těsně při vykopané jámě zase hroby, zase rakve zpukřelé, jichž hrany skoro znatelně vyčnívaly z tenkých vrstev hlíny.

Byl téměř hotov, když z náměstí počaly sem doléhati zvuky drnčících kol, řinčících řetězů, bučícího skotu a řehtajících koní a hlasy pobízející potahy, smějící se a hulákající. Vozy vysoko narovnané senem vracely se z luk a již i tu tam zamihl se nade zdí hřbitovní obrys vyvrcholené trávy, řetězy a tyčí spjaté, na níž seděla děvečka neb rozjařené děti hospodářovy. Machata pochopil, že večer se blíží, a viděl i, že z paprsků západu zbyla jen vždy více rudnoucí záplava, která jako by červeň šípkových keřů stlala pozvolna po celém prve bledě zeleném hřbitově. Spěšně oklepal s prken černý prach mrtvolný, narovnal je na sebe a odnášel do pozadí márnice, kde úhledně na poličkách narovnány byly až do stropu kosti po léta na hřbitůvku vykopávané. V nejtemnějším koutě uložil prkna opatrně na zpukřelá prkna jiná, rovněž hřebíčky bělavými pobitá, a vracel se, aby do přihrádek zarovnal kosti nebožtíka, jemuž odňal hrob, aby jinému jej připravil.

Klopýtal tak spěšně přes hroby, mezi nimiž téměř neznatelný byly stezky, že skorem vrazil do člověka, jenž zatím objevil se u jámy a díval se do ní s hlavou sklopenou, oblit jsa obláčky západu. Machata vykřikl polohlasně „Propána…“ a zastiňuje si oči podíval se na hosta nenadálého; pak hned posunul si kašket na hlavě a řekl se spěšnou horlivostí: „I vítám vás, sousede Kvapile, na tom božím hřbitůvku, – hdete se poďvat, kerak sem to nebožtíkoj Koutnýmu zchystal?“

Kvapil, příchozí, muž prostřední postavy a širokých ramen, jen pokývl na hrobníkův pozdrav a díval se dále do jámy pronikavým pohledem jasně modrých očí, černě obrvených a černým obloukem obočí jakoby orámovaných. Teprve když Machata zase se zeptal: „Neuďál sem to snad

13$

dobře?”, vytrhl se z myšlének, a pozdvihna velikou, hustým hnědým vlasem obrostlou hlavu, odpovídal: „Místo má pěkné; bude Helena, sestra, snad spokojena; říkala mi, abych se na hřbitově stavoval, až pojedu z louky v dolcích, sama nemůže, přijdou přátelé švagrovi na modlení, chystá se na to.“

„Taky přindu, taky,” horlil hrobník a nevšiml si ani, že kolem rtů Kvapilových, silných a pevně vykroužených, kmitl se při zmínce o modlení tichý úsměv.

„Kohopak jste to, Machato, vykopal?” ukazoval Kvapil na kosti v ošatce, dosud na vedlejším rovu uložené.

„I to dědečka Křildavu,” vykládal směje se hrobník. „Bylo mu vosumdesát šest, hdyž sme ho zakopali, – a je to hnedkejc znát, sousede! Nic víc nežlivá šest roků tam neleží, a taková nijaká hromádka kostí z něj zbyla, jako by tam třicet byl!“

Z Kvapilových rtů zmizel úsměv, tvář mu zvážněla a na zahnědlém čele usadily se mu dvě vrásky. „Vy za šest let už vykopáváte nebožtíky, Machato? To bejt nemá! To je proti zdraví občanstva! Jenomej pomyslete, jak otravujete vzduch, když otevíráte hrob s tělem venkoncem nesetlelým! Ňáko se mi zdá, že je na to zákon, aby těla v zemi zůstávala roků víc. A když je hrobu třeba, máte vykopat nový!“ „Vy byste si toho naporoučel, sousede,” odsekl drobný mužík neuctivě. „To aby byl ten náš boží hřbitov za dva rynky. To na vašem si to můžete zavonačit, je vás hrstka a kus ste si zabrali za humnama hodnej.“

„Anebo by se měl hřbitov odstěhovat za město,“ pokračoval Kvapil jako v samomluvě, neodpovídaje hrobníkovi, „čtu, že všude ve městech se tak děje, a taky leckdes na vlastní oči jsem to viděl, když jsem byl ve světě. Stejně s vršku stýká spodní voda do rynku, k pumpě, a my ji pak pijeme. Moudří doktoři psali o tom: ,Živí patří mezi živé a mrtví mezi mrtvé.’ Mrtvé tělo nepatří doprostřed rynku mezi živé lidi.“

„Cák to povídáte, sousede Kvapile, – no, vy byste tomu dal! Věrnýho křesťana byste vyvez někam na silnici? Každej dobrej katolík chce vodpočívat u toho božího kostelíčka,

14$

u svatejch vostatků, aby ti boží miláčkové mohli za něj orodovat u Pána Boha; chce slyšet taky v hrobě, jak se vyzvání a mše svatá slouží! Na to by ani jemnospán falář nemoh svolit, aby ty jeho věrný ovečky se mu po smrti vodstěhovaly někam za humna. Naše svatá katolická církev to má tuze krásně zavedeno a překážet si nedá – –“

,,To nevíte, Machato, kterak to jinde je,“ řekl Kvapil teď zhurta, ,,a přít se s váma nebudu. Ale říkám, že to nemá bejt, aby se těla ze země zdvihala, dokud v prach a popel se neobrátí. – A taky říkám, že nemáte je klást tak na povrch a jedno zrouna k druhýmu, vždyť tahle jáma je sotva na tři střevíce a vedle prkno z truhly kouká.“

„Vy ste soused z rynku, Kvapile, a já mám jenomej barák v domkách, ale vod toho sem hrobník, abych tomu rozuměl, jak těla klást. Přecej do skály motykou nemůžu, a tady hlíny ani na sáhu nejní,“ hovořil Machata zlobně a rychle. „A že nebožtíka Koutnýho brzo vykopu, to se nebojte; sousedka mi říkala, že si hrob koupí a že nechce, aby se s ním hnulo, dokad někdo z přátelstva neumře. To si tu Koutnej poleží; děcka sou malý a žena je z druhej stránky, ta se vedle něj položit nedá. Šli zaživa každej svou cestou a smrt je taky nesvede… Ejnu, diuný to pánujou mezivá lidma zákony…,” dokončoval Machata svou řeč, vzdychnul si jakoby zbožně, sepjal ruce na prsou, a skloniv hlavu, po očku podíval se na Kvapila.

„Nechte, Machato, nebožtíka švagra na pokoji a tu mou sestru taky,“ napomínal ho soused s tváří hněvem zardělou. „Hlavní je, že se spravovali tím pravým zákonem, a ten zní: ,Miluj Boha a čiň dobře.’ A vy jste poslední, který by jim co vyčítat měl; místo Boha pravého, živého máte kostel, sošky a obrazy ze dřeva a kamene, kosti, o kterých ani nevíte, čí jsou, – a jakou dobrotu obci prokazujete, a to eště za peníze, to vidíme – ani kloudnou jámu tomu mrtvý mu tělu nedáte, a co z něho zbude, leckams pohodíte.” Ukázal na opálku, jíž se Machata nyní zprudka uchopil, až to v ní zachrastilo.

„To neé, sousede, to neé,“ vadil se, „v našej márnici sou ty křesťanský vostatky tuze krásně skovaný, skorem jako

15$

v tom sedleckým kostele; tam z něch uďáli voltáře a my tu přihrádky a police. Já se nebojím, že bych vobci dobře nesloužil, eště mi to žádnej neřek, ani jemnospán, ani pan představenej – a vám, Kvapile, třá ste soused z rynku, ničehož nic do mý práce nejní. Já k vašim ani vo posvícení, ani vo vánocích pro vejslužku nepřindu – Hděte si na svůj krchov a tam si to poručte podlevá svý vůle, snad vás tam poslechnou, a snad ani tam…“

Poslední slova bručel Machata již cestou, když mezi hroby klopýtal k pootevřeným dveřím márnice. Červená zář na hřbitově vyprchala, stíny počaly se po něm ploužiti ode zdí a keřů a ve skrčeném domku mrtvých byla již úplná tma. Hrobník, přes vychloubavý svůj slib, uložil ošatku jen na zem k márám, slibuje si, že až zítra časně zrána to urovná. Nechtělo se mu hlouběji do pozadí, kde při matném světic, dveřmi sem se vkrádajícím, bíle se to šklebilo a hrozilo. Zavřel pevně a loudal se zpět; Kvapila u vykopané jámy již nebylo, slyšitelně za ním zapadly těžké dveře v přízemí zvonice a jeho těžké kroky záhy splynuly se směsí kroků a hlasů oživujících nyní náměstí.

Machata sundal kašket, uhladil si vlasy a zapjal kazajku, která ve večerním chladu již mu nestačila. „Ty mě budeš učit znát toho pravýho Boha a jeho zákony,“ zabručel a pohodil hlavou směrem ke zvonici, kudy Kvapil odešel. „Já sem věrnej katolickej křesťan, a vo tobě ani helviti nevedí, esli seš jejich. Přinde semka na krchov, aby mi dál vejklad, kerak kopat hroby a mrtvý těla klást podlévá jeho vůle! A pořádem něco se mu nezdá v tej našej vobci, tu pumpa, tu rynk, teďkomejc zasej voda a hřbitov! Jenomej ať si dá pozor, aby jeho něhde nezakopali na křižovatce, veverkáře! A ta jeho sestra stejně je taky taková adamitka – dycky sem nebožtíka Koutnýho litoval, že si i vzal. Neměl by to jemnospán ve svej kolátuře trpět. Ale je dobrá duše, chce mět pokoj, – velebníček taky mu to říká. Hdybych neměl tu ušpiněnou casku na sobě, hnedkom bych šel na fáru a tam vypověděl vo tom adámitoj, kerak chtěl ten boží hřbitov vystrčit za humna a jak ničehož nic v našej církvi mu nešlo pod nos.“

16$

Byl by snad ještě dále bručel, kdyby náhle nad hřbitov i náměstím zvolna se tmícím nebylo se rozhoupalo večerní klekání. Machata se zastavil, zase smekl a chvíli tiše modlil se „Anděl Páně“. Snad při modlitbě na svou rozhorlenost pozapomněl, snad přece jen kazajka nedala mu zajíti k malým vrátkům v postranní zdi, za nimiž nad černým stromovím zahrádky rýsovala se vysoká sedlová střecha farní budovy. Vyšel klenutou síni zvonice a dal se napříč náměstím, do jehož tmy jen několik olejových svítilen vrhalo červenavé světelné pruhy. Omladina procházela se tu hlučně čiperným krokem ve čtyř neb pětistupu, vždy hoši a děvčata zvlášť, ale na sebe pokřikujíce a hlasitě se smějíce. Živo bylo i před domky, před nimiž na podélných stranách vesměs upraveny dřevěné podsíňky a besídky na štíhlých vyřezávaných sloupcích a křídlatých oporách. Do podsíněk a na jejich lavičky padalo světlo ze sednic a ozařovalo skupinky tu horlivě hovořící. Někde před podsíňku vyvalen okleštěný kmen stromu, a i na něm seděli besedníci, rokovali, přeli se, jakmile jen byly dozněly poslední údery zvonů.

Hrobník zastavil se u jedné z prvních podsíněk, kde seděla mladá ještě žena se svým mužem, chovajíc na ruce děcko asi roční v dlouhé sukénce, a na druhé straně stařenka v pestrém šátku malebně přes uši na babku uvázaném, z něhož drala se jí do čela široká pásma bílých vlasů. „Pochválen Pan Ježíš Kristus, dej vám Pán Bůh dobrej večír,” pozdravoval hrobník skupinku. „Cák nejdete Koutnejm na modlení? Přecej přindete do přízně, byl to tule Mářinýho pantáty bratr. Svez bych se, du taky.”

Mladá žena hýčkala dítě, až vyskakovalo a krákořilo. „Šla panímáma naše za nás zaušecky, mně Bobíšek nedá a tule náš aby si rejš lehnul, přišel z louky celej uvondanej. Zejtra na funus, to pudem.”

„A cák babička Kučerová,” ukazoval Machata na stařenu, „Koutný teta, taky nejde? Sem jenomej cizí, a přecej bych si dál svědomí, abych im nepomoh u nebožtíka se pomodlit a zazpívat.”

Stařena zavrtěla pěknou hlavou: „Nebudu já Helence

17

dělat eště těžší srdce, je í dost ouzko, hďyž u muže I tam držej modlení po inej víře. Istě si zpomene, kerak sme í bránili a í předpovídali, že takovýhle manželstvo nedělá dobrotu nihdá.”

Muž Mářin vzal stařenu za ruku a zavrtěl volně hlavou: „Dyť ono to tak nejní, babičko, to jenomej ste si smyslila sama. Ti dva byli vždycky živi v lásce a ve svatým pokoji; aby se křičeli a vadili, to nihdá slyšet nebylo.”

„Neříkám, že se křičeli,” přela se babička tvrdošíjně. „Ale mám přesvědčenost, že mezivá nima pravá spokojenost nebyla. Cák by! Nemohlo to Helence bejt milý, hdyž musila dát chlapce křtít na katolickou víru a posílat Vášu do inší školy nežlivá doučata. Hdyž nebožtík Koutnej včerá dal si posloužit svátostma, šla sem k nim do stavení, hdybych í snad něčím mohla pomoct; to se neptejte, kerak byla bledá a zamračená, kerak každou chvíli si sáhla k srdci a potomej zas natáhla ruce, jako by tomu šemu zabránit chtěla. Přišlo í přecej hrozně líto, že se manžel její na věčnej soud ubírá dokonca ináč, nežlivá káže evangelium!”

Machata, hrobník, ještě stál s nohama rozkročenýma před skupinkou a velmi pozorně naslouchal stařeninu vypravování. Když vykládala o zaopatřování Koutného, zamrkal malýma, ve vráskách skoro se ztrácejícíma očima, vyhrnul opovržlivě zvadlé rty, a jakmile s povzdechem skončila, ihned rychle řekl:

„Smejšlím, že by to panímámě Koutnej bylo stejně protiuný, hdyby tam bejval přišel pan falář z evangelický fary. Na tole vona nihdá nedržela. Šak je Kvapilova…“ Stařenka Kučerová zablýskla na Machatu svýma dosud pěknýma, velikýma očima a pravila hněvivě, rychle oddychujíc: „Dyť hrdloužete! Kvapilův rod jakživ věrně se přidržoval evangelický víry; pantáta náš snad nejprunější tady ve vobci se k ní přihlásil, hdyž císař Josef blahý paměti dal nám toleranční patent, a bratr, Bobeš, Helenčin otec, děcka svý pořádem ke čtení Písem přidržoval…”

„Cák to,” usmál se hrobník jízlivě, „číst v Písmách, to Koutná zná i bratr její Kvapil. Ale co si z něch vybrali

18$

– to je inší věc! Nemračte se, babičko, – zeptejte se tule Loukoty, je z přízně, esli nepovídám čistou praudu!“

„To máte tak, babičko,” vysvětloval mírně mladý Loukota, jemuž dle stavení jeho na rohu náměstí říkali „rohovský“, by od jiných, v městečku četných Loukotů jej rozlišili. „Nebožtík Kvapil byl v tech francouzskejch vojnách, ledacos tam zaslech, dom to přines a nesmlčel. A na vašej stránce už tak panuje zvyk, že šecko se klade k bibli a vykládá šelijak. Přecej nezapřete, že Kvapil s farou částejc byl v nepohodě, že nespravoval se dycky tím, co pan falář váš kázal. A tetička, Koutná, neináč!“

„Eště, Toníku, náš rod vyhlašuj za neznabožskej,“ žalovala stařena skorem s pláčem. „Chuděra Helenka! Nemá toho dost, že tu zvostala jako vdova vopuštěná vo pěti děckách, eště bludnou víru í přikládejte! Cák nechodí do domu Páně a šecko spravedlivě nevodbejvá? A vy, Machato, rejš netlachejte a hděte na to modlení, sic ináč bude po ňom, nežlivá ke Koutnejm vkročíte. Zchystala si Helenka hodně pití, rosolky dobrý, – buchet a božích milostí napekla, chuděra, – a na to vy si potrpíte. Vyčastuje vás, třá ste í tu nadal a vejřeuně na rynku špinil.“

Loukotovi se usmáli porážce hrobníka, jenž z nohy na nohu přestupoval a konečně pošinuv sešlý svůj kašket a zabručev „Spánembohem“ spěšně odcházel podél podsíněk. Byla zatím dávno odbila čtvrt, světla vycházející ponejvíce z lojových kahánků neb z borových loučí pohasínala, takže mnohý z malých domků zahalil se ponenáhlu v hustou tmu. Když však došel Machata od stavení Loukotových na dolejší část náměstí, linula se ze dvou otevřených okének zář tak pronikavá, že rychle oči si zastínil.

Na podsíňce kolem lavičky stálo a sedělo pouze několik ospalých dětí, které tu patrně na své matky čekaly; leč u vrat uprostřed zídky, odkud vcházelo se na dvorek a na záprseň, tlačil se hlouček postav, jež tlumeným hlasem hrobníka vítaly a mu vypravovaly, že „je tam lidu hodně”. Zřetelně bylo slyšeti jednotvárné sborové odříkávání modliteb, pronášené hlasy tlumenými, které jen někdy pronikavěji a patetičtěji proslovily „Ó Pane“ – „Kriste Ježíši” –

19$

„Smiluj se nad námi” – „Panenko Marja všemocná” a tak dále.

Hrobník několik okamžiků postál mezi zástupem na záprsni a naslouchal; z věže odbilo půl deváté hodiny, modlitba ve světnici umlkla a vystřídána zpěvem ponuré písně. Machata protlačil se úzkým vchodem do síňky a otevřel rohoží pobité dveře. Viděl, jak svíčky na stole v rohu průvanem zaplápolalý, jak obrátily se k němu hlavy těch, již seděli na lavicích okolo kamen a stolu i na jednotlivých lenoušcích a horlivě zpívali, a jak dlouhou a nízkou sednicí skoro neslyšně přechází vysoká ženská postava, oblečená ve tmavé šaty a v černý šátek hluboko do čela stažený. Přivítala i jej, dala si od něho potřásti rukou, usadila jej u stolu, kde tísnilo se několik mužů, postavila před něj kalíšek do růžova zbarvené rosolky a přistrčila mísu s pečivem vrchovatě narovnaným. Hrobník hlubokým douškem vyprázdnil skleničku, bral si z mísy a pak hned přidal se ke zpěvu ostatních, mezitímco smutečně oděná žena se sklopeným zrakem dále svým hostům sloužila, jen tu tam tichým slovem k větě některé odpovídajíc.

Mladé Loukotové rohovské usnulo děcko na rameni, zdvihla se i s mužem z lípového pně, na němž seděli. „Maminka asi dojde dlouho,” podotýkala babičce Kučerové, která také, opírajíc se rukama o peň, těžce ze svého místa vstávala. „Budou za strejce modlení držet istě přes desátou hodinu. Necháme vrátka povoteuřený…”

Stařenka, výměnkářka to ze sousedního stavení, přála „šťastnou dobrou noc” a pak, když již mladí manželé vcházeli brankou na kratičkou záprseň, podotkla teskně, jakoby napolo pro sebe: „Chuděra Helenka! Kerak í asi je! To aby byla statečná za dva! Bude půlnoc, než děti uloží a sama ulehne, a zejtra zasej funus a co starostí. A eště í přidají řečma…”

„I poručte i Pánu Bohu a ona taky trápení svý ať na něj složí,” konejšila Loukotová babičku, nechtějíc, aby o věci, jak se jí zdálo, již dostatečně odbyté, novou rozprávku začínala. „Už Bobíška sotvá držím, dej vám Pán Bůh dobrou noc.”

20$

Stařena za vzdechů došla vedlejšího domku, kde taktéž k podsíňce pojila se nevysoká zídka s průjezdem do dvorce, zabraného skorem zcela velikým a nepořádným mrvištěm. Za úplné tmy klopýtala k malé sedničce v pozadí, kterou měla vykázánu za vejměnek od vdovy synovy, znovu se provdavší, šla tiše, aby jí domácí nevyčítali, že je ze spánku burcuje po těžké denní práci. Ale když šťastně v jizbičku vklouzla a ze svrchních šatů se odstrojivši do silně naditých peřin si ulehla, vrátily se jí myšlénky od obavy před přísnou nevěstou zase k Helence, vdově, a k celému rodu Kvapilovu, k němuž jako ďouče sama náležela. Vzpomněla na otce, o jehož neohroženosti vždy slýchávala, na bratra Bobše, který nedal se nikomu. A s hněvem připamatovala si štiplavá slova Machatova, ledabylou omluvu mladého Loukoty rohovského. Kvapilův rod chtěli nařknouti z bludné víry!… Dlouho kladla se z jedné strany podušky na druhou, za těžkých vzdechů konečně usnula.

«2»

Druhého dne, v neděli, bylo táhlé a prostranné náměstí městečka zcela proměněno. Jasné slunce zaplašilo i z podsíněk o tmavých sloupcích a oporách všecky stíny, okénka v něm se blýštěla a také temnošedé šindelové střechy, jejichž skulin již tu tam chytil se krátký mech, ztratily v poledních paprscích na chvíli svou ponurost. Ciferník starých hodin na hmotné zvonici, ba i sešlý povrch kříže a „štátuje“, představující svatou Trojici, zaleskly se zlatem uprostřed zeleného šumění lip právě rozkvétajících a bujně již rozkvetlých kaštanů.

Po ploše od obou stran podélných ke středu nakloněné a jen místy kameny poněkud upevněné proudily davy lidu nejvíce z okolních vesnic, jemuž květované otřásněné loktušky a červené neb nápadně zelené sukně žen dodávaly velmi pestrého zabarvení. Místy zapestřilo se to i mezi domky: krejčové vyvěsili na háky a bidla kusy hotového oděvu mužského i ženského, punčocháři své mnohobarevné

21$

výrobky, ševci obuv, začasté pestře ozdobenou, a obchody kramářské, jichž bylo na rynku několik, za skleněnými dveřmi a skřínkami svými ukazovaly lidem na služby boží přišedším nejpěknější své nádobí, nejživější látky, laciné šperky a osadnické zboží spolu s řadami blýštivých ocelových kos, které nyní zvláště vábily pozornost starších vesničanů.

Jeden proud lidí v ruce s velikými kancionály, pobitými plechovými hřeby a sponami, tíhnul na jižní rozhraní města, kde pnul se stranou na malém svahu helvetský dům Páně; ostatní tlačili se síňkou zvonice na hřbitov a dále do starobylého prostého kostelíka, jenž nemohl je nikterak pojmouti, seděli na hrobech, postávali mezi nimi neb zdržovali se pouze v sousedství kostela u nízké „panské” hospody šedých zdí a při šenku zřízeném v přízemí městského „rathouzu”.

Proudění to trvalo, dokud nedozněl poslední úder poledního „Anděl Páně“; pak velmi rychle rozešly se zástupy všemi směry, vesničany bylo viděti, jak pospíchají po silnicích a drahách mezi domky vybíhajících, městské obyvatelstvo tratilo se ve svých příbytcích, řemeslníci sbírali své zboží, kupci a kramáři rychle zavírali dvéře své a odstraňovali malé výkladní své skříně. Asi hodinu zůstávalo náměstí téměř prázdno; pak počaly se po něm trousiti ženy, nejdříve starší, v objemných tmavých loktuškách, jež s tlustými modlitbami neb ještě hmotnějšími kancionály spěchaly na požehnání anebo nešpory.

Leč přibývalo také těch, které do žádného z kostelů se neubíraly, nýbrž zastavily se u domku v dolejší části rynku, tam, kde včerejšího večera Machata, hrobník, pomáhal při modlení a zpěvu. Byly téměř všecky slavnostně ustrojeny, některé v tmavých šatech, přes sebe tibetové šátky hedvábím v rohu vyšité, jiné v hedvábí čtverečkovaném či květovaném a v salupech z průsvitavých látek; jejich široké, pěti-a šestiloketní sukně šustily a se vzdouvaly a hluboce do nich sestupovaly špice uměle zřáskovaných živůtků o rukávech taktéž objemných, otevřených. V tento městský kroj mísily se i prosté špensle skromnějších chalupnic a leti-22$

tých babiček, zakuklených ve veliké loktušky, kdežto měšťanky měly buď klobouky nad čelem vysoko vyklenuté, aneb týlové čepce s fábory, aneb i starodávné aksamitové očepáky se širokým stříbrným lemem. Bylo znáti, že každá „sousedka”, chtějíc nebožtíkovi vzdáti čest, oblékla, co měla nejpěknějšího; ženy z bližší přízně vystrojily se černě, mezi nimi i babička Kučerová a mladá Loukotová rohovská se svou tchyní.

Ponenáhlu přibyli do pestrého zástupu žen i muži v dlouhých tmavých kabátech a černých hedvábných šátcích na krku, a již jednotliví funusníci, nahlédnuvše v okénka na podsíňce a pootevřevše opatrně vrátka v sousední zídce, počali se trousiti z rynku dovnitř stavení.

V popředí čistě zameteného a spořádaného dvorku stála na márách rakev již zavřená, při ní na sedánku postaven kříž a podle něho dvě svíce, dosud nerozžaté; dvéře k síňce a do veliké sednice byly dokořán otevřeny, a jakmile zazněly první tiché kroky na záprsni, vykročila z nich vysoká a štíhlá postava Koutné v černé řásnaté sukni, manšestrové jupce a černém otřásněném šátku na hlavě. Za ní napolo zvědavě, napolo ustrašeně vykouklo několik dětských hlav.

Když vdova funusníky zaváděla dále do sednice, odkud ranní slunce již se vystěhovalo, zanechavši tu jakési vlídné stíny, zůstaly děti, tři děvčátka a hoch, v síňce, tisknouce se ke dvěma malovaným almarám tu umístěným a střídavě do dvorka a do světnice nahlížejíce. Než nejmenší děcko, hoch sotva čtyřletý, neústupně držel se hustě splývajících záhybů matčina šatu a chvílemi, když kdosi z příchozích naň pohlédl, skryl v nich tvářičku, takže bylo viděti jen vypouklé čelo a hustý světlohnědý vlas, dlouze na šíj spadající; teprve když se děcku zdálo, že není pozorováno, vyhlédly pomněnkově modré oči, přemýšlivé, a přece upřímné. Bylo v měkké té tváři rysů poněkud nepravidelných mnoho podobnosti s tváří Kvapila, jenž seděl u okna a jaksi roztržitě díval se ven do rynku; jen obočí a brvy měl hošík dosud nezbarvené, bělavé jako chmýří. Do rodu Kvapilova spadal podobou i nejstarší chlapec Koutných, školák již vytáhlý, usměvavý, čiperný, kdežto sestřičky

23$

jeho, jdoucí po sobě jako stupínky, dívčinky podlouhlých tvářiček, rovného, úzkého nosu, tenkých rtů a vlasů skoro černých, patrně zdědily podobu po zemřelém otci.

Z dětí snad žádné, ani devítiletý Váša, nepochopovalo význam dne, který činí je siroty; těšilo je, že jest u nich dnes tak pěkně, že tolik lidí vystrojených k nim přichází, že skoro každý je pohladí po vlasech neb líci, je pochválí, že jsou hodny a hezky. Když se sednice téměř naplnila návštěvníky a i v síňce počalo býti dusno, vyklouzly děti na dvůr, přičemž se rakvi bázlivě vyhnuly; brzy zahlédly v zástupu funusníků spolužáky a kamarádky, zavedly si je na záprseň a povídaly si s nimi v koutku, kde stěna domku stýkala se s průčelní zídkou. Šeptaly, jen okamžikem se zapomínajíce výkřikem hlasitějším, a plaše se dívaly kolem, někdy po rakvi, někdy ku vchodu do sednice se ohlížejíce.

Tam rovněž pronášeny byly všecky většinou velmi stručné věty polohlasně nebo šeptem, jako by tu kdosi na vysoce nastlaných postelích běločervených peřin spal a příchozí báli se jej vzbuditi. Koutná dosud vítala se s přáteli a pobízela je dále, přičemž jí malý hošík, stále za řasy sukně se držící, nemálo překážel. Babička Kučerová, jež s několika ještě ženami seděla na lavici u hnědých kachlových kamen, chtěla dítě od ní odvésti, hladila a laskala je, leč nepodařilo se jí, a za chvíli Koutná, obávajíc se, že se hošík rozpláče, pozdvihla jej a nosíc jej na ruce přecházela ze sednice do síně a zpět.

„Chuděra Helenka,” podotkla babička k sousedce své, slaboučké osobě o něco více než třicetileté, která byla taktéž od hlavy až k patě černě oblečena a jejíž malý bledý obličej skoro se ztrácel v lesklém šátku silně otřásněném, „bude mět s tema děckama starost notnou! Tole maličké aby eště všude s sebou tahala a ty zvostatní teprú í dají medu. Chce to íst, šatky to trhá, domka eště ničehož nic to nepomůže – a eště ta škola hde do peněz, pořádem aby im něco řídil. Je to naudovu skorem moc!“

„On í náš bude k ruce,“ šeptala v odpověď bledá žena, „bude jako poručníkem tem dětem. Má ich rád, skorem rejši než děcka vlastní. Bejvali se švagrovou, jako Helenkou,

24$

dycky jako jedna duše.“ Vzdychla a podívala se k oknu, kde Kvapil již nevyhlížel na náměstí, nýbrž horlivě, ač neslyšitelně rokoval o čemsi s dvěma muži, spíše po vesničku oděnými.

Babička potřásla hlavou: „Nevzdychej, holka, nevzdychej! Dyť to takle bejt má! Musíme bejt jeden k druhýmu, natož bratr k sestře vlastní. A náš rod, rod Kvapilův, musí držet pohromadě, ináč by ho zlí lidi teprú zahazovali a špinili.” Vzdychla teď sama, vzpomenuvši minulého večera.

„Nediute se tomu, tetičko,” pravila jí Kvapilka, a bylo znáti, jak jí nesnázemi neb hněvem vstupuje krev do bezbarvých dříve tváří. „Náš on má takový diuný kamarádstva, chodí na besedu, kam nechodí nihdo z pořádnějších a váženějších sousedů. Jenomej se podivte,” hodila hlavou k okénku, až se hedvábné třásně šátku rozkývaly, „vykládá si s Kubíkem paseckým a s Lexou z Dolců, a tem se přecej každej rejš vyhne… Žádnej nepoví, co v něch je, a s ouřadama taky měli mrzení a tahání dost a dost skrzevá daně a věci církeuní. A ve vobci náš nihdá nejní zajedno se zvostatníma, šecko by nejrejš předal – a to mu sousedi zazlívaj.”

Babička zadívala se k oknu, leč oči její byly již příliš zeslabeny, by počínání si Kvapilovo mohly jasně postřehnouti. „Ani nevidím, s kerejma tam Josef hovoří; ale esli se přichyt Lexy a Kubika, to si neposloužil. To buď, holka, istá, že to rejpání má z něch, ti sou vyhlášení.”

„I neé, tetičko,” zavrtěla bledá Kvapilka hlavou, „náš nedbá na cizí rozumy, má šecko ze svý hlavy – a potomej z tech knih a novin. Dyť toho u nás je – samý lejstro, samá kronika, – ani byste si nepomyslila! To vám celičký večery, jak je po práci, na tom říká, ba i v noci, a lehnout nejde a nejde. A potomej chodí na ty besedy i do vesnic, ty noviny a knihy bere s sebou a tam ich čte a vo něch hovoří a vykládá. A Helenka, jako Koutná, taky něhdy na ty besedy chodí.”

„Snad taky na novinách neříká,” divila se babička. „Sic vono v našom rodě to čtení dycky panovalo… ale aby se

25$

četly knihy bezbožecký a noviny, to nebejvalo, to jenomej bibli a žaltář a postilu.”

„Ona švagrová taky jenomej Písmo svatý čte a inší knihy pobožný, – ale zná vo něch vykládat a jich vobracet, že toho leckerej panáček nedokáže. Náš on í taky s lecčíms se svěří a leccos z novin í vyloží, – až mi to kolikrát přijde líto – přecej sem manželka, a mně ničehož nic!“

„To se ti, Ančka, jenomej tak zdá,“ upokojovala babička Kučerová, vidouc, jak šedé a jakoby bázlivé oči Kvapilčiny bloudí lítostivě od muže k švagrové, jež stále ještě od hosta k hostu přecházela. Byla by snad všemožné důvody pro utišení rozechvěné ženy počala uváděti, kdyby nebyl v sednici nastal náhlý ruch; všichni vstávali z lenoušků a lavic,

Koutná postavila hošíka svého na podlahu, vzala jej za ručičku a ubírala se do síně a dále na dvorec, stáhnuvši si stříšku černého svého šátku hlouběji do čela. Za ní hrnuli se všichni ostatní, jichž ponenáhlu, čím více blížila se třetí hodina, konec to odpoledního požehnání, v jizbě přibývalo.

„Hde jemnospán s velebníčkem,” vysvětlovala mladá Loukotová babičce Kučerové. „Poudály ste si s Kvapilkou,

a tak ste se ani neušimly, že šli po rynku.” Vzala tchyni svou za ruku a druhou přitiskla si pevně k prsům pěkné modlitby s lesklým ocelovým křížem na deskách, jež měla zpola v bílém šátku zatočeny; odcházely obě spěšně, aby nezameškaly církevního obřadu pohřebního, jenž počínal právě na dvoře funusníky a diváky přeplněném. Babička s Kvapilkou loudaly se za nimi pomaleji, takže bylo se jim zástupem prodírati; dostaly se stěží do síně, ve dveřích jejích pak a na dvorci stáli lidé tak těsně při sobě, že obě ženy pro drobnou svou postavu na rakev a kněžstvo neviděly, nercili aby do jich blízkosti se dostaly. „Pojďte, tetičko,” šeptala Kvapilka stařeně, „sme přecej z nejbližší přízně, přičiňme se, ať se dostanem k švagrovej.”

„I jenomej tu sečkejme,” odpovídala babička taktéž šeptmo, „stejně se tam nehodíme, neumíme se křižovat a na kolena padat, líp je nám tu. Až s truhlou vyjdou do rynku, přidáme se k Helence.”

Kvapilka přece stávala se nepokojnou, těkala zrakem po

26$

zástupu před ní stojícím, a kdykoli pohnul se kdo, snažila se mezerami nahlédnouti blíže k rakvi a zachytiti zrakem postavu mužovu a své švagrové. Ta stála u már vzpřímena, jen hlavu měla malounko nakloněnu, oči sklopeny, upřeny na černý příkrov, uprostřed bílým stříbrným křížem z brokátu ozdobený, jenž pokrýval rakev. Dýchala slyšitelně, rychle; zpod sklopených víček spadaly na prsa mezi třásně šátku ojedinělé slzy; ona je nestírala, klidně visela jí ruka jedna podle těla, kdežto druhou stále ještě držela hošíka. Farář pronášel hlubokým a zpívavým hlasem latinské věty pohřebního obřadu, kaplan, učitel a kostelník rovněž zpívavě odříkávali responsoria, funusníci, s rukama sepjatýma nejblíže kolem rakve stojící, při konečném amen, při vykropování svěcenou vodou horlivě a vroucně se křižovali, při jméně božím, Kristově a Panny Marie hluboce se klonili, kolena ohýbajíce.

Jen Koutná a bratr její Kvapil stále se nehýbali; teprve když byl obřad skončen a čtyři sousedé rynečtí přistupovali, aby vyzdvihli rakev, ohlédla se Koutná po dětech a Kvapil po ženě své, aby společně brali se hned za márami, jak se na nejbližší příbuzenstvo slušelo. Dětí, jež i mezi obřadem s kamarády si chtěly šeptati, ujala se zatím babička Kučerová, přitáhši je k sobě a přikazujíc jim s přísnou tváří, aby nemluvily teď, kdy nad jejich tatínkem se říkají modlitby.

Dlouhý průvod s kněžími, učitelem, kostelníkem a dvěma ministranty v čele hnul se z dvorku na náměstí a po něm vzhůru ke kříži v lipách a kaštanech se pnoucímu; ve stavení Koutných zavírala okénka, dvéře do sednice, síně a vrátka do dvorce babička Teplá, s Kvapilovými poněkud spřízněná, jež pomáhala jim při polní práci a spávala, nemajíc již nikoho svého, u nich na stropě. Zhasla i světla, odnesla kříž a svícny do síně, a uzavřevši zevní vrátka těžkým a hrubým klíčem, brala se za průvodem, který již posledními svými páry mizel ve vchodové klenbě věžní.

Zvony, jež rozhlaholily se, jakmile sousedé s rakví Koutného z dvorce vystoupili, bily dosud hlubokými, skoro řezavými zvuky; zamlklá prostora náměstí se svými uza—

27$

vřenými krámy a pečlivě dnes umetenými chodníky a podsíňkami byla jich hlasitými hranami všecka naplněna. Když naplnil se hřbitov množstvím, přestaly zvony; Machata, hrobník, úhledněji než včera ustrojen, čekal již u vykopané jámy, pokorně pozdravil kněze a při opětném výkropu nahlas odpovídal a se modlil.

Koutná ani při spouštění manžela do hrobu nevedla si hlučně; dokud rakev ještě nad jámou stála, políbila ji v hlavách a rukou pohladila, zamyšleně do vybrané hlíny se dívajíc; zase ukáplo několik slz z jejích horečně rozpálených očí, ruce měla těsně do sebe sevřeny, ale nezalomila jimi, nevykřikla, hlasitě nezaplakala. Malý hošík tiskl se k ní stále, děvčátka po příkladě matčině, přivedena byvše babičkou Kučerovou, rakev políbila, a Váša, školák, chtěl učiniti taktéž, když starý učitel naklonil se k němu a cosi mu pošeptal. Hoch pak poslušně, na matku se nepodívav, tenkými svými prstíky udělal na rakev tři křížky, a sám se také pokřižovav, ustoupil do pozadí za sestry.

Zazněly poslední modlitby, hroudy hrnuly se z dlaní účastníků na rakev a mělká jáma byla brzy skoro vyrovnána, takže Machata snadno a zanedlouho navršil na ni zbylou hlínu.

Vdova se sklopenou hlavou přistoupila ke kněžím a učiteli a hlasem stísněným a zajíkavým děkovala za službu nebožtíku muži jejímu prokázanou. Pak když odešli postranní fortničkou do malé zahrádky, rozkládající se před farou, podávala si ruce se sousedkami a sousedy, kteří jí přáli: „Pán Bůh vás, panímámo, potěš a posilň a dej vám ty děti k jeho cti vychovat.” Odpovídala „Dej to Pán Hospodin” aneb „Nevím, kerak to dokážu” a jakoby roztržitě dívala se kamsi do neurčitá.

Účastníci pohřbu vraceli se po zasypání nově přibylého hrobu rychle na náměstí a odtud rozcházeli se do svých domků; katolíci pak trousili se po hřbitově, postávali u rodinných svých hrobů, žhavým světlem odpoledního slunce ozářených, na nichž v horku skoro vadly chudé květiny, aneb zašli na chvilku do stinného kostelíka, dosud otevřeného. Babička Kučerová vzala vdovu pod paždí: „Pojď,

28$

Helenko, ke mně do sekničky; užs dávno se mnou nebyla – tam domka přišlo by ti líto…“

„Ale neé, tetičko,” bránila se Koutná slabě, „mám ty děti, třá by slotily a vás burcovaly, – už ste tomu vodvyklá. Cák by vaši řekli?”

„Ve svej sekničce si můžu dělat, co chci, – mám jen tu, šeho sem pozbyla,” zachmuřila se stařena a kulatá její tvář složila se v samé vrásky. „Jenomej pojď; upekla sem si buchtu a uvařila tej bryndy, abych měla, až dojdu z funusu. Přijde ti k chuti, domka na to nedržíte.”

„Esli by děcka, švagrová, měla bejt na překážku, vemu ich k našim, ať si s našima hrajou na sadě,” ozvala se bledá Kvapilka nesměle. „Bude im veselejc nežlivá u tetičky.”

Dívčinky i Váša, zaslechnuvše návrh tetin, tahaly matku za sukni a hleděly zachytiti za stínícím ji šátkem pohled její.

„Netrápily byste?” zeptala se jich skoro maně, stojíc stále ještě nerozhodně nablízku hrobu.

„Budem si pěkně hrát,” slibovaly děti.

„A budete ticho –,” hrozila jim stařenka Kučerová, „toť neé abyste dály rámus, – je po funuse vašeho tatínka!”

Děti kývaly a chtěly malého bratříčka odvésti. Leč ten se nedal, drže se matky pevně. „Iříčka si vemu s sebou,” podotkla Koutná a již se brala, pohlédnuvši ještě jednou k hrobu, s babičkou Kučerovou ze hřbitova, kdežto Kvapilka pokývla dětem, aby se k ní přidaly. Stařenka si toho

povšimla: „Tu drobotinu nechej hdít samotnou, Adna, je to pár kroků k vašim, a ty pojď s náma, bude se nám pěkně besedovat.”

„Půjde-li sestra k vám, tetičko, a matka naše taky, vyprovodím tule bratra Kubika na Paseky,” ozval se za nimi hlas Kvapila, který, aniž si toho všimly, přiblížil se k nim s mužem po vesničku oděným v kozlovice, vysoké boty a dlouhý kabát, mnohými těžkými knoflíky posázený. „Je počas, krásně slunce svítí, a větříček taky fouká, horko nám nebude. Projdu se trochet a do sídmý se najisto vrátím.”

„Zůstanu s dětma,” bránila se Kvapilová, „sadem teče potok, mohly by třá i s našima něco vyvíst. A mám tam

29$

kus slítku, dám im, a sušených hrušek taky. Jen vy si besedujte beze mne, – a ty se vrať před kvíčerkem,” dodala poněkud zdlouhavě, obracejíc se k muži.

„Nic se nebojte, panímámo Kvapilko,” odpovídal za něho Kubík z Pasek, útlý člověk malé postavy, s obličejem dlouhým, posmutnělým, nad jehož bílým čelem hladce sčesán byl hustý bledohnědý vlas. „Nezdržím bratra Kvapila, třá se vám vrátí spíš, nežlivá ho čekáte. Zdráva buďte, panímámo, i ty, sestro Koutná, Bůh náš budiž s tebou a světlo živé tě posiluj v pozemských svízelích.” Potřásl jí rukou a odcházel vchodem ve zdi hřbitovní na západní straně. Babička Kučerová dívala se za ním, jak slabá jeho postava rychle si vykračovala kroky poněkud drobnými vedle mnohem hřmotnějšího Kvapila; přešli jen přespříč náměstí a již zmizeli za rohem krajního domku, při němž odbočovala příkrá silnice na vysoko položenou osadu Paseky a za ní do rozsáhlých, na obzoru se temnících lesů.

„Je to člověk diunej,” potřásala babička hlavou, „a kerak hovoří!”

„To oni šickni tak,” pravila jí Kvapilová. „Hdyž k našim přindou na besedu, ani tomu nemůžu srozumět, co si vykládají, a rejš si dělám svý. Náš pantáta byl přecej muž dokonalej, v Písmě znalej, i dvojctihodní páni faráři ho měli v lásce a s něm hovořili, ale tak, kerak náš s Kubíkem, s Lexou z Dolců a s Pakostou sedlištským mluví, nihdá nehovořil. Já částejc sem ich poslouchala…”

„A proč si říkají bratře a proč tobě, Helenko, řekl sestro?” divila se babička dále.

„Což nejsme všichni děti Boha, bratři a sestry vespolek?” skoro rozhorleně ptala se Koutná.

„Neříkám, že nejsme; evangelium to povídá a Ján, apoštol, miláček Páně, napomíná nás, abychme se milovali vespolek,” udobřovala ji stařenka Kučerová. „Jenomej mi to přinde diuný, že tobě řekne sestro a tule Adna hnedkom je pro něj panímáma Kvapilka, – no, mě si ani neusím…”

Koutná slabě se zarděla a teprve po chvilce odpověděla: „Myslí si Kubík paseckej třá, že by to vám a Švagrovej

30$

nepřišlo k libosti… Š bratrem sou zadobře už moc a moc roků a mě taky zná odmalička.”

Došly podsíňky vedle domku mladých manželů Loukotových a Kvapilová, shrnuvši k sobě Koutných děti, rozloučila se s oběma ženami a spěšně odcházela na druhý konec náměstí. Babička s uspokojením pozorovala, že jsou vrátka k bývalému jejímu stavení pootevřena, že se tudíž snadno dostane přes dvorec do své sedničky. Za břevnem, které vynikalo z podstřeší, vytáhla kliku tu uschovanou, zasadila ji do zámku a vedla vdovu i malého Jiříčka do nevelké své jizby.

Kdežto odpoledne zvolna k večeru se nachylující do předních prostor domku, ústících na dřevěnou podsíňku, přivádělo pozvolna stíny, ve výměnkářské sedničce s drobounkými okénky obrácenými na západ, za humna, bylo právě nyní nejkrásněji. Vesele nadouvaly se pestré babiččiny peřiny, obrazy poslední večeře Páně a Desatero božích přikázání na skle malované vystupovaly z obílené stěny jako veliké šarlatové čtverce, několik mis žlutě polévaných, toufarové talíře a slánka ze skla bílého a modrého, lámajíce svými lesklými povrchy sluneční paprsky, dodávaly i šerému koutu u kamen přívětivosti a vybledající květy, vázy a ptáčci na babiččině truhle zaplanuly jako čerstvé, svěže a líbezně. Babička měla u stolu, zastrčeného do úzkého rohu při okénkách, jen dva starodávné lenoušky, těžké, uměle řezané; na jeden usadila vdovu, jež si Jiříka vzala na klín, a pak hned počala se spěšně hrabati v poličce u kamen, až nádobí v tiché sedničce zřetelně zachrastilo, vyndávala dřevěný příklop z trouby pěkných svrateckých kachlíků a nesla na stůl slíbenou svačinu, na toufarovém talíři s hvězdou do hněda upečenou „buchtu” a veliký, bíle polévaný hrnek kávy. Pobízela Koutnou k jídlu, krájela jí buchtu nejpěknějším svým nožem s kostěnou střenkou, když malý hošík usnul vedrem matce na klíně, horlivě rozestýlala své lůžko, do peřin jej zabořila a všemožně hleděla smutné ženě ukázati, že jí návštěva její je milá a že si přeje, aby i jí u tety bylo příjemno.

Konečně, když již donutila bratrovkyni, že se z pucláčku

31$

napila a kousek bábovky si rozdrobila, sundala těžký, soukenný špencl i černý šátek, položila to k černé své loktuši, a tak v orleánovém bruslíčku a v pestrém šátku těsně na babku uvázaném sedla si na krátkou lavičku před kamna a jakoby spokojeně položila vrásčité ruce v klín.

Nemluvily; z postele ozývalo se poněkud hrčivé oddychování dítěte a Koutná, dívajíc se k zemi, někdy jakoby mimoděk vzdychla. Stařenka zahleděla se na ni, pozorovala nyní, když vdova šátek si na šíji spustila, jak jest její tvář bledá a prodloužena a jak unaveně hoří jí oči zpod zardělých víček. Vzdychla také. „Chuděro, byl to deň, žebral tě!“ pravila vstanuvši z lavičky a k ženě přistoupivši. „Ale služ si, holka, služ, je ti přáno! Stejněs dneskom do úst nedala tou starostěj s funusem, a včera kerak by smet! Pojez, ať seš silnější, čeká toho na tebe domka zasej romada.“

„Děkuju vám, tetičko, brala sem si a napila se – stejně to bejt nemá, vyčastovat sem vás měla po funuse já, a neé přijdout a vás vyjídat,” bránila se Koutná stařenčinu pobízení.

„I jenomej hůř, hůř!“ odmítala babička dobromyslně.

„Hdybyste alespoň včerejšního večera byla přišla, nachystala sem toho k modlení silu.“

„Nešla sem schválně,” pravila babička, usednouc zase na lavičku. „Posílali mě Loukotovi rohovský, abych šla s jejich paňmámou, a ten hrobník Machata taky mě pobízel a špičkoval, že sem přecej z přízně. Ale já se mezivá katolíky neřáda pletu, stejně se na nás dívaj, jak bychme ani praví křesťani nebyli. Toť víš, že sem ti bránívala, abys si Koutnýho nebrala, třá byl zgruntu dobrá duše, a já sic ináč ničehož nic protivá němu neměla. Teďkom se to u vašich vobrátí. Že se vopovažuju, Helenko – sem přecej tvá vlastní teta –, kerak smejšlíš udělat s chlapcema svýma?” Hodila hlavou po posteli, kde Jiříček stále klidně spal.

„Sou, jak víte, tetičko, psaný na víru otce, a dokáď im nebude let čtrnáct, nemůžou v tom udělat nic, oni ani já. Tule Iříka si vychovám, kerak sama budu chtět, je celý můj, tuze do Kvapilova rodu. Šeho si poušímne a částejc

32$

hovoří hrozně rozumně; jenomej že se drůbínek lidí bojí… Hůř je s Vášou; chodí do tej školy a tam ich vychovávají podle světa a přiučujou diunýmu modlaření. Ale přičiním se, aby došel pravýho poznání, aby se kořil Nejvyššímu a bejval živ v duchu a v pravdě.” Koutná pravila to jen napolo stařence, spíše jako by sama sobě cosi přislibovala, a dodala pak s hlavou již pozdviženou a zrakem přímo před sebe hledícím, ale polohlasně: „Chci, aby taky Váša stal se spravedlivým potomkem Kvapilova rodu, který od časů nepamětnejch byl pokolením z ducha čistého živého a chodil ve světle Nejvyššího… Ale,“ dodala hlasitěji, obracejíc se přímo k babičce, „Váša je ráznej, rád se zasměje, rád si poskočí, je inší nežlivá my, snad nebožtík tak bejval, za chlapeckejch let.“

„Jenomej ho nechej, Helenko; toho chlapce mám nejrejši! Tuze upřímně kouká tema modrejma vočima a do rodu našeho je podoben zrouna dost. Nemá rozum, nemůže bejt kerak Josef Kvapilů a ty!“

„Přeukrutně sem si dycky přávala, aby děti moje byly jako bratr Josef,“ odpovídala Koutná s velikou vroucností. „Nebožtík byl dobrák člověk, hospodář dokonalej, chvilky nezameškal, nihdá mi neublížil, měli sme se rádi, – ale moudrosti Josefovy neměl. Věřte, tetičko, ten je našemu rodu ke cti největší. Dyby bratr spravoval naše město, dokonca ináč by to u nás vyhlíželo, šecko by bylo lepší, dokonalejší – Josef má od Pána života a smrti dar ducha a čte knihy a noviny a z něch taky tuze mnohejm věcem se přiučuje.“

Babička poslouchala zanícenou řeč vdovinu, ale vrtěla při ní hlavou. „Šak on Josef nejní, kerak ho maluješ!” odpírala. „Adna, manželka jeho, tuze si stejská, smejšlím, že si í pro ty svý lejstra a kroniky ani neušímne. To tě míval nebožtík Koutnej ináč rád. Říkával, že by inší ani nechtěl nežlivá tebe, třá katoličkou nejsi. Dyž sme dneskom u vašich čekali funus, Adna diu neplakala, že í chodí muž s Kubíkem a Lexou na besedy a že stejně tebe a děti tvoje má rejši než svý vlastní!”

„Prosím vás přeukrutně, tetičko, hleďte to švagrovej

33$

vymluvit,” namítala Koutná rozčileně. „Kubík, Lexa a ti šickni zvostatní sou s náma odjakživa, my si s něma už rozumíme. Ničehož nic špatnýho na tech našich besedách nekonáme, jenomej jeden druhýho poučujeme o začátku a konci všech věcí pozemskejch i věčnejch. Švagrová tomu nejní navedená, – ale bratr Josef by bez toho nemoh bejvat!“

Stařenka zase potřásala hlavou: „Má Adna přecej praudu, že vy dva ste jedna duše, co ty, to Josef! A už ste taky načichli! Mluvíš dokonca kerak Kubík paseckej! Už jenomej vo daně se soudit a panáčkoj se vyhnout a bude z tebe dokonalá adamitka.“

„Dyť neé, tetičko!” odpírala žena tvrdošíjně. „Nebylo nám potřeba od kohosi načichnout, my dycky tu pravou víru božskou vyznávali. Ona už je zapsaná v prastarejch kronikách, náš rod se í přidržoval napořád, i při všom trápení se í nespustil. Esli sem u vás za adamitku, potomej i dědeček, otec váš, adamitou byl.“

„Co to jenomej povídáš?” děsila se babička teď doopravdy. „Přecej bych i já musela vo tom mět povědomost, že ňáká inší víra u našich panovala!”

„Prosím vás, tetičko, jenomej si připomeňte, že dědeček ani bratr váš, jako pantáta, nihdáž ináč nemluvili a si nevedli nežlivá Josef. Ale vy ste si toho třá neušímla, a babička, panímáma vaše, byla ze statku pod kostelem, vedle evangelický fary, a ta si vás vychovala na svou stránku.”

„Bůh Pán í zaplať,” horlila babička. „A taky sem dycky věrna zvostávala Pánu Ježíši a jeho evangeliu a už do hrobu zvostanu. Neé, Helenko, mě nepřemluvíš, že Kvapilů rod by nebyl stál při tý drahý víře, pro kterou předkové toliká pronásledování zkoušeli.”

„Ničehož nic inšího neříkám,” odpovídala Koutná již mírně a se zádumčivým usmáním. „A nebojte se o nás! Chceme chodit ve světle a v pravdě podle přikázání Nejvyššího, který jest v nás a my v něm a to vy taky chcete.”

„Chci, ale neříkám to tak diunejma slovy, – nu nešť – nechtěla sem se s tebou hašteřit – v takovej deň…”

34$

Ženy ve své horlivé rozprávce ani si nevšímaly, že slunečné žhavé světlo měnilo se v rudou zář červánků, jež vnikala do všech koutů a hran malinké sedničky; teprve když i ta počala se ponenáhlu ztráceti a postel se spícím dítětem, kamna s poličkou a nádobím tu rozestaveným splývaly pozvolna v jedinou temnou hmotu, zalekla se stařenka a zvolala: „Sem to hospodyně! Pro samej vejklad ani sem nerožhela! Hnedkom přinesu kahánek.”

„Pěkně vám děkuju, tetičko, ale pro mě to nedělejte – musím dom. Natrápily se děti švagrovej asi dosť a dosť… Neměla sem se tak zapovídat.”

„I dyť nejní tak dlouho, to jenomej semka, že je seknička maličká, hrne se tma. Venku na rynku je šero eště vod červánků,“ zdržovala babička Kučerová synovkyni.

„Istě do vůsmý nedlouho,” omlouvala se tato, zdvihajíc hošíka z těžkých peřin, do nichž téměř úplně zapadl. „Kerak je to děcko rozpáleno! Měla sem ho vodstrojit!”

„Šak je vlaho, ničehož nic se mu nestane,” těšila stařena a vyprovázela hosta ven na záprseň, přes dvůr a dále vrátky na náměstí. Bylo tu skutečně ještě úplně světlo a od západu padaly sem z měnící se oblohy žluté a fialové svity. Hlučně procházela se omladina a hospodáři a hospodyně zase jako včera zvečera seděli v podsíňkách a vypravovali si o příhodách dne a o pracích na zejtřek nachystaných.

„Eslipak se už Josef z Pasek vrátil,” napolo tázala se Koutná, když u vrátek loučila se s babičkou, „slíbil švagrovej, že do sídmý se nezdrží. Ale,” divila se pojednou, „sedí tu na podsíňce s nevěstou vaší, tetičko.” Popošla mu vstříc.

„Chtěl sem se pro tebe, sestro, stavovat,” vysvětloval jí Kvapil, „a pár slovíček sme si promluvili s Hlaváčovejma; ujišťovali, žes ještě nevyšla. Ale teď půjdeme dom opraudu. Zdrávi tu buďte.”

Podavše si s rodinou Hlaváčovou i s babičkou ruce, brali se sourozenci dolů po náměstí. Všichni, které potkávali aneb které míjeli podél domků, pozdravovali je účastně a s jakousi uctivou zvědavostí. Leckterá mladá žena, jdouc kolem nich, pohladila spícího Jiříčka po hlavičce, spočí-

35$

vající na matčině rameni jako růžový květ uprostřed záplavy černých látek. Kvapilka právě vracela se ze sadu s dětmi svými i Koutných; rozešli se, přejíce si dobrou noc, do svých stavení, která měli podle sebe.

«3»

Když Kvapil s Kubíkem zabočili na silnici k Pasekám, kráčeli zprvu mlčky a zamyšleně, jen letmo dotýkajíce se zrakem maličkých domků, které zdmi svými a svěže zelenými sady lemovaly cestu. Leč domků bylo nemnoho, brzy vroubily cestu jen mělké, vodnaté příkopy, místo plotů stály při nich jeřáby, třešně, lípy a ojedinělé, jen při vrcholku rozvětvené smrky, místo zahrad prostírala se blíže silnice pole, obilí ještě nevysokého a jasně zeleného, a dále za poli, až k lemu lesů, vlhké louky a zahnědlé suchopary, z nichž často vynikaly skupinky žulových skalek aneb jednotlivé roztroušené balvany a úlomky. Počínalo býti osamělo kolem obou přátel; jen málokdy přešel silnicí chodec, pospíchající z městečka do osad na jih se prostírajících aneb do něho se vracející. Pozdravil každý, i neznámý, „Pochválen Pan Ježíš Kristus” aneb „Dej vám Pán Bůh dobrý vodpoledne“, a muži děkovali a navzájem pravívali: „Zdráv buď, zdrávi buďte.“

Na polích nebylo nikoho, na lukách vzdálenějších ještě tu tam někdo užil sváteční chvíle, by obracel neb shraboval nakosené seno; že však byl počas, lidé nespěchali, neobávali se, že za sucha domů ho nedovezou, užívali raději klidu nedělního odpoledne. Slunce sestupovalo znenáhla a i zesilující se vůně kvetoucích lip a jemných bílých hroznů, jimiž ověšeny jeřáby, prozrazovala, že do večera nedaleko. Někdy větřík zavál od lesů a sesypal mužům k nohám bílé lístečky květů vysokých a rozcuchaných oněch horských třešní, jež tak pozdě rozkvétají a často až k jeseni schovávají si své tvrdé, nepatrné plody.

V samotě a klidu roztála mlčelivost chodců; Kubík první promluvil a otázka jeho prozrazovala, čím za krátké chůze

36$

od hřbitova až za poslední domky městečka v myšlénkách svých se zabýval. „Kerak asi sestra Koutná bude živa v tom vdouství těžkým? Troufám, že to samotinká nezmůže, – je tu práce vo poli, sou ty děti, samá drobotina, – a řemeslo stejně pustit musí. Znám to podlévá sebe; sme na to s Kateřinou dva a holka i hoch už sou větší, taky pomůžou, – ale kalčíme větším dílem v zejmě, zjara a letního času na veřtat nepomyslíme. Hdež by ona, chuděra, zastala řemeslo i živnost!”

„Pomůžeme í my při práci venkouní, při mlácení – a kde se pomoct dá,“ vysvětloval Kvapil. „Řemeslo, toť, toho zanechat musí. Mají jen dva stávky, – švagr Koutný taky jen pomaloučku punčochářství vedl, skorem jen tak po zvyku, jak to bylo zavedeno za rodičů jeho, hleděl si víc polí a luk. Toť, na jarmarky sestra jezdit nemůže, přecej í ty děti tak neuhlídáme.”

„Bratře,” pravil Kubík horlivě, „částejc si myslím, kerak v našich horách šecko přediuně je zavedeno, čítám, že inde jenomej řemesla anebo jenomej rolnickou práci provozujou, a my tu oboje dost ztěžka vykonáváme, jedno pro druhý vopouštíme a při tom krkaučení ani jak se patří ve světle neporušitelnosti zdržovat se nemůžeme, jak Nejvyšší po nás žádá. Eště tu kalcovinu mám rejši než inší práci, zazpívám si při ní písně našinský, připomenu si, co sem hde slyšel a z kněh vyčet, a tak si to v tichosti rozkládám.”

„Ale nejde ti to k duhu, bratře,” odporoval Kvapil, „byls na prsa dycky silně slabej. Líp by ti bylo po venku nežli v seknici. Táhnou se ty vaše honečky skorem mezi samým lesem, a lesní vzduch posiluje.”

„Ona Kateřina, moje pomocnice, spis je k tomu, je hřmotná a čerstvá, a děti taky. A potomej, bratře, – šak víš, já nihdá s lidma nebejval, už to mám tak v rodě, moc nám lidi ubližovali, vrchnosti i sousedi, vočerňovali nás, na kancaláře hnali, dědka i otce trýznili… Hdyž byl rok vosumačtyrycátej, slibovals mi, že bude líp, dokonca ináč, předčítals mi ty Havlíčkovy noviny, říkal, že bude ouplná svoboda… No, robota nejní, prauda, ale zasej na nás

37$

složili ty daně, – to je jako robota. – A dyž sem se im podvolit nechtěl, – trýznili mě a sousedi se mi pošklebovali…“

„Bratře, daně snad bejt musejí, aby byla řádně provedená konstituce; ale měly by se vybírat ináč, mírně a poskrovnu, a to jen od takovejch, kteří je můžou platit. A ty daně by neměly ani vycházet z obce, ale bejt v ní uloženy, z něch měly by se platit šecky potřebnosti občanů, zřizovat kašny, nemocnice, domy pro mrzáky a žebráky, stavět silnice, aby…“

„Ach neé, neé,“ přetrhl mu Kubík horlení, „nejní tomu tak, bratře, tys kamarádstvím se sousedama ryneckejma přecej jen si zkazil čistou a pravou svoji víru. Nač bys platil ze svý živnosti? Dyť ani tvá nejní! Půda je císaře, ty se mu na ní lopotíš, jsi nad tím polem jenomej správcem. Přiletí jiskra z vůle Nejvyššího, a dům je ohně. Nemůžu sloužit pozemskýmu pánu, peníze skládat, aby viděli, že se mu poddávám, když jsem slíbil sloužit jen Nejvyššímu ve světle a v pravdě. Byl bych zlodějem jednoho nebo druhýho.“

„Já myslím, že řádnej občan má bejt poslušen zákonů, ale jen tech dobrejch a spravedlivejch, který mu zaručujou svobodu svědomí. Stejně ti to ničehož nic platno nebylo, když jsi se daním bránil! Prodali ti krávu, a co na tebe daně připadalo, z kupu si vzali. Daně, který zákon předpisuje, ty bych dycky vybejval, ale aby mi někdo předpisoval, co mám věřit a co nemám, co smím si přečíst a co neé, – to bych se nedal, do toho nejní nikomu nic, to si se svým svědomím sám vyjednám.“

„A dyby tě pan falář nutil, abys částejc chodil do chrámu Páně, anebo dyby panímáma Kvapilka k tomu tě přidržovala, bratře…?“ tázal se Kubík nedůvěřivě.

„Ani farář, ani manželka mě nepřinutí sloužit Nejvyššímu ináč, než mě otec učil a než před svědomím zodpovědít můžu. Ne když naučený modlení vodříkávám nebo naučený kázání poslouchám, sloužím Hospodinu; ale když rozumem svým jeho poznávám ve všem, co je kolem mě a co je ve mně, tím ho uctívám v duchu a v pravdě.”

38$

„Bratře Kvapile, já vím a poznávám, že matka dokonalost učila tě ve škole moudrosti, já vím, že dycky chodíš ve světle živém; jenomej se vo tebe bojím, že věcem porušitelnejm vícej se voddáváš, nežli jak Nejvyšší k tomu svoluje. Dyť toušecko, zač tak tuze se zasazuješ, špitály, kašny, cesty, sou věci pozemský, lživý a pomíjející, sou nic! Jen ve sloužení Hospodinu je světlo neporušitelnosti, ve kterém dále budem živi, až roušku tohoto mrtvýho těla ze sebe shodíme.”

„Já zasej smejšlím,” odtušil Kvapil horlivě, a modré, pronikavé oči zasvítily mu podivným jasem, „že světlu čistýmu a věčnýmu se přiblížíme, když věci porušitelný a pozemský pořádem budem zdokonalovat. Pokrok v duchu a v pravdě je ve vůli Hospodina. Nechce duch, který světem vládne a všecko obživuje, aby byli lidé nešťastní, nemocní a hladoví. Chce, abychme všickni došli živého pokoje a jako bratři sobě rouní jeho velebili. Zapomněls, jak zní zákon, kterým se spravujou děti boží? ,Miluj Boha nade vše a čiň dobře.’ Kerak bych moh těšit se z role, co mi Nejvyšší propůjčil, dybych viděl žebráka hlady umírat neboli chorýho, vo kerýho se žádnej nepostará?”

„Každej ať sám vod sebe šecky věci poznává a rozumu nabejvá vode škod svejch,” přel se Kubík tvrdošíjně. „Chudoba a nemoc taky sou jenomej věci pomíjející.”

Cesta od počátku stoupající, přibližujíc se k osadě již viditelné, příkřeji nyní se zdvihala; Kubík slyšitelně, skoro namáhavě oddychoval, zmožen rychlou svou rozprávkou i cestou. Kvapil položil mu těžkou svou ruku na rameno, sám zmírnil značně krok a po malé přestávce pravil mírně a skoro útrpně: „Bratře, nevložil duch čistý světlo moudrosti jen v nás, ale taky v jiné! Proč bychme neměli posilovat se jím a dokonalosti větší nabejvati? Dyž se scházíme k hodům lásky v duchu, ty a šickni zvostatní rádi si poslechnete, dyž vám něco přečtu ze Slovana a Národních novin Havlíčkových, ze Zápisků pana Jungmanna a ze spisů našeho svatýho mistra Husa, – a sám taky si říkáš na Knížce Josefovej, na Labyrintu biskupa Komenskýho a v bibli! A toušecko taky pochází z lidí pravým duchem naplněnejch!”

39$

„Rád si říkám na knížkách, líp z něch se učím poznávat Nejvyššího,” připouštěl Kubík, „a taky na schůzkách rád si poslechnu, dyž mi přečteš a vyložíš něco ty anebo něhdo z bratří. Ale částejc si vyčítám, že bych měl jenomejc toho seušímnout, co Nejvyšší sám lidem zjevil, a neé co v bibli naplácal Mojžíš a inší eště, lidi jako já.”

„To se tuze mejlíš, bratře,” zastavoval jej Kvapil zase. „Nevíš, že stojí psáno ,Všeho zkuste a nejlepší si podržte’? Už naši předkové zkoumali Písma napořád a tím samým došli praudy, osvícení a dokonalosti. Musíme si o tom zasej pohovořit; teďkejc, dyž je po senách, mohli bychme se sejdít. Řeknu taky Helence, sestře, aby se přichystala a na Paseka vydala.”

„Smejšlíte přijdít k našim?” ptal se Kubík a stín přeletěl mu tváří.

„U vašich je to istější; u nás ve městě každej nakoukne podsíňkou a večerního času v rynku ani myš nepřeběhne, „ aby se í neušimli. Eště tak v zejmě – to se každej drží v sednici. Tu na Pasekách tomu ináč,” pokračoval Kvapil a ukazoval rukou na osadu, k jejímž prvním domkům právě se byli přiblížili.

Jen velmi malý počet stavení stál při hrbolaté, příkré silnici; většinou byla zbudována osaměle mezi lukami a poli a otočena zelení chudých ovocných sadů. Skorem ke každému vedla po mezi zvláštní vyšlapaná cesta, jež tu onde spojovala se s cestou do stavení výše neb blíže k lesu položenému. Za celou osadou do polokruhu prostíral se velmi hustý a temný, místy značně vysoký bor jedlový a smrkový, jímž vedlo vedle nepatrných drah lesních jediné pokračování příkré silnice na jih do jiného okresu; ale také mezi staveními vyskytovaly se při vystupujících z luk balvanech malé skupinky stromů jehličnatých a rozlehlejší březinky světlého listí a bílých, černě zrýhovaných pňů. Na mechovitých lukách, hojně lesní květenou promíšených, jimiž nyní muži zabočovali po stezce ke stavení Kubíkovu, na stružkách, které stékaly kamením podél mezí, na chudých polích osetých nejvíce ovsem, směskou a jeřicí a ohraničených hrobkami, kameny ze země vykopanými a nadrobno

40$

roztlučenými, na kořenném, leč drsném a chladném vzduchu, jenž vál sem od lesů, bylo znáti, že osada ta s nesmírnou vytrvalostí odervána hvozdu na lidská obydlí, a to před necelým stoletím.

Jen myslivna na nejzazším konci dědiny, přímo při vstupu do rozsáhlého boru, otočená důkladným plotem s věžičkami ze stromové kůry jako tvrz nějaká, asi po dlouhé věky tkvěla svým starým zdivém v žulové půdě lesní a vídala jedno po druhém vznikati kolem sebe ta staveníčka nízká, vysokých šindelových střech, obílených, černě vylistovaných lomenic, snědých srubů a malých, zároveň blýskavých a kalných okének, podobných pomrkávajícím očím stařen horaček.

V jejich chudých zahrádkách, omezených na prostoru pod okny průčelí, rostlo jen málo zdivočelých květin, trochu plaménku, nočních fial, vytáhlý šípek, keř kozího listu vedle zcuchaných a uprášených keříků angreštových; v sadech za stavením nízké, jakoby stlačené jabloně a hrušky kroutily své větve do nemožných tvarů, zchromeny těžkými závějemi dlouhých zim.

Usedlost Kubíkova ničím nelišila se od ostatních; jako ony zádumčivé vyhlížela ze stromoví ji zpola obkličujícího, vše bylo na ní hnědé a šedé, i střecha šindelová, tu tam zjevně novým šindelem vyspravená, i sroubené přístavky, kolny, stodola, sýpka a oprýskaný, z kamene zbudovaný chlév.

Když blížili se k ní ze záhumní, po louce, spatřovali již zdaleka, jak silná žena, prostřední výše a širokých plecí, jen tak v bruslíčku, krátké sukni mezulánce, ve zdrhované košili s caclemi, hlavu hluboce černých vlasů ovázánu pestrým šátkem na babku, hráběmi hbitě obrací seno na louce pokosené; jak na vedlejším úhoru, na němž mezi roztroušenými kameny silně voněla mateřídouška, hoch as jedenáctiletý pase dvě krávy, za provaz je řídě, a jak děvce o dva roky snad mladší sedí na mezi a plete cosi ze sítí na zadním kraji louky rostoucího.

Vidouc příchozí, zabodla žena hrábě do houpavé půdy, děvče vstalo a odhodilo své pletení do trávy a hoch přitáhl krávy z ouhoru na travnatou cestu.

41$

Byly to krásné děti; jemné, podlouhlé rysy otcovy, jeho vyklenuté bílé čelo spojovaly se v nich s matčinou kypící silou, jejími černými vlasy a plnými rty; snivě zářily dívčiny modré oči zpod černých brv a vlasů tmavých, kolem čela poletujících, hochovy sivé, skoro temnošedé zraky hleděly směle jako oči matčiny, když rázným posuňkem obchvíli škubl provazy.

„Pozdrav vás Bůh Hospodin,” vítala Kubíková hosta, „hdete k našim? Už tomu dávno, co ste s náma nebyl.”

„Šel sem. po švagrově funuse vyprovodit bratra Kubika a znenadání za hovoru došli sme spolem až na Paseka. Toť že sem tu pár měsíců nebyl, ale chystám se, chystám, zrouna vo tom s bratrem rozprávíme.”

Kubíková zdvihla z meze hrubou soukennou casku, kterou při obracení sena odložila, oblékla ji přes bruslíček a brala se do otevřených vrat stodoly přes mlat poněkud nakloněný na dvorek. Na něm bylo znáti, na jak neurovnané půdě vystavena Kubíková usedlost; uprostřed byla hluboká jáma mrviště a od ní zdvihaly se jakoby do svahu chodníky na hlíně udupané, ba i hrubými kameny vydlážděná záprseň; vstup do chléva, kolniček a sýpky opatřen byl kamenným stupněm, jinak nebylo by bývalo lze na vysoký práh vystoupiti. Nejníže, naproti vratům stodoly, dole silně od země odstávajícím, byla sednice a před ní besídka čili blaňk z prken a sloupků; tudy ukazovala hospodyně příchozím cestu do tmavé před sednicí síně. Ohlížejíc se po nich a vidouc, že Kvapil nerozhodně stojí na mlátě, zavolala: „Ale pote dál, pote! Přecej tu nebudem stát na dvorci, nejní tu žádnej přístup – nestačím po tom dobytku uklízet.”

„Nechtěl sem vás meškat, paňmámo,” omlouval se Kvapil. „Rejši abych se vydal na cestu, večer se nám přibližuje ouprkem…” Ale veden jsa Kubíkem, přece váhavě přešel po kamenech do síňky a odtud dveřmi, hospodyní dokořán zotevíranými, do velmi rozlehlé světnice stropu povalového, nízkého a zašedlých stěn, kde pomalu již uhasínalo světlo, venku na louce ještě tak syté a barvité.

42$

„Japák na cestu, hdyž se k nám zrouna chystáte,” vyčítala žena, podávajíc Kvapilovi těžký lenoušek.

Tento si nesedl, a Kubík vida, že host opravdu spěchá, vysvětloval manželce: „Toť neé dneskom, děuko; to kerejsi deň smejšlí bratr Kvapil svolat schůzku semka k našim a – toť, přinde taky.”

„Řek sem bratroj, že je to tu na vaší samotě istější. Ve městě hnedkom zeušeho sou řeči až strach…”

Manželé na sebe pohlédli; Kubíková zamáchla za sebe rukou, jakoby v hněvu, a muž její potřásaje hlavou pravil starostlivě: „Jenomej si nemysli, bratře, že na Pasekách něco bez poušímnutí proklouzne. Už Vobejda z Hladíkovy pazderky tule nadhodil Kateřině, že stejně ví, proč nikoho k našim nepouštíme a proč vokna plachtou zakrejváme.”

„Vobejda!” zamračil se Kvapil. „Ten modlář a udavač, kerej za dva groše by samýho Krista prodal jako Idáš strašný paměti! Dolízal k nebožtíkoj švagroj, měl se k němu, – ale Koutnej, jen co prauda, ničehož nic s ním mět nechtěl! A co vám, paňmámo, vykládal, že ví?”

„Prej taky u našich,” počala Kubíková vypravovati, obrátivši se plně ke Kvapilovi, – vtom zpozorovala, že dívčinka rovněž za nimi přišla do světnice a nyní, stojíc u kamen, nedaleko dveří, napjatě poslouchá jich rozprávku. „Hdi, děvečko, hdi k Toníkoj, ať nepouští krávy na louku, roznesly by mi seno, hdi, potomej zas přindeš semka,” pravila dítěti vlídně, avšak určitě, a když děvče patrně nerado hnulo se ze dveří, šla za ním do síně a nevrátila se dříve, dokud dcerka opravdu stodolou nevykročila k bratrovi.

Kvapil, obočí maje staženo a čelo ve vrásky složeno, díval se za ženou. Když zavřela za sebou a nevracela se ihned, vypravil chvatně ze suchých rtů, urychleně dech vyrážejících: „Co tedy Vobejda hovořil?”

„Přišel zasej s tou starodávnou poudačkou,” odpovídal Kubík polohlasně, „že tancujem nazí a nejhorší neplechy provozujem, bratr kreuní se sestrou, otec s cérou, zrouna jako u Lexů v Dolcích a u Cachů v Dědovej tam u Hlinskýho.” Oddychoval rovněž rychle a přejel si pak obrácenou dlaní čelo potem zvlhlé.

43$

„Slota… slota jedna…,“ mumlal Kvapil, zatnuv při vypravování Kubíkově pěst a druhou rukou sahaje si k srdci.

„Dost sem se mu navykládala, že se přeukrutně mejlí,” podotýkala Kubíková, jež zatím tichounce se vrátila a poslední slova mužova zaslechla. „Řekla sem, že ničehož nic se tu neděje, nežlivá že si tu Písma a noviny čítáte, a co v něch, vykládáte. Na to zasej Vobejda, že tu slyšívá hlasy hovořící jak u vytržení, to že žádnej vejklad nejní, a zpívat taky že slyšívá…“

„Obchází asi kolem vašich, Idáš ten…,“ mumlal zase Kvapil.

„Toť víte, pantáto,“ horlila žena. „Já kolikrát vyšla venka anebo sem si po venku dála svoje, abyste byli s pokojem, ale jak sem poodešla, připlet se Vobejda poznovu. Eště dal, kerak by se mnou smejšlel dobře, prál, abych Kubíkoj netrpěla ty neplechy. Dyž sem mu řekla, to že neplechy nejsou, to že bratři a sestry konaj hody lásky, jak tomu byl náš už vod rodičů navedenej, teprú se mi dal do přeukrutnýho řehotu, ba právě že hody lásky, to prej adamiti šickni…”

Silné ženě zajikal se hlas a bylo znáti, že násilně před Kvapilem tlumí vzlykot.

Pobledlá tvář manžela jejího zardívala se v rozčilení. „Bratře,” pravil posléze, „esli Vobejda dojde do města na ouřad a nás zažaluje, že se dopouštíme prostopášností…! Bejvá s Machatou, hrobníkem z katolickýho krchova, a ten donese na faru hdeco a eště protivá nekatolíkům navádí…”

„Dyť to říkávám,” naříkala Kubíková, „že nám to jenomej na haňbu a škodu bude! Sic ináč nebráním našemu, aby se s váma a zvostatníma scházel a si zpíval a vykládal po svej libosti a po svým rozumu. Ale smejšlím, že byste to mohli konat vejřeuně, aby nepocházely z toho řeči škaredý. Už i na děcka ta droboť pokřikuje a štítí se ich! Cokrát už Toník se popral s chlapcema, že mu nadali adamitů a veverkářů, a teďkejc se přichyt kamarádstva s Pešavovejma tam z baráku u lesa, dyž zvostatní mu ubližujou, – mám z toho starost, sou to děti tuze rázný, ba i zdivočilý a pobertové…“

Kvapila nezajímalo vypravování Kubíkové o přátelství

44$

jejích dětí, hnul se netrpělivě a od lenoušku, o který se opíral, přistoupil k dvěma stavům, zaujímajícím nejsvětlejší kout veliké světnice. Podíval se směsí dřevěných pák ven do sadu a pravil: „Čas, abych se vydal dom… Ničehož nic, panímámo, na řeči Vobejdovy nedbejte. Řek sem vám, jak na švagra dolejzal a se sestrou Helenou rozdvojit ho chtěl; pořadem mu nadhazoval, že sestra chodí se mnou semka

k vašim, aby tomu udal konec, že je to neplecha. Ale

Koutnej byl dobrá duše, nedbal…“

„Ono se vám řekne, pantáto, neušímejte si řečí,“ potřásala Kubíková lítostivě hlavou. „Šak by se to vaší paňmámě nelíbilo, hdyby se í lidi vyhejbali jako mně tu na Pasekách. Už dyž vzali našemu krávu na daně, bylo pošklebování, – tuze sem ho tehdivá zrazovala, ale náš nedbal… Teďkejc bude eště hůř! A dyž do města dojdu do domu Páně, hned dvojctihodný panáček se usmívá: ,Aj vida, Kubíková z Pasek! Taky jednou se nám ukázala,’ jak bychme byli neznabozi! Já šecko spravedlivě vodbejvám, mužoj a dětem sloužím, konám jako řádná vyznávačka evandělia, co mám přikázáno, – a teďkomejc mám bejt pro pošklebek, jenomej že tule náš si zmanul Boha Hospodina ináč uctívat, nežlivá jak církev naše uznává?”

Na tváři Kubíkově zračily se nejtrapnější rozpaky; byl by rád upokojivým slovem přerušil naříkání ženino, za něž před Kvapilem se hanbil, ale nevěděl, co by vhodného řekl. Přešlapoval nepokojně z nohy na nohu a prosebně upíral k druhu oči, jako by zároveň za prominutí a za pomoc žádal. Kvapil, jenž opět od stavů odstoupil a stále zjevněji k odchodu se chystal, zachytil žádostivý pohled, ale zavrtěl sotva znatelně hlavou a vybuchl skorem tvrdě: „Dyž vy ste každej na inou stránku! Tímle pádem nebude ti žena nihdáž pomocnicí, a ty ratolesti, kerý vám svěřil Nejvyšší, nebudou mět povědomost, kam se vobrátit, aby podosáhly světla živého!”

„Sem už tuze tvrdej pařez, pantáto, nežlivá abych se vám dala vohejbat,” odpovídala Kubíková citlivě odcházejícímu hostu. „K čemu mě rodiče vedli, při tom vytrvám,–náš aťsi dělá teda svoje, chce-li nás šecky zakopat!”

45$

Kvapil ani Kubík rozezlené ženě již neodpovídali; když opět vyšli na záhumní, jsouce sledováni hospodyní, spatřili na louce krásné Kubíkovy děti a vedle nich otrhaného hocha ježatých, dávno nečesaných vlasů a bosé děvče asi dvanáctileté, oblečené jen ve velmi hrubou košili a ve starou cajčku, tak sepranou, že hrála do všech odstínů Šeda. Vlasy děvčete, dlouhé, kučeravé a tmavé, nepořádně visely jí po zádech a vnikaly za obrubu zdrhované košile; kolem čela kroužily v drobných kadeřích a dodávaly spolu se smělýma, černohnědýma očima a poněkud příliš silnými rty tváři rázu podnikavého, bujného. Stála vedle Toníka, stále ještě krávy pasoucího, kdežto hoch ježaté hlavy, jí dosti podobný, na travnaté mezi dělal kotrmelce, až praskaly ještě více trhliny v plátěných šatech, a pokřikoval na Milču Kubíkovou, jež na něho se dívala: „Heleč, heleč! Holá hop!“

Chalupnice, sotvaže uviděla skupinku, tleskla si prudce do rukou a zvolala polohlasně: „Už zasej ta sekuř je s něma!“ Několika kroky byla u dětí, otrhaného kluka na mezi strhla vzhůru a mrštila jím na cestu, Toníka zatřásla za rameno a přikazovala mu: „Hnedkom zavedeš dobytek dom, je kvíčerek! A Milča ať zatopí v kuchyňce a postaví rendlík na krb, budem vařit poliuku z bandor! Shrabu jenomej seno a přindu to zchystat. A vy,“ obrátivši se k cizím dětem, „kliďte se odtáď! Ať vás tu propodruhý neshledám, sic ináč dostanete, co se do vás vejde.” Děti opovržlivě se rozesmály, leč když žena po nich se rozehnala hráběmi, jež zlostným pohybem z půdy vytrhla, rozběhly se za posečenou louku, směrem k malé březince Kubíkových, jíž končily jejich hony. Smály se a pokřikovaly nesrozumitelná slova, dokud nezmizely za bílými jejími kmeny, černě zrýhovanými, takže Milča a Toník nejednou plaše směrem tím se ohlédli, jdouce poslušně po rozkazu matčině dovnitř stavení.

Kubík, jenž byl svědkem výstupu jen málo minut trvajícího, prohodil k ženě: „Nežlivá shrabeš a večeři zchystáš, vrátím se. Hdu bratra Kvapila vyprovodit jenomej malej kousíček.”

46$

„Dyž to bejt musí,“ odpovídala žena rychle vydychnouc a jala se s jakousi horečnou rychlostí shrabovat rozházené a krásně vonící seno na menší kopečky, které pak hráběmi a oběma rukama snášela na místo uprostřed louky.

Kvapil mezitím, zamumlav jen spěšně: „Zdráva tu buďte,” velikými kroky kráčel od usedlosti, jejíž hospodář cupal vedle něho drobnějšími krůčky. Cesta je vedla zase mezi chalupami, nejdříve kolem rozložitého stavení, četných přístavků, komor, kolen a stodol, na konci jehož ovocného sadu stála maličká pazderka pod došky s širokým a vyklenutým, nově obíleným komínem. „To je Hladíkovo,” upozorňoval Kubík, „tady v jejich pazderce přebejvá Vobejda.”

Kvapil nevrle se po skrčeném staveníčku ohlédl. „Nemá daleko k vašim,” podotkl trpce, „a nočního času nikdo ho nezhlídne.”

„Je to soused,” dosvědčoval Kubík tímže tónem, „eště toho mezivá mnou a Káteřinou bylo málo, eště mu bylo potřeba přidávat! Je mně, bratře, haňba před tebou.”

„I dyť je to u našich neináč!” odpovídal Kvapil s větší ještě hořkostí. „Adna černí taky, dyž u našich za onoho času sejdou se bratři a sestry. Nevyčítá, duch má to v sobě, ale nadhodí, kerak pantáta její byl ve vážnosti u kněží, sám pan superintendent že se přišel podívat na jeho knihy pobožný, a pan senior že mu dal zákonek a napsal mu do něho moc a moc míst z Písma svatýho, – tak ho měl rád.

To jako že já s farářem naším nejsem tuze zadobře – –.

Kdož za to, že náš rod hnedkom po tolerančním patentu přišel k přesvědčenosti, že ta helvetská víra není pravá víra beránkova, ta, za kterou předkové z vlasti ucházeli, za kterou byli upalováni a ve špinhauzích drženi? A otec náš když za vojny ve světě se porozhlížel, taky usoudil, že se nemůžeme spravovat ledajakým lidským zákonem, nýbrž jen rozumem, který byl do nás vložen od Nejvyššího, chceme-li mu věrně a pravdivě sloužit.”

Byli za rozprávky od stavení paseckých se vzdálili a kráčeli nyní po širokých drahách, před sebou majíce příkrou silnici a po pravé ruce výběžek temného lesa, i k němuž po mezích vedlo množství úzkých pěšinek. Již

47$

chystal se Kvapil po několika kamenech přes mělký příkop položených na silnici sestoupiti a Kubík, jenž dále jíti s ním nehodlal, zastavil se a podával mu ruku, když zaslechli směrem od lesa pronikavé volání. Ohlédli se oba a spatřili, jak po stezce člověk jakýsi k nim pospíchá mávaje čepicí a pokřikuje.

„Je to Pakosta,“ podotkl Kvapil, zůstávaje na drahách státi. „Kdák se tu na Pasekách bére?“

„Cák ten!” vysvětloval Kubík. „Cestu létajících není kdo by vyzkoumal… Je jako větřice, nemá stání! A ze Sedlišť semka nedaleko, sou za lesem malej kousek.“

Muži popošli několik kroků zpět a za málo okamžiků došel je člověk čepicí mávající; byl sotva čtyřicetiletý, otevřené tváře, usměvavých bystrých očí, ale ostrého, jakoby výsměšného rysu kolem úst, za jejichž úzkými rty blyštěly se drobné, tu tam na korunkách se drobící zuby. Jeho dosti vysoká postava poněkud klátivých pohybů byla trochu dopředu sehnuta a ve hrudi stlačena; ač byla neděle, oblečen byl do plátěných šatů, košili měl na prsou rozhalenu, bosé nohy navlečeny jen do kožených pantofli. Jakmile stanul u obou bratří, spustil čepici s koženým štítkem nedbale na dlouhé světlé vlasy, takže usedla mu skoro v týle, a hned horlivě počal se vyptávati: „Na Paseka, bratře Kvapile, na Paseka?”

„Už dom,“ vysvětloval Kvapil. „A kdáks se ty tu nabral?”

„Jdu za pokynem Nejvyššího, abych došel spravedlivosti a praudy! Synové lži berou mi moje dědictví po předcích, a já bych měl si ich neušímat?” řečnil Pakosta na nerovné stezce k lesu jakoby na místě vyvýšeném a rozpínal doširoka ruce.

„Zasej ti ubližujou?” ptal se Kvapil napolo útrpně, napolo nedůvěřivě.

„Bratře,” odpovídal Pakosta, a přistoupiv zcela těsně, uchopil oba muže za ruku, „mně ubližuje a trestá svět napořád, protože nechci bejt ze světa, ale z ducha. Jest psáno v kronikách, že rod Pakostův byl oloupen a bit a pronásledován, protože se chtěl přidržovat pravý víry beránkovy;

48$

jeden učednej doktor, co cestoval po cizejch zemích, viděl mýho předka hrob tam hdesi v prajskej zemi, u Berlína, a na něm bylo psáno, že pocházel se Sedlišť Kamennejch na litomyšlským panství. A teďkejc, – šak víte, že mi nechtěj přiznat, že mám na Sedlištích grunt, a jenomej mi vod soudů posílaj lejstra a exekuce na platy. –Já tem lejstrům nic nerozumím – ale to vím, že dyž v roce vosumačtyrycátým byly všecky grunty vráceny, že taky litomyšlská vrchnost musí vrátit Pakostom grunt jejich. A právo si vzít nedám!“

V bledé tváři Kubíkově zablýskly oči obdivem a souhlasem. Zato Kvapil potřásal hlavou při řeči Pakostově a posléze odpovídal pousmívaje se:

„Máš to platný, bratře, máš to platný! Co zanechali předkové, dyž do Němec utíkali, to dávno propadlo! Teďkejc je inší čas, inší nastaly zákony! Rejš, bratře, hleď, ať nepozbudeš toho, co máš; a slejchám, že ti na chalupu, co máš v Třemošný po otci, hodně dluhů těma soudy přibylo!”

„Já na zákony světský nic nedávám, jenomej na Nejvyššího,“ řečnil Pakosta dále. „Jeho zákon přebývá ve mně a já se podlévá něho spravuju. Těm soudcům sem řekl: ,Káže Bůh Hospodin, abychme nepožádali ničeho, co je bližních,‘ a taky sem jim řekl: ,Nesuďte, abyste nebyli souzeni.‘ Já to na sebe vzít nemůžu, – dyž hřešej proti duchu a spravedlivosti, já hřešit nebudu. Nejsem soudů ani ouřadů, sem Nejvyššího, dvěma pánům sloužit nemůžu.”

„Tak, tak, bratře,” pochvaloval Kubík. „Ani já! Nač bychme se klaněli a vodváděli daň světu, dyž sme z ducha a z matky života!”

Kvapil při obojí zanícené řeči opětně vrtěl hlavou; popuzeně dokládal Kubík: „Bratr Kvapil přecej načichl vod sousedů tam ve městě. Schvaluje daně a soudy – nejní už s náma – spustil se ducha…”

Pakosta také pokyvoval hlavou a se zchytralým úsměvem pohlížel na „ryneckého souseda”; tomuto vehnala se nejprve krev do snědých tváří, jako by jej řeč bratří byla popudila, ale pak sevřel rty, zhluboka vydechl a konečně,

49$

mírně se, pravil: „Dybychme šickni přebejvali v duchu a pravdě a chodili ve světle čistém živém, nebylo by žádnejch soudů a daní, jeden by druhýmu pomáhal a grunt svůj každej by si mohl vybrat a v pokoji vzdělávat. Ale teďkejc je nás dětí Nejvyššího eště málo a svět stojí protivá nám. Nemáme se zákonům jeho bez potřeby protivit, dyž nepoškozují v nás ducha, – ale máme se šickni přičiňovat, aby bylo líp a přišla brzy ta říše, o kerej píše Jan.“

„Šak přinde, šak přinde!” volal Pakosta nadšeně a zase rozhazoval rukama a vjel si do dlouhých vlasů, až čepice spadla mu na mez. „Ta, která prorokována jest, bude tu co nevidět! Přijede král Marokán od půlnoci, šecky krále, šecky naše nepřátele přemůže, šecko rozdělí dětem Nejvyššího věrným a bude nám blaze!“

Kvapil zase smutně se usmál: „Už Izaiáš a Daniel proroci předpovídali, že dána nám bude říše pokoje a všeobecné lásky, a pak zase Jan ve Zjevení nám i sliboval – a posavád sme se í nedočkali. Marně čekáme na Mesiáše, Osvoboditele – kdák ví, zjeví-li se kdy? A dávno-li nebudeme navráceni Otci, až se zjeví?“

„Nic se, bratře, neboj!” důvěrně přiklonil se Pakosta ku Kvapilovi. „Istěť že Osvoboditel přinde! Sbírají se zasej vojska tam kdesi v Netálii, u moře, až ich dost seberou, k našim se vydají, král Marokán v čelo se jim postaví a českou zemi vytrhne z rukou Satanáše. A na Růžovým paloučku se král Marokán smíří s císaři a králi světa, a bude veliké radování tam, kde předkové krev plakali!”

Kubík dychtivě poslouchal horlení Pakostovo, – ale Kvapil pohlédnuv na zbledlou oblohu, hnul se od soudruhů netrpělivě směrem k městečku.

„Nejvyšší budiž s vámi, bratře Kubíku a Pakosto, je dlouho, musím stežníkama, abych zčerstva dostal se dom. Budou mne čekat naši. Pakosta sotva za šera do Sedlišť dojde…”

„Pěkně bych tě, bratře, prosil, abys mě nechal u sebe na strope přespat –odpovídal Pakosta rychle, obraceje se ke Kubíkovi, „snad Kateřina, tvoje spomocnice, se nerozhněvá?”$

Kubík chvilku váhal, věda dobře, že večerní ta návštěva nebude ženě vítána; leč cítil také, že nelze bratra odmítnouti, i řekl posléze: „Snad vo jednou nebude…“

„Tedy se smluvte, esli se sejdem u vašich na Pasekách, neboli u Lexy v Dolcích, – až kerak panímáma Kubíková na to svolí, “ připomínal Kvapil a již rychle a velikými kroky odcházel po mezích a zkosených lukách, tu přibližuje se silnici poněkud se zatáčející, tu zase výběžkům lesa. Kubík loudal se po drahách zpět ku své chalupě a Pakosta dále mu vykládal o králích a císařích, kteří tu vytouženou, tisíce let slibovanou a čekanou říši konečně na této zemi zbudují, nic si nevšímaje, že Kubík tváří se jaksi smutně a jen napolo mu naslouchá.

Zanícené řeči ty i Kvapilovi dále zněly v mysli; když již odešel na několik set kroků, ohlédl se ještě jednou, a vida i zdáli Pakostu živě rukama rozhazovati, řekl si: „Chudák! Stále doufá a maluje si, že kdoví jaké ho potká štěstí! A troufám, že s těma soudy prohraje i to, co eště má svýho. Že páni rejš mu neřeknou, kerak s tím je…! A snad by ani neuvěřil – nevěří ani bratroj…“ Myšlénky na rozníceného Pakostu, na Kubíkovu domácnost, rozštěpenou různým přesvědčením manželů – tak podobnou domácnosti jeho vlastní –, zaměstnávaly jej po cestě, až zjevily se mu střechy a věže městečka, pobídly jej ku spěchu zvýšenému a připamatovaly mu sestru, pro niž slíbil zastaviti se.

«4»

Kateřina, Kubíková pomocnice, asi přece ke schůzce bratří a sester ve svém stavení nesvolila. Uběhl měsíc červenec, aniž se ve volnější době po vykonané senoseči sešly „děti Nejvyššího“; pak nastala tuhá práce o žních, a teprve o mlhavém dnu z počátku září, kdy obilí všecko již bylo sklizeno, z malé části i vymláceno, a na „jabka“ bylo ještě záhy, vidíme Kvapila se sestrou Helenou Koutnou ubírati se z městečka k Dolcům, kde ohlášeno shromáždění u Lexů. Vdova vede si malého, nesmělého

51$

Jiříka s sebou; podivené babičce Kučerové, jejíž dozoru svěřila ostatní děti, i švagrové své, která s bolestnou tváří viděla ji s mužem odcházeti, vysvětlovala to tím, že mají u Lexů maličké děvčátko, s nímž si Jiříček již často pohrál.

Oba sourozenci, cítíce dobře, že rodina zvědavě a skoro s nevolí vidí je odcházeti k Lexovým, snažili se návštěvu svou odůvodniti co nejpřirozeněji: Koutná pravila, že se Lexovi od smrti jejího manžela zachovali k ní velmi přátelsky, ba i o žních, jež v městečku konaly se o nějaký týden časněji než v Dolcích, vydatně jí pomohli, a že „s nimi již tak dávno nebyla“; Kvapil jistil ženu, že vyjedná s Lexou aneb Faimonem z Rovinky prodání býčka, který mu před několika dny do chléva přibyl, – bylyť Dolce a souvisící s nimi vesnice Rovinka jakýmsi středem obchodu s dobytkem, jenž tu krmen a rozvážen po celém okolí až hluboko do kraje.

Osady ty, ač založeny před velmi dávnými časy při korytě kamenitého potoka, zjara na divokou bystřinu se rozvodňujícího, byly ještě daleko nepřístupnější a ode všeho světa vzdálenější než mladé, lesům urvané Paseky. Odnikud nebylo je viděti, dokud se k nim chodec velice nepřiblížil a nerozpoznal v kadeřavém tlumu rozložitých stromů pod zelenými korunami lomenice zešedlé, šindelové a dochové; silnice k osadám těm nevedly žádné, z městečka nám známého šlo se polními cestami a stezkami, do městečka druhého, vzdálenějšího, a do hradu, k jehož panství dědiny ty náležívaly, hlubokými lesními údoly, v zimě a zjara skoro neproniknutelnými. Tak pouze v létě a na podzim, za prázdně, docházeli obyvatelé do kostelů, děti do školy, jsouce v městečku pověstni svou zvláštní uzavřeností, nedůvěřivostí a drsností. Jen obchod s dobytkem zaváděl zámožnější sedláky za hranice okresu, přidávaje jim stykem s dobytkáři v kraji neurvalosti a sobectví.

Mžilo skoro po celé dopoledne a teprve po hodině začala se mlha poněkud trhati a k zemi padati, aniž však dosud obzor úplně se vyjasnil. Cesta vedla sourozence střídavě mezi poli, zčásti strništi, zčásti již zoranými, a velmi vlhkými lukami, na nichž stála vysoká, květnatá a kořenná otava,

52$

pro deště skoro týden trvající dosud nepokosená. Někde byly do mechovité půdy zaryty skupinky balvanů, žulových a rulových, obrostlé ostřicemi a sítinou; ty jako přízraky zjevovaly se vždy v mlze nejdříve a nabývaly tím určitějších obrysů, čím více se chodec k nim přibližoval, aby zanedlouho opět zmizely v bílém kouři i se všemi lány je obkličujícími. Polní cesty leckde zaplaveny byly doširoka vodou dešťovou i proudy přelívajícími se z podehnaných luk; přestup jediné umožňovaly ploché a čtyřhranné kusy žuly, hrobky, narovnané skoro všude podél luk a polí a patrně z půdy vyorané neb prachem dobyté.

Koutné, ač její tmavá moldónová sukně byla dosti krátká a nohy obuty v silné kožené botky, kráčelo se pomalu; každou chvíli byla nucena dítě na ruce přenášeti, kameny pod jich tíží se viklaly a kalná voda nejednou vstříkla jí až do tváře pod velikou loktušku, do níž byla téměř zakuklena. Kvapil často vyčkával sestru; jemu šlo se dobře v uherkách, kozlovicích na tmavo obarvených, v práci poněkud již odřených a v krátké soukenné modré kazajce až ke krku upjaté. Dostali se ze zaplaveného údolu výše, na stráň úhorem zabranou a na mnoha místech bohatými ložisky netřesku porostlou, a když jí dostoupili, kráčeli po sušších již drahách podle sebe, drobným krůčkům dítěte se přizpůsobujíce.

Koutná, trochu udýchána přenášením Jiříka a příkrou cestou, rozhlížela se nyní kolem sebe a před sebe: „Eště Dolců neviděti… Kerak se ty hony táhnou, jak by im konec bejt neměl! A šade mha a mokro – a tech skal! Pořádem ty hrobky narovnáváme a pořádem v tej roli kamínčí dost a dost!“

„Sme v horách, a v horách smutno a bída,“ podotkl Kvapil napolo konejše, napolo vysvětluje. „Od toho sme naplněni duchem, abychme přemáhali všecka protivenství světa, i tu tvrdou kamenitou naši půdu.“

„Bratře,” podotkla vdova zamyšleně, „pamatuješ, kerak nás otec učil, že nemáme vzdychat a naříkat, jako to dělávaj inší, ale ze života se radovat? Částejc si myslívám, že to de dost ztěžka… Raduj se, dyž je starostí napořád, dyž

53$

pole ourodu nedá a na lukách seno nebo votava v dešti shnije!”

„Eště ti neshnila – třá za počasu posekáte a usušíte! A dyby i, toť sou, sestro, jenomej samý nicy světský… Sme z ducha, a musíme chodit ve světle, i dyž na nás trampoty dolehnou.”

„Dost sem bejvala statečná, až se náš – jako nebožtík – podivoval. Byl tuze měkkýho srdce a pobožnej přeukrutně; dyž děti nám stonaly nebo potlouklo nebo krávu sme museli prodat, hnedkom se modlil před Padnou Marjí, na kolena pad, pomoc si vyprošoval – já jenomejc ho těšila, byla dost veselá a říkala, že si musíme pomoct sami. Šak teďkomejc už to tak nedokážu. Je toho na mne mnoho… Prauda, pomůžete mi, Lexovi taky pomohli… Ale vdouství přecej je těžký, dyž je tech sirotků pět.“

„Jenomej co zvykneš…! Bylas dycky chlapík, budeš zasej,” těšil Kvapil upřímně. „Ale to je vody v dolcích, to je vody!” ukazoval, když právě došli úzkého pruhu lesa z obou stran dodaleka se táhnoucího, jímž protékal potok. „Ani snad zjara í víc nebylo. Vemu teď Iříka sám, abys neklouzla.”

Les „v dolcích”, s nímž i vesnice nedaleká sdílela jméno, v šedé, trhající se mlze poskytoval pohled zádumčivý, ale líbezný; olše, smrčky, jedle, modříny sestupovaly z obou stran na proužek sytě zelené louky, tu onde zaplavené; zeleň ta temná, tu olšemi šedá, onde jedlemi do černá zabarvená, prostoupena byla malými březovými skupinkami kmenů skoro zcela bílých, tenkých a světlého listí; nad samým pak břehem zmohutnělého potoka tři břízy veliké skláněly svoje silné bílé, černě rozpukané pně, ověšené dlouhými splývavými větvemi jako závoji poloprůsvitnými, a dotýkaly se jimi skoro vody kolem kamenů se pěnící. Napříč obou zaplavených pruhů louky učiněna plochou kamennou tříští jakási pěšina, nad potokem upraven z kvádrů primitivní můstek; Kvapil přenesl hošíka, matka za ním svižně přeběhla, kamenů jen špičkou nohy se dotýkajíc, a již opět stoupali po svahu mezi břízami, olšemi a smrky a dále kolem smutných, neprůhledných

54$

březinek, a již jevila se na západ za rozlehlými poli skupina stromů v mírném údolu. Mlha trhala se nyní silněji, někdy prosvitl i kousek modré oblohy, ba i paprsek slunce ponenáhlu k obzoru sestupujícího jako by probojovati se chtěl mraky a mlhovým kouřem. Bylo za jasnějšího nyní osvětlení znáti obrysy stavení v Dolcích a dále Rovinku, ku lesnaté stráni všecku přikrčenou, za ní pak neurčitě v mlze kulatou hlásku a rozčlánkovanou kostelní věž hradu i vzdálenější dědiny skoro s obzorem splývající.

Kvapil postavil Jiříka na zemi, zastínil si rukou oči a hleděl zpět na cestu k potoku, kudy právě přešli, a dále směrem k městečku, které již dávno ukrylo své střechy za stráněmi a úvaly. „Troufal sem, že se s někerým bratrem na cestě k Dolcům sejdem,” vysvětloval sestře. „Byl sem s Kubíkem a Mlejnkem paseckejma přednedávnem a říkal sem im, že k Lexom přijdem. A slíbili, že taky inším se zmíněj.”

„Třá se vydali z Pasek inakší cestou,” mínila Koutná. „Báli se, že nepřejdou.”

„To neé; do Dolců je to šady nastejno a na Pasekách na špatnou cestu a vodu sou naučený, maj i z první ruky, z lesa. Neřád bych, abychme se nesešli; nesu bratřím zasej nový čtení a rozdám im knížky a noviny.”

Šli dále, cesta z polí zabíhala mezi první chalupy a měnila se ze širokých, kamenitých drah v hluboký úvoz, naplněný na stopu lepkavým žlutým blátem, z něhož jen tu tam čouhaly jednotlivé mokré kameny. Koutná byla opět nucena vzíti hošíka na ruku, díval se nerozhodně, jak do močálu toho vstoupiti; jí samotné šlo se těžko, jíl, vodou rozředěný, lepil se jí na podešve a každou chvíli chytla se některého z keřů, jež rostly při cestě, při schůdkách a strmých pěšinkách vedoucích k chalupám zbudovaným na svahu. Když vyšli z míst, kde nejhustěji hromadila se dolská stavení, jílovitou půdu opět vystřídalo kamení a skoro v cestu vystupovala veliká, malebně rozčlánkovaná skála z deskovité ruly, hojně prostoupená bělavými žilami křemene, z níž vlivem času a deště lámaly a drolily se kusy i drobná, drtivá tříšť. Na temeni skály rostl řídký smrkový

55$

lesík a prostíral se hustěji a temněji nazad po úbočí; i ve skulinách mezi spadalými aneb natrženými balvany ze semen a výtrusů větrem zavátých vyrostly maličké smrkové sazenice, jahodí, nyní již odkvetlé, kapradiny, bledý lišejník a kratičká tráva, oživujíce takto temnošedé mrtvé tvary. Trochu opodál malebné skály, takže střecha jeho strmým lesem byla stíněna, stál starodávný Lexův mlýn; lomenice jeho obrácena k cestě a na spodním prkně kukly červeným písmem bylo napsáno, že „tento krov byl znovu vyzdvižen r. 1781 od Daniela Lexy“. Nad datem pak mezi kvítím ještě namalována věta: „Předně Bůh jest hospodářem a já jenom šafářem.“ Několik kroků od mlýna valil se pod stráněmi taktéž zalesněnými potok, jenž dělil Dolce od Rovinky, a od něho veden kolem mlýna náhon, napájející i malou, dosti blátivou zástavku. Celé stavení bylo, až na chlévy a komíny, zbudováno ze dřeva, stářím značně zešedlého; stodola vynikala svou nepoměrně vydutou jehlancovitou střechou, pokrytou dochy, které přečnívaly k ohromným vratům; dlouhé a nízké sruby z černých již povalů táhly se nazad stavení, nízká byla i hlavní sednice, jejíž drobná okénka blyštěla se pod lomenicí, a hned vedle ní byl vstup do prkenné mlýnice.

Kvapil se sestrou zastavili se již u rozpuklé skály a naslouchali. „Nemelou,” podotkl, „není slyšet kola. Jen jejich pes Cikán štěká, že se přibližujeme. Ale pustí nás. Snad dokonca odešli?“

„To sotva,“ odpírala Koutná, „Lexovi domka budou – ale ináč netroufám, že se nás víc sejde.“

Mýlila se; když vstoupila do rozsáhlé sednice, jejíž těžký, trámový, do velikých čtverců spořádaný strop visel tak nízko nad hlavou, že vysoká žena mimoděk na prahu se shýbla, spatřila, jak mlynářka Lexová hovoří již s několika osobami usazenými na lajci před rozložitými kamny; a v protějším rohu u starobylého trnožového stolu, jehož deska vykládána byla uměle dvěma mlýnskými koly a dvěma mlynářskými sekerami, pod neumělými obrazy mistra Husa a Jana Žižky seděl Lexa mezi tlumem mužů, jichž tváře v přítmí nebyly dosti zřetelný.

56$

Manželé Lexovi však sourozence ihned poznali, vítali je a mezi ostatní rozsazovali. Koutná, vybalivši se z tmavé své loktušky, posadila vedle sebe na laje hošíka, jenž jakmile ocitl se mezi neznámými lidmi, schovával se jako vždy za matčinu moldónku. „Přivedla, ba abych praudu řekla, přinesla sem vám, paňmámo, Iříka našeho; de si pohrát s vaší Růženkou – kdák i máte?“

Mlynářka byla žena drobná, útlé, trochu jakoby zlomené postavy, podlouhlé, velmi bledé tváře, z níž jako dvě smutné studánky dívaly se hluboké, kdysi krásně modré oči, teď již poněkud kalné; na vlasech světlých, k uším sčesaných měla posazenu uzlíčkovanou holubičku-lebku. Jakmile zhlédla chlapce, láskyplně jej hladila po tvářičkách. „Ani sem si neušímla,“ omlouvala se. „To ste hodná, že ste přišla a hoška přivedla. Růženka bude ráda – je ve stodoli – venka je dneskom skoro zima. Pekli sme ten boží chlebeček a stloukali, a tak sem í uďála pár podplamínků s kmínem a solí a pomazala pomazánkou – teďkom se tam vo ně dělí s podruhovejma děckama. Zavedu tam Iříčka a taky mu bochánek pomažu.“

„Jenomej si s ním nedělejte škodu,“ děkovala Koutná za chlapce. „Šak se přeukrutně těšil na Růženku a sliboval, že si bude s ní hrát tak pěkně, jako dyž ste s náma byli vo žněch. Nestačím vzpomínat, jaký ste mi prokázali dobrodiní s tou pomocej! Sami ste nechávali mlejn mlejnem a k našim přišli! Neuďál by to ledakdos!“

„I dyť je tu dědeček a chasa a podruh, mletí zrouna nebylo tuze mnoho a práce vo poli nenastala. Neuďáli sme tak velkou věc. Musíme bejt jeden k druhýmu, sme bratři a sestry šickni, děti jednoho otce. Dyť vy taky ste přišli, dokád byl nebožtík, – a dyž ta naše droboť stonala a umírala, byli ste nám k ruce…“

„To už víme, že panímáma Lexová pomůže a dá… Její levice nikdy neví, co dala pravice, “ ozval se hluboký, trochu chraplavý hlas za rohem kamen, kam druhá část lajce se zatáčela.

„Jenom mlč, Honzíčku, mlč, sic propodruhý nedám,“ hovořila mlynářka směrem k šerému koutu, a Koutná

57$

spatřila tam velmi nuzně oděného muže, as padesátiletého, vedle něhož stála při lajci dřevěná, na hořením konci klocem otočená berla. Vstala ihned a přiklonila se k němu: „Tys taky došel, bratře? Nejní tomu dávno, co s Josefem sme hovořili, kam asi tvoje cesty řídil Nejvyšší… U vašich nevěděli.”

„Nebyla práce žádná, má milá sestro Koutná,” usmíval se Honzíček, „zrouna si nikdo příštipků nežádal – chodil každej rejš bos! – a novou botu Honzíčkoj nikdo udělat nedá. Žebral sem se a šel do kraje až k Žamberku, po prosbě.”

„Chuděro…,” litovala vdova chromého. „Je to lán světa! A takle po berli! Ale sou tam lidi možný – snad ti dali?”

„Vodbejvali mě dost a dost; vyptávali se, vodkád du, a dyž uslyšeli, že až vod Poličky, vod Skutče, hněvali se, proč neprosím u svejch. I řku: ,Kerak bych moh toho ubohýho sedláka vo ten krejcar vokrádat, je sotva živ ze špatnej půdy!‘ A nehrdlouhal sem!” Široký jeho obličej osvítil zase úsměv tak dobrý a líbezný, že tvář rozbrázděná a hranatá stávala se skoro příjemnou. „Nenutil sem ich tam v kraji,” dodával, „šak mě bratří a sestry nevopustěj!”

Malý Jiřík na lajci posedal a několikráte zívl. „Pudem k Růžence,” vybízela mlynářka, která si toho všimla, a již s ním vyklouzla z blízkých dveří, pomáhajíc mu přes vysoký práh. Koutná zatím pozorovala muže shromážděné u stolu a nahnula se pak k žebrákovi: „Ani sem netroufala, že se sejdem; Josef vyhlížel bratry po cestě a voni zatím nás předešli. Teďkomejc už ich poznávám, sou to Lexové voba, hospodář i dědeček, vedle nich Mlejnek a Kubík z Pasek. A Faimon z Rovinky taky došel – že mu žena nebránila!”

„Faimon nedbá, a dyby tech panáčků deset na něj poštvala, – dělá si přecej svoje. Šak sou v nepohodě pořádem; – to tady u Lexů je to inší, paňmáma je katolička taky, ale je dobrá duše, neřekne mý tvý, dyž si dělá hospodář podlévá svý přesvědčenosti.”

„Vona, chuděra, tuze moc zkusila,” pokyvovala Koutná

58$

hlavou, „děcka se í rodily a zasej mřely – jenomej Růženka í roste, na tu šecko skládá – šak je to děcko utěšený!”

Dvéře na síň, rohoží pobité, otevřely se, leč namístě mlynářky, které se Koutná již chtěla zeptati, jak se děti k sobě měly, objevili se v nich noví účastníci schůze, Pakosta s děvčetem asi patnáctiletým a drobný človíček brunátné tváře, sivých očí, hluboce černých brv a řas. Zůstali nerozhodně při prahu státi.

„Kdák to je?“ ptala se Koutná šeptmo Honzíčka, žebráka.

„Pakostu sedlištskýho neznáš?” šeptal navzájem.

„Znám. Ale to douče, a ten druhej, – vodkád sou?”

„Douče je ratolesť Pakostova, nejstarší, má eště dvě. Pomocnice už dva roky je umřená, tale ďouka šecko mu vede. A Karličku z Kalibánky stejně přivedli, je z jeho stavení do Sedlišť nedaleko.”

Když mlynář Lexa pro soumrak vždy přibývající nepozoroval příchozích, Koutná sama, vstavši z lajce, přikročila k nim, a podávajíc jim obě ruce, vítala je: „Pozdrav vás světlo živé, – zdrávi došli! Sedněte semka na laje, je tu teplicko, po cestě stejně ste promrzli.”

Těmito slovy, poněkud hlasitěji pronesenými, upozorněni byli muži rozprávějící u stolu v rohu; za hospodářem zdvihli se i ostatní, obklopili Pakostu, jenž vysvětlil jim, že přivádí bratra, Karličku z Budislavě, který s nimi ještě nikdy nebyl. „Ale chodí ve světle Nejvyššího a rád by ducha eště vícej poznával. Prál sem mu, že bratři tu pokrm duchovní rozdávají, tady že se nasytí, a že zvlášť bratr Kvapil mu svědectví dá, jak blesk Hospodinův plodí hnutí v bytost naši. Šel rád, jeho matka podle světa už taky poznávala ducha – znal sem i zamlada, byla to sestra v Hospodinu věrná, pozemskejch věcí nedbala, opouštěla je pro věci věčný.” Za dlouhé své řeči Pakosta bil se dlaní v prsa, ruce obě zdvihal k nízkému stropu a konečně na rameno Karličky, nesměle se krčícího a zardívajícího, je položil.

„Kdák je hospodyně?” ohlížel se mlynář. „Troufám, že už nikdo nedojde, mohli bychme si sesednout a začnout;

59$

ale je potřeba okna plachtou zastřít, aby nám všetečkové sem nekoukali a nám nepřekáželi.”

„Dojdu pro ni,“ nabízela se Koutná a vyšla. Děvče Pakostovo zůstalo seděti u kamen vedle žebráka a pouze jednoslabičně odpovídalo na jeho přátelské otázky, zdali mu není zima, zda po dlouhé cestě není unaveno. Podobalo se svými otevřenými pravidelnými rysy velmi otci, mělo i bohatý světlý vlas, kolem čela lehce se kadeřící, vzadu v silné vrkoče spletený a v drdolek stočený. Byla oblečena zcela po starodávnu, v sešlý kroj, snad po zemřelé matce zděděný; kolem krku spadal jí nabíraný vejložek žlutavé košile, poprsí měla sepjaté živůtkem červeným, pestře vyšívaným a černými, leckde již potrhanými aksamitkami lemovaným, přes sebe navlečený starý kabátek z hrubého černého sukna, jehož rukávy byly jí příliš dlouhý. Svá bosá lýtka uschovávala pod těžkou tmavošedou mezulánku, která podivně splývala s příliš útlých boků, střevíce mokré a ublácené odsunula pod lavici. Její sklopené zraky zdvihly se někdy k otci a pozorovaly i ostatní muže, zvláště Karličku, jenž s ní byl přišel, pak zase jaksi netrpělivě obracely se ke dveřím do síně, kudy Koutná odešla.

Asi za čtvrthodinku vrátily se obě ženy s Jiříčkem a tříletým velmi líbezným děvčátkem drobničkých tahů, ušlechtilých, tenkých úst, malého nosíku, jehož světlé, skoro jako stříbrné vlásky byly zapleteny do několika tenounkých copánků. Mělo na sobě důkladné, ale po vesničku nemotorně ušité šatky s životem a řasnou sukničkou, příliš dlouhou, na drobných šněrovacích botečkách modrou mašli. Mlynářka vedla si obě děti, utkvívajíc na nich častými, teplými pohledy; posadila je pak na lavici vedle Pakostovy dcerky a přistoupivši ke stolu řekla muži svému: „Hnedkom plachtu přinesu.”

„Vem, Mílinko, tu vyšívanou po matce naší,” napomínal ji dědeček Lexů, stařec již bělovlasý a poněkud nahnutý, ale bohatýrské, trochu divoké tváře. „Dycky sme i zavěšovali, dyž se u nás hody lásky konaly.”

„A přines taky něco k ídlu,” dodával mlynář, velice

60$

podobný otci svému a také již s bílými nitkami v dlouhé, až k límci hrubé košile splývající kštici.

„Bárci, bárci,“ svědčila mu žena, „pekli sme a stloukali, přinde vám k chuti.“ Odběhla hbitě do komory, odkud bylo slyšeti, jak klaplo víko truhly; přinesla plachtu z režného plátna, při lemu červeně vyšitou zvonečky a srdéčky, uprostřed prolomenou červeně tkaným pásem; za kličky připevnila ji na dvě okénka ústící na silnici, ona jdoucí na záprseň zůstala nezakryta.

V sednici se nyní skorem úplně setmělo, jen otvory dvířek u plotny svítil rudě žhavý popel, z něhož tu tam jiskřička vylétla. Mlynář Lexa sáhl za sebe do rohu, s černé skříně koutnice sundal skleněný kahánek, kulatý, olejem naplněný, a sirkou rozsvítil v něm knůtek. Lexová zatím kmitla se několikráte mezi pootevřenými dveřmi a stolem, postavila naň toufarovou misku s pomazánkou, hrnec podmáslí, položila veliký černý pecen chleba, dva tři starodávné, hrubé nože, pobízejíc shromážděné, by se neostýchali si ukrojiti. Konečně přinesla ještě na malém skleněném talířku z nedalekých hutí posekaneckých hnědého, průhledného medu.

Když na desku jej stavěla, řkouc, by si pomazánku pokapali, Mlejnek z Pasek, štíhlý, as třicetiletý muž přívětivé tváře, podotkl: „Ani bych nevěřil, že tu v Dolcích taky včely chováte; ten způsob tu nepanoval.”

„To jenomej hospodyně naše,” odpovídal za ni Lexa, „byla tomu u rodičů ve Svratce naučená, tak si tu oul postavila – teďkej už ich má víc. Ale je s tím práce…” „I nejní,” usmívala se mlynářka. „Ze sadu nedaleko na louku v našom lese, mají včeličky dobrou pastvu! A v zejme eště ani jedenkrát nám nezašly, – a med má jádro, je na něm znát, že je z hor. Jenomej si berte a nevoslejchejte se, je to po cestě. Já potomej ty děcka vodvedu do dědečkovy sedničky, aby nebyly na překážku, – a sama taky pudu,” dodala tišeji se smutným, sotva znatelným úsměvem.

Postála ještě chvilku s Koutnou u lavice; pak z kobky sebrala svazek borových loučí, usušených, až chrastily, pojala děti za ruku a ubírala se s nimi tiše přes síň do ma—

61$

ličké výměnkářské sedničky, odkud zakrátko zablesklo se na záprseň kalné světlo louče a ozývaly se tenké, vysoké hlásky hrajících si dětí.

Koutná jaksi přísně zadívala se za odcházející mlynářkou; na mocně vyklenutém čele rýsovaly se náhle vrásky a významně pohlédla na Honzíčka žebráka. Ten, jako by k němu byla promluvila, pokrčil rameny a po chvilce mlčení řekl: „Je dobrotivá – ale nedošla eště poznání praudy.“

„Přecej slyší vod mynáře a dědečka Lexova vykládat učení o světle čistém, živém toliká let! Že v srdci svým nedává vyrůst stromku pravé věčné víry!“ vyčítala Koutná s neumenšenou přísností.

„Třá tam u svejch tuze přivykla bludný víře modlářský,“ omlouval žebrák.

„A že Lexa na tom nestojí, aby se í zřekla! Přecej Lexů rod je od kořene, a otec náš říkával, že už před patentem dycky se přidržoval svý přesvědčenosti a nedbal vo velebný pány ani vo ouřady, jako teďkejc nedbá, co mu falář poroučí!” horlila Koutná dále, ale hlasem přidušeným.

„I dyť ledakdes nejsou manželé zajedno,” omlouval zase Honzíček, „má milá sestro, víš to podlévá sebe.”

Helena Koutná se zarděla a stiskla rty k sobě, ale jen na okamžik, pak máchla rukou a řekla s přízvukem bolestným: „V tomle pádě ženská ničehož nic nezmůže – muž si poroučet nedá. Dost, dyž sama dokáže nesejdít z praudy… a slouží Nejvyššímu podlévá přikázání jeho.”

Děvče Pakostovo napjatě naslouchalo, kloníc se vpřed, aby neušlo mu jediné slovo polohlasné té rozprávky. Několikráte, zvláště ke konci řeči vdoviny, velmi rozhodně zavrtělo hlavou; Koutná si toho i ve stínech rozkládajících se kolem kamen povšimla. „Ty, holka, nevěříš?” ptala se skoro stísněně.

„Smejšlím, že tím duchem, který je v nás, jako sme my živi v něm, šickni máme moc velikou!”

„Moc nad sebou, to máme, zákony sami si dáváme, ale moc nad inejma – to neé, to neé,” bránila se Koutná. „A dyby ty inší měli nás nejrejš z lidí šech!”

Děvče zase zavrtělo hlavou. „A cák bys ďála,” ptala se

62$

Koutná rozčileně, „dyby ten, kdo tě má nejrejš, nechodil

ve světle Nejvyššího – – “

„Služba ducha víc platí služby světa,” odpovídalo děvče, zablýsknuvši očima. „Kdož neslouží Nejvyššímu, nejsou moji bratři a sestry, ani mi nejsou milí!“

„Och, tys mladá, tys mladá!” zavzdychla Koutná. Ale děvče hrdě jí odpovědělo: „Let si nepočítám, nevím, jak byl duch stár, dyž vešel ve mě, – sem mladá jen podlévá světa!”

Vdova sáhla si k srdci, jako by ji tam cos zabolelo; ale přece, když oči zdvihla k děvčeti, byl v nich obdiv a souhlas. „Pakostů rod!“ zašeptal ve svém tmavém koutě Honzíček. „Nepoddal se nihdáž žádnýmu, douče stejně nejní inší!“

Helena Koutná za rozrušující rozmluvy zcela zapomněla, že je po cestě hladova a žíznivá; teprve když muži při stole odkládali nože s lehkým rachotem na stolní desku, vzpomněla, že ani dcerce Pakostově, ani Honzíčkovi dosud nikdo ničeho nepodal; přistoupila, pecen na lavici u kamen odnesla, spěšně krájela, pomazánkou mazala i medem kapala a oběma podávala.

Když i hnědý puclák s podmáslím se stolu odnášela, vyzýval ji bratr Kvapil: „Přisedni, Helenko, budem nejdříu zpívat, nežlivá se dáme do vejkladů a do čtení.“

„Nemeškejte se,“ pobízela muže, „jenomej co zvostatní podělím. Musím zastávaťmynářku, dyž vodešla s děckama.“ Pakosta ihned, odkašlav a uhladiv si dlouhé světlé vlasy nazad, zanotoval oblíbenou píseň „dětí Nejvyššího”, melodie poněkud jednotvárné, žalmu církevnímu podobné, a ostatní mužové přizvukovali mu, pak i hlasitěji zpívali; konečně i dcerka Pakostova, žebrák a Koutná, zchladivše žízeň a pojedše několik soust, připojili se k nim. Zpívali:

{Myslíte všichni, že dobře máte, ale jen rozvažte, že se neznáte,

Bůh je s člověkem spojený,

všemi Písmy potvrzený,

Jan vám to dosvědčí, že jinak není.}

63$

{Všecko je vaše, když se poznáte,

proč jeden druhému záviděti máte?

Bůh je s člověkem spojený,

všemi Písmy potvrzený,

Jan vám to zjeví, že jinak není.}

{Kdybyste na mne nezapomněli,

v svém srdci byste mne nosili:

Bůh je s člověkem spojený,

všemi Písmy potvrzený,

Jan vám to zjeví, že jinak není.}

{Ty sám, Pane, mluvíš skrze ústa má,

já pak zase mluvím skrze ústa tvá,

Bůh je s člověkem spojený,

všemi Písmy potvrzený,

Jan vám to zjeví, že jinak není.}

Zpívali zpočátku klidně a ztlumeně; ale čím častěji opakoval se refrén písně, o Bohu, jenž je s člověkem spojený, tím vroucněji, naléhavěji zněla slova i nápěv. Věděli, že nesmějí zpívati příliš hlasitě; a právě tato nutnost učinila, že rozechvění, které nesmělo se jeviti silou a výší hlasu, přecházelo v posunky jejich a výraz. Když píseň skončena, byli všichni tak rozrušeni, že nejen podávali si obě ruce, ale i klesali si němě v náruč, líbali se, a teprve po hodné chvíli usedli zase klidně a vzpřímeně na svoje místa.

„Bratři milí,” vyzýval Pakosta, povstav za stolem a rozkládaje rozohněné rukama, „dyž nás tak tuze potěšila ta píseň o Nejvyšším, zazpívejme si eště druhou, tu stoveršovou vo králi marokánským.“ A již počal prozpěvovat: „Poslechněte, lidé milí, přeradostné noviny, již vám přišly od východu k vašemu potěšení…”

Ale dědeček Lexů zasvítil očima skoro divoce a kýval netrpělivě svraštělou, žilnatou rukou: „Nic vo tom králi marokánským, bratře! Rejš ať nám bratr Kvapil něco přečte! – Už nevěříme, že by moh přijdout! Voklamal nás jedenkrát, že na to budu pamatovat do konca svýho…”

64$

Pakosta díval se na starce široce rozevřeným zrakem a čekal, co dále řekne. Kubík z Pasek však zeptal se bázlivě: „Teda nemyslíte, dědečku, že bude s náma líp, že přijde ta říše lásky a živýho pokoje, kerou nám slibujou Písma?“

„Snad přijde; ale Marokán s vojskem svým i k nám nepřivede…,” odpovídal stařec již klidněji, ale určitě.

„Toť, toť,“ svědčil mu Faimon, muž zamračený, asi šedesátiletý, snědé a hubené tváře. „Nevěřím Písmům ani písničkám, složili ich lidi jako já, naplácali do nich, co sami chtěli. Věřím jen sobě, svýmu poznání!”

„Náš rod,” vysvětloval mlynář Lexa, vida, že všichni otci jeho nerozumějí, „dočkal se veliký škody, že na příští vysvoboditelovo se chystal s celou důvěrou. Vypravujte, dědečku, ať bratři a sestry srozumějí, kerak s tím bylo. Snad Pakosta taky uvěří.”

„Je tomu podlévá počtů světskejch asi padesát roků,” vypravoval stařec, „byl sem se svou pomocnicí krátkou dobu, s bratříma kreunýma sem se rozdělil, hospodařili sme každej na svým. Šickni bratři podlévá ducha tu v Dolcích, v Rovince, na Zderazi a dálej v kraji, ve Strádovni, v Domanicích za Lužej, s kerejma sme se scházeli, jen už čekali, že král Marokán přijde vod východu, vytrhne nás z trápení, šecku půdu spravedlivě nám rozdělí, že nebudem už robotovat ani sloužit, ale radovat se ve světle živém. Vykládali z písem, že roku toho istotně přitrhne s vojskem velikým, na statisících koních, měli pro to znamení šelijaká. Měli taky písmičky, jako ta, co bratr Pakosta zpívat chtěl, v něch bylo psáno, že Marokán přijde po tolerančním patentu za let třicet, podlévá někerejch za dvacet. Uvěřili sme, jakože je duch v nás a my v něm, a slibovali si, že se připravíme, aby měl Marokán obrok pro svoje vojsko. Naseli sme samej jen voves, ale ináč žádnou forotu v ničem si nedali, i to mlíko, jak hospodyně zvečera nadojily, zrána sme vypili, ničehož nic nenechávali na máslo, tvaroh, homolky. Moh Marokán přijdout dne každýho, a pak už bude dokonca ináč s náma – – Urodilo se nám vovsa, že sme z něho až stohy dáli, ale Marokán nešel… Měli

65$

sme škodu velkou a eště k tomu smíchu dost a dost… Dobře bratr Faimon povídá, že se máme spravovat jenomej rozumem svým, proto sme z ducha.”

„To se tuze mejlíte,” odporoval Pakosta tvrdošíjně. „Vysvoboditel přibude, jak je v Písmě psáno! Nemůže nespravedlnost na tomto světě trvat navěky, Nejvyšší tomu nedopustí, co nám bylo vzato, bude nám dáno zasej! Já věřím v tisíciletou říši lásky a pokoje!”

„I já,” prohodil vroucně Kvapil, jenž dotud skorem jen poslouchal a přebíral se v potištěných listech a malých, neúhledných a ohmataných sešitcích, které vytáhl z vnitřní kapsy své soukenné kazajky. „Ale nemusí to bejt Marokán, kerej nám i přivede! Způsobíme si i sami, dyž budem podle přikázání Nejvyššího činit všem bližním dobře, zlého se varovat a chodit ve světle a v praudě!”

Nyní zasvítily zase oči Heleny Koutné a paseckých občanů; i Honzíček žebrák hleděl s láskyplnou jakous úctou ke Kvapilovi. –Jen Pakosta usmíval se nedůvěřivě a zasmušilý Faimon podepřel si hlavu ježatých vlasů o ruce a zamumlal: „Svět trestá nás napořád, že se mu poddávat nechcem, – on nechce, abychme mu dáli dobře…“

„Ba, ba,” přisvědčoval mu dědeček Lexů, jenž s Rovinským obyčejně se srovnával. Jakési teskné, beznadějné mlčení zavládlo ve shromáždění, i Kvapilovi bylo neveselo, ale přemohl se násilně a vlídně se nabídl: „Přečet bych vám, bratři, něco z pana Havlíčka, rádi ste ho dycky poslouchali. Vzal sem Slovana i Národní noviny; to byl muž, který nás Čechy učil, jak máme bejt živi statečně, nepřátelů ani tmy se nebát a utvrzovat se ve vědomostech.” Rozevřel si listy starých novin před sebou a zase se v nich probíral. Mlejnek z Pasek přisedal si blíže k němu. „Zdalipak, bratře Kvapile, pan Havlíček taky o víře psal a nejenom vo konstituci?” ptal se s dychtivou a jaksi radostnou tváří.

„Byl pro to, aby každej v Čechách měl zaručenou volnost svědomí. Kněze nemiloval, chtěl, aby nejlepší a nejmoudřejší učili děti ve školách a lidi ve vejřeunosti, – to se mu zdál bejt právej ouřad kněžskej!” A vyhledav si vhodný odstavec v novinách přinesených, četl Kvapil s velikou

66$

vroucností věty, jimiž publicista již čtyři roky mrtvý v časech pohnutých k lidu promlouval.

„Čtu nejrejš knížky vo císaři Josefoj,” podotkl Kubík pasecký. „Sečko, co on vydal a co o něm psáno, svaté jest. Gitám je ve světle neporušitelnosti, které na každé srdce doléhá.”

„Bylť on taky král Marokán, který přišel, aby nás osvobodil ode tmy,” počal zase Pakosta blouzniti. „Nepřátelé světla ho utratili, – ale on nejní mrtev, vstane zasej a přijde je soudit. Říkáme si vo něm na starý knížtičce, je v Praze vydaná už před dávnými časy.“

„Máme i taky tady za koutnicej dobře skovanou,” přikyvoval Lexa, „a Labyrint světa a Kotterovo proroctví…”

„I my na Pasekách,” hlásil se Kubík radostně, „zdědili sme to po předcích a uchránili, dyž přišla vizita! Och, co ti předci zakusili pronásledování, a přecej při praudě vytrvali, ve světle Nejvyššího chodili,” rozpovídával se. „Přeukrutně sou Paseky za světem, a stejně ani tam nenechávali ich s pokojem. Nejprú chodili ich špehovat velební páni ze města, misionáři, dost knih svatejch im pobrali, mrskat je dávali, potomej po patentu císaře Josefa blahý paměti i pastoři na ně sočili, že nejsou živi podlévá přikázání církve evangelický, ale podlévá svý víry pravý. Za zejmy, dyž byly zámětě na sáhu, dvě, neboli zjara, dyž se hrnula voda z lesů, tu ich nechávali s pokojem, – ale jak nastal počas, už ich hnali s děckama ke křtu, do domu Páně, už, dyž dědeček zpolehoučka z tohoto světa se ubíral, přivedli pastora, třá vo něj žádnej nezkázal ani nedbal! A bratránka otcova, toho diu neutratili! Žalovali sousedi katolíci na faře ve městě, že se žádnýmu Bohu neklaní, že adamitský hanebnosti provozuje, a taky panáček dosvědčil, na kázání že nechodí, že ho nezná. Volali ho na kancalář vrchnostenskou – už je tomu romada let! – a tam ho pan vrchní vyslejchal, eště s jedným knězem, kerýho je náboženství, či esli, jak je obžalován, žádnýmu Bohu se neklaní. Strejc poudá po praudě: Kořím se Nejvyššímu, Bohu živému, který jest ve mně a já v něm, jiného Boha neznám. Pan vrchní zasej, esli je katolík neboli hel-67$

vet. A strejc – částejc mi to otec můj vypravoval – vykládá: , Počítám se za nekatolíka bez náboženství. Helvet nejsem, to jejich dlouhý modlení a naříkání se mi protiví, – a katolíci, ti zasej toho svýho Pána Boha ze dřeva řežou, z mouky pečou a do jarmárek zavíraj.‘ Jak to dořek, ten kněz mu vyťal políček, že mu kreu zalila tvář, – na oči

neviděl – –.Ale ten pan vrchní, neboli krajskej, velebníčka

pokáral a strejce se ujímal, byl asi stejný přesvědčenosti, říkali, že je svobodnej zednář. Pár tejdnů si tam na zámku strejce stejně v šatlavě nechali, zkusil dost –“

„Troufám,” podotkl dědeček Lexů zamyšleně, „že mezivá velkejma pánama dost je těch, kteří smejšlejí jako my, jenomej že to neřeknou. My sme poctivější.”

„Stejně teďkomejc už nejní takovýho pronásledování jako za starejch dob,” chválil si mladý Mlejnek z Pasek, „už nejsme pořádem volaný na vrchnostenskou kancalář, ,a ouřady ve městě sou daleko!”

Zamračený Faimon úsilovně vrtěl hlavou. „Sme trestaný napořád, panáčkové choděj jak zastara a četnická helma zablejskne se co chvílu ve vobci!”

„Bratře Faimone,” konejšil jej Kvapil, „přecej je líp, – a eště bude, dyž se přičiníme a světlo ducha roznášet budeme tam, hde dosavád panuje tma! Přecej už nejsme vrchnostem za dobytek, sme každej svůj a Nejvyššího!”

„Jenomej se ich, bratře, zastávej,” vyčítal Faimon s nesmírnou trpkostí, „co mi udali, to nejní nic? Nejstarší ratolest mi vzali, a teďkejc hocha vychovávaj podle světa a ve víře modlářský, před dřevem ho učej klekat, za rod svůj, za bratry a sestry se stydět a jich zapírat! Trestá, ba trestá mě svět! Dyž holku do školy posílat nechci a nemůžu, protože stále ve škole ducha přebejvá, do šatlavy mě zavírají… Modloslužebníci sou to, uctívají boha dřevěnýho a Kristově sukni, od biskupa darebáka vystavený, se pokořujou! Šak jejich vlastní kněz, hiršperskej Ronge, ve svým Listě jich ukázal podle praudy!”

„Ten im všem šláh do svědomí,” chválil Kvapil vroucně, „skorem jako náš mistr Jan Hus, svatý paměti! Kladu

68$

stejně jeho List k nejmilejšímu čtení našemu, k novinám pana Havlíčka a pana Jungmanna Zápiskům.”

Pohlédl jakoby na dotvrzenou dokola na posluchače; oba Lexové, sestra Helena, Honzíček žebrák, Kubík i zamračený Faimon horlivě mu svědčili, leč na tvářích Pakostově a jeho průvodčích i mladého, přívětivého Mlejnka bylo zřejmo, že není jim jasno, o čem oba muži s pochvalou hovořili. Proto pokračoval Kvapil tázavě: „Či snad, bratři, neznáte šickni Rongův List?”

„Nihdá sme vo něm na Sedlištích ani v Budislavi neslyšeli,” vyznával se Pakosta a Karlička také vrtěl hlavou a šeptal: „Neé, neé!” „Slejchám vo Rongoj, ale to zepsání jeho neznám,” dodával mladý Mlejnek.

„Neškodilo by, dyby bratr Kvapil zasej List nám šem přečet, byl by nám k užitku,” přimlouval se dědeček Lexů a ostatní hned mu svědčili „toť, toť” a „bárci, bárci”. Kvapil, jenž většinou předčítával ve shromážděních dětí Nejvyššího spisy jim oblíbené, rovnal si drobné sešity a noviny a rozestřel před sebou list valně sešlý, zežloutlý, rohů již zahnutých a kraje trochu potrhaného.

Všichni dychtivě umlkli; ve velikém tichu, jež rozhostilo se po světnici nízké, jen zpola ozářené, bylo náhle slyšeti jakoby pravidelné klepání, jako slabý, vzdálený cupot, – naslouchali, pak vzhlédli udiveně, skoro ustrašeně. Mlynář Lexa, jenž seděl blíže obílené sroubené stěny u jednoho z okének, nadzdvihl vyšívaný lem plachty a vyhlédl za ni. „Lijavec se spustil a velký kapky, skoro jako kroupy, tlučou do oken a do střechy,” vysvětloval. Pohlédli všichni k okénkům nezastřeným, vedoucím na záprseň, a vskutku, i na nich počínala se usazovati drobná, rozstříknutá vláha, odraz to deště do střechy bušícího. Koutná zdvihla se a tiše vyšla na síň; vrátila se ihned a pravila znepokojeně: „Tma jak v hrobě a leje přeukrutně; kerak jenomej dojdem dom a s Iříčkem!?”

„Dyť nejní eště tak dlouho, milá sestro Koutná,” těšil ji Honzíček, „třá se rozšeří a bude noc pěkná!”

„A dyby to byla věc nemožná, pobudete tu šichni s náma a vydáte se zrána,” rozsoudil Lexa mlynář a vstával ze

69$

svého místa. „Musím se podívat do mlejnice a k náhonu, co nám ten liják dělá, chtěli sme mlet dneskom v noci – vy tu, dědečku, buďte, přijdu za chvilku.”

Když vycházel, mlynářka vstoupila: „Slyším v sedničce, jak byste vodcházeli,“ pravila Koutné, „teďkejc to možná nejní, tuze prší. A Iříěek usnul, hnedkom po Růžence, krásně se im to spí při lijáku. Jenomej pobuďte, nejní dlouho, šak se vyčasí.”

Odcházela zase k dětem; když klaply za ní rohoží pobité dveře, jakési rozpačité mlčení rozhostilo se mezi přítomnými; Kvapil nerozhodně díval se do svých listin a ostatní nepokojně posedali u stolu v rohu i na lajci u kamen. Tu dědeček Lexů, vida na tváři svého souseda Faimona mrzutý úsměšek a zaslechnuv, jak tento zamumlal: „Toť je řečí pro trochet vody…,“ vstal, hodil na žhavý dosud popel dříví, kousky to rozřezaných pařezů pod pecí nahromaděných, jež za málo okamžiků zapraskaly a se vzňaly, a vrátiv se ke stolu, položil ruku na rámě Kvapilovo: „čti, bratře, budem poslouchat; přecej ste se nesešli, abychme tu naříkali nad lijavcem, ale abychme obcovali v duchu Nejvyššího a poznávali praudu.“

Po těch slovech, poněkud ostře a vyčítavě proslovených, i Helena Koutná, jež od vzdálení se mlynáře rozčileně dívala se buď ke dveřím, buď zrakem pátrala v zatemnělých okénkách na záprseň obrácených, přemohla se a tiše složila ruce v klín. Kvapil pak počal hlasem ztlumeným, leč přece jasně srozumitelným předčítati List mezi bratřími velmi oblíbený, v němž slezský kaplan biskupa trevírského Arnoldiho volá k zodpovědnosti, že k uctívání vyvěsil šat jakýsi, vydávaje jej za suknici Kristovu, k níž pak zakrátko pětkrát sto tisíc poutníků a poutnic připutovalo. Mlejnek pasecký, Pakosta, dcerka jeho, Karlička sledovali věty pronášené zvolna a jadrně s velikou dychtivostí, ale i ostatní, kteří List znali a častokráte četli, zřejmě naslouchali se zájmem. Když pak Kvapil dospěl místa, kde psáno: „Nevíte-li ž – jakožto biskupu věděti vám to jest –, že Ježíš Kristus učil: Bůh jest duch, a kdo se mu klaněti chceš, klaniž se mu v duchu a pravdě? A všadyž lze se mu klaněti,

70$

nejen ve chrámě jeruzalémském, na hoře Garizim anebo v Trevíru u sukně posvátné” a dále: „Nevíte-li ž – jakožto biskupu věděti vám to jest! –, že evanjelium výslovně zakazuje klanění se každému obrazu, všelikým ostatkům, že křesťané za časů apoštolských a za prvních tří století nestrpěli ve svých chrámech ani obrazů, ani ostatků, že uctívání takové pohanům sluší a že Otcové církevní prvních tří století posmívali se za příčinou tou pohanům? Že stojí psáno, spíše že by obrazy klaněti se měly lidem, neboť od nich učiněny jsou –,“ tu kývali shromáždění radostně hlavou, podávali si ruce, a Helena Koutná zašeptala žebrákovi vedle ní sedícímu: „Dyť říkám, že naše víra byla odjakživa, ona je jediná pravá…“

Kvapil pokračoval; Rongův List líčil všecky neblahé následky uctívání kusa šatu, o němž bájeno, že hojí a uzdravuje, líčil bídu, zpustlost a tmu, která je následkem poutí k zázračné sukni; vyzýval občany, zvláště představené, městské radní a krajská zastupitelstva, aby působili proti poplatkům odpustkovým, mešním, růžencovým a pohřebním. Tu již Kvapil v roznícení svém nedovedl utlumiti svých slov; skorem hlasitě četl: „Přičiňte se všichni, katolíci neb protestanté, věruť že jedná se o čest, svobodu a štěstí naše; nedejte zhanobiti vavříny Husa, Huttena, Luthera, – z myšlének učiňtež slova, z vůle čin.“ A když proslovil větu poslední: „Ukažte se pravými učedlníky Jeho, jenž vše obětoval pro pravdu, světlo a svobodu; ukažte, že podědili jste ducha, nikoli suknici jeho…,“ tu pozdvihl obě ruce, že skorem nízkého, tmavého stropu se dotýkaly, a oči plály mu mírným ohněm.

Všichni byli dojati; i mlynář Lexa, jenž právě se byl vrátil zvenčí, postál blíže lavice a nepohnul sebou, až několik okamžiků po skončené četbě.

„Ba zfalšovali učení velikého proroka ti, kteří se nazývali následovníky jeho. Já nevěřím, že obětoval se za světlo a svobodu naši, jak tu psal pan Ronge anebo jak naši faláři kážou, že umřel za nás a obmyl nás krví svou, – ale to vím, že učil, abychme se milovali vespolek, abychme činili dobře a zlýho se varovali – –. A kdák z kněží

71$

a i z vrchností a pánů, kteří to poroučejí, to koná!? – –

Eště nám překážej a nás trestají.” Pakosta horlivě přisvědčoval, i Faimon a Kubík.

Helena Koutná, když se hospodář kolem ní ubíral ke stolu, zeptala se ho letmo: „Už se, bratře, vybírá?” Máchl rukou nazad: „Ale hdež, hodinku si eště poprší istě, – budem mít hodně vody, potřebujem í.“

Kvapil, jakoby unaven rozčilením, vložil si hlavu do dlaní, až dlouhé hnědé vlasy spadaly mu přes čelo. Sestra hleděla k němu nepokojně; náhle probral se ze svého zadumání a řekl měkce: „Bratři a sestry nejmilejší, dom se vodebrat nemůžem, nerozcházejme se eště, – zazpívejme žalm osumdesátý čtvrtý, o příbytcích Hospodinových, ten mám nejrejši! Dyž ho slyším, tu se mi zdává, že svět ke mně moci nemá, že přebývám v bezpečí a v pokoji.”

Všichni souhlasili; těsně sesedli kolem stolu, Helena Koutná blíže bratra svého, Pakosta k sobě přitáhl dcerku i mladého Karličku a obou ruce držel v dlaních svých; i žebrák Honzíček se osmělil, přibelhal a skrčil se na kraj lavice kolem stolu se táhnoucí, pod vyšívanou plachtu. Koutná započala dlouze a ztlumeně a ostatní zpívali s ní:

{Věčný Bože, silný v boji, jak jsou příbytkové tvoji rozkošní a nejmilostnější! A protož touží má duše po tvých síncích v každém čase, ó Pane nejžádostivější, duch i tělo mé k živému pleše k tobě, Bohu svému.}

{Špatný vrabec má své místo, též i vlaštovice hnízdo

pro své mladé při tvém oltáři. Ach služebník dokudž pak tvůj,

králi věčný a Bože můj, má býti vzdálen od tvé tváři?

Ó, přeblaze jistě tomu, kdož tě stále ctí v tvém domu.}

{Blaze těm, jenž moci, síly od tebe v srdce nabyli, a přes údolí světa jdouce, po tvých stezkách s ochotností žížně, hladu, zhoubců zlosti, i všech se bíd odvažujíce; byť jim bylo i hledati studnic neb dešťů čekati,}

72$

{nic se toho nelekají; jedni druhé předstíhají až na Sión před Boha svého. O Bože, jenž věčný jsi Pán, neustálý válečník sám, nakloň k prosbám mým ucha svého. Bože Jakobů, můj Bože, zprosť mne slyše mého hoře.}

{Tys štít každého věrného, viz pomazaného svého; s tebou jediný den prodlíti lépe jest než jinde tisíc, jáť sobě žádám mnohem víc vrat domu Páně strážným býti než uprostřed bezbožníků pánem nádherných příbytků.}

{Neb Bůh jsa nám vždycky slunce, nejmocnější náš obránce, lásky i slávy nám udílí, všechněm chodícím v sprostnosti dobrých věcí všech hojnosti časně dodává v každou chvíli; každý jest ten přeblažený, kdož v něm skládá své doufání.}

Na Kvapilově tváři ponenáhlu zbledla červeň, čelo zchladlo a oči hleděly mírně a zádumčivé; zato Kubíkovi již při prvních slokách počal vlhnout zrak a zanedlouho stékaly měkkému a slabému muži slzy po přibledlých tvářích. Dědeček Lexa choulil se v sebe a nebylo lze nahlédnouti v nachýlenou jeho líc; Pakosta zpíval horlivě, pustil po chvíli ruce mladých lidí, jež opět se setkaly, a podepřel ruce svoje o desku stolu, zapomínaje, jak se podobalo, na vše kromě zpěvu. I Faimonovo zachmuřené, obyčejně ve vrásky složené čelo a hrozivě stažené brvy rozjasnily se trochu. V kamnech kusy pařezů světle se rozhořívaly a ozařovaly malou obec dětí Nejvyššího silněji než prve malý blikavý kahánek olejový. Zpívali, zadívávali se do sebe, ruce k sobě tiskli i lokte; oheň praskal, metal jiskry, na okénka a střechu tu silněji, tu zase trochu se umírňujíce bušily kapky a proudy prudkého lijáku.

Ještě za prozpěvování žalmu o příbytcích Hospodinových rozklepal se mlýn průvodem; zanedlouho hospodář opět vyšel, Lexová zlehounka vstoupila a usedla ke kamnům, do odlesků červenavých plamenů. Naslouchala beze hnutí, i když začali zpívati žalm nový, a teskně dívala se před sebe. Mezi dvěma slokami přiblížila se k ní Koutná

73$

s tázavou tváří. „Spí se jim krásně, ani se nepohnuli,” zašeptala, pohlédnouc směrem, kde ze síně vstupovalo se do dědečkovy sedničky.

«5»

Účastníci „hodů lásky a poznání”, vyjímajíc rovinského Faimona, mohli odejíti do svých domovů až časně zrána, kdy déšť ustal, ustoupiv husté, bělavé mlze. Z ní ponenáhlu vybíral se den jasný, mírného slunce, jehož paprsky vysušovaly zvolna pěšinky mezi domky a za humny a zhušťovaly bezedný jíl na širší cestě protínající vesnici. U Lexů mleli dnes po celý den velmi pilně; bylo před nedělí a zamýšleli, potrvá-li počas, dáti se v pondělí do sekání otavy, již značně vysoké.

Hospodář zdržoval se s mládkem ve mlýnici, dědeček šel jednat sekáče, poněvadž sami nestačili, mlynářka poklízela po včerejším shromáždění – byli jí sednici značně zatlapali, déšť také za okénka zatekl –, a pak bylo „při sobotě”. Pocházela z městečka Svratky a dosud zachovávala některé městské zvyky jako sobotní úklid, kdežto vesnické hospodyně „dávaly stavení do pořádku” jen před posvícením a leda ještě zjara, „na červená vejce”. Při metení a drhnutí jen chvílemi jí pomáhala děvečka; mlynářka posílala ji k dobytku, nakosit trávy, s konvemi pro vodu; maličká Růženka zato byla neustále kolem matky, namáčela také klůcek, omývala těžké lajce, k nimž tak právě její ručička dosáhla, sbírala smítka, jež zůstávala na podlaze po pometlu, a mezitím líbezně žvatlala a se vyptávala, takže mlynářka častěji za okamžik zanechala mytí, otřela si ruce o sepranou mezulánku, již do práce oblékla, a dítě objala a zulíbala.

Tak všichni v starodávném Lexově mlýně činili se a spěchali až do večera, odpočinuvše si na hodinku jen v poledne, kdy hospodyně vylila na mísu bandorovou „poliuku” a postavila na stůl hliněný pekáč s jáhlovou nadívaninou. Nebe bylo stále mírně modré, nezkalené a po šesté hodině rozlily se na něm bleděrůžové červán—

74$

ky, jichž odlesk zabarvil i drobné beránky tu tam plující.

Mlynářka zametši i záprseň, umyla se, hodila na sebe delší kartounovou sukni a orleánovou jupku, vlasy uhladila a vyšla před stavení; rozevřela obě průčelní okénka, aby sednice lépe vysýchala lahodným vzduchem, a podepřela maličká okenní křídla kaménky o římsu. Rozhlížela se kolem; vše bylo zatopeno zlatou žlutí a růžovou září západu, na šedých šindelech střechy zakmitl se místy krátký zelený mech, zdi sroubeného mlýna, černě a bílé pruhované, zaleskly se jakoby strakatě, v sousední skále svítily drobty slídové, jimiž byla rula prostoupena, a na jejím vrcholu kmeny jedlí, zvláště pak borovic, rudě a žhavě rýsovaly se mezi tmavým jehličím.

Lexová s uspokojením dívala se k jasnému západu a čisté obloze, jež slibovaly pěkný zejtřek; pak se zamyslila, vzdychla a místo do světnice, k přípravě večeře, zašla do mlýnice, odkud stále ještě ozýval se klapot kol a svist a skřípot běhouna. Manžela nalezla v přízemku, kdežto mládek nahoře nasýpal; v bílých obláčcích moučného prachu a v hukotu mlýnského složení ani nepozoroval jejího příchodu, až jej vzala za ruku, pak teprve se po ní ohlédl a se zeptal, co mu chce.

„Troufám, že čas vydrží, sluníčko krásně zapadá, mraků nejní a přitom dost chladno – –. “

„Vydrží, vydrží,” odpovídal mlynář skoro netrpělivě a přinášel z kouta dále prázdné pytle, prohlížeje jejich značky. „Otavy pěkně posekáme a usušíme, čekají to šickni. Šak dědeček stěžkem zjednal sekáče, chystá se v Dolcích a Rovince s neděle na luka kdekdo jako u našich.” A zase odnášel pytle plné, svazoval, prázdné prohlížel, maje rozmluvu se ženou za ukončenu.

Ale mlynářka neodcházela, zůstala u muže státi a znovu položila mu ruku na loket. „Šla bych v zejtřejší deň do zderadovskýho kostelíčka; je mše svatá, – už romadu neděl sem tam nebyla, byly ty deště,” pravila prosebným hlasem a tišeji dodala: „Stavím se na krchově…”

Lexa překvapeně na ženu pohlédl a trochu se zamračil; leč i v přítmí mlýnice a v bělavém prachu všude se rozpty—

75$

lujícím pozoroval, že hluboké její modré oči jsou plny slz. Potlačil nevrlé slovo a jen prohodil: „A cák s Růženkou? A kdo oběd zchystá? Dědeček drží na pořádek – –” „Růženku děvečka uhlídá – a oběd taky bude. Strouhánku si udělám eště dneskom, na buchty zadělám, do komory těsto uložím a zej tra časničko ich upeču. Kus masa uzenýho Kačka uvařit dovede, a po jedenáctý sem zasej tu,“ stále ještě jako prosebně vykládala mlynářka.

„Teda si hdi,“ máchl Lexa rukou. „Dobře víš, že to modlářstvo mám ve vošklivosti, už ses tomu mohla naučit, klanět se Nejvyššímu v lesích a na lukách, kde je tento svět nejkrásnější, a ne v kostele kamenným, uzamčeným.”

„Dyž tam máme ty svoje děti,” odpovídala úryvkovitě, hlasem slzami zdušeným.

„Dávno v prach země se robátka rozpadla a duše jejich spojila se s duchem božím, jenž do nich vešel při narození,” káral ji mlynář. „Nad travou pouhou naříkáš a modloslužebnost provádíš!”

„Přecej mi to místo je milý, kam jejich tělíčka uložili,” plakala žena. „Tak se mi zdá, jak by tam dosavád ležely

a mě slyšely – –. “

„Tělo naše nic neplatí, ale duch živý. Nejvyšší děti nám jenomej svěřuje, nejsou naše! Jsme Nejvyššího, a taky mu ducha, jenž v nás vstoupil, odevzdáme, až dojde čas!” Lexa při svém výkladu zcela zapomínal na práci, kterou prve prováděl tak spěšně. Teprve když mládek shlédl shora a volal: „Pantáto!”, vzpamatoval se, přejel si rukou čelo a řekl ženě zase netrpělivě: „Neplač! A nebuď tu, jenomej překážíš… Dyž tak tuze dbáš, hdi do Zderadova.”

Lexová cípem pruhované třítlopkové zástěry utřela si zaslzené oči a vyšla; venku oprášila si tmavou jupku, všecku zabílenou, a také z vlasů setřásla vločky mouky a plevy, jež se jí kolem čela nachytaly. Přirazila okénka a odešla do sednice, odkud zakrátko ozýval se praskot rozdělaného ohně.

Zderadovský kostelík čněl na pahorku travnatém, hradišti podobném, na konci vesnice a naproti velikému ryb—

76$

níku,.v němž za slunečna a klidu odrážela se jeho zahnědlá, bedněná, vížka a. žluté, dosti vysoké zdi hřbitova jej obtáčejícího. Sem kladli mrtvá těla kromě Zderadovských i katolíci z Dolců a Rovinky a každou třetí neb čtvrtou neděli chodívali sem věřící na pobožnost, z Rovinky přes pole, z Dolců za pěkného počasí pásmem lesním, které počínalo u Lexových mlýna.

Vypravovali si vůkolní lidé, že je kostelíček prastarý a že založen byl zároveň s dědinou od pana Zderada, jemuž náležel dvůr na konci vesnice v úrodných, vlhkých lukách se rozkládající, nyní as již sedmdesát let na famílie přeměněný. Neklamali se tuze; svatyňka stála na svém hradisku již ve čtrnáctém věku, jak zapsáno v listinách a jak i bez zápisů k tomu ukazoval její gotický tvar, jejž pozdější věky upravily, přidavše mu všeliké přístavky. V letech osvobození selského lidu katolíci okolní kostelíček si oblíbili a lecčíms mu přispívali; návštěva rostla ještě více, když namístě stařičkého, stále churavého faráře v městečku K. služby boží vykonával tu páter Salášek. – –

V onu neděli, na niž si mlynářka Lexová návštěvu kostelíčka u muže vymohla, měl páter Salášek zase veliké množství posluchačstva; v lodi nebylo hnutí, lidé seděli natlačeni v lavicích, na stupních; stáli těsně podle sebe, tlačili se až v presbytář a ve vchod nizounké sakristie, plna jich byla síň, a ještě na hřbitově seděli naslouchajíce. Kněz měl k nim kázání o andělích strážcích, jejichž slavnost nedávno minula; svým měkkým hlasem a dobrosrdečným způsobem spíše jim vypravoval legendy o andělích průvodcích a ochráncích lidí, vzpomněl i duší zemřelých, zvláště dětí, jež křídlem svým obletují živoucí. Nehřímal, neproklínal, nemaloval peklo se všemi hrůzami, mluvil zcela klidně, skoro s úsměvem na kulaté tváři živých, trochu krátkozrakých očí.

Mlynářka Lexová, naslouchajíc řeči páterově, ustavičně slzela. Pomyslila si, zda i její děti proměnily se v anděly a neviditelny mávají kolem ní křídly, zda přijdou a uvedou ji do království nebeského? Když bylo po kázání, ani nevyšla, tiše seděla v lavici, hledíc si na ruce v klíně sepjaté.

77$

Skoro nevrle vzhlédla, když z nízkého kůru kostelíčka zavřískaly staré, sešlé varhany a dle nich lidé počali zpívati neladně a místy i falešně starou píseň „Bože, před tvou velebností”. Byla by tak ráda dále dumala o dětech andělích… přála si, aby přestávky zpěvu, jež nesla s sebou mše páterem Saláškem sloužená, trvaly déle.

Ihned jak bylo po požehnání, prodrala se ven, nečekajíc na dlouhé modlení „Anděl Páně”; při zdi hřbitovní, kde bylo oddělení Doleckých, vyhledala si obdélník ohrazený čtyřmi prkny bleděmodře natřenými, v němž rostly rezedky, astry a právě se rozvíjely slaměnky. V hlavách čtverce byla tabulka s nápisem: „Zde odpočívají dítky Lexovy z Dolců, Emilka, Johanka a Márinka.”

Mlynářka chvíli zamyšleně postála u hrobu a skláněla hluboko malou, útlou hlavu, obtíženou dnes slavnostním očepákem z aksamitu, stříbrné krajky a široké, bleděfialové pentle holubičky. Pak klekla a počala z ohrazené „zahrádky” vytrhávati bující mezi květinami plevel a oškubávati uvadlé na nich lístky. Odříkávala rtoma otčenáše a zdrávasy, slyšela, jak zvonek ve věži k polední modlitbě cinká, – ale to vše bylo jakoby zevní, uvnitř uvažovala, kdo má pravdu, zda její manžel, jenž ji káral, že nad pouhým prachem naříká a se modlí, kdežto duše jejích dětí splynuly s duchem živým a rozplynuly se v něm, – aneb dobrosrdečný ten kněz, jenž k slzám ji pohnul svým vypravováním o andělích průvodcích, které líčil jako tvory vyšší, mocnější, a přece lidem podobné? Usoudil Bůh ve své moudrosti jen proto smrt jejích dětí, aby ve své dobrotě dal se jí s nimi shledati jako s krásnými anděly? Ustala v odříkávání naučených modliteb a vzdychala šeptem: „Dej mi, Pane Bože, ctnostně žíti a s Emilkou, Johankou i Márinkou v nebi ve věčné radosti se setkati, – a taky s Jeníčkem, co leží na krchově našem u babičky Lexovy.” Vzpomínala usilovně, jakými dobrými skutky měla by se Bohu zalíbiti, aby jí shledání onoho dopřál; obracela se k sedmibolestné Matce, která také syna svého ztratila, ale od něho do nebes povolána jest.

Tak klečela, modlila se a slzela, že nejdříve ani nezpo—

78$

zorovala, jak zástupy lidu hrnou se z kostelíka a spěšně rozcházejí se po hřbitově a dolů po příkré cestě do Zderadova a okolních polí. Teprve když odcházející několikráte o ni zavadili, když zvony umlkly a místo nich slyšeti bylo hukot a šumot mnohých hlasů, pokřižovala roveček i sebe, se země se zdvihla a ke kostelu pohlédla. Již z něho vycházeli jen jednotliví návštěvníci, stařenky zakuklené v černé veliké loktušky, z nichž se draly vyduté rukávy i skládané šůsky kabátků a splývaly vyšívané cípy bílých šátků na baňaté kanafasové neb trhané sukně. Vtom vyšel i páter Salášek a k němu uctivě, ale důtklivě mluvila žena as padesáti-neb padesátipětiletá, oblečená taktéž v kroj na panství obvyklý, ale v loktuši nezabalená. Její tvář, kdysi pěkná a pravidelná, temnošedých očí a jemně kresleného obočí, byla jakoby porušena výrazem veliké trpkosti, která stahovala jí koutky úst a skládala jí čelo i líce v mnoho ostrých vrásek.

Byla to žena rovinského Faimona; mlynářka sešla se s ní na cestě do kostela, i řekly si, že se vrátí společně, šla jí tudíž několik kroků v ústrety, a vidouc, že si jí Faimonka povšimla, zastavila se a skromně čekala, až svou rozmluvu s knězem dokončí.

Ale ta kráčela přímo k ní i s páterem Saláškem, a oslovivši Lexovou: „Pudem pospolu, mynářko,“ pokračovala ke knězi: „Velebný pane, tuze bych ich ráčila prosit, dyby s naším promluvili. Cekala sem, že k stáru přecej se umoudří, a dyž ta smrt se k němu blížit bude, že na spásu svý duše pomyslí, – ale je to s ním čím dál tím horší. Hovoří, že mi hrůzou až někdy vlasy vstávají, – už na mne nic nedbá, ať pláču, ať se vadím, jak by to dál schválně. A mám strach vo to naše douče. Cák z Kačky bude, dyž pořádem ty tátovy mahometánský řeči poslouchá? Ani do školy na to svatý náboženství i posílat nechce, rejš do šatlavy se zahnat dá, – blábolí cosi, ať douče samo vod sebe moudrosti nabejvá… Och, velebný pane, cák si jenomej počnu, “ lkala polohlasně, cípem své široké, zeleně a černě pruhované zástěry oči si otírajíc, „budu za ni a za její duši na božím soudě vodpovídat – a mám už jen tu!“

79$

Kněz soustrastně pohlédl na slzící ženu, a připínaje se k posledním jejím slovům, zeptal se: „Ostatní vám zemřely?”

Otázka ta, vyslovena jen jakoby přátelsky a bez zvědavosti, neobyčejně rozčilila Faimonku. „Cák im, jemnospane, sestra kastelánka neřekla, kerak to s náma bylo? Měli sme hocha, nejstaršího, byl jako květ, sousedi zrouna nám ho záviděli, měl dar ducha svatýho, pan školmistr na ňom si přeukrutně zakládal, jemnospán ve městě taky si ho voblíbil, brával si ho za ministranta, – ale náš, dyž to uslyšel, dal jako beze smyslů. Prál, že jeho ratolest nesmí se puntovat s modloslužebníkama, že není ze světa, ale z ducha, a načisto hochoj zakázal, že nesmí na mši svatou chodit, ba ani křížem že se nesmí znamenat, kříž že je šibenice. A nic se nevoslejchal, sady a každýmu svýma neznabožskejma řečma se blejskal. To bylo tehdivá eště za roboty; jemnospán a pan vrchní na hradě se toho ujali, nemohli to našemu trpět, aby se Pánu Bohu a Kristu Ježíši rouhal, poručili mu dát holí – a hocha, Františka, nám vzali, že ho daj na vychování, aby vlastní otec mu duši nezkazil. A dali… Už sem ho nespatřila, to svý dítě utěšený, – a nespatřím…”

Faimonka teď již usedavě plakala, zakrývajíc si oběma rukama tvář. Páter Salášek poslouchal ji udiven a se zřejmým soucitem. „Promiňte mi, milá ženo, že jsem vás tak rozplakal; opravdu jsem o tom všem od sestry vaší neslyšel. A což jest to možno, aby vám hocha vzali? A kam se poděl?”

„To jim, velebný pane, nepovím; tak ňáko proskočilo, že ho vodvezli do ňákejch škol do Hradce, že milostivá vrchnost bude na něho platit a že by z něho moh bejt panáček, aby napravil, co táta tu zkazil. Dělávali to velební páni a vrchnosti zastara tak s marokánskejma děckama – taky v Domanicích se ten pád stal. Ani nemám povědomost, esli ten můj hoch je eště naživě. Velebný pane,” a oči plačící ženy upřely se na kněze žádostivě, toužebně, „voni istě byli v tech kněžskejch školách, nihdá tam neslyšeli vo Františku Faimonoj?”

80$

Páter Salášek potřásl hlavou: „Váš syn, milá panímámo, byl jistě mnohem mladší, než jsem já, a snad ani nebyl dán na kněžství. Že jste po něm nepátrala!“

„Och, to našeho neznají, velebný pane, ten mi nedá! Já stejně vím, že hoch už na živě nejní, – něco sem se

naplakala – –. Co sem dětí po něm měla, šecky z mý lítosti

po krátkým čase skonaly –Jenomej ta Kačka mi zůstala poslední… a modlím se, aby mi byla ke cti a k radosti. Velebný pane, už ňáko našemu domluvěj, aby i taky nezkazil, už pro tu sestru mou se vobětujou, vona zasej věrně im poslouží.”

„Udělám to pro vás, milá ženo, že je mi vás srdečně líto,” pravil páter Salášek rozlítostněné Faimonce a poklepal jí dlaní na rameno. „Ale neslibuji si ničeho od své návštěvy; snad si manžela ještě více na sebe poštvete, zavedete-li mne do svého stavení.”

Faimonka se zarazila, dívala se chvíli upřeně před sebe mezi rovy a pak znovu zalkala: „Och, sme my to chuděry… Rády bychme Pánu Bohu, Kristu Ježíši a blahoslavený jeho matičce sloužily jaksepatří – a pro muže neznabohy nemůžem! Tule mynářka je v tom stejně zle; pantáta Lexa taky na Boha a na kostel nepomyslí a jen s adamitama schůzky drží a neplechy provozuje.”

„Och neé, neé,” bránila se Lexová a zardívala se hluboce. „Oni jen zpívají, spisy čtou a vykládaj – neráčej to, milostpane, Faimonce věřit, že ňáko v nepravosti upadaj, – vona Faimonka jenomej tak je rozlítostněná!”

Kněz pozoroval obě rozčilené ženy a v nesnázích, nevěda, jak záležitost temnou rozsouditi, kráčel s nimi dále k brance hřbitovní i po svahu na břeh rybníka. Zde uctivě jej zdravil baráčník krejčí, jenž službu kostelníka ve zderadovském chrámku zastával a nyní čekal, by kněze kus vyprovodil. Páterovi Saláškovi bylo vítáno ukončení trapného mu výjevu. „Musím se Skálou do hradu; pěkně si to, milá ženo, rozmyslete, mám-li k vám přece přijití. Nezpůsobíte-li si mrzutost, rád splním, co jsem vám slíbil. Teď jděte obě domů, poručte se milosti boží a netruďte se.”

„Nastokrát im děkuju, velebný pane,” šeptala Faimonka

81$

a mermomocí knězi ruku líbala. „Rozárku zkazuju pozdravovat a že k ní přijdu, jenomej co votavy posekáme, prosím ich laskavě, aby í to vyřídili.”

Také Lexová chtěla knězi ruku políbiti, ale on tomu nepřipustil a již s kostelníkem spěšně dal se na pěšinu mezi pole, kdežto obě ženy obešly rybník, propletly se dvěma třemi usedlostmi a octly se u prvních nizounkých stromků lesního pásma mezi Zderadovem a Dolci. Lesem smíšeným z bříz, habrů, olší a mladých smrků zatáčela a skláněla se travou porostlá cesta; as za čtvrt hodiny dospěla na široký pruh květnaté louky při potoce vysokých a rozrytých břehů, jehož vody napájely zderadovský rybník a z druhé strany vinuly se lesem semo tamo až k Lexových mlýnu na rozhraní Rovinky a Dolců. Ženy, jež od rozchodu s knězem cupaly mlčky po stezce, u břehu potoka se zastavily a na sebe promluvily. „Měly sme se přecej dát polem a přes Rovinku, tady nepřejdem, z těch dešťů vody tuze přibylo, jenomej se poďvejte, jak vo ty skály se láme,” poznamenala Lexová starostlivě.

„Jak bychme nepřešly! Kamenů suchejch je šady, kam kouknete! To ste mynářka, a bojíte se vody? Dyť tu ani tak tuze hlyboká nejní!” pobízela a skorem se posmívala ráznější Faimonka.

„Nebojím se vody, ale neřáda bych si zmáčela obůj, zuju se,” a přes všecko domlouvání Faimončino, že se jen zdrží, rychle zouvala své malé botky z černého aksamitu a s důkladnou vázankou, i své bílé, červeně ocviklované punčochy. Vysoká a kostnatá Faimonka několika velikými a hbitými kroky z balvanu dostala se na balvan a zase na břeh a podávala za sebe ruku mlynářce, která rozčileně stavěla své drobné nohy na suché hrany kamenů do řečiště navalených. Shoupla se pak s povzdechem na travnatý břeh, a spěšně provlékajíc červené hedvábné šněrovadlo kroužky svých botek, pravila stísněným hlasem: „Věřte mi, Faimonko, vod mlada sem živa u tej vody, – ale nemám i ráda; dyž i vidím, jak se pění a hučí, je mi teskno, jako by mi ublížit měla, jako by mi povídala něco přeukrutně smutnýho…”

82$

„Dyť poudám, – jako byste ani mynářkou a z Dolců nebyla!” kárala ji Faimonka. „Koukám na ty vaše nohy, sou jako nohy malý městský panenky – a vy celá taková chuděra, slaboučká. Kdák by řek, že ste Lexová, z toho rodu, kerej nihdá se ničehož nebál! Už částejc sem si pomyslila, kerak ste se mezivá ně dostala!”

„Náš byl u pantáty ve Svratce za mládka, a tu sme se poznali,” vysvětlovala Lexová vstávajíc z trávníku a po stezičce po boku své společnice zase dále do lesa se ubírajíc. „Mně se zalíbil, – abych praudu řekla, zrouna mi učaroval, šak je statečnej a vejřečnost má…”

„Toť, toť že učaroval, a vy ste zapomněla, že je neznaboh, adamita, a vzala ste si ho. A mohla ste si istě v ženiších vyběrat, céra z mlejna ve městě… Se mnou bylo ináč – my tu zvostali v sirobě, musela sem bejt ráda, že se někomu chtělo mý práce…”

„Pro živýho Boha vás prosím, Faimonko, našemu pořádem adamitů nenadávejte!” prosila žena rozčileně a chytla Faimonku za ruku. „Možná dost, že v Lexovým rodě ňáko ináč Pána Boha uctívaj nežlivá u inejch evandělíků, – my stejně tomu nerozumíme, sme katoličky vobě. Ale v Hospodina věřej a doufaj, k němu se modlej – neznabozi nejsou!”

„Ale mynářko, přecej mějte rozum, proč ináč by se scházeli s naším, kerej evandělíkem nejní, a proč se šelijakejma lidma tam za lesem, z Pasek, ze města?”

„Proč s vaším pantátou se smlouvaj, to vám nepovím, ale ti zvostatní sou taky evandělíci a Kvapilovi a Koutnejch sou s náma tuze zadobře. A je to už tak zvykem mezivá něma, aby si bibli a inší písma četli a vykládali. Tomu sem už doma ve Svratce byla naučená, tam je lidu na druhou stránku dost a taky dost manželstev smíšenejch a na revers. Nikomu to nepřišlo diuný, že sem se do Lexova rodu vdala.”

Faimonka neodpovídala hned, potřásala však hlavou a velikými kroky brala se vpřed, takže drobná mlynářka zůstávala za ní. Teprve když k ní promluví ti chtěla a hlavu napravo obrátila, všimla si toho a zastavila se, opřevši se

83$

loktem o balvan mechem obrostlý, jichž přibývalo v této hustší a temnější části lesního pásma. Také Lexová se zastavila zhluboka dechu nabírajíc a čelo si bílým šátečkem otírajíc, v němž měla modlitby složeny. Oči její zase rozčileně a skorem prosebně tkvěly na společnici, jako by vynutiti chtěly z ní vyvrácení obžalob prve vyslovených.

Leč Faimonka patrně dnes naplněna byla neskonalou hořkostí proti muži a jeho přátelům, jíž každou svojí větou chtěla uleviti. „Nejní to pouhej vejklad bible… sou to věci horší, mynářko,” navazovala zase rozprávku. „Říkaj svejm schůzkám hody lásky… Nihdá ste si neušímla, esli se nelíbaj mezivá sebou, do náruče si nepadaj?“

Lexová v patrných nesnázích odstoupila od balvanu a drobnými krůčky brala se dále. Neúprosně opakovala Faimonka: „Neušímla?” a mlynářka jako železnou rukou sevřená vyznávala se: „Nejsem s nima pořádem…jenomej tak přecházím a posloužím, dyž je čeho potřeba. Dyž někerou svou diunou písmičku zpívaj anebo vejklad poslouchaj, tu se tak nadchnou tím zpěvem a slovem, je prauda, že si ruce podávaj, ba i kolem krku padnou. Ale jenomej ti, co sou z přízně, otec s dcerou, matka se synem, bratři a sestry vespolek. Nebožka babička Lexová, dyž byla u vytržení, dost často s naším i s dědečkem i se strejcema se líbala… Dyť oni si šickni říkaj bratři a sestry, prej podlévá Písma.“

„Bárciť, bárciť,“ svědčila jí Faimonka s jakousi vítěznou škodolibostí. „Slovo boží vobracejí v ohavnost! Bratři a sestry si říkaj, šeckno maj společně, i co mít světskej a božskej zákon zakazuje! Mynářko, před očima se vám líbali, a co dál, to ste už neviděla… Dejte si pozor, mynářko, dejte si pozor, až vám Růženka vyroste, aby taky i neměli společně! Třá si potomej budete přát, aby rejš na tom zderadouským krchově spala, nežlivá aby byla sestrou v tom adamitským sboru!”

Lexová vztáhla proti Faimonce ruce, z nichž jí modlitby i bílý šátek vyklouzly; když po nich do mechu a harašícího listí se shýbla, jako zlomená klesla na oblý, lišejníkem

84$

zarostlý kámen při cestě. „Pro Krista Ježíše,” plakala, „Faimonko, cák to hovoříte?”

„Jenomej se nedělejte, jako byste nebyla dávno vo tomle slyšela!” odmítala žena urputně. „Je toho plná Rovinka i plný Dolce – Adamitoj je jedno céra necéra, cizí manželka neboli vlastní – studu nezná. – To je, co mě žere ve dne v noci, že částejc ani usnout nedokážu. – Bojím se vo Kačku, aby taky se nespustila…”

Lexová slyšitelně vzlykala, stále ještě na kameně odpočívajíc. „Neplačte, a rejš pojďte, ať sme domka; pláčem ničehož nic nespravíme, musíme se přičinit, abychme těm neplechám konec udaly. Proto sem velebnýho pána prosila, aby našemu domluvil. Je to pán učednej, pořádem v knihách se probírá, šak našemu ty jeho řeči vyvrátí. Dyby byl mynář katolíkem, taky bych vám radila, abyste ho k vašim vyprosila. Ale hděte alespoň k panu falářoj evandělickýmu do města; je to už pán starší, tuze, jak slejchám, váženej, protivá němu se vaši nevopovážej!”

„Neé, ach neé,” lkala Lexová, „naši na faru nedržej! A já stejně, Faimonko, tomu vašemu nařknutí nevěřím!”

„Protože vám muž učaroval – sama ste se přiznala –, a teďkejc ste jak slepá! Jenomej si pozor dejte…”

Kráčely zase chvíli mlčky podle sebe, mlynářka stále slzíc, druhá cosi polohlasem si pobručujíc a hlavou potřásajíc. Tajemné šero, jímž překročivše potok se ubíraly, ustupovalo nyní jasnému, líbeznému světlu podzimního poledne, příkré, skalnaté stráně se snižovaly, balvanů ubývalo, až úplně přestaly, a ženy ocitly se opět na široké měkké louce, kde jen tu tam rostla mezi kvítím skupinka modrošedých olší. Řečiště potoka pozbylo svých vysokých břehů, rozprostíralo se doširoka a na jeho mělkém dně místo hučící, kolem balvanů se pěnící vody vinuly se jen tu tam tenké praménky mezi bělavou vápennou tříští. „Už sme na naší louce,” podotkla Lexová náhle, utřevši si oči a smutně se usmívajíc, „už hnedkejc dom dojdeme. Stejně poledne minulo…”

„Bodejť minulo – jenomej se tak nebojte, že budete vaděna, – vo jednou nejní, – šak je to za onoho času, že

85$

se do toho božího kostelíčka dostanete. Náš ať si bručí, já ničehož nic dbát nebudu; umínila sem si, že teďkejc pudu na něj zvostra. S velebným pánem Saláškem udělám počátek.”

„A že se tak vopovažujete, Faimonko,“ ptala se mladší žena nesměle, „cák s tím velebným pánem přijdete do přízně? Sestru taky po něm ste zkazovala pozdravovat.”

„Dybych s ním přišla do přízně, dokonca ináč by to u našich dopadalo, – Františka bych si nebyla dala vzít,” řekla Faimonová s hlubokou trpkostí. „To jenomej skrzevá sestru Rozárku se známe. Sme obě z Podřadí, Rozárka se vdala za panskýho kočího a léta byla s ním a s vrchnostěj ve světě. Potomej, hdyž panství přišlo k prodání a ty starý služebníky nová vrchnost taky převzala, švagr dostal místo v zámku a po jeho smrti Rozárku uďáli kastelánkou. Má sednici zadarmo a pár renčníků penze; a teďkomejc má na starosti velebnýho pána, zámeckýho kaplana. Moc í práce nedá, Rozárka říká, že větším dílem leží v tech starejch knihách a lejstrech ve věži, – ale dá í pěknej groš vydělat za vaření a vobsluhu, třá sám boháčem zrouna nebyl.”

„Je to ňáká dobrá duše,” pochvalovala mlynářka. „Tak hezky s každým jedná, s vámi i se mnou, – takovej přecej pán učednej! A to jeho kázání vo andělích přeukrutně se mi zalíbilo. Pořádem sem na ty svý děti chuděry zpomínala.”

„Rozárka taky ho chválí, že ho maj lidi rádi; zastaví se, pohovoří, zeptá se, kerak se komu vede, kerak ve vesnicích se mluví, cák vo přástvách a dračkách se vypravuje, ba částejc i do knížtiček to zapisuje. Dyž byly ty minutý služby boží ve zderadouským kostelíčku, musel mu Skála vykládat vo hamřišťatech, co eště starý lidi pamatujou, velebnej pán stál, poslouchal, zasej se vyptával, a představenýho bryčka čekala a Čekala! Nedbal ničehož nic, dokád šecko nevyzvěděl!”

„Musí mu na tom starým zámku veselo nebejt. Ta vysoká černá věž zrouna z dálky straší,” podotýkala mlynářka.

„To se mejlíte, jeho to těší, vyžádal si tam přebejvat. Byl u kerejsi vrchnosti inštruktorem, moh bejt falářem, –

86$

ale prej mu zdraví neslouží, rejš chtěl na ňákom starým zámku bejt kaplanem. Rozárka troufá, že chce zepsat snad kroniku vo tomle panství, vo starým zámku, vo našom Podřadí a tech božích kostelíčkách.”

„Je diunejch lidí na tom světě; někerej se knihám a učení vyhejbá – dost bylo takovejch i ve Svratce – a tenle zasej rejš se v něch přebírá, nežlivá aby byl falářem. V Lexovým rodě taky čtení a knihy dycky panovaly; má ich náš silu a eště mu ich nesou a pučujou. Nebožka babička Lexová říkávala, že za starejch časů až ich skrejvali.”

„Jenomej že u vašich to čtení a ta učenost na zlou stránku se vobrací,“ kárala Faimonka, a zachytivši vyčítavý, bolestný pohled mlynářčin, dodávala rychle a mírněji: „Dyť já protivá vám ničehož nic neříkám, mám vás ráda a tuze bych si přála, aby s váma bylo líp… No, už sme u vašich a já taky budu domka hnedkejc. Pánbíček vás vopatruj, mynářko, – nemějte mi za zlý, bylo to z upřímnosti.”

„Spánembohem,” volala Lexová za ženou, která rychlými kroky spěchala k lávce ve vysokém oblouku řečiště potoka přepínající a z ní k usedlosti Faimonově, odtud viditelné, jež rozkládala se na ostrohu nad vymletou, kamenitou cestou.

Když vstoupila do sednice, spatřila své domácí již při stole v rohu; maličká Růženka shoupla se z lajce a přicupitala radostně k matce, děvečka pak u plotny stojící nalila polévku z hrnce do veliké žlutě polévané mísy a nesla ji na stůl. „To sis pobyla,” pravil mlynář vyčítavě. – „Zdržela mne Faimonka, smluvily sme se, že pudem spolu,” omlouvala se mlynářka, odkládajíc na pruhované peřiny postele spěšně svůj vysoký očepák, modlitby i bílý šáteček a kasajíc si modrou merinovou sukni, aby nepřekážela jí při chůzi. Hbitě donesla z misníku na stůl lžíce a nože, sběhla do komory pro ošatku buchet tam uschovaných a sedla za stůl vedle muže a dědečka, vyhoupnuvši si Růženku na klín. Děvečka zavolala mládka a ihned všichni, uchopivše se lžic, horlivě lovili z veliké mísy polévku s drobením.

Lexová krmila malé děvčátko a někdy také lžíci k ústům přiblížila, leč nemohla polévku jaksi jisti, hořkla jí v ústech

87$

a vázla jí v krku. Když děcku již polévky se nechtělo, ulomila třetinu ohromné buchty a vložila mu ji do ručky, sama vstala, nesla na stůl kus uzeného masa, jež hospodář na díly rozkrájel a do něhož se všichni s chutí pustili. Ani teď nejedla, seděla tiše a opírala si hlavu o ruce, čekajíc, aby čeládce i buchty pro ni ustanovené rozdala. Mlynář konečně si všiml, že žena nejí a jen ostatním slouží: „Ber si taky, dyť musíš bejt hrozně lačná po cestě.”

„Nejsem,” vymlouvala se žena a zase v zamyšlení před sebe hleděla.

„To ses istotně namohla!” mrzel se Lexa. „Toť, taková cesta a za úpalu! Eště se roznemůžeš – a máme zejtra votavu sekat – hdo bude lidem strojit?!”

„Nic mi nebude,” bránila se žena, „jenomej kapánek

sem ušlá – a na tom krchově přišlo mi líto,” dodávala

zajíkavým hlasem.

„Toť, toť,” hněval se muž dále. „Dyť říkám, že po tom tvým chození do Zderadova nic nebejvá!”

„Och, bylo tuze krásný kázání vo andělích, vo mrtvých duších, co se andělama stávaj a nás vobletujou! A ten velebnej pán taky ke mně promluvil, zná se s Faimonkou skrzevá sestru její…”

Mlynář pohrdlivě se usmál: „Uměj vás ti kněží mámit a přemlouvat! Šak se Faimonka domka nepochlubí tou svou známostěj!”

„To pochlubí,” odpírala mlynářka skoro uražena, že muž posměchem svým poskvrnil krásnou její vzpomínku na kázání o andělích. „Řekla velebnýmu pánoj, aby Faimona navštívil a taky k němu promluvil!”

Lexa i otec jeho vyjeli jako bodnuti. „Nejní toho bratru Faimonoj třeba, aby moudrost toho kněze poslouchal,” odmítal dědeček pochmurně. „Spravuje se sám rozumem svým a duchem živým. Ten, v němž Nejvyšší přebejvá, poznání všech věcí sám od sebe nabejvá.”

Děvečka Kačka zvědavě do starce se zakoukala, lapajíc jeho slova; tu mlynář ruku svou na ruku otcovu o stůl podepřenou položil a ji stiskl, by jej upozornil. Lexová uviděla pohyb ten a žhavý blesk jako by jí projel srdcem;

88$

má tedy rod Lexů tajnosti, o kterých ona neví, jež zúmyslně jsou jí zastírány? Vstala od stolu, sebrala nádobí i příbory, nesla je k lavici u kamen a do dřezu skládala; i mládek a Kačka odcházeli a mlynářka pobídla děvečku, by se šla ustrojit a si vyšla, že již sama sednici do pořádku uvede. Leč brala do ruky vše jakoby ve snách, často nádobí neobratně stavěla, že o sebe zařinčelo; když Růženka se jí do cesty připletla, pohladila ji, zadívala se na ni dlouze a pak si oči otírala.

Lexa zapálil si dýmku slezačku, pěkně ze dřeva vysoustruhovanou, a pokuřoval si za stolem, jak měl v obyčeji, než si na sad neb na strop šel lehnout, kdežto dědeček hned za čeládkou do své sedničky se vytratil. Obláčky dýmu, jimiž záhy nízká světnice se naplnila, pohlížel mlynář nečinně a skoro lhostejně kolem sebe, na ženu a děvčátko; ale po chvíli přece postřehl, že dnes žena neobyčejně dlouho u dřezu se omeškává a jak pohnutě k dítěti si vede. Připadlo mu jen, že pobyt na hřbitově u hrobu dítek ji tak roztesknií. „Hdi si do komory lehnout, hdi, bude ti líp,“ pobízel ji, „a Růženku vem k sobě, chce se í spat, předpolednem napořád byla venka, je zmámená.”

Žena poslechla; urovnala zbylé nádobí, svlékla se sebe nedělní vlněný šat a jen v lehkém bruslíčku a v tenké trhané suknici ulehla na zásobní lůžko v komoře, kladouc Růženku vedle sebe. Děcko brzy ve spánek upadlo, ale Lexová, byť sebevíce do dřímoty se nutila, nemohla usnouti. Slova Faimončina, její podezřívání, její hrozba ryla se jí žhavě do duše; a sama přidávala si trýzně, připomínajíc si všecky jednotlivosti minulých schůzek dětí Nejvyššího, rozličné tajemné řeči nebožky panímámy Lexovy, dědečkovy i manžela svého. Tolik ráda byla by samu sebe ujistila, že vše, co Faimonka tvrdí, je pouhá lživá domněnka, – ale nedokázala toho… A když na krásné, světlovlasé spící děcko se podívala a jím utěšiti se chtěla, připadla jí výhrůžka neúprosné kastelánčiny sestry, že si bude jednou přáti, aby leželo na krchově vedle dětí ostatních. Lexová místo zdřímnutí jen slzela a tiše, by dívčinku neprobudila, vzdychala a se modlila…

89$

«6»

Necelé dva týdny po cestě obou žen lesním pásmem prostírajícím se od Zderadova k Dolcům vyšla kastelánka Rozárka ze své světnice na hradě a sestoupila po několika vyšlapaných schodech na dvůr, obklíčený ze všech stran vysokými zdmi. Bylo tu vzdušno a světlo, leč sluneční paprsky pohrávaly dosud jen na pavláčce hrubých sloupků, na starobylém erbu čtyř lvů nad ní vytesaném a výše na zdivu posledních pater věže hlásky, kde pod spadající omítkou jevily se obdélníky díla škrábaného, i na polovyhaslých slunečních hodinách, jejichž stín ukazoval na půljedenáctou. Rozárka, menší než sestra její Faimonová, ale ještě tmavších očí, černějšího obočí a zachmuřenější tváře, již malounko nahnutá, kráčela drobnými kroky napříč chladné prostory, na níž z oblých kamenů dlažby všude vyrážela zelená stébla trav, otevřela nadobro zaobloučenou fortničku jen přivřenou a po zatáčejících se, dosti příkrých schodech stoupala vzhůru rychle, pokud tomu připouštěl krátký její dech. As ve výši prvního patra zastavila se před dveřmi barokně ozdobenými a skvostným kováním pobitými, nad nimiž pjal se pozlacený kříž; poklonila se, pokřižovala a zase stoupala až ke dveřím patra druhého, rovněž železnými pásy přepaženým. Stiskla kliku v ohromném podélném zámku, a když těžké dveře odtahovala, proud světla zasáhl ji do tváře, až zrak, uvyklý ještě na šero schodiště, rychle rukama si zastřela. Octla se v okrouhlé, velmi světlé místnosti, kam slunce dvěma malými okénky vnikalo plným jasem, až bolel pohled na bílené, tu tam prachem a pavučinami zastřené stěny. O ně, blíže dveří, opřeny byly vybledlé žerdi několika též valně poškozených praporů, dvě tři staré, narezavělé pušky a zcela v koutku pod nimi zastrčen buben. Blíže k okénkům z obou stran narovnány či spíše na sebe naházeny stohy starých, v kůži a v pergamenu vázaných aneb jen silnou šňůrkou spojených knih a sešitků, mezi nimiž čouhaly i jednotlivé listiny porušených rohů; na jich tmavém neb nažloutlém povrchu zřejměji ještě než na vá

90$

penných stěnách jevil se jemný, šedý prach, roky tu nahromaděný, jehož částečky, každým pohybem jsouce zvířeny, poletovaly a zjevně tančily v paprscích slunce.

Prach poletoval a usazoval se i na páteru Saláškovi, jenž rozkročen seděl na široké židli jemně porýsované a vykládané kostry, ale potrhaných polštářů, na nichž dávno zašla rudá barva; na dlouhých řídkých vlasech, sčesaných nazad přes tonzuru silně se zvětšující, poletovaly mu chomáčky, krátký odřený kabátek, kdysi černý, byl do šeda uprášen a i ruce a pásky košile při zápěstí měl učerněny od knih, které si kladl na kolena, prohlížel a zase vedle sebe narovnával na cihlovou podlahu. Utíral si každou chvíli i ostré svoje brejle modrým plátěným šátkem a zase jím přejížděl čelo, až měl tvář samou prachovou skvrnu. Bylo zřejmo, že nedbá než četby kolem sebe nahromaděné; nevšiml si ani, že se dveře do věžní kobky rozevřely, dále do knih pohlížel, v nich listoval a je odkládal.

Kastelánka chvilku čekala, ale pozorujíc, že ji kněz nevidí, řekla hlasitě: „Poňženě ruku líbám, milostpane!” a popošla o několik kroků blíže.

Kaplan nejprve se na ni díval roztržitě, jako by nevěděl, kdo před ním stojí a kde se vůbec nalézá; vytřel si zase zaprášené brejle, a když jimi na kastelánku se podíval, teprve s plným vědomím se zeptal úsměvně a přívětivě: „Paní Rozárka mne volá k obědu? Ani se nezdá, že by již mohlo být poledne, – je mi, jako bych sem byl zašel před hodinkou!”

„Nejní stejně, milostpane; ani jedenáctá eště nejní vodbitá a voběd taky sem eště nedovařila. Hdu velebnýho pána prosit, aby se ráčili poďvat do naší seknice. Přišla sestra, Faimonka z Rovinky; prej í, milostpane, slíbili, že přijdou kerejsi deň do jejich stavení, tak se vydala, aby nezapomenuli.”

Páter Salášek přejel si šátkem celý zapocený obličej a ještě více prach na něm si rozmazal. „Ano, ano,” pravil neklidně, knihy do rukou bera a zase je odkládaje, „slíbil jsem vaší sestře, že přijdu, nerozmyslí-li se jinak. Ale nevím vlastně, co mi chce, ani co jejímu muži řeknu.”

91$

„Vona im to Faimonka šecko vyloží, velebný pane; a milostpán už bude vědít, kerak tomu marokánoj domluvit, aby se umoudřil, ženu netrápil a holku nekazil.”

„Rád chci vám, milá kastelánko, i vaší sestře být po vůli,” pokračoval kněz stále ještě neklidně, „ale jsem takměř přesvědčen, že bude moje cesta marná. Vlastně nemám žádného práva, abych onomu muži domlouval, farníkem mým není.”

„Milostpán má právo nejsvětější,” ujišťovala kastelánka horlivě, „je knězem naší svatý katolický církve, kerej tenle neznaboh jenomej hanbu plodí! Neráčej se nad Faimonkou zatvrzovat, velebný pane,” sepjala žena ruce.

„Již tedy jdu,” odpovídal kaplan zkormouceně, těžce vstával ze židle, knihy a sešity prve probírané kladl na stohy ostatní, z okénka sebral malou tmavou čepičku, na řídké a uprášené vlasy ji posadil a ke dveřím se ubíral. Paní Rozárka vší silou dveře přirazila, dvakráte otočila těžký klíč v nich trčící a všecka potěšena sestupovala za páterem Saláškem, žvatlajíc: „Teďkomejc se milostpán pěkně umeje a na cestu připraví, já zatím dám na stůl, a než poledne bude vodzvoněno, může milostpán bejt už na cestě k Rovince – je tam malá hodinka. A kvíčerou milostpána zasej vyprovodí Faimonka neboli jejich douče Kačka.”

Přešli chladný dvůr, do něhož nyní od jihu již proudilo slunce, a vystoupili do šeré a rozsáhlé síně; sem ústily dveře sednice kastelánčiny, odtud šlo se do dvou tří panských pokojů, pro památku ve vkusu konce osmnáctého století udržovaných, i úzkou chodbičkou do jizby zámeckému kaplanu za obydlí vykázané. Když zazněly na dlažkách síně kroky, vyhlédla tmavá hlava Faimončina ze sednice kastelánčiny, ale hned zase zmizela. Kněz, Rozárkou jsa vyprovázen, vešel do své jizby, klenuté, prostě bílých stěn, se skrovným a velice jednoduchým nábytkem; jen klekátko mezi dvěma okny hlubokých výklenků, krásně řezaný kříž ze žlutavé kosti na prádelníku a veliký stojan plný knih, ledabylo k sobě řazených a očividně stále upotřebovaných, poněkud zdvihaly zařízení pokoje kaplanova nad úroveň

92$

chudobné jizby maloměstské. Rozárka přinesla vody, nalila do umývadla, pomohla kaplanovi, trochu tělnatému a neobratnému, z krátkého kabátku, z rohatinky sundala delší kabát, plášť s dlouhým límcem, takřečený malakov, klobouk široké střechy a nízkého dénka, z koutka donesla španělku s černou rukojetí, vše položila na postel a pak se slibem „Hnedkom bude mět velebný pán ídlo na stole” odběhla.

Páter Salášek patrně z nesnází ještě se nevybral; mezi mytím a kartáčováním vlasů před maličkým šuplíkovým zrcadélkem, jež stálo na stolečku blíže postele, často máchnul rukou a pobručoval si: „Co já tam? – Že jsem tehdy

slíbil – –. Je nešťastna – je pravda – –. Ani snad mi

sluchu nedá – –. “ Vydrhnul si hrubým režným ručníkem

tvář, dočesal se, kolem krku dosud holého otočil kolárek a černý hedvábný šátek, a bera na sebe šosatý kabát, odstoupil od zrcadélka k oknu.

Kaplanova jizba, část to bývalého hradního paláce, hleděla do divoké rokle, hustě zarostlé velikými stromy listnatými i jehličnatými i drobnými keříky dřínu, krušiny, jejímž dnem razil si balvany a tříští kamennou cestu prudký, pěnivý potok. Pohledem v zelenou spleť větví a větviček tmavších i světlejších, leckde již do žluta a ruda se měnících, v něž od jihu přes bašty a střechy hradu draly se jednotlivé zážehy slunce, dotýkajíce se nejzřetelněji rozpěněné vody v hloubce a lámajíce se v ní, rozptýlila se poněkud rozmrzelost kaplanova. Miloval tento pohled do zelené propasti, odkud stoupala vůně listí i pryskyřice a zněl zpěv ptactva tu v bezpečí sídlícího; jím stávala se mu snesitelnou jizba příliš rozlehlá, studená a neútulná.

Díval se chvíli dolů, naslouchaje oknem pootevřeným, ale silně zamřežovaným, zdali neuslyší až sem hukot tříštící se vody; tu záře slunečná počala oblévati šedé zdi hlásky napravo do výše se pnoucí a přivábila k sobě oči kaplanovy. Vzhlédl k ní žádostivě. „Krásně jsem se mohl v archíve probírat; snad bych konečně přece vypátral, kdo byl onen Zderad, zdali jen vladyka, aneb pán zdejšího hradu,” ho-93$

vořil sám k sobě. „Co již listin jsem přeslabikoval, a dosud nezjistil ničeho!“ Zamyslil se a stále k okénkům hlásky pohlížel vzhůru; náhle jako by cosi nového mu připadlo, sáhl si rukou k čelu. „Rozárka nazývala sestřina muže marokánem – a také ona žena zmínila se ve Zderadově,

že odnímali marokánské děti rodičům – –,” povídal si,

„a v listině oné, vrchním i farářem podepsané, je relace o renitentních poddaných, adamité řečených, již zdráhali

se do kostela choditi a děti do škol posílati – – byl by

onen Faimon snad z nich? Že jsem lépe zapsání to nepřečetl – – “ Potřásal hlavou, mnul si čelo a zjevně nanovo

upadal v rozpaky, které krásný pohled v zelenou rokli hradní sotva byl zaplašil.

Trhanou jeho samomluvu přerušila kastelánka, jež všecka uhřátá sem vrazila: „Líběj k nám, velebný pane, už sem dala na stůl! Plášť a hůl donesu sama,“ dodávala, když si kaplan chtěl své věci z lůžka odnášeti, „a Žofička jim vykartáčuje boty po vobědě, teďkom by poliuka vystydla.”

Páter Salášek nasadil si klobouk a šel za ženou; vyjednal si hned zpočátku, že bude jídati v její vždy upravené jizbě, aby přenášením po studené síni a chodbě jídla nevychládala. Sotvaže vstoupil do kastelánčina obydlí, hnala se k němu vysoká Faimonka a hluboce se nahýbajíc mermomocí ruku mu líbala. „Pán Bůh im zaplatí, velebný pane, že se laskavě vobtěžujou!” děkovala, a odklonivši se k dveřím, zdvihla košík tam stojící, s víkem pošitým hnědou, hodně zašlou koží, a podávala jej knězi: „Tule sem přinesla liberku másla, pár vajíček a dva kohoutky – Rozárka je zařízne a milostpánoj upeče, – sou ze zrní – budou jako kapounci.”

„Nic neměla jste přinášeti, milá ženo,” káral ji páter Salášek, usedaje ke stolu, kde již z talíře kouřila se polévka, Rozárkou právě nalitá, „děláte si škodu, mně toho netřeba, a nevíte ani, pomohu-li vám v něčem!”

„Snad bych nešla jenomej tak s prázdnem,” horlila Faimonka, postavivši se před stůl, „šak velebnej pán už bude vědít, kerak s naším promluvit! A dyby stejně nepo—

94$

řídil, už přeukrutná čest se stane našemu stavení, dyž milostpán do něj vkročí!”

Kaplan zamáchl rukou, pak povstal, pokřižoval se, několik vět se pomodlil, a usednuv opět, počal jisti. Jakmile to žena zpozorovala, odstoupila a šla si sednout do pozadí na lavici blíže plotny, kolem níž pobíhala kastelánka a štíhloučká dívčinka as patnáctiletá, neť to její z mužovy strany, Žofička Štěpánková. Mluvily na sebe polohlasně, aby kněze nevyrušovaly; kastelánka nalila i sestře na talíř polévky, ponořila do ní lžíci, podala jí a šeptmo ji pobízela, aby jedla, že je po cestě. Faimonka se upejpala, odmítala, ale pak přece talíř od Rozárky přijala a pomalu jej vyprazdňovala, ohlížejíc se přitom po světnici.

Kastelánka měla ji zařízenu napolo jako kuchyň, napolo jako pokoj, ale zcela po městsku. Okolo plotny měla rozvěšeno veliké množství plechového, zčásti i měděného nádobí, skvěle vycíděného, jež třpytem svým oživovalo stěny; do běla vydrhnuté dřevěné nádobí, konve na vodu, malé vaničky a škopíčky, mělo též lesklé měděné obruče. Blíže k oknům, kde při stole obědval kněz, stál nábytek dubový, leštěný, prádelník, skříň, starodávná lenoška, postel přikrytá bílou žakonovou pokrývkou s falblem, dvě tři židle; na povrchu těžkého prádelníku umístěna pod skleněným poklopem socha Panny Marie s Ježíškem z vosku a kolem ní narovnáno plno hrnečků a koflíčků s podobami svatých a s nápisy, květovaná mísa polévková, stoh talířů a mezi tím roztroušeno několik růženců, cukrových a rýsovaných vajíček kraslic. Nádobím podobného rázu pokryt i vrchol vysoké a hmotné jarmary; na oknech nataženy na šňůrkách bílé žakonové záclonky, na zdech až k nízkému klenutí zavěšeny všude obrazy ukřižovaného Krista, nejsvětější Trojice, různých světic a svatých a na skle nalepené nápisy „Pochválen Pan Ježíš Kristus”, „Našemu konání buď boží požehnání” a tak dále. Rozárka kastelánka byla pilnou navštěvovatelkou poutí, chodívala na Chlumeček u Luže, do Lázní svatoanenských u Skutče, na Knířov blíže Mýta Vysokého a odtamtud domů si nosívala vždy cosi na výzdobu svého bytu.

95$

Pro svou neobyčejnou čistotu, pro lesk neb skvělou bělost předmětů tu umístěných dojímala jizba ne-li půvabně, tedy zajisté útulně a mile. Faimonka vracejíc sestře talíř, zašeptala jí: „Jenomej co prauda, jako v kostele, jako v kastli to tu máte. Cokrát semka přindu, nihdá se nemůžu dost vynadívat! A tech vobrázků a hrníčků se svatejma patrónama! U našich ničehož nic takovýho nejní – náš mi to nestrpí…“

„Dyť ich tak tuze moc nejní,“ odporovala Rozárka, očividně polichocena, „za ty leta se kousek ke kousku sejde a měla sem toho romadu, hdyž sme se semka nastěhovali.” Takto hovoříc kladla na misku kus hovězího masa, nalila do koflíku zažloutlou hustou omáčku a na stůl nesla. „Šiklo se to, že milostpán dneskom má hovězí maso, aspoň se posilní na cestu; šak je to v tom našem Podřadí vzácný, aby člověk co kloudnýho dostal! Koupila sem ho trochu víc, hdyž Klumpar, řezník, zrouna porážel. A omáčka je z hříbečků a s kyselou smetanou – tu velebný pán rád – a k večeři už bude mět kuřátko, hned po poledni ty kohoutky zaříznu!”

Obskakovala a obsluhovala kněze, nalila mu do sklenice piva, jež zatím Žofička z nedalekého zámeckého pivovaru jako obvyklý polední deputát přinesla, a neustále prosila, by jen jedl, že je do Rovinky přece jen kousek cesty. Když na malovaných hodinách, jež hlučně tikaly na stěně blíže plotny, odbíjela dvanáctá, byl páter Salášek s obědem již hotov a Žofička klečela před ním, cídíc mu, jak nejrychleji dovedla, vysoké, z pobytu v hlásce notně zaprášené boty; Rozárka pak stála před ním, držíc jeho řásný burnus, klobouk a hůl. „Paní kastelánka se mnou jedná, jako bych byl nemluvnětem a nedovedl si sám posloužili,” žertoval kaplan, dávaje se do pláště oblékati a bera od ní hůl a klobouk. „Rozmazlí mne a nezvyknu si pak jinde.”

„Šak si toho velebný pán na nás zaslouží, abychme si ho hleděli,” horlila Rozárka, „je našemu zámku pro čest – z celičkýho panství lidi si ho pochvalujou!”

„Nihdá v zderadouským kostelíčku tolika lidů nebejvalo jako teďkejc, dyž milostpán tam chodí kázat a mši svatou sloužit,” přidávala Faimonka chválu svou, sbírajíc z lavice

96$

u kamen svou složenou loktušku a vyprázdněný košík a ubírajíc se za sestrou a knězem ze sednice.

„Jenomej, Adna, velebnýho pána přesmoc nezdržuj,” napomínala kastelánka sestru, když se schodů scházeli; „máme teďkom už tuze krátkej deň a kvíčerou bejvá dost zima – ať si velebný pán kašel neužene, dost zkusí tam ve věži prachem! Ruce líbám, ruce líbám,” volala za odcházejícími a dívala se ještě chvíli, jak procházeli zámeckými vraty k pivovaru a dále mezi domky skromného Podhradí.

Faimonka kráčela horáckými kroky tak rychle kupředu, že přitloustlého kněze každou chvíli nechávala za sebou a pak kajícně se zastavovala a omlouvala. Potkávali v tichounkém městečku, jež bylo vlastně jen jakýmsi přílepkem hradu, jeho rozsáhlého dvora a parku, málo chodců; tu tam z některého krámku vyhlédla zvědavá hlava; klepot cepů a řinkot často se ozývající prozrazoval, že obyvatelstvo zaměstnáno je na mlatech aneb v řezárnách. Když zašli za farní kostel a za jeho hřbitov, astrami a slaměnkami rozkvetlý, a míjeli poslední domky zcela již vesnického rázu, přejel jim přes cestu občas hospodářský vůz, na němž z pole odváženy brány, dovážena na ně mrva aneb navršena poslední, nesnadně dosušená otava bahnitých luk. Hospodáři i čeleď zdravili pátera Saláška uctivě a s jakousi láskyplnou důvěrností, některý se i zeptal, kam se velebný pán ubírá. Když jim řekl, že se jde podívat do Rovinky, kde dosud nebyl, pochvalovali, že je dnes počas, že se mu krásně půjde a že je tam nedaleko.

Na konci Podhradí stálo starodávné sousoší Panny Marie, svatého Václava a Floriána; zde se rozvětvovalo několik silnic a cest; Faimonka dala se na východ, kde nedaleko sebe stály dvě samoty, hájenka a nízká, rozložitá hospoda.

„Touto silnicí jezdívám, někdy i chodívám do Zderadova,” podotýkal kněz, „což tudy vede i cesta k vám, do Rovinky?”

„K nám je blíž; hnedkom se uhnem a dáme se přes pole do pádolu,” vysvětlovala žena. „To sluníčko hřeje, že,

97$

milostpane? Zrána byl skorem mráz a teďkejc je jako v lázni!“

„Jest opravdu krásný den,” dosvědčoval páter Salášek, zastavuje se a rozhlížeje se kolem sebe s jasnou tváří. Průhledný vzduch otevíral daleké výhledy na horské svahy vlnící a pnoucí se k obzoru, na jich dědinky ve stromoví napolo ukryté, na lesy jehličnaté i smíšené, jež táhly se buď pásmem souvislým, aneb roztroušeny byly mezi lány malými bořinkami, zřetelně ukazujíce, že kdysi celý tento kraj byl jediným nepřetržitým a téměř neproniknutelným hvozdem. Pole některá byla již zorána a zvláčena, na některých vyrážel krátký tmavozelený jetel, na jiných dosud žloutla strniště. Tu bylo nejživěji. Malé, do pestrých sukének a kabátků přistrojené husopasky hlídaly tu své zobající a kejhající kalouny; hoši „pásli puštěnou“ a přitom rozdělávali si ohníčky, z blízkých brambořišť jabka vytahovali a v horkém popelu je pekli; když se jim dobytek rozutíkával, s ohromným výskáním a práskáním bičů zaháněli jej zpět. Žlutavý, zakalený kouř z ohníčků vystupoval přímo v úplném takměř bezvětří a brzy rozplynul se beze stopy; obloha zůstávala stále jasna, nezkalena, tu tam nepatrný bílý obláček ji přeletěl, ale rozplynul se také jako chomáčky kouře při zemi. Vše halila mírná, leč plná záplava popoledního slunce; na zelených mezích a ve škarpách při cestě skákali malincí zelenohnědí koníci, – běláskové, někdy i babočka kopřivová třepetali se po luzích.

Když se kněz po krátké obhlídce dal zase na cestu, podotýkala Faimonka: „Aspoň se milostpán drůbínek projde, sluníčka užije. Stejně mu tam v zámku musí veselo nebejt!

Na mě tam zrouna šecko padá – –. Má to Rozárka tuze

hezky, šeho má a může si to udržovat v čistotnosti, – ale nechtěla bych tam vostávat – bála bych se zazděný slečny, co sou kosti její v kapli zámecký, – chodí stejně po zámku strašit – a k Rozárce a k velebnýmu pánoj má nejblíž!“

„Snad nevěříte na duchy a na strašidla, panímámo?” káral ji kaplan. „Na hradě slečna zazděna nikdy nebyla, nic o tom zapsáno není.”

„Japák by nebyla bejvala, dyž se vo ní písmička zpívá

98$

v Podradí, u našich a šady? A ty kosti istotně ve zdi zedníci našli!” přela se žena.

„Nepodařilo se vypátrati, komu náležejí; snad byl před nepamětným časem zazděn poddaný, aby hrad nabyl stálosti, – bývala mezi pány a rytíři takováto pověra.“

„Helečme, tedy přecej, přecej!“ vítězně volala žena. „Je to, milostpane, jedno, esli vobchází slečna neboli mužskej ňákej… Rozárka dost často vídá bílý postavy – a ta její Žofička, jak se tma udělá, přes prah vyjdít si netroufá.”

„Vaše sestra je žena příliš rozšafná, by věřila v pošetilosti,” odpíral páter Salášek.

„Ale v duchy věří, toť, toť! Jenomej že se ich neleká! Vona Rozárka je tuze pobožná, šecko modlitbou začíná a koncuje, a co í muž umřel, je už jednou nohou na onom světě. Dost často hovořila, že by si přála, aby se í nebožtík Beneš zjevil a ty děcka, co í pomřely. Dyby stejně ta slečna zazděná šla síní, vona by se za ni pomodlila a šťastný vodpočinutí í vyprošovala. A že se vopovažuju, milostpane, to ve věži, mezivá tema knihama a lejstrama se dočetli, že to s nijako prauda žádná bejt nemá?”

„I v jiných knihách jsem se přesvědčil, že ona pověst a píseň povstala nikoli na základě skutečných událostí. Ale dočetl jsem se v archívě mnohého ze zdejší krajiny… Již od počátku naší cesty chtěl jsem se vás na cosi zeptati. Žalovala jste mi ve Zderadově, že vám vzali syna, jako brávali marokánské děti… V archívě našel jsem zápis o soudě s lidmi, kteří si vedli tak jako manžel váš; ale nazývají je adamity.”

„Říká se im šelijak, milostpane, ale neznabozi sou a neplechy provozujou šickni. Scházejí se tajně, dvéře zavírají, okna plachtama zastřou – nejprve zpívaj, ale potomej jak ich Pán Bůh stvořil, bezeušeho tancujou a smilstvu se voddávaj –,“ sdělovala Faimonka ke knězi se naklánějíc a čím dále tím více hlas svůj snižujíc, až nakonec již jen šeptala.

Páter se zastavil a udiveně na ženu se díval; leč ona jen plaše pohled opětovala, zaryla oči do země, do snědých lící vstoupila jí krev, takže zakrátko obličej její byl skorem

99$

tak červený jako pestře kvítkovaný šátek, který ovíjel dle způsobu tamního kroje její uzlíčkový čepeček. „Je to haňba poudat, milostpane, a eště vo vlastním manželoj,“ dodala po chvilce zajíkavým hlasem.

Také páterova tvář se zarděla a zapotila: „Toť by bylo hrozné, milá paňmámo, – o tom v archívních zápisech ničeho nebylo podotčeno! Tam jen vypravováno o poddaných, kteří se vzpírali návštěvě kostela, dětí do škol neposílali a k náboženství určitému přiznati se nechtěli.”

„Snad se ti páni na kancaláři styděli zapsat takovou hanebnost,” podotýkala žena.

Duchovní usmál se její prostotě: „Každé udání se zapíše; spíše se domnívám, že o strašných těch skutcích nepřednesena žaloba. Snad jsou to jen domněnky, panímámo? Byl někdo jejich schůzím přítomen a vypravoval o tom?”

„Sou marokáni chytří, držej se s tím a nikoho k sobě nepouštěj,” potřásala Faimonová hlavou, ani vlastní manžel nebo manželka se mezivá ně nedostane, nejní-li z něch!”

„Bude to podle všeho jen povídání pouhé,” konejšil kněz. „Nedbejte na takové bláhové pověsti!”

„Něco na tom bejt musí, sic ináč by vo tom sady nehovořili,” tvrdošíjně vedla svou žena. „Sami tem schůzkám svejm říkaj hody lásky, – každej si pomyslí, jaká to láska je! Manželstvo mají ve vopovržení, můj i Lexa i ti zvostatní neřekne manželka, řekne pomocnice, hospodyně, sestra, – dyž maj děti ke křtu dát donýst, musí je nutit a vyhrožovat im. Inu, milostpane, je haňba poudat…”

Páter Salášek poslouchal, potřásal chvílemi hlavou, ale mlčel, jako by o zprávách ženiných uvažoval. Konečně se zeptal: „Do jakých matrik jsou marokáni čili adamité zapsáni? Jsou to katolíci nebo protestanté?”

„Můj je psán za katolíka, a taky ve Strádouni za Mejtem je ich dost, co patřej k faře vraclauskej; Lexovi z Dolců a ti Pasečtí, co k nim docházej, sou helveti. Ale cák je to platný, milostpane, dyž ani ten, ani ten v Pána Boha a Krista Ježíše nevěří, kostelu a svátostem se vyhejbá? Dyť voni i se židama se puntujou a scházej, knihy a lejstra s nima

100$

si pučujou! Jedenkrát sem našemu vyčítala, že se přátelí s takovejma, keři našemu svatýmu náboženství se rouhaj a Krista, Pána našeho, jenž za nás kreu prolil, ukřižovali, – ale to sem si dala! Zařval na mě, že je žid člověk jako já, židům že sám Nejvyšší zjevil svoje zákony, s Abrahámem v důvěrnosti hovořil a za nás že nikdo nikdy krev svou neprolíval –Ježíš Kristus – skorem se, milostpane, voslejchám rouhavou tu řeč z huby vypustit! – Kristus teda že umřel za říchy vlastní anebo že byl utracenej nevidně jako tisíc inších – ale po tom prej po vobojím nám nic nejní!“

Žena zahořela ve tváři ještě temněji, jednak trapným svým vyznáním, jednak když viděla, že kněz dívá se nyní skorem ustrašeně, a vytáhnuv z kapsy svého poletujícího malakovu modrý šátek, s tváře a s čela pot si stírá. „Milá panímámo,” pravil posléze zarmouceně, „dle toho, co mi vypravujete, dopadá to s vaším mužem opravdu smutně! Zapírá Pána našeho, Syna Hospodinova a nejlaskavějšího pastýře duší, jenž jest outočiště všech trpících! Raduji se, že jsem vašeho vyzvání poslechl a s vámi vyšel; jest povinností mou jako kněze a přítele lidu nešťastníku tomu do svědomí sáhnouti. Jen se obávám, že ve své tvrdošíjnosti mne nevyslechne.”

„Snad přecej – snad přecej,” koktala žena, jsouc zaražena hluboce vážným proslovením pátera Saláška, jenž pokračoval stejným tónem: „Děkujte Bohu, panímámo, a považujte to za zvláštní řízení jeho prozřetelnosti, že vám syn byl vzat a jinam na vychování dán! Co by z hocha bylo? Jistěť člověk nejvýše nešťastný! Opravdu nutno, aby také dcerka vaše stala se oučastnou řádného školského vedení!”

„Och milostpane,” rozplakala se Faimonka, „dyby František doposavád byl s náma, bylo by ináč! Myslím si, že se náš tak tuze zatvrdil, protože mu hocha vzali. Vod toho času se žádným spravedlivým katolíkem nepromluví, kněze a kostely zrouna proklíná! Dyby se chtěli, velebný pane, vo to vzít, aby se hoch k našim vrátil! Samou radostěj by snad i táta se umoudřil a zasej si ved jako věrnej katolickej křesťan!”

101$

Kněz se usmál: „Pochybuji, že by návrat vašeho Františka způsobil takovou úplnou změnu. A bude těžko hocha vypátrat, neřkuli k otci jej přivést. Sama nevíte, kde nyní jest.”

„Jemnostpán falář ve městě a páni na kancaláři v zámku istotně vo tom budou mět povědomost,” naléhala žena. „Prej do škol, do Hradce ho dali.”

„Zeptám se pana faráře i ouředníků panských, a také do Hradce dopíši, mám tam přítele ze študií,” sliboval páter. „Jen aby vskutku co dobrého z toho pošlo. Líto mi vás, panímámo, a rád bych vám pomohl. Již pro příklad občanstvu přál bych si vašeho muže proměnit – ale jak řečeno, bude to těžká věc. Tyhle chalupy již zajisté náležejí k Rovince – a hle, tu napravo vyhlédá vížka kostelní – není to Zderadov?”

„Bárciť, bárciť, milostpane,” svědčila Faimonka, „vod nás do Zderadova blizoučko, jen tak přes pole. Rovinku jsme došli, ale k našim musí velebný pán přes celičkou osadu, my sme už naproti Dolcům, u samýho potoka.”

Sestoupili nyní úhorem a jílovými, dosti mazlavými cestami k prvním nepatrným domkům nevelké dědinky; hned zpočátku ve slunci blyštily se na nepořádném návsí dva malé kalné rybníky a na nich s křikem a kejháním proháněla se hejna kachen a hus, plašena jsouce občas drobnými bosými a nedostatečně oblečenými dětmi, které vybíhaly ze stavení a ze sadů žloutnoucí již trávy a nepořádných, nevalně úrodných ovocných stromů. Při rybnících a těsně při vymleté, tu tam se rozbíhající cestě stály menší chaloupky a baráky; větší stavení zbudována při svahu, jenž nad cestou se zdvihal, a byla proto zpředu dosti nesnadno přístupna; za nimi prostíraly se daleké a poměrně úzké lány polí.

Kamenité cesty, přerušované hlubokými výmoly, do nichž ze stavení tu tam stékaly černohnědé stružky hnojůvky, popraskaná a poloshnilá prkna, jež měla usnadňovati přechod na místech zvláště nepohodlných, rozcuchané sady, v nichž ani obvyklá slunečnice nepřipínala se k plotu, nízkost stavení i rozlehlejších, jejich maličká, zhusta po—

102$

maštěným papírem přelepená okénka: vše to přesvědčovalo pátera Saláška, dosti zvolna přes kameny a hluboké rýhy ztuhlého bláta vedle pospíchající Faimonky kráčejícího, že ocitl se ve vesnici zapadlé, zanedbané, jejímuž obyvatelstvu lhostejná je zevní úprava obydlí i vší obce. Přirovnával ji v duchu k přívětivým, zevšad přístupným vesnicím kolem rodného městečka, ba i k Podhradí; tam i lidé byli patrně jiní, znali jej, vítali, hrnuli se k němu, zde nejen děti že nepozdravily a spatřivše jej se rozutíkaly, ale i dospělí, nakouknuvše ze svých otevřených stodol, ze sadů neb vystrčivše hlavy z okének, ihned zase zmizeli, nedbajíce o kněze, kterého zajisté mnohý z nich znal z kázání a služeb božích v blízkém kostelíčku. K rozčilení, jež zmocnilo se ho za podivných zpráv ženiných, přidal se nyní ještě nepříjemný dojem pouti po Rovince; i kráčel stísněně za Faimonkou, když po lepkavé stráni pěšinou sotva znatelnou, dešti stále splachovanou brala se vzhůru ku svému stavení, jehož zešedlé a ušpiněné průčelí o dvou jakoby pomrkávajících okénkách pnulo se příkře nad cestou. Těžce oddychuje stanul za brankou na lemu otevřeného sadu, kde rozlétlo se hejno hus a zuřivým štěkotem vítal je pes, dokud žena jej neuchlácholila. Na dvoře, zcela zabraném velmi velikým a rozházeným mrvištěm, vstříc jim přišla, štěkotem jsouc upozorněna, dívenka asi dvanáctiletá, snědé tváře, tmavých očí a černého, sklenutého obočí; plaše pohlédla na příchozí, a uzřevši cizího pána, sklopila oči a zastavila se nerozhodně.

„Polib přecej ruku jemnostpánoj, Kačka,“ oslovila ji matka zhurta a trhla jejím ramenem. Děvče poslechlo, ale nepodívalo se přitom knězi do očí a ni slova nepromluvilo, takže páter byl znovu nepříjemně dojat jako prve, když děti u rybníka před ním utekly.

„Je táta domka?“ ptala se Faimonka rovněž přísně.

„Sou v řezárni,“ odpovídala Kačka sotva slyšitelně.

„Teda hdi a zavolej tátu do seknice. – Ráčej, jemnostpane, za mnou,“ pobízela kněze, „ať jenomej nesklouznou, je k našim těžkej přístup.” Vedla jej opatrně po kraji mrviště, pomáhala mu, podávajíc ruku, přes velmi vysoký

103$

práh do polotemné síně s hliněnou, leckdes do hlubokých dolíků rozpukanou podlahou, kde stála malovaná skříň, dvě podobněji truhly a kde na hřebech a kolících u vchodu do blízké stáje viselo všeliké řemení, chomouty, pod nimiž staré kusy kůže a provazů po zemi se válely.

Opět bylo páterovi vystoupiti na vysoký práh a sestoupiti do velmi nízké a dlouhé jizby, skorem tak šeré jako síňka, třebaže do roubené stěny zasazeno ze dvou stran po páru malých, špinavých okének. Kolem široké postele tmavých pruhovaných peřin, napříč do sednice postavené, kráčeli blíže k okénkům, k velikému stolu v rohu; nad ním nebylo obrazů ani nápisů, jen v úhlu jizby upevněna obvyklá černá skříň koutnice, pevně uzamčená. Faimonka oprášila lavici ze dvou stran stůl obkličující (digr v1), pomohla kaplanovi z burnusu, odložila jeho klobouk, plášť a hůl na postel, a omlouvajíc se, že ihned se vrátí, odběhla.

V jizbě byl těžký, nezdravý vzduch; zaprášená okna dávno asi nebyla zotvírána a po nich lezla hejna much, jež zanedlouho počala i hosta obletová ti a znepokojovati. Odháněl je šátkem, utíral si čelo a tváře v dusnu tom a horku neustále se potící, rozhlížel se kolem po neútulné, nízké sednici, kde nebylo ani jediné jasné, veselé barvy, jen tmavá hněď trámového stropu a špinavá žluť zašlého nábytku, šedé, dávno nebíleným vápnem omítnuté stěny, – a cítil se skoro nešťastným. Proč sem šel do tohoto brlohu nevěrcova, do této dědiny, kde se vše nehostinně mračí, lidé, cesty, stavení, příroda…? Zmůže zde něco? Neodejde spíše zahanben?

Z trudného uvažování vytrhla jej Faimonka, jež přispěchala, již podomácku odstrojena, v náručí s ohromným pecnem nízkého a velmi černého chleba, který položila na stůl; odskočila ještě ke kamnům právě při vchodu postaveným, mezi nádobím tam rozvěšeným a rozestaveným vybrala nůž a dřevěnou slánku, velikou jako mírka na obilí. „Ukrojej si u nás, milostpane,” pobízela, „náš přinde hnedkom, říkala sem mu, aby se přecej vobul, byl v řezárni jenomej tak v pantoflích.”

Páter Salášek děkoval, že nemá hladu, zapomínaje ve

104$

svém nepříjemném rozrušení zcela, že odmítáním chleba urazí hospodyni i domácnost.

„Velebnýmu pánoj je náš chlebeček černej,” pravila žena lítostivě. „Ale je nedlouho pečenej a brousku nemá!

V celičký Rovince by jemnostpán nenašel vonačejšího! Tady chlebeček ani tak tuze nepanuje, pečou ho jednou za onoho času, zrní dávají volům, sami jedí bandory, špenát, zelí a mlíko. To jenomej já, že sem přecej jako ze města, z Podřadí, peču chlebeček částejc. Náš dost škaredí, že za rodičů jeho to nebejvalo, že dobytku ubírám, – ale já na ten boží dar držím – abych jenomej pořádem pečánky jedla, tomu nejsem navedena! Přecej, přecej, milostpane – –. “

Za švitoření ženina kněz přece do těžkého bochníka zakrojil, sáhnuv do hluboké slánky, černou skyvku hojně posolil a pomalu sousta do úst kladl. Nepojedl jich mnoho, když se dveře na síňku s vrzotem rozevřely a dovnitř vstoupil, hluboko nad prahem se nahýbaje, hospodář. Navlékl si na hrubou zahnědlou košili krátkou soukennou kazajku s velikými a těžkými knoflíky a obul vysoké boty, jež sahaly mu až ke koženkám místy do leskla pomaštěným, jinde do běla odřeným. Přibližoval se pádnými kroky, usedl bez pozdravu na protější konec lavice a teprve po chvíli, když si byl několik vteřin pátera zamračeně prohlížel, pravil napolo uštěpačně, napolo pokorně: „To sou k nám hosti, vzácný hosti…”

Páter Salášek zarazil se nad podivným chováním mužovým; ale pak si v duchu řekl, že jiného neočekával, a nutil se do klidné odpovědi. Usmívaje se, jako by jej Faimon byl co nejpřátelštěji uvítal, odtušil: „Myslím sám, že jest tu ve vašem stavem kněz katolický řídkým hostem, ač jste tu všichni oudy naší církve, jak mi manželka vaše řekla.”

„Nemůžu za to, že rodiče mí podle světa vod ouřadů byli přinucený, aby mě do matrik katolickejch zapsat dali; sem křtěn za křesťana katolickýho, protože sem se tomu jako nemluvně zprotivit nemoh,” odpovídal Faimon, nehýbaje se, leč pronikavě na kaplana se dívaje.

Úsměv zhasl na tváři kněze; ale ještě stále přívětivě, ba

105$

s jakousi vroucností a chlácholivě doléhal na zamračeného hospodáře: „Není, milý muži, snad nižádnou hanbou býti katolickým křesťanem, že se tomu tak bráníte? Naše náboženství založeno je na lásce a z lásky počátek vzalo. Bůh Otec seslal nám svého Syna jednorozeného, abychom časné i věčné blaženosti došli, a On vylil za nás na kříži krev svou, obmyl nás jí a hříchů zbavil.“

Faimonka, jež zatím ke kamnům se vzdálila a tam cosi kutila, horlivě pokyvovala hlavou, křížem se znamenala a přitom po očku hleděla na muže, zdali odváží se odpírati páterovi Saláškovi, jako často odporoval jí, když po svém prostém a přihroublém způsobu zásady křesťanství mu vykládala.

Také kněz tázavě vzhlédl k hospodáři. „Velebný pane,“ pravil Faimon, pohledu z hosta nespouštěje, a koutky úst stáhly se mu k podivnému úsměvu, až objevily se za bezbarvými rty ojedinělé hnědé, v dásních trčící zuby, „říkají sousedi, že ráčej bejt pán učednej, že maj zalíbení v knihách a lejstrech a vícej se im voddávaj nežlivá světskejm rozkoším jako ti zvostatní páteři. Nemůžu tomu srozumět, kerak by učednej člověk moh uvěřit, že Bůh, který jest duch, zplodil ze sebe syna?“

„Vy tedy opravdu nevěříte, že Kristus, syn boží, přišel na svět?“ po chvilce naléhal zase kněz, jenž při posledních slovech blouznivcových, nedoveda snésti pohledu jeho, sklopil oči. „Vždyť to zapsáno v evangeliích, v bibli, a tu jistě i vy za svých schůzí čítáte!”

„Věřím tomu, jako věříme inšímu povídání vo králích a vojnách. Přišel na svět, jako přicházíme my šickni, synové boží jako on. Byl naplněn duchem prorockým a mnohou praudu vyřknul; ale aby byl za nás umřel a nás spasil, to je lidskej klam. Bud byl ukřižován za svoje říchy, anebo byl utracenej nevidně, a tu vina padá na soudce jeho – stejně dycky umřel sám za sebe.”

„A v Ducha svatého – svatou Trojici –,“ tázal se páter již rozčileně a zajíkavě.

„Trojice je mnohobožství, velebný pane, a proti tomu, abychme měli vícej nežlivá Boha jednoho, sami kážete,”

106$

odpovídal hospodář a dodával s úsměvem, ale již ne řezavým, nýbrž skoro líbezným: „V ducha věřím, jsa sám z ducha! V každém člověku duch jest, který nás spravuje a utěšuje, bez něho nic nejsme. Bůh duch jest v nás, jest v celém světě, celý svět jím se hýbe a spravuje a my jsme v něm.“

„člověče, vy jste deista, jste voltairián – kde proboha jste učení to sebral – to není z vás!“ děsil se dobromyslný kněz.

„Naše učení bylo vodjakživa, jenomej že sme se k němu vejřeuně znát nesměli a posavád nesmíme. Říkaj nám u ouřadů šelijak, velebný pane, deisti, marokáni, izraeliti, protože prej s židama stejně smejšlíme, abrahamiti, protože věříme jen, co Hospodin Abrahámoj zjevil, ze zvostatního nic, co Mojžíš a ti jeho potomci do bible naplácali. Ba i adamitů nám nadávaj, že prej vod něch pocházíme a podlévá nich se spravujeme. Vo tom panu Voltéroj taky sem slejchal vod strejce svýho; ten měl v ňom takový zalíbení, že až knihu se slovíčkama si vopatřil a jeho spisy si překládal. Ale sám sem ich nečet.“

Kněz seděl před sedlákem něm, hledě před sebe udiveně a s jakousi hrůzou, u kamen Faimonka lomila rukama nad opovážlivostí, a jak se jí zdálo, nestydatostí muže, jenž ke všem svým bludům bez ostychu se přiznává.

„Už vidím, pantáto, že schválně všech možných bludů se chytáte, je rozbíráte a v nich hloubáte,” řekl kaplan mírně a skoro beznadějně.

„Vod toho byl nám dán rozum, abychme šecky věci rozumem poznávali. Co rozumem obsáhnout možno nejní, je jenomej klam a lež!“ odbýval jej Faimon.

„Ale jen pomněte, člověče, kam s rozumem dojdete! Jsme, pravda, všichni synové boží s duší nesmrtelnou, ale přece slabí, krátkozrací tvorové. Musíme mít víru v moudrost božskou a jeho tajné zákony a především musíme mít lásku, základ všeho učení Kristova. Pravil Pán, tu-li míti nebudeme, že budeme jako kov znějící. Tu lásku hlásati všude je povinností nás kněží katolické církve, tou láskou veden dal jsem se od ženy vaší sem zavésti a napomí-

107$

nám vás, abyste se rozpomenul nad sebou a nad svými.”

Kaplan mluvil naléhavě, vroucně; leč na Faimonově tváři objevil se znovu onen podivný úsměv, jenž Saláška již při vstupu zarazil: „Čet sem to taky v Písmech, co velebný pán vo tej lásce vykládá, – ale taky sem čet: ,Podle skutků jejich poznáte jich.‘ Katolický kněží kážou vo lásce, a přitom berou rodičům děti a štvou hospodyni protivá hospodáři. Sou to služebníci falešní toho, kterýho uctívaj. Šak im to jejich vlastní spolubratr řek do vočí! Slyšeli, velebný pane, něhdy vo Rongoj?”

Páter nevrle sebou pohnul: „Člověče, vy dnes kdejakého rebelanta proti církvi svaté na paměti máte. Slyšel jsem o něm, ale nemyslím, že něco řádného způsobil.”

„Prauda, prauda, on se pan Ronge nešik těm zvostatním, dyž im vyčet, že uctívaj sukni místo Boha a ducha.”

Faimonka, která od kamen odešla před chvilkou do síně, vrátila se nyní, nesouc v ruce rendlík, z něhož vycházela vůně na špeku usmažených vajec; postavila jej na stolní desku, přinesla lžíci a toufarový talíř bělavý s modrým věnečkem a pobízela hosta, by si bral. Přitom sklonila se hluboce ke stolu a šeptala: „Nezapomenou, milostpane, na Františka a Kačku,” a pobízejíc pak znova, upírala oči k němu s takovou prosebnou žádostivostí, že kněz, úplně již rozladěný tvrdošíjným vzdorem a bezohledným rozumováním hospodářovým, rozpomněl se opět na slib ženě daný a proč vlastně cestu sem vážil. Ale sotvaže, pozdvihna ke stolu zrak, setkal se s pronikavým pohledem Faimonovým, jehož očím černé, nad nosem se stýkající obočí dodávalo ráz zvláště nevlídný, skoro nepřátelský, ihned zase jat byl jakýmsi malomocným steskem a přáním, aby již ze skličujícího obydlí byl venku. Odsunul od sebe talíř a zavrtěv hlavou řekl Faimonce: „Nebudu jisti, milá paňmámo, nadarmo jste si způsobila práci a škodu…”

„Přecej, přecej, je to po cestě,” žebronila žena, kaplanovi rendlík a talíř zase přistrkujíc. „Tuze by mi přišlo líto, dyby milostpán ani soustička u našich nepojed!”

„Poznávám, že tu nejsem rád viděn,” odvětil páter citlivě,

108$

„a v takovém stavení není mi do jídla, ba pokládal bych si za chybu, abych v něm pohostinnost přijímal.”

Žena osušovala si cípem zástěry oči. „Kdák by řek, že

ten náš i na milostpána bude takovej kruťák – – ,“ zajíkala

se ve vzlykotu.

„A nepřišel jsem ze žádných sobeckých oumyslů, pantáto,” obrátil se nyní Salášek přímo k Faimonovi, „jen proto, že mne vaše manželka a ta dobrá Rozárka uprosila. A jakmile jsem vaši dcerku na dvorci spatřil, sám jsem nahlédl, že je nejvyšší čas, aby se jí někdo ujal. Je plachá, lidem nezvyklá, hledí zarytě a v té její dětské dušičce ani jiskřička lásky zajisté nezasvítila. Vychováváte ji asi taky po voltairiánsku, jen rozumem, – ale podobné vychování pro vesnické děti není! Je potřeba vésti ji ku pravé zbožnosti, poslušnosti, skromnosti, aby z ní jednou byla řádná křesťanka, světu a rodině k užitku. Sami toho nedokážete, posílejte ji do školy, kde moudrého vedení se jí dostane!”

„Kačka je dcera boží, jako já jsem boží syn, je naplněna duchem, ona ve škole zdokonalení sama od sebe moudrosti nabejvá.”

„Mlčte již konečně s těmi nesmyslnými větami, kterým snad sám nerozumíte,” zvolal kněz nyní doopravdy rozzloben. „Řekněte raději, že roste jako dřevo v lese, divoce, nakřivo! Rodiče jsou povinni dáti dětem řádné vychování, na ně padne vina a zodpovědnost, zlotří-li dítě a je-li svým spoluobčanům ke škodě!”

Faimonka, jako by již viděla před sebou strašnou budoucnost své Kačky, dala se do pláče ještě usedavějšího. „Táto, táto,” obrátila se k muži, „cák nás chceš šecky zkazit? Milostpán smejšlel nám bejt nápomocnej, za Kačku ve škole se chtěl přimluvit – po Františkoj v hradeckejch školách se vyptat – má tam známosti – na jeho přímluvu by nám hocha snad vrátili! A ty svou paličatostěj a svejma diunejma řečma šecko zmaříš!”

Při zmínce o synovi zdvihl Faimon skloněnou hlavu a v očích mu zasvítilo. Podíval se na pátera dychtivě, jako by čekal, kterak odpoví. Leč pak sklopil zase zahnědlá víčka a zamumlal: „Kdák ví, zdali tělo jeho na zemi

109$

dosavád přebejvá? A dyby stejně – zapomenul na nás, modloslužebnictví se voddal a vrátit by se nechtěl! František je ratolest rodu Faimonova uschlá!”

„Ale neé! Neé!“ plakala žena. „Jaká by to byla radost, dybychme ho eště, nežlivá ze světa sejdeme, spatřili! Milostpane, nedávaj na našeho, smilujou se a tam do Hradce dopíšou!”

„Slíbil jsem a slovu dostojím, třebaže si toho manžel váš nezasluhuje,” pravil kaplan, těžce z lavice se zdvihaje a širokým tělem kolem hrany stolu ven se tlače. „Mnoho ve starých písmech psáno o pohostinnosti české, – ale tady v Rovince to neplatí – hospodář přijal mne ne jako hosta, ale jako nepřítele – a já přišel z přátelství,” končil vyčítavě, sahaje po klobouku a burnusu na posteli umístěných.

Faimon pohnul sebou prudce, jako uštknut. Přitiskl ruku na hruď a pravil zamračeně: „Velebný pane, přišli prej v dobrotě, a přecej chtěli mi brát, co si nemůžu dát vzít: dědictví po předcích, naši přesvědčenost, naši pravou víru. Já jim, pane páter, jejich víru taky neberu, třeba troufám, že by se párma slovy dala rozfoukat jako pejr. Nemaj mi za zlý, já už při tom zvostanu, v čem sem výrost a co rozumem za nejlepší sem poznal.” Pak rychle vstal a ještě před knězem ze sednice vyšel; bylo slyšeti jeho prudké, pádné kroky, až v pozadí usedlosti, kdesi v kolně úplně zalehly.

Salášek potřásl hlavou: „Pochyboval jsem hned předem, že tu mnoho pláten nebudu, ale že tak zle pochodím, neočekával jsem! Ubil jsem pěkné odpoledne – kdo ví, zda včas a za světla na hrad se vrátím?”

Žena vzdychala, utírajíc si znovu oči. „A milostpán přecej vajíček se netek, pude vod nás vo hladě”

„Děkuji vám, panímámo, snad sama cítíte, že jsem pro řeči vašeho muže jisti nemohl. Hladu ostatně nemám, Rozárka se o mne postará!”

„Dám milostpánoj Kačku, aby cestu ukázala, třá by zbloudili – ale za šera dojdou, vo to nic!” nabízela žena.

Tvář kaplanova se zachmuřila. „Vaše děvče na mne pohlíželo tak nevlídně, skoro jako sám hospodář – vrátím

110$

se raději sám, však cestu naleznu – aneb se doptám,“ odmítal.

„Teda vyprovodím milostpána hodnej kousek sama, dokud zámek neuvidí, – a pak pudu na přístěh, humnama.“ Odběhla a za vteřinu se vrátila v lepší jupce a napolo zakuklena v bábovec, pomohla knězi přes vysoký práh sednice i temnící se síňky, pak na dvorci volala dcerku, až tato z pozadí sadu přiběhla, a nařizovala jí, aby nanosila k ohništi drv a za nějakou půlhodinku zatopila. Děvče na její přísný pokyn knězi silně se zdráhajícímu ještě ruku políbilo a pak brali se oba touže cestou zpět, tentokráte rychleji, neboť páter Salášek byl rozčilen a kromě rozrušení poháněla jej obava, aby za světla došel blízkosti hradu.

V začernalé sednici skomíraly paprsky nížícího se slunce; na stole pronikavě voněl vaječník na špeku usmažený a sta much usedalo na rendlík i na skyvku, kterou kněz rozdrobil, ale nedojedl. Kačka několikráte prošla síní a do pozadí k ohništi snášela kusy rozštípaných pařezů i rovnější štěpinky. Posléze bylo slyšeti, jak praská dříví v rozdělaném ohni. Děvče pak polehounku otevřelo dveře do sednice a bázlivě dovnitř nahlédlo; nevidouc nikoho, přiblížilo se ke stolu, přivábeno vůní zanechaného na něm pokrmu. Odhánělo váním své chatrné zástěrky a šeptáním „vša, vša“ černá hejna much, ale dotknouti pokrmu si netroufalo; smažená vejce byla mu jídlem vzácným, o němž nevědělo, hodí-li se i pro ně.

Kačka, sama sebou málomluvná, podivnými poměry v rodině stala se stvořením plachým, jakoby zakřiknutým; vůle otcova ukazovala jí jednu cestu, vůle matčina opět jinou, děvče bylo rváno jakoby dvěma protivnými větry. Do školy nesměla, že otec nedovolil, mezi děti rovinské a dolecké ji matka nepustila, aby jí nespílaly adamitských zmetků… Tak jen sama cosi si vypravovala, když domnívala se, že je o samotě, – a když se jí kdosi otázal, co hovoří, – hned se odmlčela a vymlouvala, že nic. I teď, když stála před stolem a mouchy plašila, což se jí jen málo dařilo, šeptala si: „Tatínek sou pohněvanej a maminka stejně taky… A ten pán – kdák to byl? A cože tak po-111$

smutně se koukal… ? Vša, vša, tech much je! Sto kalounů!“

Dvéře vrzly, Kačka se ohlédla a spatřila otce, jak již odstrojen, jen v kozlovicích, zhnědlé košili a pantoflích, vrací se do sednice a usedá ke stolu. Odstoupila bázlivě. „Vodnes to,“ křikl na dcerku, „ať mne to mámino bláznoustvo nepíchá!“

„Nebudete íst, tatínku?”

„Teknout se toho, co ten páter nechal?” řekl Faimon opovržlivě. „Stejně nemusela máma plejtvat tím, co já těžko vydřu, – a pro takovýho služebníka církve falešný! Chyt i na Františka, bárciť, bárciť!” Uhodil pěstí o stůl, a pak podepřev si o desku loket, vložil hlavu do dlaně a zadumal se. Kačka udiveně naslouchala, když zaznělo jméno ztraceného bratra, kterého nepoznala; ale když otec dále nepromluvil a na její přítomnost jako by zapomněl, sebrala rendlík se stolu, zastrčila do hliněné trouby, odklidila chléb a odešla pak do síňky přiložit na ohniště.

«7»

Pěkné a jasné podzimní dny potrvaly v pohorském koutě skoro nerušeně po celý říjen, jen tu tam krátkou prškou jsouce přervány; v městečku i v okolních dědinách pohodlně sklidili si brambory, poorali a na místech nejvíce chráněných zaseli zimní žito; za čerstvých jiter v neděle a svátky pěkně šlo se lidem do kostelů a obvyklá posvícení kolem svatého Václava a „císařské” odbyla se k potěšení mladých i starých za počasu a dosti suchých cest. Ale pak dostavily se krátce po Všech svatých ony dlouhé, nepřetržité listopadové deště, provázené vichřicemi, a čím blíže k prosinci, tím častěji smíšené s prvními, rychle tajícími sněhy, jichž se obyvatelstvo více obávalo než tuhých, suchých mrazů; na cestu pěšky po silnicích namnoze špatných, po drahách polních, jimiž nerušeně proudily dešťové spousty, nebylo lze ani pomysliti, stežníky, kudy chodívalo se tak pěkně „na urážku”, osaměly zcela uprostřed polí a po krajích lesů.

112$

Lidé v městečku často po celý týden nevyšli ani za humna svých stavení; obstarali si dobytek a od rána do večera hleděli si svých drobných živností, tkali plátno, seděli za stávkem punčochářským, pracovali o dýmkách, zabývali se ševcovinou, krejčovinou, prodávali v krámech. Pomáhala žena muži, odrostlejší děti rodičům; v nejednom stavení rachotil stav po celý den i noc, do půlnoci dělal na něm hrubé plátno syn, od půlnoci otec neb matka.

Po večeři, nebylo-li příliš bouřlivo neb nemetl-li sníh až do podsíněk, scházeli se zvláště muži na besedu u některého občana, který miloval společnost a měl prostrannější sednici; do stavení, kde byla mladá děvčata, dostavovaly se kamarádky na přástvu; hospodyně vždy velmi zaměstnané pobesedovaly si při draní a popovídaly si o neobyčejných příhodách, zjeveních a strašidlech, že to po celý pak rok pamatovaly. S „jinostranskýmí” za nastalého nečasu bylo málo styku; někdy ani v kostelích neobjevovali se farníci ze vzdálenějších vesnic. Kdo z městečka byl nucen vydati se za nutnou záležitostí, hleděl získati místo u některého souseda, který formanil a za každé pohody přivážel zboží a potřeby kupcům, řemeslníkům i domácnostem. Samotnu vydati se z městečka, ze všech stran lesy obklopeného, bývalo odvážno; často povozník, jenž první vyjel určitým směrem, byl nucen proházeti si cestu zámětěmi, a zvláště v lesích mizela někdy jízdní dráha, splývajíc s příkopy a srázy.

Na vesnicích bylo ještě tišeji; zde besedy jen málo byly pěstovány, stavení osamělá, málo přístupná, sama jaksi tlumila přátelská setkání. Muži statečnější chodili do lesů na práci, slabší s ženami a dětmi o závod tkalčili. Jednou dvakráte týdně, když byla „vůle“, chodily zvláště starší ženy do lesa „na topení”, jednou za čtrnácte dní odváželo se vyrobené dílo k faktorovi. Projížděli-li formani některou vesnicí, zhusta ani s človíčkem se nesetkali; jen nebyla-li drobná okénka chalup při silnici stojících zamrzlá, vyhlédla za jich tabulkami tu tam zvědavá tvář.

Domek nebožtíka Koutného stál na nejživější části rynku; okénka veliké sednice ústila na dřevěnou podsíňku,

“3$

dosti vysokou a světlou, bylo z nich viděti právě na starobylý rathouz, na pumpu a štátuji, a když Helena, vdova, jen trochu se nahnula, spatřila i kříž, teď jen holými koši stromů obklíčený, a za ním hmotnou kamennou zvonici, jejímž klenutím chodilo se na hřbitov u katolického kostela. Každý vůz, každičká kárka přejela kolem Koutných stavení, každého, kdo skočil si ke kupci neb pekaři, bylo z oken viděti, bývala-li na rynku komedie, zamlouvali si sousedé tu místo a libovali si, jak tu i zimního času veselo: a Heleně Koutné zdálo se, že je to nejsmutnější domek na světě, že je v něm tma jako nikde již a povalový strop že se níží a níží, až na ni a děti spadne a je ubije.

Nikdy neplynul jí čas tak těžce a zdlouhavě jako letošní zimy. Smrt mužova udála se právě v době největší práce venkovní, nedošla klidného týdne, dokud s pomocí bratrovou, Lexových a jiných přátel hospodářství své neopatřila, neměla ani kdy přemýšleti, si stýská ti; ale teď, kdy měla seno na stropě, bandory ve sklípku, žito a ječmen semlety a oves prodaný, kdy nebylo jí vařiti pro sekáče ani pro mlatce, teprve jí připadalo, že je vše ve stavení zjinačeno, proměněno, prázdno.

Stesk, který utlumen byl letním a podzimním shonem, teprve teď celou ostrostí svou na Koutnou dolehl. Nechala si z obou stávků menší, na němž dříve muži pomáhávala, a sedávala při něm dlouhé hodiny, majíc malého Jiříka blízko sebe. Jednotvárný rachot a řinkot jako by k osamělé ženě promlouval; vypravoval jí o lásce mužově, který nedal se žádnými rozdíly a výstrahami od ní odvrátí ti, o jeho smrti ve věku ještě mladistvém, jejíž nutnost marně hleděla si vysvětliti vůlí Hospodinovou, o těžkém životě, který čeká ji s pěti sirotky.

Vzpomínala otce, jenž učil děti svoje, aby ze života se radovaly a světlem rozumu přemáhaly svízele na člověka dorážející. Kterak se radovati, když starost a smrt zevšad hrne se i na ty, kteří odstoupili ode tmy a dychtí po světle živém? Často ani nevědouc, zadumala se a ruce složila v klín; děti starší, živé a neposedné, bávaly se ve chvílích těch matky, – hleděla tak přísně a neúprosně! Bledla

114$

a hubla, a sousedky si vypravovaly, že je na Heleně Koutné vdovský stav jaksepatří znát. Neplakala hlasitě, nelomila rukama, nevolala muže z hrobu, jak vdovy v městečku za prvních dnů činívaly, ale zvážněla ještě více a téměř netrpělivě nesla, tropil-li Váša a obě větší holčičky, vrátivše se ze školy, značnější hluk, roztrhali-li si šatky, žebronili-li o krejcar neb nějaký mlsek.

Děti vytratily se, kde jen mohly; naučily se choditi do vedlejšího stavení k tetě Kvapilové pohrát si a poskotačit. Teta nebyla také z nejveselejších, ale ve své měkkosti nikdy na děti svoje i Koutných přísně se nepodívala, je nezakřikla, a hned jim na očích uhodla, mají-li hlad, dychtí-li po nějaké pochoutce, sušeném ovoci, chlebu s pomazánkou, buchtě. A Kvapil byl k dětem sestřiným ještě štědřejší; připomínal ženě, že jsou to sirotci, jimž stejně mnoho dobra svět nedá, pohladil je, kdykoli je v sednici neb na síni zastihl, ba dovolil jim i vstoupiti do sedlářské dílny, kterou měl v pozadí svého stavení, a do skladiště, upraveného z bývalé kolny.

Děti Koutných měly u Kvapilů skorem domovské právo; byl-li strýc někdy nepřítomen, na jarmarce, za řízením soudním neb jiným, přinesl jim právě tak perník, obrázek, lacinou hračku jako dětem vlastním. Všem se zdálo, že mají přece tatínka, zvláště když viděly, že i jejich mamince ve všem pomáhá a skoro co den u nich se staví.

Bylo by se zdálo, že v obou spolu sousedících staveních bydlí jen jediná rodinka, kdyby obě hospodyně udržovaly živější styky; leč Helena Koutná vůbec nikam na besedu nechodila, i babičce Kučerové se vymlouvala, že nemá kdy, že vše na ní jen spočívá, a raději stařenku prosívala, aby zašla někdy k ní. Byla-li unavena celodenním šukáním po domě a prací při stávku, sedávala při blikavém kahánku u stolu v rohu a četla v bibli aneb v některé jiné knížce, jež jí bratr Josef a ostatní bratři opatřili. I nad čtením často se zadumala a hlavu v ruce skládala; překvapil-li ji kdo v pozdní tu hodinu, podivil se hluboce vážnému výrazu její tváře, svraštělému čelu a trpce staženým koutkům tenkých úst.

115$

Kvapil ji někdy káral, že nikam si nevyjde, ba i k nim do stavení málokdy vkročí na delší návštěvu. „Mohla bys s Adnou si pohovořit, když mezi mužské sednout se ti nechce; je to ženská tichá, ale dobračka, ty tvoje děti má jako svoje, a ty jako bys se í vyhejbala,” pravil jí kdysi.

„Nemá to tvoje hospodyně ráda, dyž se u vašich tuze blejskám; už částejc mi babička Kučerová svěřovala, že Adna na mne žárlí, všímáš si í prej míň nežlivá mě. Dyž sme vespolem na ty schůze mezivá bratry a sestry chodívali, až prej plakávala…Jenomej mě tu nechejte vo samotě, na mě se to tak patří,“ odpovídala vdova přitrpkle.

„Abys eště čerstvěj do zármutku upadala, dyť si už ani podobna nejsi,” hněval se bratr opravdově. „Nebožtík byl dobrá duše, měl tě rád, ale abys si tímle způsobem kazila svět, to by bylo proti lidskýmu rozumu. Máš komu bejt živa – musíš přemáhat sebe, položit si sama zákon a podle něho se spravovat.”

„Bratře, máš to platno, dyž si sám řekneš, tak a takle budeš živ, ve světle budeš chodit a duchu nejvyššímu se líbit, – von to světa běh dokonca ináč vobrátí!” řekla Koutná a zadívala se na Kvapila ponurýma očima. „Čítám v bibli, abych nabyla přesvědčenosti, že musíme se tu plahočit, za mladejch let umírat, pro poškleb bližním sloužit, – ale stejně se mi zdá, že je to šecko nespravedlivě usouzeno, že bychme rejš, dyž už na tento svět beze svý vůle sme byli posláni, měli ho užívat v radosti a ve štěstí. A je tu, vezmem-li to kolem, jenomej tma a bída a smrt. Slepej mládenec taky jen samý svízele českej zemi prorokoval, ta rytířka Jenoéfa co zkusila se synáčkem, a císaře Josefa stejně taky utratili, že byl šlechetnýho srdce a světlu živýmu přál.”

Kvapil se zamyslil a mlčky několikráte jakoby na souhlas pokývl hlavou; pak konejšivě, skoro něžně odpovídal: „Jenomej vytrvej, Helenko, jak se patří na nás děti z ducha; pomůžem ti, seč budem, – dá se ti Nejvyšší dočkat lepších časů. A choď mezivá nás, snadněj ti zejma ujde.”

Koutná ani tentokráte bratra neuposlechla; strávila i vánoční dobu v obvyklé své uzavřenosti. Děti s matkou sice

116$

povečeřely jahelník s houbami a obdržely jablka a ořechy, jež jim na špejchaře uschovala; ale pak, vyškemravše si dovolení, vytratily se ke Kvapilovům, tam jablka si rozkrajovaly a ořechy rozlupovaly, hádajíce dle nich, jak bude kdo dlouho živ a zdráv, tam dívaly se na děvečku Báru, jak si lije olovo, a společně s dětmi Kvapilovými šly poslechnouti, jak pastýři z obecní pastoušky prozpěvují vánoční koledu.

A matka zatím doma dumala o tom, zdali skutečně již jednou přijde Spasitel, jenž lidstvo vykoupí ze smrti a běd, a vzpomínala Pakosty, který tak pevně věřil v příští tisícileté říše lásky a pokoje a důvěrně očekával příjezd krále Marokána. Jiřík spal na tvrdém lajci vedle ní, maje bledovlasou hlavu složenu v její klín; zadívala se chvilkami na něho a ptala se v duchu, dočká-li alespoň děcko to, jí nejmilejší, do věrného jejich rodu nejvíce podobné, dne, kdy šťastni a oslaveni budou dědicové ducha čistého, živého.

Konečně však přece se oblomila a na besedu ke Kvapilovům přišla; přispěchal k ní bratr jednoho poledne ke konci prosince s novinou: „Je tu Kostlán, kožešník z Litomyšle, přijel se podívat zas jednou na svoje rodiště, do zejtřka se zdrží. Zrouna sme se potkali v rynku, vyptával se po nás poušech, tuze tě litoval, dyž uslyšel, žes tu zvostala jako vdova. Dyť pamatuješ, že na tebe si myslíval, než do světa se vydal, – a bylas tehdy sotva ze školy. Přijde k našim dneskom na besedu; slíbil sem, že řeknu sousedům a každýmu, se kterým se tu znával zamlada. A Kostlán zasej slíbil, že nám bude vypravovat, co u nich v Litomyšli znamenitějšího a co tak v Čechách se chystá a strojí. Prál, že teďkejc bude živo šady, že ten patent císařskej nese novou dobu, rok osumačtyřicátej že se teprú teďkejc uskutečňuje.”

Kvapil mluvil rychle a rozrušeně, byl jako udýchán, tvář se mu zardívala a čelo, ač byl venku mráz, pod bohatým vlasem ke skráním přičísnutým vlhlo potem. Vážné rysy Koutné prohřál úsměv, když naslouchajíc rozčilenému bratru, pravila: „Kostlán! Dlouho tu nebyl, a do Litomyšle přecej nedaleko! A jak s ním je? Hde mu řemeslo?”

„Vyptáš se ho sama,“ odbýval ji bratr, „nemám teďkejc

117$

kdy na vejklad, jenomej sem tak zaskočil, abych ti řek vo besedě. K šístej se sejdem, čekáme tě s Adnou istotně, bude ženskejch víc, nedá im, aby se na bratránka nepřišly poďvat.”

Poslední slova Kvapilova zněla již ze síňky, tak velice spěchal domů. Proto podivila se Koutná velice, když za chvíli, vyhlédnuvši okénkem, spatřila jej, jak rychlými kroky kráčí opět rynkem; nahnula se poněkud více, a již si vysvětlila, proč bratr nanovo ze stavení svého vyšel: dohonil Kubika z Pasek, který zvolna bral se podle žebřiňáku taženého hubeným a velmi vysokým koněm, a vykládal mu cosi právě tak spěšně a horlivě, jako hovořil před chvilkou k ní. „Taky ho zve na besedu,” řekla si vdova, „ale hdežpak z Pasek za večera! Bude Kubík rád, až dojede dom! Stejně kdesi vodváděl práci, má vod Mlejnka pučenou naši Lucku!“ Vzdychla zhluboka: „Že sem si dříu neušímla, esli se stavovala před našima! Byla tak naučená, dyž s naším jezdívala…”

Odstoupila od okénka, a smutně pokyvujíc hlavou, vrátila se k zaměstnání u plotny, z něhož ji bratr vyrušil. Podívala se do trouby, zdali se jí dopíkají placky, obracela je a na lajci před kamny v toufarové misce roztírala hruškové povidlí, jímž hodlala je pomazati. Zamyšleně míchala, odkrývala hliněné poklice na hrncích, v nichž vařila sobě a dětem zelouku, bandory pro krávy, a zašeptla jednou dvakráte: „Naše Lucka…,” přičemž na okamžik tvář se jí rozzářila zádumčivým úsměvem.

Když děti přiběhly z rynku k obědu, přivítala je něžněji než kdy jindy, zadívala se do nich, jako by čísi podobu v nich hledala, a jakmile snědly polévku, řekla Vášovi: „Byla tu dneskom naše Lucka; Kubík s ní jel na Paseka.”

„My i viděli v rynku,” chlubil se Vašík, nakusuje dychtivě pomazanou placku, již mu matka podávala. „Já taky, já taky,” hlásila se děvčátka, a hoch, aby si dodal důležitosti, rychle dodával: „Strejček Kvapilů stál při ní a poklepával i po hlavě, a mě taky pohladil, dyž sem se šel na Lucičku poďvat!”

„Mě taky,” ozývaly se malé dívky a Jiříček se usmíval

118$

a kýval kadeřavou hlavičkou, dávaje matce takto najevo, že též viděl koníka, s nímž se brzy po smrti otcově děti loučily s velikým pláčem.

„Já chtěl po strejčkoj Kubíkoj, aby mě svez na Paseka,” vypravoval chlapec dále, „ale strejček náš na to nesvolil, říkal, až někdy dýlej, až zjara – a dneskom že strejc Kubíků tuze chvátá, že se musí zasej vrátit semka.“

Matka poslouchala vypravování Vášovo s účastenstvím. „Šak se nevrátí,” odpovídala více sobě než hochovi, „bude hnedkom tma, teďkejc je deň přeukrutně krátkej. A sněhu leží taky dost a dost – troufám, že sou na Pasekách zámětě na sáhu. Kubík se na to rozmyslí.”

Avšak když za nejhlubší tmy vešla kvečeru do stavení bratrova, byl Kubík z prvních, s nímž se v sednici setkala. Kladl si na kobku zvlhlou svou beranici a krátký kožíšek věšel na hřebík vedle lžičníku. „Fouká tam a sníh mete se stromů,” vysvětloval jí, oprašuje si šátkem žlutě a červeně květovaným vysoké boty na nártu sněhem zabílené.

„Že ses vodvážil, bratře!” divila se Koutná. „Viděla sem tě v rynku s Luckou naší, chlapec mi říkal, že bratr Josef tě vybízel, abys na besedu přišel, ale netroufala sem, že se vydáš! Cák esli začne chumelit? Kerak se vrátíš?”

„Kateřina, hospodyně moje, dost mi bránila, že hdesi v zámětě zapadnu,” odpovídal jí Kubík jakoby v nemilých nesnázích, „ale dyž bratr Kvapil sliboval, že se dovíme, kerak se to zasej hejbe mezivá lidma, kerak duch praudy zasej nabejvá práva!… Šel bych třá ledovým mořem, abych uslyšel, že světlo čisté rozlejvá se už i nad dětma světa, jako se rozlejvá v nás.” Tklivé pousmání rozestřelo se na bledé, měkké tváři Kubíkově; ustal od oprašování, ruce složil na prsa a poslední věty skoro jen šeptal.

„To se, bratře, mejlíš,” podotýkala Koutná rovněž tichým hlasem. „To Kostlán, kožešník, dojel z Litomyšle, a ten nejní z nás. Říkal bratr Josef, že bude povídat vo jakejchsi císařských patentech, vo roku vosumačtyřicátým, dyž byla ta rebelie…”

Kubík chytil ji za ruku: „Sestro, tehdivá se světlo dralo na svět, ale tmáři ho ušlapali! Teďkejc snad bude líp.”

119$

Chtěl ještě dále vykládati Koutné o své naději, když Kvapilová, spatřivši švagrovou, chvatně k ní přistoupila a s ní se vítala. „Jsi hodná, žes došla na besedu; náš tuze by se bejval hněval, dybys byla zvostala domka. Děti i s našema sou u babičky Kučerovy dobře skovaný,” dodávala jako na upokojenou vdově, „tady by byly jenomej na překážku a v komoře teďkejc v zejmě by bejt nemohly. Slíbila babička, že je semka k vůsmej hodině přivede a taky na Kostlána se poďvá, – toť, pamatuje ho v peřině! Ale nebuď tu u dveř, a vy taky pote dál, Kubíku!” pobízela.

Na velikém stolu v rohu stála žlutě natřená plechová lampa se stínítkem taktéž plechovým, pod nímž hořel dosti jasně plamen plochého, lněným olejem napojeného knotu. Kvapil přivezl si ji před nedlouhou dobou z obchodních svých cest, velmi si jí vážil a rozsvěcoval ji jen za zvláštních příležitostí, užívaje každodenně malého kahánku neb borových loučí, jako se dělo v ostatních staveních městečka.

Občané usazení kolem stolu i několik žen, v tlumu trochu opodál na jednotlivých sedánkách přikrčených, se zalíbením dívali se do jasného světla a zase zvědavými zraky utkvívali na Kvapilově hostu Kostlánovi, který seděl na slavnostním místě, právě v úhlu světnice, kde stýkaly se obrazy z obou stran v nepřetržité řadě zavěšené. Byly to podobizny i dějinné výjevy, ony z většiny již notně otřelé a začouzené: Luther, Melanchthon, mistr Jan Hus, Žižka, tyto svěžích, až křiklavých barev představovaly vedle upálení mistra Jana a smrti Žižkovy u Přibyslavě i vyhození místodržících z oken Pražského hradu a loučení se exulantů na pomezí českém. Nejníže, docela v úhlu stěny, visela zasklená rytina, známá podobizna Karla Havlíčka Borovského, jeho ženy, matky a dcery, tehdy v českých domácnostech dosti rozšířená, kterou však zde v městečku měl jediný Kvapil. Svým zcela městským kostýmem, kabátem vysoko upjatým a volně splývajícími konci černého hedvábného nákrčníku podobal se host z Litomyšle poněkud obrazu Havlíčkovu, kdežto ostatní ve svých krátkých, zpola rozhalených kazajkách o lesklých knoflících, v koženkách neb štrukskách vypadali jako ze světa zcela rozdílného.

120$

Jinak však byl Kostlán, k němuž Kvapil stále pohlížel se zrakem radostně rozjiskřeným, docela jiný než milovaný hrdina-mučedník hostitelův. Neveliká postava nesla malou hlavu rysů taktéž drobných, bystrých, ale dobrotivých očí a pěkných malých úst, hnědým knírem stíněných, jež uměla se velmi příjemně usmívati. Hnědý hustý vlas byl nad čelem pečlivě rozdělen a učesán, tvář až na knír čistě vyholena. Zdvihl-li zpod desky stolní ruku, bylo znáti, že i ruce si pečlivě pěstuje, měl je bílé, neztvrdlé mozoly a ranami.

„Jako ze škatulky,” šeptala Koutné podruhyně babička Teplá, která hospodyni pomáhala chystat poctu, po sednici šukala, sedánky a lenoušky snášela a každou chvíli přiložila polen a pařezů do kamen, značné již teplo vyzařujících. „Je vidět, že je ze města, cák tady, tady šecko je víc po sprostu!”

Kostlán, vrstevník Kvapilův, byl synem obecního písaře; učil se zprvu rovněž sedlářem, ale vydav se jako hoch do světa, oblíbil si jemnější práci kožešnickou. Zdokonalil se v ní ve velikých městech, ve Vídni, v Praze, ve Vratislavi; ušetřil si konečně tolik, že stačilo to na zřízení vlastní živnosti. Avšak když vrátil se do rodné obce a oženil se s dívkou, s níž si zůstali věrni po celý čas vandru a práce ve světě, seznal brzy, že v horském městečku nebylo by pro něho živobytí. Do ciziny nechtěl, ani Praha, kterou si zamiloval, neposkytovala mu záruku samostatnosti; i šel poohlédnouti se po nejbližších městech na východě Čech.

Zalíbila se mu Litomyšl; byla ještě stále na hlavní dráze z Čech do Moravy, železná dráha, tehdy právě dostavěná a ji minuvší, nevžila se ještě tou měrou do obyvatelstva, aby jí škodila, veliké trhy, piaristská kolej a její školy, množství valdštýnského úřednictva zajišťovaly jemnějším řemeslům rozkvět i odbyt. Kostlán nejdříve najal si malý domek na náměstí, .vbrzku však od majitele odstěhovavšího se do německého Lanškrouna získal jej výhodně.

Kvapil vždy mluvíval s nadšením o hezounkém domově, který si zbudoval bývalý jeho druh z cest tovaryšských. Neopomenul skoro nikdy navštíviti jej, když zajel do Litomyšle buď na některý jarmark, aneb pro zboží; Kostlán

121$

naopak přicházíval do svého rodiště málokdy, přátelé krevní pomalu mu odumírali a pro řemeslo jeho bylo tu málo odbytu, vozíval své výrobky raději do měst větších, snadněji přístupných.

Proto zvláště ti, kteří nepřicházeli za hranice městečka a panství, byli dosti zvědavi, jak to s Kostlánem dopadá, nelituje-li přece, že odešel, a beseda u Kvapilů byla hojně navštívena. Kvapilová šeptala staré Teplé, jak je tomu ráda, že těch buchet po poledni trochu víc napekla a kávy také navařila, bude teď čím besedníky uctít a Kostlán uvidí, že to u nich dovedou také po městsku, ona že dávno již naučila se kávu vařit, a když někdy dvojctihodný pan senior nebožtíka pantátu navštívil, liboval si, že to umí.

Obě ženy roznášely horlivě v pestrých hrníčkách a bíle polévaných pucláčcích nápoj, jenž i v městečku vařil se jen za vzácnějších příležitostí a na vesnicích byl skorem ještě neznám. Besednice opodál sedící, vesměs sestřenice a tetky Kostlána litomyšlského, horlivě přikusovaly podávanou jim nakrájenou buchtu, pomalu upíjely z hrnečků a přitom naslouchaly, o čem muži hovoří. Ti roznášenou poctou nedali se nikterak v rozprávce rušiti; Kvapil, jakmile sousedy uvítal, hned uhodil na hosta, aby jim vypravoval, co ve světě nového a jak to nyčkejc s tím českým národem dopadá; on že o posledním listopadovém jarmarce v Litomyšli nebyl a jen tak cestou tu tam zaslechl, že se stalo něco znamenitého.

„Věčná škoda těch Národních novin a Slovana pana Havlíčka,” dokládal, „dokavád ty vycházely, dověděli sme se jakorát, jak to s tou svobodou, s konstitucí a národem stojí! Teďkejc šecko vychází jen v řeči německý – já sic ináč taky německy umím a trochet po německu čtu, – ale to bych byl zrádcem, abych svůj groš vynakládal na písmo našich nepřátel!”

„Už i to se obrací,” poučoval Kostlán; „co byly patenty vydány, i novinám je volněj, bude jim dovoleno i v českej řeči psát o svobodě! Teď by snad už ani Národní noviny, ani Slovana nezakazovali, a pan Havlíček moh by tu mezi námi působit dálej. škoda ho!“

122$

„Ba, škoda,” vzdychl Kubík, jenž se zatím usadil hodně blízko Kostlána a Kvapila, aby mu nic neušlo. „Neznal sem ho jako tule bratr Kvapil a ty jeho noviny taky sem šecky nepřeříkal, ale podle vejkladů, co vo něm slejchám, měl to pravé poznání a byl napojen duchem živým!”

Kostlán zadíval se do bledého souseda a jako tázavě pohlédl pak na hospodáře.

„Bratr Kubík,” vysvětloval tento, „vynasnažuje se dycky přijdít věcem na kloub, rád čte, rád poslouchá vej klady a všem lidem přeje, aby poznali praudu a chodili ve světle.”

Pasecký horlivě přikyvoval hlavou a Kostlánovi, ještě stále bedlivě jej pozorujícímu, zaníceně se díval do očí.

„Tedy myslíš, bratře, že zasej budou se vydávat noviny našinský?”

„Už se tak stalo,” ujišťoval Kostlán s veselou tváří. „Až ke mně přijdeš, noviny ti ukážu, prohlídneš si je a předplatíš se na ně taky. A ukážu ti eště inší věc: u nás v Litomyšli u Turečků vychází už skorem rok nový čtení pro zábavu, něco znamenitýho! Ne abys si myslil, že je to jako ty Rozmanitosti, který jsi kupovával, kdyžs byl chlapcem, a který sme kolikrát spolu čítali doma a pak na vandru. To byl tak říkajíc papír na kornoutky proti tomuhle! Vydává to nějakej mladej básník z Prahy, Neruda.”

„S radostí se poďvám,” děkoval Kvapil, „a bral bych to taky, noviny i to čtení. Přibylo by nám písem, měli bychme o čem hovořit, dyž se s bratříma sejdem.”

„Bude nám to k užitku všem,” liboval si mladý Louko ta rohovský, soused babičky Kučerovy. „Strejček nám zvostatním to zase pučí – stejně toho čtení přesmoc mezivá náma nejní. Někerá ta kronika vo Bruncvíkoj, vo slepým mládencoj je už jako handra, jako turecká fángle!”

Kvapilová zatím všem posloužila, všecky podělila; usedla na nízký sedánek vedle své švagrové Koutné a také naslouchala rozprávce mužů. Když zaslechla zprávu o novinách, vzdychla: „Je toho Kostlánoj potřeba, našemu eště vykládat vo novým čtení! Máme bible dvě, tři sta let starou a novou, máme kancionály a zákonky po pantátoj, je toho

123$

plná police, a eště náš za to světský čtení hdejakej groš vydá. Nepřinde jednou dom, aby si nebyl knížku neboli písmo koupil! škoda nastokrát tech peněz!“

„Nejní ich škoda, Adna,“ odpovídala jí Koutná mírně, ale určitě. „Z písem vychází světlo ducha živého, hdo mnoho písem přečet, moudrosti nabyl. A v našom rodě čtení dycky panovalo!”

„Já vím, já vím,“ šeptala Kvapilová s tlumenou netrpělivostí. „Nebožtík pantáta byl písmař vyhlášenej, bibli vykládat uměl, – ale aby místo spaní čet kroniky, kalendáře a noviny jako Josef a ty – to neé, on sloužil čtením Hospodinu a Ježíši Kristu, synu jeho, jako právej vyznávač evandělia, ale vy sloužíte světskejm marnostem.”

Bledá jindy tvář Kvapilčina hněvem zbarvila se do růžova, prudce sebou pohnula na sedánku a poohlédla se po muži. Kvapil seděl dosti blízko žen a zaslechl, byť jen v úryvcích, pološeptem pronesenou hádku jejich; vyčítatavým pohledem dotkl se manželky, jež zarděla se ještě více a od švagrové skoro se odvrátila.

Helena Koutná, hluboce jsouc dotčena příkrou řečí a odmítavým chováním bratrovy ženy, zdvihla se a již učinila krok do středu sednice; hospodář však stáhl ji na laje vedle sebe, a jako by nepoznával pohnutky její, připomínal jí: „Snad bys nechtěla už utíkat? S Kostlánem sis eště ani nepohovořila a nejní tak dlouho! Sečkej, právě se chystá vypravovat, jak se svět nově vobrací u nich ve městě.”

„Ba opravdu, nový jako by byl svět, jako by se probudilo, co dřímalo dlouhou dobu!” vykládal Kostlán rozjařené. „Dříve jen tak tajně se nás scházelo několik národovců, co měli v těle cit pro českou vlast a český národ, – ostatní Češi jako by k nám nepatřili, jen se nám posmívali, že jsme osumačtyřicátníci, repílisti, „flaštenci”. Ouřady, páni ze škol, ba i rádní se nám vyhejbali a běda by s námi bylo, kdybychme všecko jaksepatří nevybejvali, daně neplatili a tiše si nevedli! Tak to chodilo kolik let – rok osumačtyřicátej nepočítám, tenkrát vstoupil novej čas lidem do hlav, byli jako zpiti – ale hned strachem vystřízli-124$

věli – ti, kteří nejvíce křičeli, pak nejníž hrbili hřbety. A teď pojednou se nás už lidé nebojí – ba chodí mezi nás i císařský ouředlník, pán od soudu – věc neslýchaná!”

„To snad ani možná nejní,” pochyboval pasecký Kubík. „Ouřady bejvaly vodjakživa protivá světlu a duchu, a ubohý poddaný, co kráčeli po cestách spravedlnosti, jenomej utiskovaly!”

„Kubík z Pasek má praudu svatosvatou,” ozval se Haněl truhlář, starší již muž, jenž dosud málo jen slov promluvil, ale napjatě poslouchal. „Kdykoliv se z panskejch a dýlej z císařskejch ouředlníků někerej v městečku našom ukázal, – – šecko sousedstvo trnulo, žádnej si netroufal jaksepatří promluvit, páni naši řeč neřádi poslouchali. Musí ten pán, vo kterým bratránek Kostlán povídá, ouředlníkem nebejt, ináč by s řemesníkem Čechem nekamarádil.”

„Je ouředlníkem, je,” ujišťoval kožešník, „píše se císařský královský soudní příručí a říkaj mu taky adjunkt. A co vám povím eště divnějšího: jest taky českým spisovatelem, jako byl pan Havlíček a pan Jungmann. Přeložil hromadu knížek z polský řeči – Kvapile, tys čtenář, nedostaly se ti do ruky knížky od Františka Pravoslava Voláka?”

„Nihdá sem to mino neslyšel, ale musím si ty knížky opatřit, už z uctivosti k tomu panu soudci, který se k Čechům, k nám sprostým zná,” horlil Kvapil. „Troufám, že má v sobě iskru z pana Havlíčka.”

„Kdybyste ho viděli, hned byste na něm poznali, jakýho je přesvědčení!” vykládal Kostlán nadšeně. „Chodí si po slovansku, nosí ošňůrkovaný kabát, čamara mu říkají, kulatý klobouček, místo šátku má kolem krku ovázanou pentli červeně vyšitou…”

„Zrouna tak chodil si pan Havlíček a ti zvostatní naši miláčkové na Slovanským sjezdu v Praze vo svátcích svatodušních. Vidím je před sebou šecky, co chtěli nám vydobyt svobodu ducha a světlo rozumu, – a nikdy na ně nezapomenu! Chtěl bych znát taky toho pana soudce.”

„To je věc na světě nejsnadnější; pan Volák, jak jsem řek, promluví s každým, promluví i s tebou. Jezdíváš do Litomyšle na jarmarky, pro železo, pro mosaz a pakfong,

125$

zůstaneš u mne na noc a večer se s panem Volákem poznáš. Ostává u nás, poprosím ho, aby přišel na besedu. Jarmark je u nás ten poslední outerek v lednu, máme do něho sotva čtyři neděle. A přijďte všickni, kteří chcete pana příručího našeho poznat, – Haněli, bratránku, jistě by se ti zalíbil taky, tys bejval pro pokrok odedávna.”

„Japak bych se moh vopovážit –,“ vykrucoval se Haněl, na jehož vyjasněné tváři bylo znáti, že jej potěšila chvála Kostlánova. „Já do Litomyšle jezdívám málohdy, tak na Moravu, na Švarcavu, do pil pro drva.”

„Pro jednou taky k nám bys se moh podívat,” vybízel jej bratránek znovu, „nakoupíš si u nás lecčeho, co se ti k řemeslu šikne. A jakápak opovážlivost? Jednou přijdu já k tobě, podruhy ty ke mně.“

„Ba nepřijdeš, máme stavení přeukrutně malý, není k nám přístup žádnej pro řemeslo a hospodářství… Cák to, rád bych se jedenkrát zasej do Litomyšle podíval,” dodával Haněl lítostivě.

„Až přijedete, poznáte se se všemi v Litomyšli vlastenci,” rozohňoval se Kostlán. „Chodí k nám Tobek, koželuh, člověk taky ve světě zvandrovalý, bystrá hlava, kterou by na rathouze potřebovali – ale potřebovat nechtějí, a chodí starý pan Nešpor, snads, Kvapile, o něm slyšel? Vedl v osumačtyřicátém roce gardu, byl ve vyšetřování a dost zkusil; konečně jej pustili, ale ňáko si poškodil zrak, skoro nevidí. Pan Volák má ho z nás nejraděj, předčítá mu, vodí ho.”

„Snad se znají už z tý revoluce?” hádal Kvapil.

„Kdežpak! To byl pan Volák eště študent! Je mu teď něco přes třicet. Neznal nás žádnýho, ale hned k nám přiložil srdce, že jsme vlastenci. Je u nás nedlouho, byl v Uhrách při soudě, ale tam, snad o tom máte povědomost, všecky rakouský ouředlníky vyhnali, a tak byl přeložen do Litomyšle.”

„Nevíme, nic nevíme,” divili se posluchači.

„To je tak, hdyž nejní novin,” zabručel Kvapil.

„Maďaři jsou rázní, umějí to; vzpomněli si, že nebudou mezi sebou trpět než své, –je ouředlníků z Uher vyhna—

126$

nejch v Čechách plno; u nás i na latinských školách učí kolik světskejch profesorů, kteří tam byli. Pan Volák asi nejmíň se jim hodil; po roce osumačtyřicátým šel na Slovensko proti Maďarům bojovat, poranění odtamtud si odnes – to jistě nezůstalo utajeno.”

Muži všichni naslouchali s obdivem vypravování Kostlánovu o neohroženém „panu sudím”. „Je to chlapík,” pravil Kubík skláněje se k hospodáři, „nebojí se ničeho! Toho by měli znát bratři, Lexovi v Dolcích, Faimon…, takovej pán, jako by ani pánem nebyl, je poddaným k užitku.”

„Až ho poznám, ňáko to zavonačíme, aby semka dojel a mezivá nás přišel,” těšil Kvapil, vstal ze svého místa a zamířil k ženě své, jíž cosi přikazoval, načež oba ze sednice vyšli.

„Teďkejc taky pověz, bratránku, jak se ti daří v tej Litomyšli, jak ti hde řemeslo,” důvěrně přiklonil se ke kožešníkovi Haněl, usedaje na prázdné Kvapilovo místo. Kostlán vypravoval mu, co vydělá vlastní kožešnickou prací, co čepičkářstvím, co uschováváním kožešin městským paničkám přes léto, vypočítával mu, na které jarmarky s výrobky svými jezdí, který z nich je nejvýnosnější, co platí tovaryši, za jakých podmínek přijímá učedníka, což vše nesmírně zajímalo nejen Haněla, ale i mladého Loukotu, koláře, a ženy, které, vyjímajíc Koutnou, při vyličování osobnosti Volákovy naslouchaly dosti lhostejně. Ještě více je potěšil bratránek, když počal vysvětlovati, jaké límce a rukávníky šije ouředlnicím, jaké kožíšky měšťankám, řeznicím, krupařkám, kupcovým, jež mnoho hodin trávívají v zimě v krámech, jak malé dívčinky a nejmladší slečinky teď podle Prahy a Vídně také již nosí bílé kožešinky s černými skvrnami pro ozdobu a jak jim je hotoví z napodobeného hranostaje.

Sousedky pošťuchovaly se lokty a říkaly si: „To je inší nežlivá naše jupky s beránkem neboli s podšívkou ze zajíce!” „Ty bílý kožešinky sou stejně přeukrutně zpanilý,” uvažovala jedna z mladších. „Umí ten bratránek vykládat,” libovala si jiná. „Zrouna jako bych to jeho dílo v ruce držela.”

127$

„Tole by pro naše městečko nebylo,” vrtěl Haněl, truhlář, hlavou. „Hdežpak my! Tady leda na faře a eště hdoví! Dobřes uďál, bratránku, žes se usadil inde.“

Kvapil právě vstoupil, nesa v ruce bílou láhev pěknými květy vyleptanou, až k hrdlu naplněnou růžovou rosolkou; žena přinášela za ním několik kalíšků. „Napité se na dobrou noc,“ vybízel, stavě láhev na stolní desku a nalévaje do úzkých a vysokých kalíšků. Muži se sklenek uchopili a také ženy přistupovaly nesměle ke stolu; všichni kalíšky pozdvihli směrem k hospodáři, zamumlali „Na zdraví” a vypíjeli růžovou tekutinu, muži jediným douškem, ženy upejpavě, rtoma jen kraje se dotýkajíce.

Zase se otevřely dveře a jimi vstupovala babička Kučerová s hloučkem dětí. Hrnula se hned ke Kostlánovi a přes stůl podávala mu svou zvadlou, ale stále ještě buclatou ruku. „Pozdrav tě Bůh Hospodin,” vítala jej, „už sem ani netroufala, že tě uvidím, než mě Pán z časnosti k sobě povolá!”

Haněl udělal babičce místo vedle hosta a ona se zalíbením si prohlížela jeho městský šat, jeho pěkně učesanou a oholenou hlavu. „Z tebe se stal pán,” lichotila mu. „Toť, tam u vás ve městě je dokonca ináč, tam člověku vážnosti přibude. A dobře vyhlížíš…”

„Vždyť vy také, babičko, jste pořád stejná, červená, čiperná,” oplácel jí Kostlán usmívaje se. „Jsou to vaše vnoučata?” ptal se, ukazuje na děti, jež zůstaly před stolem státi, hledíce zvědavě na neznámého hosta, na slavnostní osvětlení, na zpola naplněné kalíšky a na mísu s nakrájenou buchtou, která dosud stála na desce.

„Hdežpak!” smála se babička Kučerová. „Sou to Kvapilovy a Koutnejch, byly se mnou, aby tu vo besedě neslotily a nepřekážely. Moje vnoučata vo bábu nedbaj,” dodala s tváří již zakaboněnou, „nevěsta má to neřáda, dyž do mý sekničky přijdou… Tyle se mnou uměj – šak sem jako jejich bába, s dědečkem jejich sme bratr a sestra. Hděte, dejte strejčkoj pac, nevoslejchejte se,” pobízela drobotinu, která oči sklopila a neobratně rukama hrála, jakmile nastala o ní řeč.

128$

Také Koutná napomenula děti, by přistoupily, a když stále nesměle přešlapovaly, vstala a Kostlánovi je přivedla. „Bobeš, Marta a Stáza sou Kvapilovi,” vysvětlovala hostu, ukazujíc na bratrovy děti. „Zvostatní sou moje; Váša je nejstarší, Iříček poslední. Mám těch sirotků pět. Pote, pozdravte strejčka Kostlána, byl to vaší mámy kamarád odmalička a vašeho tatínka taky znal.“

Kožešník prohlížel si děti přívětivě, pohladil je po vláscích, potleskal po líci a boubelatou Manču Koutných, jež byla před Jiříčkem nejmladší, štípl do krásných růžových tvářiček. „Je znát, že jste ze sestry a bratra, jste jedna podoba, nerozeznal bych vás, čí jste,“ povídal jim Kostlán. „Ani jsem nevěděl, že se tu strefím s tolika dětičkama, byl bych jim přivezl perníku a cukrkandlu – to vy rády – že?”

Prostořeký Váša hned svědčil, že rád, a dívenky se zardívaly zalíbením. „Odpusťte mi, že jsem protentokrát na vás zapomenul, – pošlu vám po tatínkovi, až do Litomyšle přijede. Zatím abych vám dal kousek buchty, vaše maminka dovolí…,” ohlížel se po Kvapilové, která zatím ze sednice vyšla.

„Bodejť dovolila,” horlivě přitakala babička Kučerová. „Adna je dobrá duše, děckám přeje, dala by im sama, dyby tu v seknici byla.” Pomáhala Kostlánovi podělovat děti a vyprazdňovat mísu, a s potěšením se dívala, jak děti chtivě nakusují buchtu a odlupují s povrchu perník a malé hrozinky, jimiž byla buchta posypána.

„Jenomej aby se švagrová neurazila,” podotkla Koutná zamyšleně, „bylo to zchystáno pro besedníky… A snad ani nejní dobře rozmazlovat děti mlskama a budit v něch žádostivost.”

„Milá Helenko, tys ještě pořád, jaks bývala,” smál se jí Kostlán. „Přísná a vážná – Po všem světě si děti rády smlsnou, je to jejich největší radost – kdo by jim v tom chtěl bránit! Ať jsou šťastny, dokud to může být!”

Koutná zavrtěla hlavou. „Tímle pádem si nezvyknou na přemáhání toho, co je čeká… Ukládá nám Nejvyšší častějc víc, nežlivá unýst dokážem.”

129$

„Vždyť povídám, Helenka Kvapilová, jak bejvala,” potřásal Kostlán, usmívaje se, hlavou.

„Cák praudu nemluvím?” odvětila žena trpce. „Vode chvilky, kdy duch v nás vstoupí, až do dne posledního jenomej se lopotíme a staráme. Koho je tu potřeba, ten se ubírá, a hdo lační jako jelen po vodách, aby ducha odevzdal zasej Nejvyššímu a byl s pokojem, toho neustává trestat svět. Hospodina nazývají nejlaskavějším otcem, řku, že nejní, – dopouští, aby se trápily jeho nejvěrnější děti.”

Kubík, jenž již delší dobu neúčastnil se rozprávky a seděl sehnut, jakoby v sebe sražen, zdvihl nyní hlavu, naslouchal a k slovům Koutné živě a přisvědčivě kýval; babička Kučerová zamračila se na něho: „Nepřitakejte, Kubíku, dyť je to rouhání protivá Bohu Hospodinu! Je prauda, Helenko, že na tebe přišlo to smutný vdoustvo, že máš na starosti ty děti, - ale to už, holka, musíš vodevzdat Hospodinu. Podlévá jeho svatý vůle mělo se stanout a stalo se. Uteč se se svou žalostěj ke Kristu Ježíši; on je těšitel nejlaskavější, ulehčí ti.”

„Mně nepomůže, dyž já sama si nepomůžu skrze ducha, kerýho v sobě nosím,” zamumlala žena temně a máchla odmítavě rukou.

„Takoví jste vy evangelíci,” vyčítal Kostlán dobromyslně. „Pořád se probíráte v bibli, pořád si Písmo vykládáte, ale jen z něho načerpáte těžkostí – pro útěchu vám není. My to všecko berem lehčej, veselej.” Ale zachytiv babiččin bolestný pohled, usmiřoval: „Vždyť já vám ubližovat nechci, já jen vám k dobru… Tvoje děti, Helenko, jsou po tobě nebo po nebožtíkovi?” ptal se po malé chvilce.

„Chlapci sou na tátovu stránku. Až budou mět čtrnáct let, udělaj vyznání víry na stránku naši.”

„A proč to?” divil se Kostlán. „Jsme křesťané všichni, děti jednoho Otce – máme se milovat vespolek, a ne se rozcházet. Není přestupování věc zbytečná?”

„Nejní,” odpovídala vdova určitě. „Už teďkomejc si Váša ze školy donáší šelijaký modlářstvo, jaký nihdy nebylo v našom, v Kvapilovým rodě. Chci si děti vychovávat podlévá přesvědčenosti svý vlastní.”

130$

Kostlán potřásal hlavou nedůvěřivě a chtěl cosi odpověděti, když k němu přistoupil Kubík, uchopil jej za ruku a loučil se s ním: „Pěkně ti děkuju, bratře, žes nám pověděl o tom panu sudím a jak nastávaj lepší časy pro spravedlivý děti boží. Je dlouho, vůsmá dávno na věži vodbita, abych se vydal.“

Loukota, Haněl i ostatní muži a ženy také se zdvihali k odchodu. „Pobuďte,“ zdržoval je hospodář, „bratr Kubík má na Paseka daleko, bude dlouho, než dojde, ale vy ste domka hnedkom. Dám ti, bratře, naši svítilnu, bez ní bys zapad kamsi do zámětí.”

Kubík se vzpíral, tvrdě, že je šero od sněhu, že cestu zná dobře; ba tvrdil dokonce, že mu svítilna bude jen na překážku, ruka že mu omrzne. Nakonec si ji přece dal vnutiti a přijal i rukavice, jež Kvapil nosil, když jel na delší cestu v zimě. Besedníci vyprovodili Kubika na síň a hospodář šel s ním ještě k domovním vratům a doprostřed náměstí; zakrátko bylo viděti, jak se kolem oken kmitá rohovými stěnami lucerny kalné žluté světélko a jak ponenáhlu míří směrem jižním, kde rynk stoupal k příkré pasecké silnici.

Kvapil, vrátiv se, znovu pobízel hosty své, aby ještě zůstali a s Kostlánem se bavili, leč Koutná poukazovala k dětem, jimž zavírají se již víčka, jelikož dávno minula hodina, kdy chodívaly spat, a tím i ostatní byli upozorněni, že by bylo vhodno, aby stavení Kvapilových opustili. Děkovali za poctu a zvali, aby jim oplatili a navzájem k nim na besedu přišli.

Haněl chtěl si bratránka vzíti s sebou na noc, ujišťuje, že se již nějak srovnají; leč Kvapil nepřipustil tomu. „Nepřijel bych k tobě do Litomyšle, dybys mi vodešel; už sme s hospodyní všecko připravili, bude s dětma nocovat v kuchyňce, já tu na lajci a ty se na postýlku pěkně vyspíš, je široký a peřin máme dost a dost. Toť víš, že se chci poznat s panem Volákem, nesmíš mi to zkazit,” žertoval.

Kvapilová posvítila loučí a lampu, dosud jasně hořící, postavila blíže okének na podsíňku vedoucích, aby zářila až do rynku, vracejícím se na cestu; odešla pak s dětmi do vedlejší teplé kuchyňky i bylo chvíli slyšet hovor její

131$

š maličkými a pak dlouhé, jednotvárné jich modlení. Hospodář postavil zase lampu na stolní desku, pobídl Kostlána, aby si opět sedl pod obrazy, nalil do kalíšků rosolku v láhvi zbylou a řekl: „Dyž vodešli, budem si besedovat sami. Nechce se mi spat, je na mě eště brzy, mám ve zvyku sedět třá do půlnoci nad čtením. Ty asi se slepicema taky nechodíváš na kutě, nejní to ve městách zvykem.”

„Někdy si posedíme s přáteli a s panem Volákem, taky do hospody si časem zajdeme, někdy zas, to po jarmarcích, po cestě anebo když máme napilno, jsem tak unaven, že o deváté už ležím. Manželka nemá to ráda, když dlouho ponocujem, ona vstává přede dnem. Ale zůstanu, kamaráde, ještě půlhodinku s tebou, necítím, že by na mne spaní šlo.“

Vedle v kuchyňce nastalo úplné mlčení; zakrátko tiše otevřely se dveře a opatrnými kroky vstoupila hospodyně, nesouc načatý pecen chleba, na talíři kus uzeného masa, nože a vidličky. „Ukrojte si u nás, strejčku, a pojezte kousek uzenýho, je z našeho krmníka. Vařila sem ho odpoledne a postavila do tepla. O hladě přecej nepudete spat.“

Host děkoval, že ještě ani nevyhladověl po besedě. „To bylo jenomej tak pro poctu, pro besedníky, kafíčka a buchty se mužští nenajedí. Jenomej si berte, a ty, táto, taky, je to k tomu!“ Neustále jsa pobízen ukrojil si kožešník přece chleba i masa a trochu pojedl; rázněji se do večeře dal sám hospodář, jenž hosti svěřoval, že ani o kávu, ani o rosolku a buchtu nedbá, to že je pro ženské. Kvapilová vidouc, že host nezhrdl jídlem pro něho uchystaným, rychle odestlala mu postel, stojící naproti kamnům, položila i pro muže podhlavničku a duchnu na lavici a pak přála „šťastnou dobrou noc“, omlouvajíc se, že má již vše odbyto a že půjde lehnout k dětem.

Muži ještě chvíli polohlasně hovořili, Kostlán vyptával se na Kubika, kterého předtím neznal, a přešel pak na poměry v městečku, v rodinách z většiny s ním spřízněných. Kvapil odpovídal a vypravoval, co právě o kom věděl; pak zabočil zase k věcem, které jej daleko více zajímaly, k císařskému patentu, k českým novinám a časopisům, jež

132$

počaly vycházeti, ke schůzkám Kostlánovým s vlastenci. Nevšiml si hned, že host k otázkám jeho odpovídá čím dále tím jednoslabičněji; avšak pak přece zahlédl, že zívá, že se mu zavírají víčka, a vysvětloval si to únavou po cestě a po dlouhém a hlučném hovoru za besedy.

Kostlán ulehna usínal rychle; hospodář zhasl lampu a upravil si lůžko na lavici. Záhy slyšel slabý Kostlánův chrapot a snažil se také usnouti; nedařilo se mu, rozčilovaly jej myšlénky na převraty, o nichž dnes zvěděl, znepokojovala jej touha, aby již tu byl konec ledna a s ním návštěva Litomyšle, kde pozná pana Voláka. Říkal si, že bude vyhlížet jako pan Havlíček, jehož viděl jen jedenkráte o Slovanském sjezdu, na něhož však neustále vzpomínal, živě svou představu četbou Národních novin, Šotka a Slovana, jichž byl věrným odběratelem až do konce. Na věži katolického kostela odbíjela čtvrt za čtvrtí, městský ponocný odpískával hodinu za hodinou; Kvapil uslyšel ještě půlnoc biti a pískati a teprve pak upadal v nepokojný, trhavý spánek. Dále k ránu se uklidnil a spal pevně skoro do svítání, kdy probudily jej Kostlánovy přípravy na cestu.

Koutná bděla také; na kratičké cestě od domku bratrova šla s ní babička Kučerová; kárala ji, že tak zoufale teskní, znovu poukazovala k Ježíši Kristu, nejlepší opoře smutných, a pak k jejím vlastním malým dětem, které jí svěřil Pán, aby se z nich těšila a je vychovala sobě a Hospodinu ke cti a radosti. Chválila je, jak si u ní pěkně hrály a jak byly hodny; velebila čipernost Vášovu, jemuž se dnes mnohokráte zasmála, roztomilost holčiček a zvláště podivuhodné nápady maličkého Jiříčka: „Nihdá sem nevěřila, že má ten chlapec dar ducha, jaks mi istila, ale dnes sem ti dávala za praudu. Až po mně mráz šel, jak to dítě mluvilo. Z toho bude něco velkýho, pamatuj na mě, Helenko, ten esli vyroste, bude ti ke cti! Může bejt pánem třá věšechnějším nežlivá litomyšlskej Kostlán. Máš děcka jako kvítí, jako růže – Kvapilovy ani inší se im nevyrounaj – řích bys měla, dybys si zoufala. – Veleb Boha Hospodina, Helenko, poděkuj mu, že tě tak miloval!”

Ale Helena Koutná neděkovala; když na podsíňce roz—

133$

loučila se s dobrou tetičkou a doma děti rychle svlékla a uložila, trudně si složila hlavu do rukou a dále předla pásmo žalob, jimiž o besedě stařenku i Kostlána tak rozhněvala. Zemřelý otec, jenž mnoho sám přemýšlel, s moudrými lidmi ve světě se domluvil a kolem sebe dívával se bystrýma očima, vždy jí a bratrovi vykládal, jak jest ve světě vše převýborně zařízeno; jeden duch vše ovládá, naplňuje a řídí, nic neděje se bez příčiny a bez následků, duchem tím naplněn jest i člověk, jemuž dána moc, aby rozumem, duchem tím živým, světu panoval a všecky věci líp a dokonaleji poznával. Chodíval s dětmi do lesa na stlaní a na drva, ukazoval jim, jak na zetlívajících pařezích zas tisíce roste bylinek, jak vítr odnáší semena, z nichž zase stromky vyrostou. „Nic se ve světě neztratí, nic není marného,” říkával, „nic neumírá. Z těla je nové tělo, a duch, kterým bylo naplněno, taky zase někam odejde, řekněme si třeba k světlu anebo k Nejvyššímu, a taky zas něčemu prospěje.”

Ona tak ráda otci věřila, že je radostno býti na tomto světě dokonalém, živým duchem ovládaném, a byla pyšná, že sama jest také z tohoto ducha: – ale kde je dnes ta víra její? Nic že neumírá? Nic že není marno? Jí se dnes zdálo všecko marno, práce, život, snažení. A děti? Vychová je, když je ke všemu sama, uživí je, nastane-li neúroda, uhodí-li mokra? Skoro rok co rok stíhá studený ten pohorský kout nějaká pohroma – a práce na něm tak těžká, tak těžká!

Jak je Kostlán bláhový, že béře život zvesela… Ovšem, jemu se daří řemeslo, lidé zde i v Litomyšli mají jej rádi, váží si ho. A ona – – Nejednou slyšela, že se jí po-

šklebují, adamitek jí spílají, – málokdo, věru, má k ní

lásku – – I ta švagrová, ke každému tak vlídná, na

ni dnes se rozhněvala, i ty děti více ze strachu jí poslouchají než z lásky – –

Jen Jiříček se jí nebojí; kdyby tetička Kučerová pravdu měla, že z něho bude něco velikého, že rod svůj oslaví, že bude pravým synem božím, dědicem ducha…!

Usmála se pojednou divně, roztouženě. Při blikavém

134$

kahánku, ruce majíc nečinně složeny, dočkala i ona půlnoci; teprve když hodiny dlouze odbíjely, udiveně spočítala dvanácte úderů a vyčítala si, že zbytečně bděla, když časně zrána čeká ji zase tolikerá práce. Odstrojila se a ulehla, ale dříve ještě posvítila na děti, na Jiříkovu světlou hlavičku, jako by si do krátkého spánku odnésti chtěla útěchu.

«8»

Po Novém roce uhodily velmi silné a suché mrazy; někdy na den, dva teplota stoupla, zdálo se, jako by chtěla země vysoce zasněžená roztátí, ale ihned zase zachmuřila se obloha, počalo chumeliti a nový sníh slil se s tající vrstvou starou a zakrátko opět ztvrdl jako kámen. Obyvatelé městečka skorem ani nevycházeli; jen velmi silní a otužilí muži chodili dále na lesní práci a libovali si, že se jim za sucha a ztuhlé půdy daleko lépe drva kácejí a odvážejí než za dešťů a plískanic. Dle staré pranostiky těšili se lidé, že po Jménu Ježíše bude lépe, toho dne že bývá největší zima; ale letošního roku se proroctví neplnilo, v druhé polovině ledna trvaly mrazy dále, i nezbývalo než těšiti se, že svatý Matěj vezme na led sekeru, dále seděti v teplé sednici a hleděti si domácí práce.

Nemohla proto Kvapilová pochopiti, že manžel ustavičně hovoří o cestě do Litomyšle, o shledání se s Kostlánem. „Byls s ním nedávno, cák bys v takovýmle mrazu za ním jezdil!” napomínala. Leč záhy seznala, že Kvapil čím dále tím houževnatěji trvá na svém úmyslu; s nebývalou horlivostí zhotovoval spolu s učedníkem a tovaryšem, kterého si na zimu vzal, ozdobné koňské postroje, ohlávky, sedla, jak je bohatí sedláci na litomyšlském panství měli v oblibě. Tak pěkně je přizdobil žlutými plíšky a hřebíčky, červenými vytírkami, tu tam i mušličkami, že se až sousedé chodili na jeho dílo dívat a jeho dovednost velebili. Ujišťoval ženu, že musí je na tomto, zimním jarmarce prodat, o příštím, počátkem máje, že již bude pilná práce venkovní; dodával, že vezme také sestře, Helence, dílo, jež zbylo ještě

135$

po nebožtíkovi a jež ona sama od podzimu utkala; vždyť slíbil jí, že bude jí ve všem na pomoc, ona na jarmarky jezdit nemůže, a zboží dohotovené nechávati ležet bylo by škoda.

Stále cosi nalézal, čeho se mu nedostává a čeho se občané co nevidět budou dožadovat, tu hřebíky rozličné, tu řetězy, tu obruče a podobně; zřídil si již před několika lety sklad železa, mosaze a pakfongu, který jednou dvakráte do roka z Litomyšle vždy doplňoval, ale nikdy ještě, co žena pamatovala, nejevil takový nepokoj, aby mu zboží nedošlo. Čím více blížil se poslední týden v lednu, tím určitěji mluvil o přípravách na cestu, tím častěji líčil svou nastávající pouť a návštěvu.

Kvapilová, nemohouc prosbami a varováním u muže ničeho zmoci, poprosila konečně švagrovou, aby bratra z cesty zradila, že jistě kdesi zlý vítr jej ofoukne aneb dokonce v lese kdesi zmrzne. Schválně si do stavení Koutné došla, aby dala švagrové na srozuměnou, že se hospodář na nebezpečnou cestu odvažuje jen, aby jí prospěl. „Náš říká, že Kostlánoj slíbil návštěvu, taky železa že má už pomaloučku, šelijak se vytáčí, ale to jenomej tak, smejšlím, že má starost vo tebe, abys nebyla škodná,” pravila jí důtklivě. „Měla bys mu to, Helenko, vymluvit, – dílo se ti nezkazí, může ti ho náš prodat dýlej, po hromicích, zjara, až poleví. Je přecej otec, cák bychme si počali, dyby něhde k ourazu přišel!”

„Hnedkom zajdu k vašim,” ujišťovala ji vdova rozčileně, „a Josefoj domluvím! Toť, toť, do Litomyšle daleko a cesta špatná, saminkej kopec. Dyť já živa budu, i dyž dílo neprodám…” Zarazila se a zarděla, vzpomenuvši, že vlastně měla by bratrovi býti vděčna, ulehčí-li jí starosti a přinese trochu peněz do skrovné domácnosti. Ale opanovala se, násilně potlačila sobeckou obavu, a navléknuvši si jupku a zavázavši si hlavu do šátku, spěchala se švagrovou do sousedního stavení, zachycujíc se o sloupky podsíněk a o veřeje vrat, aby nepadla na chodnících, jež děti všude do hladka oklouzaly.

Kvapil viděl ženu se sestrou přicházeti a vyšel z dílny

136$

do světnice, chtěje Helenu napomenouti, aby včas přichystala mu vše, co by měl v pondělí navečer na vůz naložiti. Když mu rozčileně počala vykládati, že netřeba, aby jí k vůli na jarmark se vydával, dal se jí do smíchu. „To istotně tě Adna nakazila strachem; – dyť nevydávám se za moře nebo na vysoké hory, aby se mi muselo něco přitrefit, – a dybych stejně se vydal – něco sem se po světě napotloukal a eště dycky se vrátil! Jenomej se nebojte – pojedem dvá, Haněl, Kostlánů bratránek, taky, snad i z Pasek někerej bratr – a na našeho Solimana spolehněte, ten nihde nebrkne a do škarpy nás nevyklopí. Ráno vyjedeme za šera a po jarmarce přečkáme v Litomyšli noc – nic se nám stanout nemůže.”

„A kam dáš vůz a koně, – dybys stejně u Kostlánů přespal?” podivovala se Kvapilová.

„K tomu sou hospody, – zajedu k Zlatýmu křížku, je hned vedle kamaráda.”

„Toť bude zasej peněz – – ,“ vzdychla žena polohlasně.

„Snad abys se přecej vydal před večerem – –“

„Horoucí svět to stát nebude,” vyjel Kvapil zprudka. „Nejdříu se o mne bojíte, že si za tmy ublížím, a potomej

byste chtěly, abych jel nocí – – Co bych se nepřiznal,

mně hde zrouna o ten kvíčerek po jarmarce! Chci poznat toho pana sudího a ty zvostatní vlastence, chci vidět ty noviny, nejedu do Litomyšle jenomej, abych prodal, jedu si tam pro potěchu, pro posílení!”

Rozčilení a úzkost ve tváři Heleny Koutné ustoupily tichému uspokojení; hleděla na bratra zbožně, oddaně, a skoro nevrle sebou trhla, když švagrová zašeptala: „Jakýpak posílení – – –!”

„Musíme hledět, abychme se ustavičně povznášeli k něčemu vyššímu, lepšímu, nežlivá je náš život každodenní,” vykládal Kvapil s vroucí určitostí. „Hledím si řemesla i obchodu, přičiňuju se, abyste měli živobytí a dětem abych majetek zachoval, ale to mi nestačí; jsem z ducha a ducha v sobě chci živit a napájet, aby nevysychl, nýbrž napojoval zasej inší. Nechci znát jenomej, co zná každej, chci mět povědomost vo všem znamenitějším a vznešenějším. Už

137$

zamlada, na vandru, kdekoliv jsem uslyšel o jakej památnosti, vydal jsem se za ní a nelitoval cesty. Teďkejc, dyž s tak vzácným člověkem bych se moh seznámit, měl bych cesty litovat?”

„Nebraň, Adna, bratroj,“ domlouvala vdova měkce své švagrové a uchopila její loket oběma rukama; „přišlo by mu líto, dyby ke Kostlánom zajdít nemoh. Vidíš, že nevydává se na cestu pro věci vezdejší a pro užitek světskej, ale že hde za světlem, které spravedliví rozšiřujou duchem svým. Nebraň mu, Nejvyšší, kterémuž slouží, upraví a ostříhá cesty jeho.“

Kvapilová smutně dívala se z jednoho na druhého; chtěla několikráte promluviti, ale vždy se zarazila, nenalézajíc vhodných slov. Konečně jen vzdychla zhluboka, a sklopivši beznadějně oči, odcházela hlouběji do sednice ku kolovratu, od něhož prve ke Koutným odešla. Helena ještě několik okamžiků s bratrem postála a vroucím pohledem jako by jeho tvář celovala; pak i oni rozešli se každý po své práci.

Do úterního rána, dne to jarmarku, počasí vytrvalo beze změny; půdu svíral tuhý mráz, mlhy nebylo a jednotvárně bledá obloha ponenáhlu měnila se v slabé, všude stejné modro. As o sedmé hodině, sotvaže se den rozbřeskl, vyjel Kvapil z vrat do rynku; v košatinovém voze, do něhož zapřažen Soliman, bývalý vojenský kůň z Mýta Vysokého, nastláno vysoko slámy, takže obě veliké bedny se zbožím Kvapilovým i Koutných sotva bylo viděti. Hospodyně, přes všecko bránění manželovo, přivlékla těžkou peřinu tmavě fialového pruhovaného povlaku a zdvihala ji na vůz, „dyby snad přecej bylo zima na nohy“. Ze svého stavení vyběhla Koutná, aby s bratrem se rozloučila, zanedlouho dostavil se truhlář Haněl, ustrojený do svátečních šatů, na něž měl navlečený kožíšek, i nastalo loučení se obou návštěvníků litomyšlského jarmarku.

Když již Kvapil držel v ruce opratě a zahrabával si nohy do husté slámy šejtroku, když Haněl byl usedl na bednu v přední části vozu umístěnou, přijímaje s radostí nabídnutí hospodyně, že otočí mu peřinu kolem nohou, ozvalo

138$

se spěšné drnčení ze strany jižní od Pasek a ženy před vozem postávající uviděly Kubika, jenž jak nejrychleji dovedl, strkal před sebou trakař, obtížený několika v loktuškách zavázanými balíky.

„Mám dlouho?” omlouval se skoro bez dechu a počal neobratně rukama ve veliké hrubé rukavice oblečenýma sendávati balíčky z trakaře na vůz, k jehož obrubě sotva dosahoval. „Vezu taky něco na jarmark, ubrusy celopřezný, dělám ich jenomej za zejmy, sou vzácný,” vysvětloval rychle a dech v hustých kotoučích nesl se mu od úst. „Snad nebudeš, bratře Kvapile, protivá tomu?”

„Šak ich Soliman eště uveze,” upokojoval Kvapil dobromyslně. „Nemá tak tuze mnoho naložíno – až pojedem dom, bude hůř, poveze železo a pakfong.”

„Netroufám, že se mu dobře pojede –,” potřásal Haněl rozvážlivě hlavou, „sme tři, truhly taky prázdny nejsou a vůz je z těžších; sídmá minula, do jedenácti v Litomyšli nebudem!”

„I dyť to je pořádem s kopce, až na tu Děsnou, a dyž bude nejhůř, slezem,” odbýval jej hospodář vesele, zapráskl bičem a podal Kubíkovi ruku, pomáhaje mu tak na vůz vylézti. „Nic se nebojte, dojedem dobře a bude nám veselo. A vy tu buďte zdrávy!” volal zpět, když k pobídnutí jeho kůň vykročil, a vůz zvolna po půdě zmrzlé do hlubokých osněžených rýh šinul se napříč rynku, až dojel místa, kde mezi domky jakási cesta, více polním drahám než silnici se podobající, vedla do polí a dále k lesům, odtud jasně viditelným.

Zdálo se, že splní se obava Hanělova; Soliman, vraník vysoký, kostnatý a hubený, jen zvolna táhl za sebou těžký vůz, a trvalo chvíli, než se s ním octl za poli vysoce zasněženými na hranicích lesa, kde přes potok zbudován kamenný, nízce sklenutý můstek. Teprve pak, snad uvyknuv ledovému vzduchu, snad ustavičně jsa pobízen voláním pánovým a práskáním jeho biče, dal se do rychlejšího běhu; záhy však počal les stoupati do prudké stráně, Kvapil seskočil ze šejtroku, Haněl opatrně přelezl obrubu vozu

139$

a snesl se za ním, a valach zase kráčel pomalu po silnici dosti nerovné a kamenité.

Také drobný Kubík, jenž seděl na voze všecek schoulený a chvílemi pokašlával, chtěl sestoupiti za truhlářem; Kvapil mu bránil: „Jenomej seď, bratře, ty valachoj tíže nepřidáš, jsi skřeček – a ňáko kašleš, cesta do kopce by ti nesvědčila. Až dojedem na rovinu, sednem taky.“

Kvapil šel těsně při voze, drže koně za opratě, Haněl snažil se, aby zůstával mu stále po boku. Vykračovali oba statečně, bez namáhání snášeli stoupání dosti značné po cestě okluzké a osněžené. Vyježděné koleje, víceméně zřetelné, svědčily, že tudy již dnes časněji zjitra neb v noci jely vozy; leč byly asi již daleko, odnikud nedoléhal zvuk lidskou blízkost prozrazující, ticho bylo na lesní silnici tak úplné, že až děsivě na ní se ozýval řinkot a hrkot zvolna se šinoucího vozu a klapot valachových podkov.

Ani muži nemluvili, ledaže Kvapil tu tam slabikou pobídl koně; rozhlíželi se mlčky před sebe po lese, který přece nesčíslněkráte viděli, který však v této tiché, osamělé ranní hodině lednové dojímal je nezvykle, skoro teskně. Vysoká hradba jehličnatých stromů, jež jindy vystupovala z obou stran lesní silnice jako temnězelená, skorem jednobarevná stěna, nyní jako by byla kadeřavou krajkovitou clonou všude prorvanou, do tisícerých tvarů prolomenou. Šedé, rudé a temnohnědé kmeny jedlí, borovic, smrků a modřínů splétaly se větvemi někde úplně sněhem obalenými, jinde tíži sněhových chomáčků se své zeleně setřásšími, ještě jinde jemné vločky jen jako slabý poprašek si zachovavšími v nepopsatelně rozmanitou síť běli, zeleně a černě. Tráva, borůvčí a mech lesní půdy skoro všude mizely pod sněhem; jen tam, kde z hloubi vyvěral pramének, omyl, než strnul ve svém toku, byliny kolem svého zřídla, že svěže prohlédaly z jednotvárné běli. I jehličnatý podrost, chráněný vysokými kmeny, stlal svoji žlutavou neb modravou zeleň mezi bílé svity sněhové; nebylo tu kromě nich odstínů živějších, pouze na holých keřích šípkových a hlohových zbyly plody do temněruda a hněda umrzlé. Škarpy a vodnaté příkopy, jež za léta a jeseně svou bujnou travou

140$

a drobničkou květenou lemovaly silnici, nadobro zmizely oku: – v jediné nepřetržité čáře pojila se stráň k jízdní dráze a jen ostražitá ruka vozkova uvarovala koně, by nesjel do skrytého příkopu, když přibližoval se příliš stromové hradbě. Občas zatřepetalo se cosi temného v zelené a bílé síti stromových větví a chomáče sněhu spadaly na drobné stromečky a keříky, byvše smeteny křídly ptáka dravce, hrkotem vozu vyplašeného. Aneb zamihl se třepetavý ocas veverky, která odvážila se z teplého hnízda.

„Jako v poušti, jako v hrobě,“ podotýkal Haněl, když stráň proměnila se v planinku a oba muži opět na vůz vystupovali. „Jako by tu človíčka nebylo, a přecej do hutí nedaleko.”

„Troufám, takle že to vyhlíží v severních končinách,” opravoval jeho tvrzení Kvapil. „Nedostal sem se tak daleko, ale čet sem vo tom skládání a viděl obrazy těch krajů. Led a sníh a pustota, a člověka nepotkáš třá za celičkej deň.”

„Je to věc diuná, že dneskom, vo litomyšlským jarmarce, vozy žádný tudy nejedou,” stýskal si pasecký Kubík. „Bude ňáko špatnej, ničehož nic se neprodá. A já to svoje dílo stejně taky dom povezu.”

„Jenomej dyž uvidíš pana Voláka a ty zvostatní vlastence a milouníky pokroku,” obrátil se k němu Kvapil nazad. „Třá prodáš dosť, – z tyhle stránky v zejmě do Litomyšle jede málokdo, to z vesnic bližších, z kraje.”

„Těším se na pana sudího, na Kostlána,” v nesnázích omlouval se Kubík, „ale taky tuze neřád bych dílo nes dom na Paseka. Kateřina, moje hospodyně, rejš by byla bejvala, dybych byl zvostal domka; přemluvil sem i jenomejc tím pádem, že dílo prodám. Vyčítá mi pořádem, že nedbám ani vo ni, ani vo děti, – tehdivá, dyž u vašich na besedě sem se vomeškal a kašel se mi pohoršil, zle se vadila. Říká mi, to že nejní služba Nejvyššího, ale řích protivá těm, keři sou mi od Hospodina svěřeny.” Sklonil trudně hlavu a ještě více se schoulil na své truhle, takže jeho slabá, drobná postavička skoro zapadala do navršené slámy.

141$

Kvapil neodpovídal; nechtělo se mu před Hanělem rozebírati stálý boj, který bratři, „děti z ducha živého“, byli nuceni vésti se svými jinak smýšlejícími ženami. Vždyť i u něho nejinak…

Pobízel koně obvyklým houkáním, někdy k němu i laskavou větu promluvil, k níž valach, jako by rozuměl, odpovídal zařehtáním, a když již delší dobu jeli lesem rovinatým, ukázal bičem před sebe: „Jsme u hutí; hnedkom je člověku veselej, dyž slyší, jak ve stavení pracujou, a vidí kouř z komínů se valit.”

Uprostřed lesa doširoka rozléval se nehluboký rybník, většinou rákosím prorostlý, na jehož březích, zjevně před nemnoha roky vykácených, rozkládala se dlouhá, poměrně nízká stavení skelných hutí a několik malých domků, obydlí to správce a mistrů. Neurčitý hluk dozníval z uzavřených místností, kouř bělavý vystupoval rovnými sloupy z komínů a rozptyloval se nad vrcholky lesa; před hlavní budovou stálo několik vozů, na jedněch bylo dosud dříví navršeno a řetězy připevněno, jiné již byly prázdné a chystaly se k odjezdu.

Kvapil a Haněl pozdravovali se s vozky; byliť to vesměs sousedé neb chalupníci z městečka, již každoročně za zimy vozívali s potahy svými šejty do skelných hutí. Truhlář dokonce začínal se sousedy rozprávku, vykládaje jim, že jede navštívit bratránka, Kostlána kožešníka, leč Kvapil nedopřál mu k hovoru času, hlasitě pobízel koně „hyjo, hyjo“, i zmizel jim záhy rybník, stavení a vozy a pouze zápach z kouře nad lesem se rozletujícího, v čistém vzduchu dosti znatelný, prozrazoval blízkost hutí. Tmavý, hustě zasněžený les smrkový a jedlový obklopil je zase z obou stran; pak sjeli kamenitou cestou do první vesnice, Budislavě, jejíž jednotlivé domky, po krajích lesa jako samoty neb malé tlumy roztroušené, zdály se liduprázdny. V některém staveníčku, zvláště těsně při silnici postaveném, ozýval se klapot a rachot tkalcovského veřtatu; u kovářů plápolala výheň a bušila kladiva, ale jiných známek lidského života a práce nebylo. Tam, kde údolí Desinky otevíralo se prorvami k severu neb jihu, fičel ledový vítr, jehož

142$

poutníci naši zůstali v lese dosud ušetřeni; tak „v hájku“, kde hluboko do závějí zapadal malý evangelický hřbitůvek, tak v Poříčí naproti Mladočovu, jehož kostelíček za farským lesem vyhlédal jako sněhová tvrz.

A všude, po cestách, v sadech, na polích, pusto a ticho; vrány černé a popelavé, krkavci černí odlétali před hrčícím vozem a usedali krákajíce na nejbližší bílá pole; blíže stavení divě vylétlo hejno vrabců, již hledali tu zrnka po drůbeži zbylá; pes zaštěkal zevnitř stavení, někde i vyběhl, ale ihned zase umlkl, jakmile vůz se vzdálil.

Vyjeli se značným namáháním na příkrý Desenský kopec, projeli táhlou vesnicí Děsnou a smutným tím prostorem, zvaným Jiskrovo pole, – kde silnice, nedotýkajíc se lidských obydlí, vine se mezi dalekými rolemi a strmým svahem, porostlým břízami a olšemi; teprve teď, v Dolním Oujezdě a dále v Osiku, potkávali se s vozy, bryčkami a kárkami, rovněž na jarmark jedoucími, spatřovali vesničany oděné v pestrý kroj bývalého litomyšlského panství, jak spěchají po zmrzlé silnici, muži dupajíce vysokými botami, ženské cupitajíce ve svých sametových a soukenných šněrovacích botičkách.

Pasecký Kubík, vždy snadno vznětlivý, rozveselil se pohledem na četné poutníky; narovnal se na své bedně, zvědavě vyhlížel přes okraj vozu a Hanělovi stále cosi poznamenával o svém očekávání, o vesničanech, jejichž zástup zesiloval se jednotlivci přicházejícími po cestičkách postranních údolí. Truhlář napomínal jej, aby nemluvil do ostrého větru, který dráždil jej ke kašli, leč Kubík zůstával hovorný po celé další cestě, hlasitými větami vítal první objevivší se střechy a věže města, bylo znáti, že tato cesta do živého tržního města takměř opíjí bratra, jenž uvykl své zádumčivé, lesy uzavřené samotě.

Kvapil nezúčastňoval se jich rozprávky, neohlédl se skorém ani zpět; od počátku Oujezda všecek byl zabaven řízením valacha a vozu svého, vyhýbal se bryčkám a kárkám, které jej předjížděly, a vida, že čím blíže k Litomyšli, tím značněji rostou tlupy poutníků, pobízel a hnal Solimana, obávaje se, že přijedou na jarmark příliš pozdě.

143$

Když zastavili u mýta uprostřed ulice Osické, starostlivě zase promluvil k soudruhům: „Musíme si hnedkom vyhledat a zaplatit místo v rynku! Je dlouho, – snad ani kloudnýho místa nenajdeme. Kostlán nám poradí, zajdeme k němu.“

Kubíková rozradostněná tvář ihned zachmuřila se obavou: „Esli bratr Kostlán nebude dom, esli na place ho nestihnem..

„Měli sme vyjet spíš,“ vysvětloval hospodář. „Ale hospodyně pořádem naříkala, že přijdem k ourazu, byl sem í po vůli a vyjel až za šera. No, nedbám, jenomej dyž se nám povede beseda.“

Přes ujišťování své byl Kvapil dosti znepokojen, a truhlář Haněl, jemuž neušel starostlivý výraz jeho tváře, kývl na Kubika, aby mlčel a nepočal znovu bědovati.

Obavy jejich objevily se zcela bezdůvodnými; hodiny na vysoké radniční věži ukazovaly tři čtvrti na dvanáctou a lidé semo tamo pobíhající aneb stánky a výklady své stloukající přesvědčili je, že nebudou posledními, kteří zboží své vyloží. Kvapil, zastaviv ses vozem nedaleko „staré radnice”, zamířil na horní náměstí, kde stavení Kostlánovo splývalo svým úzkým dvouokenním průčelím k řadě asi patnácti domů, která na nízkých a temných podsíních o těžkých kamenných sloupech táhla se od radnice vzhůru. Podíval se k štíhlému štítu, úzkým oknem prolomenému, aby pod ním vyhledal si mezi okny známou tabulku „František Kostlán, kožešník”; leč nedotkl se jí ještě zrakem, když vzrušen byl zavoláním „Kvapile, kamaráde!” a uviděl drobného Kostlána k sobě pospíchati od krámku, na němž byly urovnány řady čepic, kašketů, rukávníků a rukavic beránkem podšitých. Několika velikými kroky skočil ke krámku, kde stála neveliká buclatá žena, něco více než čtyřicetiletá, jejíž kulatá tvář usmívala se z obruby hedvábného vatovaného čepce. „Dobrý poledne, panímámo,” pravil jí, uchopiv ji i Kostlána za ruce.

„Už jsem Barušce povídal, že nepřijedeš, že jsme se marně na tebe, kamaráde, těšili,” hovořil drobný kožešník, patrně jsa rozradostněn. „Jsi tu sám?”

144$

„Dojel se mnou váš bratránek. Haněl a bratr Kubík z Pasek; stojíme s vozem támle pod rathouzem; dojeli sme dlouho, strachujem se, že nedostanem místo jaksepatří. Šel sem tě poprosit, bratře, abys mi poradil a pomoh.“

„To poradím; vyloženo mám skorem všecko a Barušká tu u krámku počká, o pár minut nebude, – vždyť stejně před hodinou nepřijdou kupečkové,“ ochotně a s usměvavou tváří nabízel se Kostlán a hned odcházel s přítelem po rynku dolů. Pasecký Kubík již rozčileně přehraboval se ve svých uzlících z vozu složených a také truhlář netrpělivě kolem sebe se rozhlížel a velmi se radoval, když náhle spatřil bratránka. Uvítali se navzájem několika slovy, kožešník záhy vyhledal hostům svým vhodné místo, Kvapilovi blíže ševců, Kubíkovi mezi četnými na jarmark se sešedšími pláteníky z Oustí, barchetáři ze Svitav a malými tkalci z okolních vesnic, oba zaplatili za místo a jali se nyní společným úsilím sendávati z vozu bedny, prkna a lati, z nichž si Kvapil hodlal sestaviti Stánek pro svoje postroje a ohlávky. Zavezl pak vůz s koněm ke Zlatému křížku a rychle se vrátil, aby zboží si vyložil.

Mezitím odbilo půl jedné na radniční věži. „Už půl hodiny s poledne,” divil se Kostlán. „Měl bych vás, přátelé, zavést k nám na oběd, ale snad se nepohněváte, když si to ponecháme na večer. My dnes sami nevaříme, jen tak něco jednoduchýho připravila Baruška při snídani, teď to sníme, – – o jarmarce není řemeslník svůj, musí sloužit jiným. Od rána se střídáme při krámku, Baruška, učedník a já. Ale bratránka bych snad přece si vzal domů,” připomínal nakonec, jako by se styděl za svou zdánlivou nepohostinnost.

„Jenomej si, bratránku, hleď svý živnosti, jarmark nejní každej deň,” upokojoval jej truhlář dobromyslně. „My si už domka s Kvapilem smluvili, že mu budu hlídat zboží, až si pude nakoupit železa, nemoh bych mu to udělat, abych mu vodešel, dyž mě svez. A do zejtřejšího dne si toho napovídáme dosť a dosť.”

„Tedy tu pobudete! To musíte bejt u nás přes noc, máme peřin dost; a při večeři vám vynahradíme, co teď dát nemůžeme…,” horlivě sliboval Kostlán.

145$

„A pozveš k večeři pana Voláka a ty zvostatní vlastence,” připomínal Kvapil. „My s Kubíkem jenomej im k vůli sme přijeli,” dodal pak tišeji, nahýbaje se ke kamarádu.

„Všecko udělám, všaks u mne dávno nebyl a tuhle bratránek a Kubík snad eště nikdy. Ale máte jistě hlad…”

„Jenomej se nestarej,” upokojoval jej znova truhlář. „Měli sme chleba na cestu a kus buchty a Kvapil ví vo místě, kde vařej poliuku lacinou a droba. Rejš už bratránku, běž, tetička istě dočkat tě nemůže. Čekám každou chvílu, že za tebou semka přiběhne,” žertoval Haněl.

„Okolo pátý hodiny stavím se tu pro vás,” pravil Kostlán. „Dýlej jarmark nepotrvá, už po čtvrté začíná se smrákat. – Tyť vykládáš divnou sedlářskou práci,” podotkl ještě, když mezi výrobky Kvapilovými objevovaly se červené, pestře protkávané i tmavomodré a žlutavě bílé punčochy, ženské i mužské.

„To po nebožtíkoj švagroj a taky co sestra Helena sama utkala. Ona, chuděra, na jarmark jít nemůže, slíbil sem í, že í zkusím dílo prodat,” vysvětloval Kvapil.

„Vzal bych toho trochu, – mezi moje zboží líp se to hodí a mám známosti,” nabízel se kožešník.

„Pěkně tě prosím, bratře Kostláne, přimluv se taky za moji práci,” nesměle přihlásil se Kubík. „Mám tu v loktuškách kolik ubrusů, sou vzácnýho díla, celopřezný – Kateřina, moje hospodyně, by se vadila, dybych neprodal…“

„Tkalců je tu mnoho, snad nejvíc ze všech jarmarečníků, – nu, přičiním se. Mějte se tu, kamarádi, dobře, musím teď ke krámku, – ale podívám se k vám, zbude-li chvilka. A navečer budem svoji!” Potřásl všem rukou a ubíhal opět vzhůru po náměstí, kde nedaleko domku jejich žena, Baruška, již nedočkavě přešlapovala, jsouc zimou všecka rudá.

„Skoč domů, staroušku, něco si sníst,” pobízela, „máš to v troubě uschováno, a pošli sem učedníka hlídat. Až dojde, taky bych si pak odešla, ale jen na chviličku, do hodiny nedaleko a už se lidi z vesnic pomaloučku trousejí.”

Manželé rychle se vystřídali, jen tak ledabylo oběd od—

146$

byvše jako ostatní živnostníci v celém městě, a od půl druhé již se oba od krámku nehnuli.

Také příchozím z horského městečka zbylo pramálo času k ukojení hladu; Kvapil, jakmile výklad svůj uspořádal, poprosil bratra Kubika, by mu u něho počkal, a zavedl Haněla dolů po náměstí blíže bývalé Dolní brány, kde řezník podružného řádu vždy o jarmarcích ve své polotemné světnici, zároveň za krám sloužící, vařil polévku, připravoval a pekl droba (jitrničky a jelita) pro příchozí, skrovnější jarmarečníky. Pojedli oba chvatně po talíři horké, hodně tučné polévky, do níž si nadrobili svůj zbylý, již dosti okoralý chléb, a šli vystřídat Kubika, jenž již se dočkati nemohl, aby vyložil si na vykázaném místě, jen tak bez prken a lavic, na rozestřených loktuškách, své celopřezné vzorkované ubrusy.

Haněl postál mu u nich, by i on mohl se něčím posíliti a zahřátí, s lítostí slyšel jej neustále drobně pokašlávati a zašeptal Kvapilovi, že neměl se Kubík na cestu vydávati, taková jízda „v zejmě“ že pro něho není.

A pak již počal jarmark, snad pro jasný, suchý zimní čas kupodivu navštívený, bouřiti kolem nich svým hlukem, hovorem, křikem, a než po čtvrté hodině s nastávající tmou prázdnilo se táhlé, nepravidelné náměstí, zdálo se všem, že jim zaléhá sluch a kalí se zrak nezvyklou vřavou. Kvapil, když kupců ubývalo, ještě si zašel k obchodníku, který měl v městě největší sklad železa, železných výrobků a pakfongu, vybral, zamluvil a zaplatil, co druhého dne zrána měli mu na vůz naložiti. Zašel pak ke Křížku, aby podíval se na Solimana, dobře-li je opatřen; když vrátil se k rathouzu, již tu čekal Kostlán, a vysvětluje mu, že kupců již v rynku není, radil, aby složil, co mu zbylo, a bedny zatím uschoval u něho v síni, odkud zrána snadno na vůz je dopraví.

Při skrovném světle mdle blikajících městských luceren uschovali muži zbytky Kvapilova zboží, rozložili krámek zase v prkna a lati a odnášeli kus po kuse do tmavé síňky kožešníkova domku. Pak šli se poohlédnout po Kubíkovi; stál dosud nad svými rozestřenými loktuškami, promrzlý,

147$

v přestávkách pokašlávaje, a bezradně ohlížel se kolem sebe do houstnoucí tmy; ale jakmile spatřil je přibližovat se, usmála se jeho tenká, bledá ústa a oči mu radostně zamžikaly. Již se nebál, že „Kateřina, jeho pomocnice” bude se vadit; stará paní Nešporová odkoupila mu z jeho ubrusů dva nejkrásnější a ještě mu slíbila, že doporučí jej hospodskému, který jest v jejím domě nájemníkem a který potřebuje na svoje stoly tkaninu silnou, nefalšovanou.

Odebírali se ke Kostlánům všichni spokojeni a plni dychtivosti, co jim večer neobyčejného přinese. Tmavou síň osvětlila paní Baruška zatím malou skleněnou lampičkou, takže bylo dobře vidět na příkré schody zábradlím opatřené, jež vystupovaly hned naproti vratům; vedle nich nízká, úplně temná ulička vedla do pozadí domku, na dvůr a dále fortničkou na městské valy.

Kostlán zvedl lampičku s beden, jichž tu bylo několik seskupeno, a vystupoval první po schodech, pobízeje své tři hosty, aby šli za ním a přidržovali se zábradlí; přešli pouze jediný odstavec schodů a již se hospodář zastavil u šedě natřených dveří nestejně velikých křídel, jejichž hořejší částí, zasklenou a bílými záclonkami potaženou, prosvitalo slabé světlo. Ukázal levou rukou do výše, kam rovněž strmě vystupoval nový odstavec schodiště: „Tam dopředu ostává pan Volák. Než jsem pro vás šel, stavil jsem se u něho a poprosil, aby přišel na besedu. Snad neodepře…“

Kvapil i Kubík tak se zadívali vzhůru nad tmavé schody, že nadobro zapomněli vstupovat do dveří, které kožešník před nimi otevíral. Teprve hlas paní Barušky: „Jen dál, jen dál, načpak byste stáli přede dveřma, vždyť je tam zima!“ připomněl jim, že jejich neopatrností žene se hustý chladný vzduch z podsíně do prohřáté Kostlánových světnice. Vstoupili za Hanělem, který již s příbuznými svými se vítal a s přívětivou zvědavostí po jich bytě se rozhlížel.

Kostlánův dům, na pohled velmi omezený co do prostory, byl značně hluboký a obsahoval více místností, než by se kdo byl nadál. Dopředu byla za ohromným pokojem

148$

ještě kuchýň a komora; vzadu rozdělili si Kostlánovi velikou „hospodářskou sednici“ tenkou zdí na dvě prostory velmi dlouhé, z nichž ona širší sloužila za celodenní bydliště a souvisela s kuchyňkou, kterou zároveň osvětlovala, užší pak byla „parádním pokojíčkem”, kde chován lepší nábytek. Zeď spojovací byla prolomena velikými kachlovými kamny, která takto zahřívala obě místnosti zároveň, ač více tepla proudilo do obydelní světnice, kam průčelí kamen a rozžhavená jich dvířka byla obrácena.

Kožešníkovi byli zařízeni napolo ještě po zvyku horského rodného městečka, napolo již po pansku, po litomyšlsku, jak Haněl se smíchem bratránkovi vyčítal; měli římsu na nádobí a druhou na knihy a zežloutlé časopisy a noviny, měli na postelích, jež stály při dlouhé podélné stěně, pruhované třítlopkové karmazínové povlaky, právě jako Kvapilovi a Hanělovi, měli truhlu dubovou se silným kováním, ale místo trnožového stolu stál tu stůl s hlubokou zásuvkou, místo lenoušků pořídili si židle s měkkými, vycpanými sedadly, v koutě umístěna tmavohnědá cinkostna s lesklým nádobím, a v užším pokojíčku dokonce spatřil truhlář vykládaný prádelník, stoleček vysoustruhovaných noh se síťovou pokrývkou, hodiny s alabastrovými sloupky a kovovými postavičkami.

Kostlán vodil svoje hosty po bytě, vysvětloval jim, kde jaký vzácnější kus nábytku neb obraz koupil, tuten ze zámku, onen z některého z okolních letohrádků. „Jsem těch starých věcí milovník, zdá se mi, že v nich je kousek našich slavných časů,“ podotkl, ukazuje na zahnědlý obraz neznámého šlechtice v pudrované vlásence.

„Pro tole bych nebyl,” odpíral Kvapil; „já dyž si pořídím obraz, musí představovat někoho zasloužilýho o pokrok a svobodu. Máme Husa, Žižku, pana Havlíčka, – takovýho hraběte, vo němž nevím, jak žil a co ďál poddaným, bych nevystál.”

„Vrchnosti dycky jenomej škodily lidem a utlačovaly jich, aby nemohli chodit ve světle neporušitelnosti. Krom císaře Josefa žádnej pán nebyl naplněn světlem živým,” připojoval se k příteli Kubík, a tváře, které zardělý se mu

149$

již přechodem v teplý vzduch světnic, ještě více mu zaplanuly.

„Ale takovej obraz přecej se nese tuze pansky,” chválil Haněl; „je hnedkom znát, že sme ve městě, a neé na vsi.“

„Mám pana Havlíčka taky,” vysvětloval Kostlán, „snad jste ho viděli, visí blízko mý postele. A našim slavným předkům dávám všecku čest, každýho dne si připomínám, co pro nás vykonali a vytrpěli, – ale na tenhle obraz dopustit nedám. Je to vzácná památka, pan Volák taky říká, že pochází od dobrého mistra, třebaže podpis nedá se mu rozluštit. Jen si nemyslete, pantáto,” pokračoval obraceje se ke Kubíkovi, „že po žádným pánovi nic není; prošel jsem kus světa, tady v Litomyšli řemeslo mě taky s pánama svádí, a došel jsem přesvědčenosti, že jsou lidé zlí i dobří jak mezi pánama, tak mezi sprostejma. Tys, kamaráde, taky po světě se okoukl, řekni, není-li tomu tak?” dovolával se Kvapila.

„Vemu-li to tak kolkolem, je,” potřásal tento hlavou. „Nedělá stav člověka, ale duch, který v něm přebejvá.”

„Ó, bratr Kvapil už vodhazuje naši čistou, pravou víru, už jako by byl ze světa,” vzdychl Kubík bolestně. „Pánům nadržuje, věci porušitedlný chválí, už kerak by zapíral světlo živé!”

„Já jenomej praudu držím a hájím, bratře; toho nedočkáš, abych odhodil ducha,” opravoval Kvapil Paseckého prudce. Hostitel a bratránek jeho významně pohlédli na sebe; kožešník pak obratně zavedl rozprávku ve hladší a vlídnější koleje, ukazuje v parádním pokojíčku na nízké okno, vedoucí do místnosti úplně tmavé: „Tady máme eště komoru suchou a studenou; dobře se mi k řemeslu hodí, schovávám tu přes léto paničkám štucle a kožíšky a leccos jiného, co nemůže bejt na půdě. Máme půdu jako špejchar, taky ji zejtra ukážu, teď půjdem ještě do kuchyňky podívat se na naši matku, jak se jí daří večeře.”

Zavedl hosti své do obývací světnice a odtud polootevřenými dveřmi, jimiž drala se slabá pára a vůně připravovaných pokrmů, do kuchyňky, kde při plotně stála paní Baruška již odstrojená z těžkých zimních šatů, jen v kar—

150$

tounové jupce s krátkými vydutými rukávy, prsa majíc přepásána šátkem do pasu zastrčeným a tmavou, pruhovanou, dosti krátkou sukni skoro celou zakrytu velikou červenobílou kanafasovou zástěrou. Na lavičce vedle plotny seděl as čtrnáctiletý klučík a tloukl v železném hmoždíři koření; na kuchyňském stole, nad nímž visela lampička, ležel připravený pecen chleba, nože, vidličky a lžice, a paní Baruška, vždy trochu od vaření odcházejíc, kladla naň talíře, bílý čtverečkovaný složený ubrus, slánku, což vše vybírala z almárky v pozadí kuchyňky.

„Už jsem skoro hotova, už se nezlobte, že to dlouho trvá,“ vítala příchozí, „uvařila jsem taky polívku, abyste se jaksepatří zahřáli, přijde vám k chuti, a vepřová na kmíně s bandory snad taky. Už budu dávat na stůl.“

Kostlánová za svého mnoholetého pobytu v Litomyšli odnaučila se skoro všem zvláštnostem mluvy v rodném městečku, ba zakládala si na tom, že jí žádný od ostatních „sousedek v rynku” nerozezná. „Tyť si děláš s náma přeukrutnou škodu,” ohražoval se truhlář Haněl, leč bylo znáti, že je mu pohostinnost Kostlánových milá.

„Můj má pořekadlo: Staročeská ctnost, že vítán v domě host,“ odpovídala žena vesele. „Bohatí nejsme, ale na talíř polívky pozvat přítele, to eště dokážem.”

„Je tu teplo a útulno,” chválil Kvapil, rozhlížeje se kolem. „Ani bych neuvěřil, že v tejle kuchyňce je tak šero.”

„Takle, když tu svítíme,” smála se Kostlánová. „Ináč musíme mít dveře ze sednice pořád otevřeny. Ale to v Litomyšli všude je v kuchyních tma; větším dílem lidi vařej v hospodářský sednici.”

„Je to, panímámo, vaše ratolest?” ptal se Kubík, ukazuje na chlapce, jenž právě přestal tlouci, koření na malou misku vysypal a nyní, kleče před dvířky plotny, přikládal na oheň polínka.

„Myslíte-li , pantáto, je-li to náš syn, to není – je to Francek, mýho učedník,” odpovídala žena, hledíc na Kubíka s podivením.

„Teda jste s bratrem Kostlánem kmen holý, jemuž rato—

151$

lešti nevyrostly,” litoval ji tento; žena tázavě dívala se z jednoho na druhého, jako by čekala od nich vysvětlení.

„Bratr Kubík se domejšlí, že nemáte dětí,“ poučoval Kvapil usmívaje se.

„Zůstal nám ze všech dětí jediný chlapec, Prokop, dali jsme mu říkat podle našeho českýho svatýho patrona; je mu teďkom třináct let, ale není doma, máme ho v Němcích, v Karli, na handlu. Francek je tu místo něho; náš Prokop učí se tam německy a trochu se přiučuje kupectví, Franckovi rodiče mají tam kramářství a šenk.“

„To bych nihdá do tebe, bratře, neřek, že pošleš hocha svýho z domova, aby se stal Němcem,” podivoval se Kvapil. „Co tomu asi pan Volák říká a ti zvostatní vlastenci, kteří pracujou pro českej pokrok?”

Kožešník slabě se zarděl: „Bylo to uděláno, než pan Volák se k nám přistěhoval, tady ve městě je to zvykem. Měl jsem ho na latinských školách, ale hochovi se študie nelíbila, rejš že by šel k živnosti některý. Vždyť my taky na vandru ve světě německy se naučili a eště z inejch řečí leccos pochytili, – na škodu nám to nebylo a poctiví Staročeši jsme zůstali. Neboj se, kamaráde, ani Prokop náš na českou vlast nezapomene!”

Paní Baruška horlivě k manželovu výkladu kývala hlavou, ale nestála při něm nečinně, nýbrž věci na desce kuchyňského stolu uchystané odnášela rychle do vedlejší světnice, tam na velikém stole prostřela ubrus, rozestavila talíře a sklenice, rozložila kolem talířů příbory a doprostřed stolu položila pecen chleba. Stůl od stěny odsunula doprostřed, postavila kolem něho židle, rozsvítila lampu olejovou s plechovým štítem, která na dlouhém silném drátě visela se stropu, a odváděla muže z kuchyně, pobízejíc je, aby usedli, hned že přinese polévku.

Kostlán, hostitel, podal každému bochník, by si ukrojil chleba, – „po staročesku,” pobízel s úsměvem; jakmile muži usedli, přinesla hospodyně pěknou mísu starodávného tvaru, malovanými květy vyzdobenou, z níž valil se kouř a vyhlédala rukojeť veliké lžice, a jala se sama všem nalévati polévku.

152$

Haněl opět se divil: „Vyť si vy vádí té přeukrutně po pansku, u našich jíme šickni z jedný mísy, a dyž jer. to něco extrouního, tak se poliuka přinese na talířích.”

„Tady je to zvykem ináč, a je to pohodlnější,” vysvětloval Kostlán. „Tahle mísa je sváteční, je vzácná, koupil jsem ji po nebožtíkovi sousedovi.”

„Jezte, jezte,” prosila Kostlánová, „musíte odpustit, že není polívka masová, bylo naspěch, maso bych neuvařila. Je jenom kapaná, zasmažená, ale bude dobrá, dala jsem másla.”

Muži byli opravdu hladoví, jedli horlivě, chutnalo jim; Kostlánová zatím vyňala z hnědé cinkostny džbán a bylo slyšeti, jak učedník Francek seskakuje se schodů, klapaje víčkem. Když se vrátil a cínový džbán s pivem postavil vedle mistra, nalil tento všem do úzkých sklenic, i připili si nejdříve na „stálé zdraví” a na věrné přátelství. Jen pasecký Kubík se vzpouzel, že prý pivu není naučený, že se mu zatočí hlava, že pije jen mléko, podmáslí a někdy skleničku rosolky, – ale pak si dal přece říci, se soudruhy si ťukl a opatrně v malých douškách piva upíjel.

„Cák vy si, panímámo, k nám nepřisednete a s námi nepojíte? Ste istotně hladová po jarmarce a teď po tom šukání a chystání,” vybízel Kvapil Kostlánovou, a již odcházel k oknu, aby jí přinesl sedadlo.

„Zaplať Pán Bůh, já sedat nebudu, mám eště práci a najím se v kuchyni s Franckem,” odmítala žena, sebrala prázdné talíře a přinášela v hluboké kameninové míse zadělávané vepřové maso, obložené brambory. „Berte si, víc toho není,” žertovala.

„I dyť sme jako na trachtaci,” smál se Haněl navzájem. „Máme se neé jako bludní jarmarečníci, ale jako páni. Dobřes uďál, bratránku, žes semka do Litomyšle se stěhoval, u nás bys se takle neměl.”

„Hodujeme tu a na hlauní věc zapomínáme,” podotkl Kvapil po chvilce, když si všichni již z mísy posloužili a zpolovice ji vyprázdnili. „Eště sme ani ty noviny neviděli, kerý nám maj nahradit Slovana, ani obrázkový čtení, co tady v Litomyšli vydává ten mladej básník, – Nerudou’s

153$

ho, bratře, snad menoval? A pan sudí, pan Volák, taky nám nejde.”

„Všecko to bude,” upokojoval kožešník. „Jen se s pokojem najezte, aby se matka naše neurazila, – pak vám přinesu noviny, knihy a skočím k panu Volákovi. Vůsmá eště není odbitá, troufám, že posavád sedí při večeři anebo ještě domů nedošel.”

„Kerak jenomej se vám vodsloužím, že ste mě tak uctili a u tý paničky se přimluvili, aby vode mě koupila,” měkce děkoval Kubík, když Kostlánová, vidouc, že již nikdo z mužů nejí, talíře i příbory se stolu uklízela a nakonec i ubrus odstranila, připravujíc místo pro noviny a knihy, které manžel její z římsy sendával. „Vy stejně k našim na Paseka nihdá nepřindete, a dyby, – my jenomej tak pošpatně šecko vedem, nelíbilo by se vám u našich. Dyby Kateřina, moje pomocnice, viděla, kerak si hovím po pansky!”

„Neděláme to pro žádný získání odplaty, pantáto; jsme přecej křesťané, a říká se: Host do domu, Bůh do domu. Nedělejte si žádnou starost, jak se odsloužíte,” upokojovala Kostlánová hosta, jsouc pohnuta jeho vděčnou pokorou a jaksi usmířena za jeho nezvyklé řeči, jež uváděly ji v podivení. „Přived vás Kvapil, mýho kamarád a krajan, a to jste jako náš. Stejně Paseky taky patří k našemu rodišti, třeba jsem tam nikdy nepřišla. Viďte, Kvapile, že je to dost divno?”

Ale Kvapil neslyšel; byl všecek zabrán do potištěných listů, které Kostlán před ním rozestíral a otevíral. Největší archy hrubého novinářského papíru měly v čele nápis Národní listy, na menších, pěknějších aršících, ve žluté sešity brožovaných, vytištěna jako záhlaví podivná skupinka : starý šašek rozestíral před sebou širokou stuhu s prolamovanými písmeny; v mezerách písmen slabě načrtány výjevy z každodenního života, laškující děti, milostný pár, učenec při lampě čtoucí, voják na stráži, procházející se měšťáci; nad hlavou šaška vznášely se dvě ženské postavy, představující patrně písemnictví a výtvarné umění. Andílkové pískající na šalmaj, nesoucí obraz a škádlící starého obrejleného šaška ucelovali skupinku.

154$

„Obrazy života,” sestavoval Kvapil pomalu písmena na stuze, a prohlédnuv titulní list, podíval se na obálku. „Domácí ilustrovaná bibliotéka zábavného a poučného čtení. Redaktor Jan Neruda,” doplňoval si se zalíbením a vesele kýval hlavou.

Kubík pasecký mu naslouchal a rovněž účastně díval se i na obal, i na první, obrazem vyzdobenou stránku. Ale jeho tvář jevila jakési zklamání. „To nebude pro nás a pro zvostatní bratry,” šeptal, „to se mi zdá skládání podle světa, a ne podle ducha!”

Kvapil másti se jím nedal; dychtivě bral do ruky brzy veliké archy nového politického deníku, brzy Obrazy života, probíral se jejich listy, četl tituly a první řádky jednotlivých článků, až zarazil se nad obrázky, vřaděnými hned ve stať prvního sešitu Obrazů života. „Ajhle, pomník pana Jungmanna na volšanským hřbitově – krásný, tuze krásný,” volal. „Pojďte se poďvat, bratři – a taky pana Jungmanna rodiště – a tu deska pana Havlíčka! Zpomínal sem cokrát, kerak asi jeho hrob je poznamenanej! Tu to teda vidíme!”

Byl všecek rozehřát, takže i Haněla přilákal svou rozčilenou řečí. „Toť sou jakorát naše chaloupky,” liboval si truhlář, dívaje se na obrázky, „zrouna takovoule lomenici a zahrádku s vodstávkama máme u našich.”

Kubík byl ještě více rozradostněn a zcela zapomínal, že obrázek obsažen jest ve čtení „podle světa složeném”. Složil ruce na prsa skoro zbožně. „Moc ducha živého projevuje se šady,” řekl zastřeným hlasem. „Pan Jungmann narodil se ve stavení chudičkým, ale že byl naplněn světlem živým, stal se z něho pán slauný a bylo mu dáno poučovat bratry a sestry.”

„Je vo těch pomnících pěknej vejklad,” upozorňoval Kostlán, sundávaje z poličky další tiskopisy, „přečteš si ho taky, půjčím ti všecky ty noviny, ale teď na to času není, podívej se, nesu ti knížky pana Voláka.” Položil na stůl několik dosti silných svazečků neúhledného papíru, tištěných latinkou; Kvapil četl názvy Kirdžali, Mazepa, Svět a básník, Spekulant, Penzista, Tadeáš Bezejmenný, pod

155$

nimiž vždy naznačeno, že je ž polštiny přeložil Fr. Pravoslav Volák. Všichni brali knížečky do rukou s úctou a navzájem si je podávali.

, „Pravoslav, to je mino diuný,“ podotýkal truhlář, „nihdá sem ho neslyšel a v kalendáři snad ani nejní.“

„I je,“ opravoval Kostlán usmívaje se, „po latinsku se říká Justin, a je to kterejsi den na začátku měsíce října. Ale pan Volák se Justin nejmenuje, říká si Pravoslav proto, že v právích se vyzná a v něch pracuje, – to vlastenci všichni! Máme Sudimíry, Ladislavy, Hostivíty – z našich slavných mužů žádný se nespokojil se sprostým jménem křtícím!“

Kvapil přikyvoval hlavou a podotkl jako mimoděk: „Pan Havlíček taky si říkal Havel Borovský a pana Jungmanna jmenovali Mladoněm,” – a obrátil zrak svůj opět do rozložených novin a knih, nenaslouchaje, jak kožešník vykládá o jménech spisovatelů, učenců a právníků, jež „pan Volák“ mu byl vysvětlil.

Nepozoroval, že paní Baruška vyběhla náhle z kuchyně a s poklonami otevírá dveře obývací sednice, jež vedly na tmavou síň, a že Kostlán ustává náhle v širokém svém výkladu o Krasoslavech, Dobromilách, Sudipravech a rovněž ku dveřím přistupuje. Byl tak zabrán prohlídkou novin a knih před ním rozložených, že vzhlédl jakoby vyjeveně, teprve když hostitel zatrhl mu loktem se slovy: „Kamaráde, přišel pan soudce, pan Volák –“

Spatřil blíže sebe mezi Kostlánem, Kubíkem a Hanělem státi muže vysoké postavy a tváře tak význačné, že nebylo snadno ji zapomenouti. S čela zrýhovaného několika vráskami splýval nazad bohatý tmavý vlas až na široký přehnutý límec košile. Na očích, jež zdály se ještě tmavšími černým, silně vyznačeným obočím, blýskaly se ostré brejle s ocelovými třpytivými okolky; pod očima promodrávaly se hluboké rýhy do tváře hubené a velmi bledé; rty bezbarvé obrůstal krátký tmavý knír, prodlužující se na bradě v takzvaný španělský vous. Celá tvář svou hubeností, uspořádáním vousu, dlouhými vlasy, vráskami, které táhly se podél nosu a od spánků k čelistím, činila dojem nepři-156$

rozené,: chorobné délky. Chorobně vypadalý i bílé, útlé, cele žilkami pokryté ruce, jimiž příchozí nepokojně hrál, brzy vlasy si s čela uhlazuje, brzy kozí bradku si zakrucuje. Byl oděn v kabát ošňůrovaný, ve vestu nahoře poněkud rozepjatou, takže volně na skryté náprsence byl viděti uzel černé, červeně vyšité vázanky, jejíž konce splývaly k pasu.

Kvapil vytřeštiv na příchozího překvapeně oči, pozoroval, že všichni vzhlížejí k němu s pokornou úctou; sám také couvl, ale pak dodav si zmužilosti, podíval se podruhé na toho, jenž do Litomyšle jej přilákal. Řekl si, že vyhlíží zcela tak, jak si jej představoval; .nosí se jako pan Havlíček a ti ostatní bojovníci za světlo a svobodu – a sám je také bojovníkem, – mnoho zkusil, – je to znát na jeho tváři, – – je tak bledý a zmořený, – chuděra!

Jen nevěděl, jak začíti rozprávku s mužem tak vzácným a slavným; prošel sice světem, mnoho lidí poznal, avšak „bojovníci za světlo” byli pro něho čímsi odlišným od lidstva ostatního.

Kostlán mu pomohl. „Tu je kamarád můj, Josef Kvapil; přijel na litomyšlskej jarmark schválně, aby vašnostpána poznal, – je velikej milovník čtení, zrouna jsem mu ukázal knížky, co jste ráčil převíst do českýho jazyka. A tohle je můj bratránek Haněl; jsou oba z mýho rodiště. A ten třetí je z nedaleka, z Pasek; taky čtenář, jako evandělíci bejvají.”

Soudní příručí podal si s každým z nich ruku a potřásl jí. „Už jsme mysleli, že milostpán soudce nepřijde,” horlila paní Baruška, otáčejíc se kolem hosta svého. „Ale ráčej do pokojíčka, je tam taky teplíčko, pro pány se líp hodí než tuta ratejna; už jsem přistavila vodu na punč, milostpánovi ode mne chutnává.”

Odnášela vycpané židle do vedlejšího pokojíka a stavěla je kolem stolku se zdobnou pokrývkou, který přistrčila blíže ke kamnům; na vykládaný prádelník postavila malou mosaznou lampu, tak skvěle vycíděnou, že když ji rozsvítila, blýskala se jako zlatá. Spokojeně po pokojíčku se rozhlédla: vypadal opravdu pansky a bylo v něm příjemno, nemusila

157$

se stydět před panem Volákem, a ti mužovi hosté taky asi doma řeknou, že u Kostlánů v Litomyšli umějí to vésti po městsku!

Přes její ustavičné vybízení muži chvíli postáli u knih a novin, na jídelním stole ve světnici rozložených. Kostlán opět upozorňoval, jaký je Kvapil čtenář, že hodlá odebírati si Národní listy i Obrazy života a že již jako tovaryš na vandru kupoval si kdejaké české čtení.

„A teďkejc ve stavení svým drží besedy, předčítá a knihy a noviny půjčuje –je sousedem jen z maličkýho městečka, v horách, kde je živobytí dost těžký, – a mohl by za příklad být leckterýmu měšťanu tady v rynku.”

„Co tak čítáváte na svých besedách?” optal se Volák účastně.

„Mám Havlíčkovy Noviny, Slovana, předčítám z nich bratřím. A je mezi námi mnoho spisů biskupa Komenského, Havla Žalanského, pana Kryštofa Hardnta z Polžic Putování do Svaté země, knížky o císaři Josefovi. Taky z bible čteme, zvláště žalmy,” vysvětloval Kvapil.

Soudní příručí se na něho díval s úžasem: „Kde jste k těmto knihám přišli –? Jsou vzácný!”

„To oni mají po předcích, vašnosti pane soudce,” vysvětloval Kostlán. „Měli je uschovány tak dobře, že ušly spálení. Jsou to evandělíci, i kamarád Kvapil, i Kubík z Pasek.”

„Slyšel jsem, že jsou písmáci většinou evangelíci,” podotýkal Volák zamyšleně, „a také jsem jich již několik poznal za svého ouřadování při soudě zdejším. Byli to lidé velmi zbožní, ale málo sdílní. Přál jsem si zapřísti je v rozprávku; avšak zdálo se, že nedůvěřují mně. Jest mi milo, že poznávám se s vámi, evangelíky a čtenáři zajisté také zbožnými, ale přitom ke mně upřímnými, jako by mluvili k svému pastoru!” A Volák, domnívaje se, že řekl Kvapilovi a Rubikovi cosi velmi příjemného, podával jim oběma svou hubenou, skoro průhlednou ruku.

Pasecký zavrtěl hlavou a svoji ruku ve dlaň úředníkovu nevložil: „My s falářem svým ničehož nic nemáme. Přikazujou nám na něho platit, a když neplatíme, mocí nám

158$

berou, – ale my do kostela jeho nechodíme, protože pořadem v chrámu života přebejváme. Nejní nám potřeba kázání jeho poslouchat – my sami od sebe moudrosti nabejváme a světlo živé nás vede.“

„Což nejste evangelíky, jak přítel Kostlán tvrdí?” ptal se soudce, dívaje se z Kubika na Kvapila, který ruky jeho se uchopil a silně ji tiskl.

„Jsme psáni za evanjelíky a křtěni falářem, protože to rodičům našim bylo přikázáno a my jako nemluvňata opřít se tomu nemohli. Ale spravujeme se rozumem svým, který dal nám Nejvyšší. Rozum náš jest ten duch, který v nás přebývá, to světlo čisté, živé.“

„Tuze bych vašnostpána prosil, aby zašel do pokojíčka,“ vmísil se Kostlán v rozprávku, „už Baruška sklenice s punčem nese – ať nám nevystydne!“

Kostlánová, všecka zardělá ve tváři od spěchu a také páry, která z objemných sklenic vystupovala, stavěla na stolek plechový tác a pobízela, aby si punčem posloužili. Muži usedli všichni mlčky; Volák díval se zkoumavě na oba „bratry”, kteří byli dosud rozčileni vysvětlením před chvílí podaným, Haněl i Kostlán vrtěli sebou v patrných nesnázích a hledali slovo, kterým by rozprávku uvedli v jiné koleje.

Ale veselý hostitel po malé chvilce zdvihl sklenici a připil „na zdraví svých drahých hostů z blízka i z dálky“. Všichni si ťukli, i paní Barušku přinutili, aby si přinesla sklenici, a Volák podotkl s úsměvem: „Zahanbil jste mne, příteli! Bylo na mně pronésti zdravici dobrému hospodáři a jeho pečlivé manželce. Nechať žijí – mnogaja leta – a hosté z hor s nimi!“ Zase si ťukli, opakovali „mnogaja leta“ po příkladě soudcově, a usednuvše, pomalu popíjeli horký, silně vonící punč.

„To je dobrota,” liboval si Haněl, „inu, dyť poudám, jako vo trachtaci, jako vo svarbách! Moje se podiví, až í budu vypravovat, kerak ste nás uctili! Ale děláte si s náma škodu, budeme dlužni…”

Manželé Kostlánovi se bránili, že to nic není, a dále pobízeli své hosty, aby si sloužili, že v kuchyňce je punče víc, že dolejí.

159$

Volák chvílemi upíjel ze své sklenice, ale mezitím ne odvracel očí od Kubika a Kvapila, jako by neodolatelně byl jimi upoután; několikráte chtěl promluviti, leč zamlčel se, až konečně naklonil se ke Kvapilovi a ztlumeným hlasem, pronikaje jej pohledem svých hluboce zapadlých očí, podotkl: „Vy jste blouznivci…”

Kvapilovu tvář přeletěla slabá červeň; leč nesklopil zraků, přímo podíval se úředníkovi ve tvář a odpověděl rovněž polohlasně: „Říkají nám šelijak: deisti, marokáni, abrahamiti, ba i adamitů nám nadávají; jsme vyznavači jediné pravé víry, která byla odjakživa.”

„Chodíme ve světle Nejvyššího, jemuž nejní mina a bez něhož nic nejní,“ přidával extaticky Kubík, který pozorně poslouchal.

„Slyšel jsem o lidech vašeho způsobu zde u soudu,” poznamenával Volák zamyšleně. „Před nedlouhým časem přistižen byl četníkem jakýsi chromý žebrák ve vesnici našeho okresu soudního, když v chalupě hlásal podivné, nedovolené náboženství. Ve výpovědích jeho, které soud zaznamenal, také jsem četl o světle živém, o chrámu života, o víře, která byla odjakživa.”

„To Honzíček,” usmál se Kvapil; „chodí po prosbě, a těm, kteří mu dají, odsluhuje se pravým poznáním. Pěkně prosím, dostal pokutu ňákou?”

„Pohrozili mu při soudě, že bude trestán, provede-li to ještě jednou; – myslím, že měli jej za pouhého blázna. Opravdu, bylo mnoho blábolení v řečech jeho – stěží mu soud porozuměl.”

Kubík sebou trhl při slovech těchto a otevřel rty, jako by chtěl cosi namítnouti, a také Kvapil nepokojně poposedal na svém místě, když úředník pokračoval: „Bylo mi za oné příležitosti řečeno, že v této krajině jsou lidé podivně poblouznění; jedni mluví nesmyslně a popouzejí proti náboženství, jiní spoluobčany i podvádějí. Nejhorší prý jsou jacísi Reimani ve Zderazi, na bývalém panství novohradském. Již po léta mají tajné schůzky, ve kterých prý provozují neřesti; jeden z nich dokonce mámil lid obecný i vrchnosti, předstíraje, že ze zlaťáků na střechu

160$

jeho hozených vyčaruje desateronásobné množství. Divím se, že lidé tak rozšafní, jakými vás přítel Kostlán vyličuje býti, vyznávají svoje příslušenství k oněm škůdcům společnosti a prznitelům národa.”

„Vašnosti pane sudí, každý stav, každá rodina chová mezivá sebou lidi dobrý i špatný – jeden za druhýho nemůže,” odpovídal Kvapil chvějícím se hlasem a hluboce vážně. „Byl sem s Reimany kolikrát, neřesti nihdá sme neprovozovali a nikomu neškodili. Ten jeden z něch, František, prauda, byl veliký šelma a dál si z lidí blázny, až ho do Chrudimě vodvezli a do šatlavy dali. Ale ti, co se mu šidit dali, nespravovali se rozumem, který jim udělen byl, – – dyť to věc možná nejní, aby padlo se střechy dukátů deset, dyž tam hodí jedinkej! Ale pro tu ouci prašivou jednu rod Reimanů dokonalosti nepozbejvá; povím já vašnostpánu o něch inší příhodu.”

Volák usmál se mimoděk jeho horlivosti: „Toť jsem vskutku zvědav, jak je očistíte…”

„Pane soudče, o těch Reimanech vypravoval ouřadům jeden tuze veliký pán z Vídně – že?” Úředník kývl s podivenou tváří a Kvapil hned pokračoval: „Ten pán přišel mezivá naše bratry, aby nás vyzkoumal, co sme zač, a do písem nás dal. Že Reimani byli nejvyhlášenější a kolikrát už byli potahováni k soudům, měl vo něch povědomost a zašel k nim. Nynější hospodář je člověk dokonalý, je z ducha živého, má poznání praudy. Pán se s ním dá do rozprauky, ptá se, zdali věří v Boha; bratr Reiman na to, že v Boha nevěří, ale že jej poznává. Tu pán bratroj lál, nadal mu neznabohů, marokánů, adamitů, řek, že by zem měla ho pohltit. Reiman dal si vylát, nebránil se, po chvíli povídá, že slyšel, pán že jede z Prahy, esli Prahu celou zná a v ni věří? Pán mu svědčil, že čím částejc v Praze se zdržuje, tím vícej ji poznává, tím líp že se mu líbí. Poudá na to bratr Reiman: „Zrouna tak je se mnou: čím dálej o Bohu přemejšlím, tím líp jej poznávám. Ale to ten vznešený pán istotně nevypravoval, – jenomej o neplechách se zmiňoval a že bratr Boha zavrhl…”

„Je-li tomu tak, jak vypravujete, příteli, pak byl onen

161$

Reiman rozumec a muž bystrý – a nezasluhoval mé hany. Mluvil jako filosof, – sotva možno uvěřiti, že prostý sedlák přemýšlí o Bohu, aby lépe jej poznával a veň uvěřiti mohl – – ,” pravil Volák, skorem se omlouvaje.

„Proto v nás bylo vloženo světlo živé, abychme sebe a všecko, cokolivěk je kolem nás, pořádem líp poznávali; nepřemejšlel jenomej Reiman zderazskej, přemejšlí každej bratr, každá sestra, je-li z ducha, a ne ze světa.”

Poslední věty nebyly více šeptány, takže i ostatní je slyšeli a se poučili, o čem úředník s bratry hovoří. Kostlán, hostitel, jenž poněkud úzkostlivě pozoroval vážné, skoro rozhněvané tváře svých šeptajících si hostů, nyní téměř s ulehčením vmísil se zase v rozprávku: „Jen co pravda, kamarád odjakživa všemu hleděl dostat se na kloub – už jako chasník na vandru. Pořád mudroval, přemejšlel, – a když se mu zdálo, že je něco nepravost, hned to řekl, ničehož nic nesmlčel! Eslipak se pamatuješ, jak sme byli v tom Zwettlu v Rakousích ve františkánským klášteře? Ty ses těch pánů páterů nadobíral ve vší uctivosti, a přehádat se jim nedal!”

„Už brzy sem poznal, jak na tomto světě temnota mocně panuje,” přitakal Kvapil rozhněvaně. „Co tehdivá sem zvěděl, teďkejc znám eště líp…”

„Ale světlo živé, bratře, zvítězí nade tmou,” vskočil mu Kubík vroucně do řeči, „poraženi budou nepřátelé a děti ducha čistého nastoupěj vládu!”

„Musíme se přičiňovat, aby se to stalo praudou, musíme o pokrok dbát a mu pomáhat,” přidával se k němu Kvapil a v očích se mu zablesklo.

„S radostí vás poslouchám,” chválil Volák; „neočekával jsem, že ve vás poznám přátele pokroku. Náš český národ potřebuje pokročilé syny, má jich dosud málo, více má odpůrců a tmářů. Vy, příteli Kvapile, zajisté ve svém rodišti ostatní občany vedete, aby naší české vlasti byli na prospěch?”

„Nejsem v obecní radě,” potřásal Kvapil hlavou, zamračiv se. „Tule Haněl je,” dodal po chvilce.

Volák i Kostlán podívali se na truhláře, jenž sebou na židli vrtěl, v nesnázích poloprázdné své sklenice se uchopil,

162$

trochu upil a zase na podnos ji postavil. „Je to tuze těžká věc,“ vypravil ze sebe po dlouhém váhání. „Cokrát sem kamarádoj říkal, – ale von se s našema konšelema nemůže srounat. Chce to šecko tuze zčerstva, tu silnici, tu kašnu, tu stříkačku, tu špitál, chce, aby vůbec z kasy svý za sousedy daně platila, – my sme chudý městečko, – z tý špatný půdy sotva sme živi – nejní na takovoule věc dost peněz!“ „Protože se obecní peníze utrácej na marnosti, na rathouze se holduje a na špitál, na silnice pak grošů nejní,“ hněval se Kvapil dále. „Nechci mět v tom vašem hospodaření ruce, proto se mi mezi vás nechce. Šak já provedu svoje i bez rathouzu!“

Haněl pozoroval, že bratránek Kvapilovi přikyvuje a že i pan Volák vlídně a jakoby přisvědčivě naň se usmívá. „Toť, dyť je to pěkná věc, špitál, kašna, dobrá silnice na všecky strany,” usmiřoval, „jenomej dyž to bejt může! Kamarád prošel kus světa, šady viděl ten pokrok – ale co je pro inší, nejní pro nás!”

„Bylo by, dybyste jenomej chtěli. Ale vy to necítíte, že ste veušem pozadu. Toliká je tomu už let, co tole šechno pan Havlíček občanům vykládal, – a pořádem sme eště za tím pokrokem. Chodíte ke mně na besedu, čtu vám, kde se co ve světě naskytne dobrýho a novějšího, – ale hluchým uším kážu.“

„Je mi na podiv,“ obrátil se Volák k truhláři, „že vaši spoluobčané neřídí se podle rady tak rozšafného souseda; leží nabíledni, že nepobízí je ve svůj prospěch, nýbrž k dobru všech.“

„Poňženě prosím, milostpane sudí,” vysvětloval Haněl

zkroušeně, „oni naši nejsou tak protivá pokroku – –

ale tule kamarádoj schválně nevyhověj… Nemaj ho rádi páni faláři ani z naší, ani z evandělický stránky, ba ti už dokonca neé – a sousedi potomej podlévá nich smejšlej. Neposlechli by ho, i dyby po něch chtěl, co se jim líbí, natož co je jim protivá rozumu! Toť – nová věc ztěžka se ujímá, ráčej to znát sám!”

„Ach znám, znám,” vzdychl Volák, jako by mu Haněl byl ze srdce promluvil. „Po celý svůj život jsem to poznával

163$

– – také jsem sám a sám šel novou cestou za svobodou vlasti, za národním pokrokem! Ale překážky nás neodstraší, přátelé,” deklamoval nadšeně, chápaje tu Kostlána, tu Kvapila za ruce s takovou prudkostí, že zakymácel se stolek a sklenice na podnosu zařinčely, „musíme si slíbiti, že nezalekneme se nepřátel, že dále půjdeme jako stateční Češi, stateční Slované! Tomu naposledy si připijme!” Zdvihl sklenici, kterou paní Baruška přednedávnem znovu naplnila, ťukl si se všemi, jedním rázem ji vypil; bledé tváře jeho nyní se rděly, oči zimničně hořely.

„Jako pan Havlíček,” připíjel Kvapil pohnutě; „eště pořádem ho vidím a slyším jako tehdivá vo Slovanským sjezdu v Praze! Pro mě neumřel, třá sem dneskom i desku na jeho hrobě uviděl, – dyž sousedy přemlouvám a k tomu novýmu pokroku ich vedu, dělám to jemu pro památku a pro uctění, aby věděl, že nebyl živ marně!”

Volák unaviv se vášnivým vzplanutím, sklesl nyní na židli a seděl tu tiše s víčky polozavřenými. Haněl truhlář dotekem lokte upozorňoval bratránka svého: „Milostpán soudce podřimuje – musí mu dobře nebejt – abychme rejš šli – – je dlouho –”

Kvapil podíval se na starodávné hodiny s alabastrovými sloupky, jež stály na vykládaném prádelníku a neustávaly v melodickém svém tikotu. „Bude půlnoc co nevidět – vomeškali sme se, a vy po jarmarce istě ste přeukrutně mdlí – že sme zapomenuli!”

„I neé, neé,” odpírali oba. „Sedáváme někdy přes půlnoc,” tvrdil Kostlán, „jsme tomu zvyklí!”

„A nedávnos sám poudal, že tetička chodí spat spíš,” žertoval Haněl dobromyslně. „No, dneskom se už nevyspí – – musí si to v zejtřejší deň vynahradit. Tak, kamarádi, pojďme!”

„Ale kdežpak!” bránila paní Baruška, „zůstanete u nás na noc, bylo to tak uděláno už před polednem v rynku!”

„Musím k Solimanovi, mám ho u Zlatýho křížku, stejně se bojím, esli mu založili jaksepatří, – a bratr Kubík vyspí se v maštali se mnou. Haněla si tu třá nechte, šak je z přízně,” vysvětloval Kvapil, ubíraje se do větší sednice pro

164$

kožíšek a čepici. Ostatní šli za ním, paní Baruška ustavičně jistíc, že budou míti u nich místa dosti, jen aby zůstali.

V kuchyňce mdle hořela lampička a na nízké stoličce podřimoval učedník Frantík, podepíraje si hlavu rukama. Mistrová jej vzbudila, přikazujíc mu, aby připravil lucernu a posvítil milostpánovi i přátelům mužovým. Hoch mnul si oči, neobratně, patrně v polospánku vstal a ke kamnům se potácel.

Hlukem a směsí hlasů v sednici probral se Volák ze svého zadumání; těžce, pomalu vstával, utíral si horečně zardělé tváře i zpocené čelo a ohlížel se po spolubesednících. Kvapil a Kubík, již úplně přistrojení, právě přicházeli, aby se s ním rozloučili. ,,V uctivosti, vašnosti pane sudí, děkujeme, že ráčili k nám sejdít a s náma si pobesedovat. Tuze si toho vážíme! Jako vzpomínám na pana Havlíčka, tak budu vzpomínat na pana sudího, vlastence a bojovníka za český pokrok, – a budu si číst knížky, co ráčili složit,” řečnil Kvapil a podával úředníku ruku. Pasecký bratr chápal se druhé ruky jeho. „Nechať Nejvyšší pána opatruje a posiluje, aby světlo živé šířil mezi svými,” pravil tklivě. „I já budu zpomínat; šak v našom rodě pamatovali sme jenomej na ouředlníky nespravedlivý – teďkejc bude ináč!”

„A ráčejí se vydat taky k nám, na naši stránku, aby taky zvostatní bratři pana sudího poznali a vyrozuměli, kerak se o ten českej pokrok zasazuje. Držíme besedy částejc – vzkázal bych bratřím.”

„Rád bych,” děkoval soudní příručí. „Ale jsem zdraví nevalného, zchátralého, s obtíží snáším svoje cesty úřední. Bolívá mne stará rána, jakmile se proměňuje čas. Spíše přijďte vy opět do Litomyšle; potěšíte mne! A nepřestávejte pro národ pracovati.”

Kráčel s nimi ke dveřím; Kostlánová přiskočila: „Dám milostpánovi plášť, aby nenastyd na síni, – Francku, posvěť přec pánovi.” Mocí přehodila úředníkovi mužův plášť, opatřený šedým kožešinovým límcem, a doprovodila jej vzhůru po schodech, kdež, otevřevši mu dveře jeho bytu, horlivě mu přála, aby se po besedě dobře vyspal.

Učedník, jenž sečkal, až paní Baruška opět se stupňů

165$

sejde, bral se nyní po síni a prvním odstavci schodů dolů do průjezdu. „Měli jste přece u nás být na noc; teď z tepla zase do mrazu! A slíbils mi, kamaráde, že budeš u mne hostem; já taky u vašich přespal! Budu teď dvojnásob dlužen!” litoval kožešník.

„Nebudeš, bratře! čehos nám popřál, nedá se žádnejma penězi zaplatit,” ujišťoval Kvapil vřele. „S panem Volákem’s nás sved, ty noviny nám ukázal a jeho knížky nám pučíš! Budem teďkejc mět o čem vykládat, v čem číst. Noviny hnedkejc, jak dojedu, si předplatím a to čtení obrázkový si eště tady ve městě koupím. A pro knížky si přijedu – šak tule mám za vraty truhly. Šťastnou dobrou noc, panímámo, pěkně děkujem za poctu.”

Francek s rachotem hrubým klíčem otevíral těžký zámek vrat, Kubík svoje hostitele také poroučel „do ochrany Nejvyššího” a děkoval za uctění. V otevřeném křídle vrat zabělaly se lehce posněžené střechy a bělošedá plocha liduprázdného náměstí; hoch posvítil ještě do podsíně a pak, když oba muži vykročili mezi sloupy, zavíral s pomocí mistrovou vrata.

Vystupovali zase do bytu Kostlánových; na všech bylo znáti, že jsou již značně unavení a ospalí, zívali, a Haněl, nezvyklým nápojem zmámen, kráčel již dosti těžce. Nahoře odestlala paní Baruška rychle obě postele, ukazujíc bratránkovi, kam by měl ulehnouti. Odešla pak do kuchyňky, kde učedník již chystal se ku spaní; záhy zhaslo světlo v sednici, muži upadli v hluboký spánek a také hospodyně šla si odpočinout po nepřetržité dnešní práci.

«9»

Páter Salášek, jenž sobě pobyt na hradě a v podhorské krajině za léta a podzimu tolik liboval, málem na své zajímavé sídlo zanevřel. Listopadové deště nedovolovaly mu vycházeti dále než na konec Podhradí, a když dostavily se vánice, naplnilo se celé okolí osamělého a ze tří stran roklemi a srázy obklíčeného hradu takovými spoustami sněhu,

166$

že se zdálo, jako by mu bylo souzeno, aby co nevidět se všemi svými síněmi až po vrchol hlásky zapadl v toto moře bílé, pomalu do tuha mrznoucí pěny. Jednou dvakráte odvážil se duchovní zajeti do Zderadova ve starodávné, těžké a špatně uzavřené bryčce; leč shledal lavice v kostelíčku jen nedostatečně obsazeny hrstkou obyvatelů zderadovských a po skončených bohoslužbách vykládali mu starší občané, že z ostatních vesnic nemohli se věřící pro deště, vánice neb úplně neschůdné cesty dostaviti. Řekl si, že skorem zbytečně zhoršil si katar průdušek, jímž téměř od mládí byl zatížen; ale nutila jej k obtížným jízdám jednak převzatá povinnost, jednak dlouhá chvíle, ničím nezaháněná.

Zprvu, když zrána odsloužil v kapli zámecké mši fundační neb dobrovolnou, odešel o poschodí výše podívati se do archívu; leč seznal brzy, že nelze v této místnosti bez kamen vydržeti ani čtvrt hodinky, tuhly mu ihned prsty a těžší svazky mu z nich vypadávaly. Brával pak s sebou Žofičku kastelánčinu a naznačoval jí, co má mu v jeho jizbu přenésti; usedal k barokním kamnům, do nichž dívka celá veliká polena nastrkala, a zabíral se do četby listin a knih, ale i tu brzy seznal, že mu obchvíli cosi chybí, co nebylo možno tak snadno si vyhledati, jako když dlel nahoře v samém archívu. Ponenáhlu bylo mu obtížno i v zámecké kapli mši sloužiti, dech ledovatěl u samých úst, a sám malý školák, jenž ministroval, zachvíval se zimou a svoje odpovědi pronášel drkotajícími zuby.

A po vánočních svátcích ustal sem páter Salášek choditi nadobro: zůstával uzavřen do své smutné, šeré jizby, kam nekývaly nyní větve světlezelených rozkvetlých stromů z hradní rokle a neznělo veselé cvrlikání ptáků. – Bylť do Zderadova na dotaz představeného vzkázal, že o svatém Štěpáne služby boží konati bude, třebaže zle kašle; kastelánka Rozárka, jindy tak pečlivá, mu to schvalovala, řkouc, že se lidé již na ten den těší a že se jich zajisté dostaví mnoho, když nyní cesty oschly mrazem a počas nastal.

Kostelík dle předpovědi kastelánčiny byl opravdu hojně navštíven, ale knězi to bylo skoro lhostejno, přese všecku

167$

sebevládu sotva byl s to funkci svou dokončiti. Kašel dostavoval se mu v záchvatech vždy častějších a nepříjemné horko rozlévalo se po tváři a pak již po celém těle. Nekonečně trvala mu kratičká jízda zpět; ulehl a ptal se Rozárky po nejbližším lékaři.

Žena, pro jejíž prostý rozum byl lékař takměř poslem smrti, spínala ruce a hlasitě samu sebe obviňovala, ona že je příčinou jemnostpánovy nemoci. Přinesla své zásobní peřiny, vařila narychlo lipový i bezový květ, ohřívala šat, jen aby se nemocný zapotil a tím kašel zahnal, a když po dvou hodinách dostavil se z nejbližšího města lékař, velmi mu zazlívala, že nařizuje studené obklady na hruď a kolem krku a doporučuje chladivé nápoje, aby zmírněn byl zápal průdušek, který si churavý kněz neopatrnou jízdou způsobil.

Třebaže nesrovnávala se s předpisy lékařovými, obstarávala nemocného svědomitě, ba přestěhovala se skorem nadobro do jeho rozsáhlé jizby, mnohem nevlídnější než její suchá a stále vyhřátá sednice, a Žofička měla nařízeno, aby neustávala přinášeti ze dřevníku buková polena a ohni v kamnech vyhasnouti nedala. Když se kastelánka vzdálila do své sednice, aby na plotně připravila něco, co „pan dochtor“ velebnému pánu dovolil pojisti neb vypiti, usadila děvče místo sebe do staré lenošky, kterou si přinesla k nočnímu bdění u nemocného, a přísně jí přikazovala, aby dávala pozor, zdali velebný pán ničeho nepotřebuje.

Pro Žofičku byl páter Salášek nejvznešenější osobností, již za svého uzavřeného života kdy poznala; po tetičce si opakovala, že jako kněz stojí mnohem blíže Bohu než lidé ostatní, a jeho ustavičná činnost v archívu, četné knihy v jeho stojanu vnuknuly jí přesvědčení, že je nejen pán bohulibý, ale i velmi učený, mnohem učenější než ostatní velební páni v Podhradí a v blízkých městečkách, o kterých nikdy neslýchávala, že by ve starých lejstrech se přebírali aneb kroniku o zdejším panství sepsati chtěli. A tento Bohu tak blízký a učený pán jedná s každým vlídně a přívětivě, – ji, nepatrného sirotka, tolikráte již pohladil,

168$

obrázek, knížku, ovoce, které darem dostal, jí daroval – je věru jako svatý! Přirovnávala jej k svatému Františkovi, kterého má tetička na velikém obraze; je mu podoben, má také tak kulatou růžovou tvář, dobrotivé oči, a kdyby v ruce držel lilii, byl by to celý on! Byla tomu ráda, nařídila-li jí tetička, aby u velebného pána hlídala, horlivě přikládala do kamen, podávala nemocnému léky a malinovou šťávu, kterou poslala mu paní direktorka, a vždy se potěšením zarděla, když jí kněz za její ochotu malou upracovanou ruku pohladil aneb, když již mu bylo volněji, vděčně se na ni usmál. A zase ji pojímala podivná úzkost, aniž věděla z čeho; říkala sama sobě, že se bojí, aby se ve všem zachovala.

Po týdnu polevil zápal, lékař přestával na hrad dojížděti, řka, že nyní již jen třeba opatrnosti a šetření. Páter Salášek v polední hodinu na chvilku již usedal do lenošky u kamen a někdy i po knize si sáhl; ale úplné světlo v hradní jizbě dosud dlouho nesetrvalo a při olejové lampičce nebo lojové svíčce nebylo lze čisti. I naslouchal vrčení kastelánčina kolovratu, který si za odpolední, odbyvši domácí práci, do jeho jizby přinesla, aneb díval se, jak Žofička pohybuje zvolna ocelovými dráty a plete dle návodu vesnické učitelky těžkou bleděmodrou punčochu.

Tyto dvě ženy, obstarožní, pochmurná Rozárka a její nesmělá, svěží neteř, byly od vánoc jedinými společnicemi kaplanovými. Vesničané z okolí a občané podhradští nemohli neb si netroufali nemocného kněze navštívíti, a panští úředníci spíše se stykům s ním vyhýbali, ač jinak prokazovali mu úctu jako duchovnímu. Nezůstaloť mezi nimi utajeno, že páter Salášek kupuje a předplácí české knihy a noviny, že raději mluví po česku s vesničany než s nimi po německu, že vyptává se při svých pochůzkách na pověry a povídačky a je zaznamenává. Nemálo se úřednictvo pohoršilo, když páter za své nemoci omezil se na společnost bývalé ženy panského kočího; neuvážili, že bez Rozárčina ošetřování byl by osamělý muž snad zahynul, neboť úřednické dámy poslaly sice nějaký mlsek a páni na žádost kastelánčinu zvýšili deputát dříví, aby jizbu nemocného

169$

bylo lze vytopiti, – ale jinak nikdo z obyvatelů hradu k němu nevkročil.

Jednou v druhé polovině ledna obloha k polednímu se zamodrala a zamřežovaným oknem do rokle hledícím zabloudil do jizby dávno neviděný paprsek slunce, jehož bledé světlo divně se lišilo od rudých záblesků ohně v bílých kamnech stále udržovaného a mřežovím objemných dvířek po světnici se kmitajícího. Kněz, jenž usazen byl v lenošce, maje spodní část těla pokrytu velikou Rozárčinou peřinou, usmál se do okna na sluneční světlo a pak na kastelánku a její neteř, které seděly trochu opodál. „Boží slunce přichází zase ke mně; toť jako by mi neslo jaro a s jarem zdraví!”

„Šak si toho milostpán zaslouží, aby mu dal Pánbíček zdraví; rozstonal se jenomej, že lidem z lásky křesťanský popřál duchovní outěchy,” kývala kastelánka horlivě hlavou. „Strachu sme s Žofičkou poměly dost a dost!” Sepjala ruce a dívala se na duchovního úzkostlivě, jako by chtěla na něm vypozorovati, zdali již všecka příčina k obavám pominula.

Páter Salášek zachytil její pohled a cosi jako vděčné pohnutí zacukalo mu ústy. Pak řekl polo žertovně, polo něžně: „Neměly jste se o mne strachovati; jsem březňáček, ti jsou tvrdí a vytrvají!”

„Ale hdyž jemnostpán tak přeukrutně kašlal, zrouna – že se vopovažuju! – štěkal – a v ty první dny až hořel,” vysvětlovala Rozárka.

„To kašlání máme v rodě; dědeček kašlal do osmdesáti pěti a tatínek, kdyby jej loňského roku pod Zbožňovem nebyl vůz přejel, byl by kašlal asi do devadesáti. – A já mám do osmdesátky velmi daleko, je mně málo přes třicet – – to se ještě nakašlu, milá Rozárko!” žertoval kněz zase.

„Milostpán to bere tuze zlehka,” vyčítala žena.

„Vím, vím, byl jsem velmi nemocen a způsobil jsem vám oběma velikou starost – budiž mne vzdáleno, abych umenšoval vaši zásluhu,” pravil páter Salášek rychle a vzpřímil se ve své lenošce. „Nebýti vás, zle by se mi byla svatoštěpánská bohoslužba vyplatila…”

170$

Vzpomněl si, že z celé zbývající rodiny nikdo na hrad nezavítal, aby po jeho zdraví se poptal; snad nemohli, snad nedbali, snad se i hněvali, že není usazen na výnosné faře… Dodal smutně a skoro pro sebe: „Bez vás byl bych jako kůl v plotě – čili –jako katolický kněz.“

Leč Rozárka dobře jeho poloviční výčitku slyšela. „Snad by si milostpán na svůj stav nestěžoval!” vyjela, až sejí nit zmodrchala a přetrhla. „Katolickej kněz je na tomto vezdejším světě pánem největším, deň co deň s Bohem samým se spojuje, říšníkom na místě božím jejich viny vodpouští. Sám císař pán se mu nevyrouná, i ten z jeho rukou požehnání přijímá.” Snažila se navázati nit, ale ruce se jí třásly při pomyšlení, že by velebný pán, kterému sloužila jako muži svatému, mohl snad pohrdati vznešeným svým povoláním.

Páter Salášek zadíval se na ženu, jíž se tváře rozhorlením zardělý, s jakousi směsí útrpnosti a vlídností. „Jste zbožná

žena, paní Rozárko – – ale považte: na kněze jsem byl

odchován a vysvěcen, člověkem jsem se narodil – a v nemoci se ke svému právu hlásí člověk. Vzpomněl jsem si, že nemohu žádati, aby kdo o mne dbal a se staral; každou péči mohu jen přijmouti jako zvláštní milosrdenství, neočekávaný dar boží.“ Tvář mu zesmutněla a jako odlesk jeho truchlivosti objevila se i tesknota na lících Žofičky, která napjatě poslouchala, očí z kněze nespouštějíc.

Rozárka, navlhčujíc si o rty prsty a nit jimi zatáčejíc, vrtěla hlavou, leč páter Salášek pokračoval: „Ani mi to nepřipadalo, až nyní. Když jsem byl mlád, měl jsem na starosti študie; tu dobu, co jsem byl hraběcím preceptorem, takořka k oddechu jsem se nedostal, – byl to život na mne až příliš hlučný. Pak jsem si zamiloval knihy a listiny, ani mi den nestačil k práci; když jsem příkladně sem na hrad byl přeložen, přál jsem si, aby slunce ani nezapadalo a já v archívě mohl stále zkoumat. Až v nemoci – –

Denně několikráte jsem si řekl, že bez vás a Žofičky bych musel odejíti, než jsem vykonal, co jsem si umínil. Matka nežije, sestra se vdala a má svých starostí dost. Kdybych byl kališnickým knězem, jací bývali za našich předků,

171$

anebo evanjelickým pastorem, měl bych ženu, snad i dceru – – teď jsem sám a sám.“

Rozárka zase při kolovratě se vrtěla, hlavou potřásala a pak, když páter Salášek skončil svou zádumčivou řeč, nechala práce, ruce sepjala v klíně a mluvila rychleji než kdy jindy: „Dyť to prauda žádná nejní! Vod milostpána nemůže bejt žádnej, při něm musí každej stát! Každej za velikánskou čest si to považuje, dyž může milostpánoj posloužit! Tule Žofička a já za velebnýho pána třá duši dáme, – a lidi zvostatní, co velebnýho pána znaj, uďáli by šecinko, jenomej dyby věděli! Faimonka, sestra, něco se sem naběhala, dyž uslyšela, že milostpán po svatým Štěpánu se rozstonal skrzevá tu cestu do Zderadova. Hovořila, kerak lidi litujou a za uzdravení milostpánovo se modlej; nutila mě zle, abych i sem pustila. Ale já řekla, až dýlej, až bude s milostpánem líp, – vona Faimonka je tuze hurtouná!“

„Těším se z toho, že jsem si dovedl vůkolní lidi získat, že na mne vzpomínají,“ usmíval se kněz.

„Borejť zpomínali!“ horlila kastelánka. „Šak maj proč! Poudala sestra rovinská, že kerási mynářka z Dolců diu neplakala nad jemnostpánovou nemocej. A slyšela ho jenomej jedinkrát kázat. Nu, a Faimonka, ta na milostpána šecinko skládá.”

„Mohla jste ji ke mně pustiti, milá kastelánko. Zajisté se zarmoutila, když jste ji tak odbyla! Několik slov by mi neuškodilo.“

„Vo to nic, velebný pane. Ale bála sem se, že Faimonka

začne zasej s tou svou starou písmičkou – – Cokrát do

vánoc semka přišla, dycky se ptala, esli milostpán už psal do Hradce vo Františkoj. Přecej nebudu milostpánoj přitěžovat…“

„Opravdu, slíbil jsem sestře vaší, že se v Hradci po synovi jejím poptám. Ale vyznávám se vám upřímně, paní Rozárko, že se mi to zdálo velmi marným počínáním. Proto jsem se dlouho rozmýšlel – a pak přepadla mne nemoc. Ale jakmile budu docela zdráv, list příteli napíši, a dovím-li se něčeho, v létě sám do Hradce pojedu a po

172$

mladém Faimonovi se ohlédnu. Získaly jste si o mne takovou zásluhu, že jest mou povinností vykonati pro vás věc byť těžkou a nepříjemnou.”

„Cák by to milostpána napadlo!” spínala Rozárka ruce. „Toho náš rod ani hoden nejní, aby se tak vobtěžovali a škodu si dali! Nihdá sem v Hradci nebyla, ale musí to blízko nebejt, něco by se tam milostpán natlouk – a teďkomejc po nemoci! Na to ani svolit nemůžu!”

„Nebojte se, ještě nejedu – a do léta snad s boží pomocí budu docela zdráv. Také mi nebude na škodu, podívám-li se zase jednou do světa. V Hradci jsem na kněze studoval, mám tam známých mnoho a panu biskupovi jsem se dávno nepoklonil. Nebudete si vyčítat, milá kastelánko, že tam jedu jen vám a sestře vaší k vůli. Jistě se tam potěším; ale přál bych si, abych i pro vaši rodinu něco dobrého odtamtud přinesl.”

Rozárka povstala ze svého sedánku, oprašovala si zástěru i vatovanou svoji tmavou jupku a šla páterovi Saláškovi políbit ruku za jeho „zrouna andělskou dobrotu”, jak s očima vděčností zaslzenýma dokládala. Leč kněz pozoruje úmysl její, rychle uschoval své bílé a trochu zhublé ruce pod peřinu a bránil se: „To jsou nápady, kastelánko, – – snad byste mne nechtěla tak zahanbovat! Jste žena letitá, mohla byste málem býti matkou mojí – a jako matka o mne jste pečovala.”

„Šak mámy synům svejm stejně ruce líbají, dyž velebnejma pány se stanou,” naléhala Rozárka, „a nemaj kolikrát ani proč, jenomej kněžskej stav v něch uctívaj. A já mám proč, dyž milostpán se našeho rodu ujímá a k zvelebení ho přivíst chce.”

„Není to v pořádku,” vrtěl Salášek hlavou. „Vždycky jsem způsob ten pánům bratřím zazlíval. Matka matkou zůstává, i když syn sebevýše se povznese. Její zásluha o jeho slávu zajisté jest na místě neposledním.”

Žena přece odpírala: „To jen milostpán z dobroty srdce tak smejšlí, páni páteři zvostatní sou inší přesvědčenosti. Eště si každej dal ruku políbit, šak je to ruka svatá. Ale to se tu uďála tma,” přeskočila pojednou k jinému předmětu

173$

rozprávky, „ani sme si neušimli. Dojdu pro lampičku, aby tu nebylo smutno.”

„Není spěchu, milá kastelánko; mám rád již od mladosti černou hodinku. Doma u rodičů bývalo nám za ní nejútulněji. Vlastně tu ani tma není, Žofička nedá ohni uhasnout a sedíme tu jako při otevřeném krbu na starých zámcích.”

„Teda skočím milostpánoj uvařit poliuku, do kvíčerka nedaleko,” nabízela se žena a hned brala se ke dveřím; chtěla spěchati, leč její postava věkem a životním utrpením sehnutá nedala jí, těžce, šoupavě dopadaly její kroky na podlahu, a ještě když již odcházela síní k své sednici, bylo slyšeti jejich šustot.

Sotvaže teta za dveřmi zmizela, zdvihla se Žofička a nesměle učinila několik krůčků ke kamnům; pak jako by rychle se odhodlávala k nějakému činu, klekla u lenošky duchovního, a uchopivši se jeho ruky, kterou dávno zpod peřiny vytáhl, sklonila se nad ní, zašeptavši: „Já jsem mladá, mně velebný pán bránit nebude…” Políbila ji tak vášnivě, že těžká duchna odlétla zcela stranou; děvče po ní se ohlédlo, a zmateno jsouc vlastní prudkostí, zardělo se do temna a rychle chtělo vstáti.

Páter Salášek však zadržel jí obě ruce a hladil je, jak často činíval, chtěl-li Žofičce vděk svůj projeviti. „Dítě, dítě,” káral dobromyslně, „ani pro tebe se to nesluší, tato pocta jen rodičům náleží.”

„Velebnýmu pánu náleží čest ta největší –je jako svatý František na vobrázku tetiččiným,” vyhrklo zase děvče jindy tak ostýchavé. Neodtahovalo svých rukou a utkvívalo na tváři knězově blouznivým pohledem. I na Saláškově tváři objevilo se jakési měkké pohnutí; zase pohladil Žofičce ruku a řekl: „Mohla bys být mou dcerou, kdybych místo kleriky si byl vzal ženu, – a měl bych dcerušku pěknou a dobrou. Starala by se o mne a já o ni.”

„Udělám pro velebnýho pána, co po mně bude chtět, třá bych cérou jeho nebyla,” ujišťovala Žofička zase vášnivě. „Jenomej ať si poručí, nadosmrti mu sloužit budu…”

„Do smrti ne, dítě,” usmíval se páter Salášek, „ale rád

174$

tvoji ochotu přijímati budu, dokud jsi u tetičky. Valně času to nebude; dlouho-li a vdáš se – minul ti, tuším, šestnáctý rok?“

„Kdák by si mě vzal – sirotka?” koktalo děvče. „Podíl nemám – ani stavení, po nebožtíkoj tatínkoj ani jedinká měřice nezbyla… Tady každej jenomej se ptá po věnu.

– Nemám na vdauky ani pomyšlení – – rejš budu velebnýmu pánu sloužit,” dodávalo vřele a vstávalo z podlahy, neboť již opět se blížily šoupavé kroky paní Rozárky.

Žofička usedla na dřívější místo své, uchopila se pletení prve odhozeného, takže kastelánka, když vstupovala s rozsvícenou olejovou lampičkou, shledala ji zase pilně pletoucí a se spokojenou přívětivostí na ni se podívala.

Teprve když stavěla na stolek blíže kamen lampičku a odhozenou peřinu zpozorovala, obrátila se k ní káravě: „Jenomej sem poodešla, a už by se velebnej pán nastudil. Ty ničehož nic nedbáš, douče.”

Žofička se zase zarděla, a rozpaky její vzrostly, když kněz odmítal tetino pokárání: „Neplísněte ji, kastelánko, je pečlivá a oddaná jako vy. Nepotřebuji již duchny, dnes je světnice prohřátá jako málokdy.”

Rozárka přece alespoň po kotníky páterovi nohy zabalila. „S těmale seknicema v zámkách je těžký pořízení; vytopíš i, a přecej vodněkád do ní fučí. Nihdá sem toliká zimy nezkusila, jako co tu přebejvám. Milostpán by se měl z toho radovat, že se uzdravil, a bejt na sebe vopatrnější. Přidej zaseje do kamen, holka, hdu dovařit poliuku.”

Vlídný svit skleněné lampičky a červenavé odlesky ohně dodávaly nyní klenuté, skorem příliš rozlehlé jizbě zvýšené útulností; v kamnech praskala buková polena a jasně o sebe zvonily silné ocelové dráty na punčoše, nad níž Žofička hluboce se skláněla, nezbavivši se dosud rozpaků, jako by teta opravdu byla ji při něčem nezákonném přistihla.

Ani Salášek nemluvil, jen očima kolem sebe bloudil a někdy delší dobu prodlel pohledem na pletoucím děvčeti. Když kastelánka zanedlouho se vrátila, naplnila se jizba ještě vůní přinesené polévky. Odstrčivši trochu lampičku, postavila Rozárka bílý koflík s polévkou na stolek, vnořila

$

v něj lesklou pakfongovou lžici a vedle položila krajíček bílého chleba. Pobízela, aby jedl, a usednuvši nedaleko, „aby velebnýho pána nebylo smutno”, počala mu vypravovati, co vše mu uchystá, až bude úplně zdráv.

Páter Salášek cítil, jak toto odpoledne, strávené v teplé, útulné jizbě, do níž po dlouhé době zase slunko zasvítilo, jej posílilo a osvěžilo; bez nucení dojedl, co kastelánka přinesla, a uslyšev, že není více než šest hodin, pobídl ji, aby tu ještě s Žofičkou zůstala, že si budou vypravovat. Sám, jakoby navazuje na rozprávku nedávnou, počal hovořiti o svém dětství, o zemřelé matce, o sestře věkem sobě nejbližší, kterou míval velmi rád. o studiích v Hradci; paní Rozárka také vzpomněla dob, kdy s mužem byla ve světě a leckdy u vrchnosti v kuchyni neb při úklidu pomáhala.

Žofička jen dychtivě naslouchala a na její tváři bylo znáti, jak velice zajímají ji, která ještě nikdy nebyla za hranicemi okresu, zprávy o velikých i menších městech, o životě vrchností a kněží i profesorů, s nimiž znali se velebný pán a tetička. Více než hodinu takto strávili; pak usoudila kastelánka, že je čas, aby milostpán ulehl, poslala děvče, aby kolovrat odnesla a v jejich světnici vše ke spaní připravila. Pomohla knězi odstrojiti se, jako dítěti drobnému lůžko mu upravila; od jeho onemocnění uvykla zvýšené a skoro úzkostlivé k němu péči. Když lampičku odnesla a jen odlesky dohořívajícího ohně těkaly po klenutí stropním, po bílených stěnách a skrovničkém tmavém nábytku, ovanul pátera Saláška pocit milé spokojenosti, jaké dávno v něm nebylo; řekl si, takto že cítil, když za dětství v domě otcovském po boku matky strávil pěkné zimní odpoledne.

Kastelánka je na první pohled zachmuřena, nic není podobna jeho matičce, světlovlasé, usměvavé, zardělých tváří, – ale je k němu obětavá, je mu oddána jako matka. Snad jest to jenom tím, že vidí v něm kněze, muže posvěceného, – snad si skutečně její náklonnost získal.

A ta její Žofička, toť děvčátko opravdu utěšené, líbezné! Jak vroucně mu ruku líbala, jak oddaně v tvář mu hleděla! Bylo mu teplo a příjemno, pomyslil-li na ni. Zase sám sobě opakoval, že mohl by míti takovou dceru, kdyby nebyl

176$

zvolil osamělý život katolického kněze. A vždyť není tak tuze stár; otec jeho ženil se v roce svém třicátém, a jemu není mnohem více – mohl by míti snoubenku takovou, svěží, skromnou, milující, jako je Žofička. Miloval jako student sousedovu dceru, kastelánčině neteři ne nepodobnou; i ona ráda jej viděla, ale vědouc, že dle matčina přání a slibu musí býti knězem, provdala se, jak rodiče její ustanovili. Vzpomínal na ni dlouho, pak si zamiloval knihy a historii a trochu zapomenul; ale dnes mu velmi živě připadlo, co mohlo býti.

Ztráta tohoto štěstí, s určitostí nikdy nečekaného, dnes již jej nebolela; naopak, myšlénky na onu minulost, která náhle jako by s přítomností se spojovala, naplňovaly jej milým teplem. Jimi zkonejšen záhy klidně usínal; v kamnech již oheň úplně uhasí a mřežovím okna do rokle obráceného vnikaly ponenáhlu tenké paprsky měsíčního srpku, jenž osvěcoval jasnou, ač mrazivou noc, následující po krásném odpoledni. Ale zádumčivého jejich světla páter Salášek již nepostřehl; spal sladkým a hlubokým spánkem pozdravujících se a jako osvěžen obrazy dalekého, náhle se přiblíživšího dětství.

Od tohoto večera se duchovní rychle zotavoval; opouštěl již časem svoji jizbu a sedával v „městském” koutě kastelánčiny sednice někdy od poledne do večera, zabývaje se čtením a za černé hodinky s oběma ženami rozmlouvaje. Když v únoru nakrátko nastaly slunné, vlahé dny, odvážil se i na nádvoří a dále před bránu hradu a procházel se kolem opukových, žlutavých zdí a starých kulatých bašt, leckde rozpukaných, jimž nasazeny špičaté šindelové střechy.

Úředníci a jejich paní, když setkávali se s ním, zdravili jej uctivě, leč chladně, a jen málokdy jej oslovili poptávkou po jeho zdraví. Svým ustavičným stykem s Rozárkou, bývalou služebnou, vdovou po kočím, a její schovankou, o jejíchž rodičích nikdo v zámku nevěděl, poklesl kněz velice v mínění úřednického panstva. Salášek nedbal; byl muž srdečný a otevřený, obřadných, škrobených rozprávek a styků nemiloval a na doby svého preceptorství, kdy stále

177$

bylo se mu míti na pozoru, vzpomínal skoro nerad. Úřednické dámy naopak nemohly pochopiti, že vzdělaný muž, jenž kdysi co nejúžeji se šlechtou se stýkal, netouží i teď po vybranější společnosti.

Páter Salášek, když u Rozárčina stolu blíže okna sedával, opravdu kamsi toužil: do archívu, do druhého patra věže hlásky, kterou i odtud bylo poněkud viděti. Ale kastelánka uctivě, leč velmi odhodlaně k žádosti knězově odpověděla, že fortničku věže milostpánovi neotevře; prohřešila prý se na něm, že mu radila jeti do Zderadova, v archíve prý by se nastudil ještě hůře, „je tam zima přeukrutná“.

I když byl Salášek docela zdráv a již opět v kapli fundační mše odsluhoval, nechtěla mu klíče vydati, a když jí k tomu poukazoval, že je v kapli neméně chladno než v archívní místnosti, vymlouvala se, mše svatá že je konání bohumilé, kdežto prohlížení listin v archívě je věc světská, zbytečná, na niž spěchu není. „A ráčej povážit, velebný pane, v kapli je čisťounko, ňáko si dávám práci, aby tam prášku nebylo, a vejš leží prach snad za padesát neboli sto let. Nežlivá milostpán semka přišel, žádnej si tech lejster neuším, byly pro pelech myším a pavoukům. Prachu by se tam nalokali a hnedkom by tu byl kašel.”

Saláškovi nezbývalo než podrobiti se, ač vzdychal, že je mu chvíle dlouhá. Nebylo-li možno vyjiti, proseděl celé dny nad knihami svými, které několikráte přečetl, aneb nad těmi nemnohými, jež z fary podhradské podařilo se mu vypůjčiti si. Konečně počal si dělati výpisky ke svým dějinám panství a pomalu dělal si i rozvrh; každou chvilku vyskytla se mu mezera, a tu, seděl-li se svou prací v Rozárčině světnici, vždy jí vyčítal a prstem polo hněvivě, polo žertovně na ni hrozil, že je mu svojí umíněností na překážku.

Žofička, jež zapisujícího kněze pozorovala s posvátnou úctou, přitom lítostivě na tetičku se zadívávala a někdy nesměle se nabídla, že by sama do věže pro hrst listin došla. Ale kněz ji poučil, že by tam ničeho nepořídila, poněvadž neví, co potřebuje; i šeptávala kastelánce, aby přece velebnému pánu otevřela, že jest všecek ztrápen.

178$

Ale Rozárka nepovolila; rozmluva tehdy za slunného lednového dne utkvěla jí v mysli, počala sama věřiti, že má zásluhu o uzdravení se pátera Saláška, a osobovala si jakousi povinnost pečovati dále o jeho zdraví, i kdyby tomu sám nechtěl. Nezapomněla také, že řekl, ona že by mohla býti jeho matkou; umínila si, že bude se mu obětovati jako drahému, nad ni vysoce povznesenému synovi. Jí děti umřely všecky, snad kdyby jí hošíci byli zůstali, byl by jí Bůh dopřál vychovati z jednoho z nich velebníčka; když se tak nestalo, snad jí sama Panenka Maria seslala pátera Saláška, aby jemu život svůj zasvětila. Chovala-li dříve k němu velikou úctu, nyní všecka se v něm tratila a také od Žofičky požadovala, aby neměla jiného zájmu než sloužiti milostpánu. Stále o něm hovořila a se jím dokládala, až stala se obyvatelům zámku a Podhradí skorém směšnou.

Rovinská Faimonka ovšem sestřinu řeč poslouchala s velikou zálibou, téměř zbožně a ve všem za pravdu jí dávala, ba cítila, že tímto přátelským svazkem sestřiným jest sama povznesena a k uctívané osobě duchovního připoutána, zvláště když projevil pevný úmysl ujmouti se jejího ztraceného syna. Hned počátkem února, když na hrad přišla, svěřovala jí Rozárka s jakousi vítěznou, a přece pokornou radostí, jak se milostpán o Františkovi vyjádřil, a když podruhé sestru navštívila a kněze u ní zastihla, potvrdil jí sám, že co nejdříve do Hradce dopíše a pak v létě se tam vydá, aby po hochovi se ohlédl.

Faimonka touto nadějí všecka se proměnila; po léta byly její modlitby ustavičnými žalobami na těžké a nezasloužené kříže, které jí Bůh ukládá, stále jaksi Bohu vyčítala, že ji spojil s nevěrcem, Františka jí vzal a pak i těm ostatním robátkům dal zahynouti. Nikdy nezpívala nábožných písní, jimž se u rodičů v Podhradí naučila, zanotovala-li při přádle, metení dvorku neb sednice některou, ihned jako by jí schla na rtech a v hrdle vázla. Teď se modlila radostně, zdálo se jí, že František již brzy přijde, přijíti musí; zpívala vroucně o Panně Marii, o jejím vyvoleném synu a myslila přitom na chlapce svého. Zaslechl-li ji muž, zakřikl ji

179$

hněvivě, aby „neplácala daremnosti”; ale ona druhý den, když domnívala se, že ji neslyší, zpívala zase.

Kačka sama sobě pravívala, že „maminka sou diuná“; již tak často ji nezakřikuje, na ni nečerní a se nebočí, nýbrž někdy se i usmívá a tiše, bez vzlykotu pláče. Faimonka ani dcerce, ani manželu s nadějí svou se nesvěřila; o dítěti se domnívala, že by jí neporozumělo, nepoznavši ztraceného bratra, a před mužem obávala se vyřknouti jméno pátera Saláška, – vzpomínala dosud s hrůzou, jak vzpurně se Faimon ke knězi tehdy na podzim zachoval.

Zato vypověděla vše mlynářce Lexové, jakmile se s ní uviděla; považovala ji za družku v utrpení, ač mladá, tichá žena nikdy tomu připustiti nechtěla, že by odlišnou vírou mužovy rodiny a jejími podivnými styky nějak strádala.

„Přála bych vám, Faimonko, aby se vám syn vrátil, dyť ste už dávno kříž nad ním udala,“ utvrzovala dobrosrdečná mlynářka ženu v její naději. „Je to tuze hezký vod toho velebnýho pána, že se chce vo vás vzít, – neudal by to každej! Poznala sem na ňom hnedkom, že je ňáká dobrá duše, a moc sem litovala, dyž ste mi řekla, že stůně. Už aby bylo leto a my zasej do zderadovskýho kostelíčka na kázání vypravit se mohly!“

„Ba, už aby leto bylo!“ vzdychla Faimonka zhluboka. „V létě se velebný pán za Františkem vydá. Dočkat se

nemůžu – – “ Zamyslila se a balila si ruce do zástěry

a zase je vybalovala.

Stály blíže lávky pnoucí se nad potokem, v němž nyní proudila špinavě žlutá voda, smíšená se sněhem spadajícím do něho z rozmoklých břehů. Faimonka šla se podívat po kachnách, které se jí ze statku k vodě zatoulaly, a přitom uviděla mlynářku jdoucí s konvemi od potoka. Když rozpovídala se o Františkovi, zapomínala úplně, proč vyšla; teď, zabravši se do myšlének na budoucnost, nemluvila, hleděla do utíkající a bublající vody a zdálo se skorem, jako by ani nevěděla o přítomnosti Lexové.

Mlynářka pozorovala ji s účastí; pomyslila si, že líčí si v duchu návrat Františkův, a podotkla: „Jenomej aby se

180$

syn k vám a k pantátoj Faimonoj šikl. – Takový leta byl u cizejch!“

„Dyť je to můj chlapec, moje kreu,“ bránila se žena vášnivě, vytrhnuvši se ze zamyšlení.

„Šak už, Faimonko, chlapcem nejní. Kolik mu bylo, dyž ho vodvezli?“

„Měl deset roků, a je tomu – počkejte – Kačce je dvanáct –, je tomu dobrejch patnáct let – – počítala žena

a pak skoro s podivením dodávala: „Aby mu bylo už pětadvacet let? – Dyť to věc možná nejní!“

„Bodejť byla, sem tu na mlejně přes deset roků a Františka vašeho sem tu už nezastihla. A že takovou dobu ste na něho nezpomenula a po něm se nesháněla, Faimonko! Byl by to diu boží, aby ho ten velebný pán našel!”

„Pro Boha živýho, mynářko, nevyčítejte! Našeho znáte, – – víte, že nemám svýho ani groše – ani chvilky. Kdák bych se při tom našem krkaučení mohla žebrat a hledat dítě po světě? Už bych ho byla poručila Pánu Bohu, dyby se nebyl ten velebnej pán nachomejt. Nedělejte mi hlavu, že by to byl zázrak, – šak milosrdný Bůh zázraky způsobuje, naše svatá katolická víra nás tomu učí.“

„Dyť já z upřímnosti,” omlouvala se Lexová rozčilené ženě a uchopila se konví, které prve vedle sebe postavila. „Diuně se něhdy lidi scházejí; náš má knížky, v něch sou příběhy skorem k víře nepodobný. Snad to s Františkem vaším bude nápodobně. Jak bych vám nepřála, aby vám a celýmu rodu byl ke cti a slávě, – sem sama matka, mám dítě poslední, vím, co to je, šecko na dítě skládat… Spánembohem, Faimonko, nehněvejte se!” Odběhla drobnými kroky a zašla do mlýna, odtud jen nepatrně vzdáleného.

Faimonová za ní pokyvovala hlavou a pak nad jejími slovy znovu se zamyslila. Postála ještě u vody, ruce jako nevědomky zase do zástěry balíc a vybalujíc; konečně zachvěla se zimou, a pohlédnouc kolem sebe, vzpomněla si, proč vyšla, a dala se přes lávku a podél potoka, by rozuteklé své kachny vyhledala.

181$

«10»

Chalupnice Kubíková na Pasekách říkávala si někdy, že tolik trápení jako ona nemá již nikdo na světě. Všecka hrubší práce spočívá jen na ní; děti, nedosti ještě vyspělé, jen málo pomohou, kdežto muž vůbec k ní není. Od setí zjara až do vymlácení posledního snopu nemá chvilky klidné, z chléva běží na pole, na louku, z pole k plotně, odtamtud zase do chléva a stodoly, – ještě že zimního času trochu si od venkovní práce odpočine.

Ale i tomuto „krkaučení“, jak hněvivě život svůj nazývala, přivykla a poměrně snadno je snášela. Jen kdyby nebylo trápení ostatního se sousedy, s mužovými spolky – – –

A i toho přibývalo! Kubík vždy býval pracovník volný, nespěchal, při stavu brzy se unavil; nevydržel více než půl dne tkalčiti, ona nejenže s dětmi mu snovala a navíjela, ale často místo něho na stoličku zasedla a pracovala do půlnoci aneb časně ke tkalcovině si přivstala. Nebýti jí, nebylo by možno faktoru v městě dvakráte za měsíc určitou míru plátna odvádět; muž jistě polovinu by nezhotovil, nedělal hrubé plátno vůbec příliš rád, raději ony pěkné ubrusy, s těmi se piplal, na nich dával si záležeti.

Ale v posledních letech jako by všecko řemeslo bylo mu od srdce odpadlo; dříve a častěji od veřtatu vstával, na strop neb na sad se ubíral a jen četl a četl! A také k venkovní práci valně se neměl; jakmile poslala jej kamsi na pole, na louku neb do březinky, hned se vyskytl Mlejnek neb jiný z Paseckých a Kubík počal s ním rozjímati a o knihách si povídati, až zapomínal, proč vlastně vyšel.

Vším tím byl vinen jen onen litomyšlský jarmark v lednu roku 1861, kam muže tak nerada pouštěla! Zprvu si libovala, že šel, prodalť svoje vzácné ubrusy a ještě nesl si objednávku na několik nových pro starou paní Nešporovou, které mu pak Kvapil do Litomyšle odvezl. Přibylo za ně hodně jednušek do domácnosti, kde zvláště v zimě hotových peněz vždy se nedostávalo.

Leč brzy ani tento výtěžek Kubíkovou netěšil a přála si,

182$

aby jarmark nebyl býval. Tam v Litomyšli u Kostlána, kožešníka, seznámil se Kubík s nějakým pánem, který sepisuje knihy, a od té doby nemá již dosti na bibli a na knížkách biskupa Komenského, stále si žádá nových a nových, vypůjčuje od Kvapila, od Mlejnka, od Košnára, a teď, co Mlejnek počal dojížděti pro knížky na poštu a na dráhu, začíná je i kupovat! Hněvala se na Kvapila, že Mlejnka vzal do Litomyšle a s oním pánem seznámil, hněvala se na Mlejnka, že přemluviti se jím dal a nyní na voze neb trakači přivážel celé balíky knih, jež mu Kostlán, Kvapil neb onen pán v Praze objednali. Hněvala se konečně na onoho jí neznámého úředníka: takový pán, od císařského úřadu, a kazí sedláky, místo co by je měl k rozumu přiváděti! Kubíkův i Mlejnkův rod již od dávných časů bloudí na nepravých cestách a je na faře špatně zapsán, – netřeba, aby v tom od pánů byl utvrzován!

Když Kubík, jsa zabrán svým čtením a mudrováním, byl nyní tak málo pláten, hleděla žena jeho přidržeti děti k vydatnější práci, vyhrožujíc jim, že nebudou-li pilný při hospodářství a veřtatě, usedlost neudrží a ve dluhy zabřednou. Ale i ty děti byly jako vyměněny, neposlouchaly ji, jak si přála, a někdy měly se k práci jakoby z přinucení.

I tu věděla, odkud změna ta původ svůj bere, a to ji právě na duši pálilo a do budoucna strašilo. Kdykoli šla Milču i Toníka shánět, vždy nalezla je v březince nebo blízko ní; a za březinkou, již zcela na pokraji vysokého lesa, stál polozbořený barák, Sodomkova pazderka, kde Pešavovi bydlili. Nepodařilo se jí přerušiti přátelství svých dětí s dětmi Pešavovými, ač napomínání svoje často i flákanci sprovázela.

Milča i Toník nudili se při přísné matce a zádumčivém, jen ve své knihy a myšlénky zabraném otci, a znepřátelivše se s mnohými paseckými výrostky pro jejich spílání, s dychtivostí přijímali návštěvy Pavla a Manči Pešavových, kteří se k nim lichotili a hleděli jim prokázati kdejakou úsluhu a zábavu.

Pešava byl lenoch po celém okolí vyhlášený; pracoval, jen když byl k tomu přinucen hospodářem, od něhož měl

183$

k užívání svůj barák, jindy toulal se po krajině, sbíral do pytlů šišky, do uzlů houby, do džbánků borůvky, jahody, maliny a brusinky, šel posílkou, zjednal-li jej kdo, vyprosil si v hospodě, šel-li kolem, sklinku kořalky neb slívky v pivních holbách, byl-li unaven, vyspal se někde na stropě v seně i dvanáct hodin po sobě. Žena neviděla ho často, zvláště letního času, třeba čtyři dny, týden; ona zatím chodila „na lásku”, aby ji milostpán fořt v úterý a v pátek, když byla „vůle“, pustil na topení, na jaře okopávala, plela, v létě a na podzim mlátila, vzala práci, kde se jí nějaká naskytla. Dětí si ani ona valně nevšímala; neomezovala jejich svobodu, ale také o jejich nasycení a ošacení mnoho nepečovala, – říkala jim, aby se o sebe postaraly samy, že jsou veliké dost.

A děti se staraly; Pavel tahal ze země řepu a hryzal ji, vylezl na každou třešeň a hrušku, na každý štěp, byť byly sebevyšší, a jedl ovoce zralé nezralé, jak se mu namanulo. Se smíchem vypravoval dětem Kubíkovým, jak je dobře, že nenosí nikdy čepici, musel by jich míti sto do roka, všecky by mu hospodáři vzali, kteří v sadech svých jej přistihli. Líčil na zajíce a koroptve a často byl od hajných i lesníků zbit; věděl, že „v sušinách” vyhřívají se na slunci zmije, vodil tam na podívanou Toníka i Milču a před nimi obratně je zabíjel. Manča zase věděla, kde je nejvíce jahod a malin, učila Milču plésti košíky a čepice, opakovala jí, co táta vypravoval o svých toulkách po krajině, a opičila se po něm, jak stále, chodí-li na houby neb posílkou, opakuje, lomě rukama: „To je práce, to je práce!“

Milča smávala se tomu hlasitě a nevzpomněla ani, že se její kamarádka pošklebuje vlastnímu otci. Pavel Pešavů rovněž ji bavil líčením svých dobrodružství s hajnými a paseckými hospodáři i sousedy v městečku; nečekával do října, až jablka a hrušky uzrají na vysokých Pasekách, chodíval návštěvou do městečka, kde učitelové a Kvapil naučili sousedy pěstovati rané a vzácnější stromy ovocné, a vyčíhal vždy, když byli lidé na poli neb jinak sadů vzdáleni. Udělil ze svého lupu, neprodal-li jej kdesi ve vzdálené obci, i Kubíkovým dětem; ony zase přinesly kus chleba, křesný

184$

vdolek, placku, kus buchty, což bylo Pešavovým jídlem vzácným: byli doma živi jen z brambor, zelí a kozího mléka.

Toníkovi i Milce líbil se nevázaný život dětí z baráku; srovnávaly jej s příkazy matčinými i poukázaly k tomu někdy, když je Kubíková z nejlepší zábavy vytrhla. Uštvaná žena nevěděla si již rady; cítila, že by měla děti neustále hlídati, aby s onou „sekuří u lesa“ se nepřátelily, a zatím bylo jí ustavičně pobízeti muže, aby přílišně nezapadal v nečinné přemýšlení a do knih, a zároveň konati všecku práci.

Byla příliš šetrná, by za sebe někoho zjednala; jen sekáče brávala a někdy mlatce, ukázala-li se veliká potřeba.

Nemohouc dvojí tu trýzeň snášeti, došla si jednou k Pešavové a žádala ji, aby zakázala svým dětem kamaráditi se s dětmi jejími, – ona že si toho nepřeje, že se bojí, aby i z jejích dětí lenoši se nestali. Podruhyně, jež právě, vrátivši se z nádenické práce, štípala na dvorku drva a velmi byla rozzlobena na Pešavu, jenž již po tři dny doma se neukázal, odbyla Kubíkovou hrubě: „Neprosím já se, aby vaši haranti byli s mejma; hlídejte si jich! Musím shánět živobytí, hdyž sem keušemu sama a na tátu spolehnutí nejní; nemůžu za dětma běhat! šak už dočkat nemůžu, aby se postaraly vo sebe. No, holka už bude hnedkom ke službě a hochoj daj bílej kabát, bude sloužit císaři pánu. – – Budu mět po starosti, – a vy taky, paňmámo Kubíková,” dodávala posměšně, „aby se vám ty vaše klínoty nepohoršily! Hděte s Bohem, nemám hdy s váma kocat, sem jenomej podruhyně, – celičkej deň dělám inším, jenomej kvíčerou sobě.“

Odhodila sekeru, vzala naštípaná drva do chatrné zástěry, a zabouchnuvši za sebou vetché dvéře na síňku vedoucí, zašla dovnitř.

Kubíková zahanbena odcházela březinkou; pídila se po dětech, ale ty zatím, spatřivše matku ubírati se k Pešavovům, odešly rychle domů.

„Dejž to Bůh Hospodin, aby se Pešauce brzy přání vyplnilo!” vzdychla si Kubíková vystupujíc z březinky na

185$

mez svého pole, „spíš od něch pokoj nebude, než až do světa se vydají! To mám za dření, muž ani děti nedbají, – – a taková – eště mi vybrouká!“

V ustavičném roztrpčení míjel Kubíkové čas; konala svoje práce, ale byla nevrlá, muži i dětem odpovídala nevlídně a úsečně a rýhy v její krásné, výrazné tváři hlouběji se zařezávaly, až tvář nabývala větší ještě tvrdosti.

Po dva tři poslední roky také ouroda ji neuspokojila; jednou veliké sněhy vyležely jí zimní žito, podruhé zase nepříznivým jarem byl oves, jehož nasela mnoho, řídký a slaboučký, jindy suchem v červenci a srpnu nezdařila se otava, takže louku jen dobytkem vypásla.

Až roku 1865 se zdálo, že bude všeho; žita stála krásně a rychle dozrávala, sena odvezla jako dosud nikdy a zase po deštích tráva pěkně rostla, a brambory také slibovaly, že bude jich hodně. Těšili se na Pasekách všichni a modlili se jen, aby nepřišly kroupy. Ale červenec chýlil se již ke konci a dosud všecky bouřky minuly bez značnějších škod, i doufala s ostatními také Kubíková, že bude letos živobytí laciné a že hojně ze své ourody prodá.

V očekávání tom rozjasňovala se jí mysl, a tak, zcela proti svému zvyku, nevzpírala se, když jí v jednu neděli kolem Jakuba muž oznamoval, že půjde k Mlejnkovi na besedu. Vida, že jeho pomocnice dosti lhostejně kývá hlavou, dodával, že přijde i Košnár a že snad i bratr Kvapil z města se dostaví.

Odpověděla, jen aby šel, ale aby se nevrátil příliš pozdě; třeba na zítřek připraviti dílo na veřtat, když právě po venku práce není. Ona že si vyjde s dětmi na louku a tam trochu si posedí.

Kubík svlékl halenu, kterou měl na sobě za oběda, aby si neušpinil sváteční vestu, vzal šosatý, tmavohnědý kabát, na hlavu kašket a s vlídným, polorozpačitým úsměvem bral se ze dveří.

Děti, jež klečely na lavici u okének a tiskly své tváře, teplem dusné světnice rozpálené, ke špinavým skleněným tabulkám, pohlédly při matčině řeči na sebe a pak ohlédly se za otcem s toužebností; záviděly mu, že smí odejíti, ony

186$

by také rády šly za svou zálibou a jsou nuceny sprovázeti matku na louku. Kubíková, jež v hovoru s nimi každé zmínce o Pešavových se vyhýbala a se sousedy mnoho řečí nemívala, nevěděla ovšem, že dnes Manča Pešavova odchází do světa na službu a že děti chtějí se s ní ještě v březince rozloučiti. Nebyly by si troufaly požádati ji za dovolení, věděly, že by se velmi rozhněvala, a tak se sklopenými hlavami ubíraly se za Kubíkovou, jež ze dveří síňky vytáhla kliku, zastrčila ji za poval a humnem šla na nedalekou louku.

Vzala si bibli, chtěla si zase jednou na ní říkati; byla dnes v domu Páně a důtklivá slova dvojctihodného panáčka, který napomínal liknavé a přirovnával je k pannám spícím, hluboko se jí vryla do srdce. Sedla na mez, leč tak, aby viděla na svoje stavení a zároveň přes svoje hony k březince; četla pozorně, ukazováčkem řádky sledujíc a věty Písma rtoma si šeptajíc, avšak po chvilce vždy zabloudila zrakem kolem sebe a teprve ke knize se vrátila, když spatřila děti po louce se honiti neb po mezích posedati.

Toník a Milča byli jako na trní; toužebně hleděli k březince, zdálo se jim, že několikráte kamarádi se mezi bílými, černě rýhovanými kmeny objevili, na ně zakývali, – a oni z matčina dohledu nesmějí se hnouti! Sdělovali si na mezi šeptem svůj stesk, že ani v neděli nesmějí si pohráti, po libosti se pobaviti, – i ten tatínek má dnes dobře – –

Kubíkovi opravdu bylo volno; Kvapil z městečka sice se nedostavil, ale Mlejnek, jenž s ním a s Lexovými byl ve stálém spojení, tolik o něm vypravoval, že se zdálo, jako by sám byl přítomen.

Společnost Mlejnkova byla Kubíkovi vůbec milá; přes rozdíl věku – Mlejnek byl ještě mladý hospodář, sotva třicetiletý, kdežto Kubík čtyřicítku již překročil – byli dobrými kamarády a mladší druh na zádumčivého, nesmělého Kubika působil příznivě svou odhodlanou myslí a dosti veselou povahou.

Mlejnkovi na usedlosti se dařilo; zůstal jediný, neměl koho vypláceti, ženu si vzal z rodu dětí Nejvyššího, neteř a schovanku to Košnárovu; nebránila mu v ničem, věřila

I

187$

jako on, dala se s ním od evanjelického faráře oddati, aby nebyli pronásledováni četníky, ale byla by od toho upustila, kdyby si toho byl ženich přál. Byli oba tak pilní a čerství, že jim polní hospodářství neposkytovalo ani dosti práce; mladá žena v zimě tkalčila a Mlejnek koupil si po nebožtíkovi Koutném Lucku, vozil s ní šejty do hutí, kupecké zboží z dráhy, truhly a prkna na jarmarky. Prokázal Kubíkovi mnohou ochotu, a tím zeslaboval jeho naříkavě poukazování k spokojenosti a k souhlasu vládnoucímu u Mlejnků, tak zcela rozdílnému od vlastního jeho poměru ke Kateřině.

Obě rodiny, Kubíková i Mlejnkova a Košnárova, zakusily mnoho společného pronásledování od duchovních i od vrchností pro svou, jak si říkali, jediné pravou víru, a věrně při sobě stály, byť i někdy sňatkem přimísil se mezi ně odlišný živel. Také Košnár odepřel platiti daně, dokládaje se týmiž důvody jako Kubík, také jemu vzali kdysi část ourody, když nechtěl se spravovati zákonem. Všichni tři muži, dnes v Mlejnkově světnici shromáždění, cítili povinnost světlo čisté živé zachovávati na Pasekách, kde vyznavačů jeho bylo kdysi více; udržovali pilné styky s bratry a sestrami v okolí, zvláště s Kvapilem, ač měli všichni jakési temné tušení, že více dbá „o ten český pokrok” než o rozšiřování a vykonávání zákonů Nejvyššího.

Od jara 1862 se svazek mezi Paseckými a Kvapilem zvláště utužil posláním kolportérským, které na sebe vzal Mlejnek, poznav se s vlastenci litomyšlskými; a knihy i letáky, jež čím dále tím hojněji přivážel, poskytovaly bratřím neustálou látku k výměně jich mínění, – Kateřina, Kubíková pomocnice, opravdu měla proč na styky mužovy žehrati, přečetl-li cosi, téměř vyčíhával, kde by Mlejnka neb Košnára stihl a s nimi si pohovořil.

Dnešní nedělní beseda byla jen pokračováním častých krátkých schůzek, o nichž snad Kubíková ani nevěděla. Hovor nesl se zase ke knihám, jichž Mlejnek celý balík z kouta sednice na veliký stůl v rohu přinesl a tu z hrubého šedého papíru, v němž byly složeny, začal vybalovati. Košnár opatrně odložil na okenní prkénko dýmku ulmačku,

188$

kterou kouřil, a podepřev si šedivou hlavu o dlaně, dychtivě nahlížel do zvolna se roztáčející obálky.

„Tady máme Slovanské besedy, co vydává pan Kobr, – – je v něch krásnýho čtení sila veliká; tu sou Spisy našeho svatýho mistra Husa, od pana Erbena zaseje na světlo vydané; a tady ňákýho francouzskýho spisovatele, nevím ani, kerak se mu spravedlivě říká, Svaté písmo člověčenstva. Pana Ronga List tu mám kolikrát, co tehdivá v Dolcích vo něm bratr Kvapil hovořil, bratři zaseje se po něm ptávají. A inší eště spisy jeho sem už rozvez a prodal,“ vykládal Mlejnek doširoka a bral jednotlivé balíčky stejných, těsně svázaných knih a brožur, by spolubesedníkům jich tituly ukázal.

„Jenomej abys prodal, hochu!“ podotkl Košnár starostlivě, bera balíčky do rukou, prohlížeje je a zase odkládaje. „Dybys ich podržet musil, měl bys velikou z něch škodu. A je nás tu na Pasekách pomaloučku, co přejem světlu živému, víc ich chodí ve tmách a v prokletí nevědomostí.” „Nebojte se, strejčku,” odpíral mladý hospodář živě. „Prodá se knížek dost i tady. Dali se bratři zastrašit farou a nevyznávaj už praudu Nejvyššího, ale knížku voni si rádi přečtou – dyť kdo knížku takovou čte, ani hladu, ani žížně nepocítí – A dybych neprodal, ve škodě nezvostanu; máme to tuze dobře zařízeno. Pan soudce Volák nás vodporučil v Praze v kněhtlačitelnách a prodejích, že rádi čteme a že spravedlivě budem platit, třá to bylo po málu; a taky bratr Kvapil a Kostlán, kožešník, za nás se zaručili, – mají tam v Praze známosti, eště z mladejch let. Už sem tam po Kvapiloj a sám za sebe poslal romadu jednušek, ti páni kněhtlačitelové se nebojej, že vo svoje peníze přijdou!”

„Kdák by řek, že ten pan sudí se vo nás tak veme,” chválil Kubík vroucně. „Poznal sem to na ňom hnedkejc, že je to ňáká dobrá duše a že má poznání světla živého. Dejž mu Nejvyšší, pán nad smrtí a životem, zdraví a dlouhý panování, – bude nám to k užitku!”

„No, netroufám,” potřásl Mlejnek hlavou. „Je špatničkej už romadu roků, ve tváři přepadlej a hlas má silně slabej, že sotva sem mu porozuměl. A pokoje si nedá, pořádem,

189$

poudá Kostlán, cosi spisuje a sbírá. Šak tu mám taky knížky vod něho zepsaný.“

„Chtěl bych mět knížku vod toho Francouza,” podotýkal tiše Kubík a obracel i rozevíral Micheletův spis. „Z Francouz už nám přišly věci veliký, Francouz nás vobul do vodhodlanosti, von nás i dálej ve světle povede. „Svaté písmo člověčenstva,“ předčítal si titul, „to bude moct bejvat knížtička zepsaná v duchu a v praudě. Bratr Faimon rovinskej nám vypravovával vo spisech ňákýho inšího Francouza, snad Voltér ho menoval; ten prej bludy kněžský rozháněl jako vítr mraky. Faimona strejc ich čítával a vo něch hovoříval, eště dyž byl bratr chlapcem. – To Svaté písmo člověčenstva bych si vzal. A zaplatím, bratře, jenomej co vod faktora dostanu za plátna.” Strčil si knížku do šosu, ale ihned ji zase vyňal a se zalíbením prohlížel.

„Chuděra Faimon,” řekl Mlejnek zamyšleně, rovnaje knížky do původního obalu a provázky jej svazuje. „Troufám, že teďkejc pamatuje na inší věci.”

Kubík podiveně do něho se zahleděl. „Nač by pamatoval?” zeptal se po chvilce zdlouha.

„Cák ničehož nic vo bratru Faimonoj nevíš? Přecej do Rovinky tak tuze daleko nejní – a k hodům lásky docházíváš?” divil se navzájem Mlejnek.

„Nebyl sem s ním vod jara; tehdivá byl špatnej na nohy, ztěžka chodil; říkali bratři, Kvapil a Pakosta, že částejc poléhává a že vo žněch pomocnice jeho a její ratolest na poli za něho dohlížely a dály a sekáče že zjednaly. A s dobytkem už taky prej málo jezdí do Strádovně a do Mejta.”

„Byl špatnej,” dotvrzoval Mlejnek. „Ale spraví se zasej; šak bejval silák vodjakživa. Jenomej aby ta věc se synem dobře dopadla!”

Kubík opět tak udiveně na hospodáře pohlížel, že tento pokračoval. „Vzali mu páni syna, eště za roboty, šak nám to sám u Lexů na schůzce vypravoval. Vodvezli ho a pohrozili, že ho daj vychovat katolickým knězem. Bratra Faimona to žralo, že by jeho ratolest měla se stanout služebníkem dřevěnejch model, namístě co by sloužila Bohu

190$

živému. Ale že vo Františkoj dlouhý leta neslyšel, pozapomenul, počítal, že tam v tech školách zašel. Faimonka něco se pro hocha naplakala! Ale potomej taky uvěřila, že už po tomto světě vezdejším nechodí, a hleděla svý douče, ratolest nejmenší, na svou stránku přivíst. Ale pojednou jako by se poplašila; skrzevá sestru svou, kastelánku na zámku za Zderadovem, požádala kerýhosi pana pátera, zámeckýho kaplana, aby po synoj se í poptal. Ten kněz prej upad do nemoci a ženský z Faimončiny přízně mu přeukrutně sloužily a vobsluhou skorem z nemoci ho vytrhly. Z vděčnosti im slíbil, že se za hochem vydá, – a taky vydal. Faimonova ratolest nejstarší nezašla podlévá světa – – ale podle ducha usýchá. – Nezasadil bratr strůmek kvetoucí, alebrž trn pichlavý! Ten kněz leta hledal, – moc se přičinil, má v Hradci známosti, a tím pádem vyzvěděl, že Faimonů syn je taky knězem katolickým, před ňákým rokem že ho vysvětili.”

„To věc možná nejní,” vrtěl Kubík hlavou. „Faimonů rod je vod kořene, nezvrhneť se ratolest jeho!”

„Je po mámě,” pokrčil Mlejnek rameny. „Byla zrouna zmámená radostěj, – vykřikovala, že í syn nebeský králouství vyprosí, že za ně zaušecky bude se modlit a orodovat, – hnedkom se chtěla za synem vydat, – ale bratr nedopustil a taky ten kněz i zrazoval, že syn eště vo ničem neví, že s ním nebyl, jenomej skrzevá známý svý že se toho dopídil. Inu, byla tam, bratře, u Faimonů paseka – a je, – – deň co deň! Vím to vod Lexy; Faimonova pomocnice je zadobře s Lexovou, seuším se í svěří, a Lexová domka to nesmlčí.”

„Chuděra Faimon!” litoval teď i Kubík, „dočkal se! Chodil dycky ve světle neporušitedlnosti, a teďkejc bude mět v rodě modloslužebníka. A eště mu pomocnice velebí štěstí svoje – – “

„To je tím, bratře,” vmísil se nyní v rozprávku Košnár, jenž dosud jen s účastí poslouchal vypravování hospodářovo, ač příhodu Faimonovu již znal, „to je tím, že děti Nejvyššího uzavírají spolky s dětmi světa! Toho nebejvalo, – – vyznavač víry pravý se spojil se sestrou a jejich ratolesti

191$

vesele rostly od kořene a prospívaly ve světle živém. Ale dyž syn boží spojí se s větví planou, pak nevypučí ratolest Nejvyššímu milá, alébrž výhonek vlčí.”

Kubík před přísnou tváří Košnárovou sklopil zrak a trudně se zamyslil. Vážil si své manželky, uznával její cenu, miloval svoje krásné děti, bylo mu líto, že bratr nazývá je planými větvemi, vlčími výhonky, – leč cítil zároveň, že je v jeho výroku požadavek spravedlivý. Viděl to na domácnosti Mlejnkově, kde nebylo hádek a výčitek jako u něho a Faimona. Přece však jako na omluvu řekl: „Kateřina je mi stejně pomocnicí – bez ní ničehož nic bych nesved – a nebrání mi. A ty ratolesti naše snad taky vyrostou ve světle neporušitedlnosti a moudrostí…”

Košnár sotva znatelně zavrtěl hlavou; Mlejnek však, pozoruje kamarádovo rozrušení a rozpačitě zardělou tvář, chválil jeho děti: „Sou jako květ! Dyby takovejch bylo! Říkám Helence naší, takový děcka že bychme měli mět, až se z matky života někerý narodí!”

„Čistá víra, pravá a živá,” pokračoval Košnár neúprosně, opíraje si šedivějící hlavu v obě své dlaně a hledě Kubíkovi i Mlejnkovi ponuré ve tvář, „vymírá mezivá českým plemenem. Koukol roste mezi pšenicej, my sami ji sejeme, přijde deň a koukol pšenici udusí. Je málo věrnejch dětí Nejvyššího. Musíme se přičiňovat, aby ich přibejvalo, musíme ze světa nebejt, jeho falše si nehledět. Pakosta sedlištskej je světem trestán napořád, ale nedbá, hde cestou pravou, duch živý ho vede. Romadu statků vezdejších mu vzali, je člověk potřebnej, ale ratolest svou, douče svý, spojil s bratrem, s Karličkou z Kalibánky, a nevyhledával pro ni ženichy možný. Budou živi vespolem ve světle živém a chudoba neporuší duše jejich. Světský statky a moc nic neplatí, platí jenomej moc ducha.”

Mladý Mlejnek se usmál: „Nepovídejte, strejčku! Těžce na tej našej kamenitej půdě chlíb dobejváme, nezhrdejme ím, ale těšme se, že se práce podařila. Cák ste se taky nelopotil po celý život, ruce do krvava nerozdíral a čelo potem nesmáčel? Nejvyšší dal nám na tomto světě porušitedlném putovati, bychme pracovali a světla neporu—

192$

šitedlnosti si získávali. A nepřikazuje nám, abychme se neradovali z výtěžku rukou svých.“

„Nezavrhuju práci,” odpovídal Košnár, stále ještě zachmuřeně, „ale zavrhuju koření se věcem a statkům tohoto světa. Sme z ducha – – “

„Sme, sme,“ přitakal mu radostně Kubík, zapomínaje zcela, jak přísně byl před chvílí pokárán. „Říkám Kvapiloj, bratru, dycky, aby spustil se věcí světskejch a porušitedlnejch. A taky knížky nejrejši čtu jenomej ty, co sou zepsaný vo Nejvyšším a vo tom, kerak mu sloužit.” Vytáhl opětně Micheletovu knížku, uhlazoval její desky a se zálibou si ji prohlížel.

Košnár neodporoval mu, vzal z okénka svou ulmačku, z kapsy tmavých koženek vyňal ocilku, pazourek a kousek hubky a křesal si do dýmky již poloprázdné a vyhaslé. Když zbytek tabáku roznítil, rozvážlivě počal bafati, dívaje se přitom z okénka na nejbližší cestu, která zatáčela se k silnici. Hospodář zatím uložil svůj balík pečlivě do kouta světnice a pak šel si sednout k oknu vedle Košnára; ubývalo již světla a na stůl v rohu dopadaly dlouhé, neútulné stíny.

Muži mlčky hleděli ven, až náhle Košnár, vyňav ulmačku z úst, upozorňoval: „Toť je shon na návsí – cák se to stalo?”

„Podívám se,” nabízel se hospodář a hned vyšel síní a po záprsni před stavení. Vrátil se zanedlouho. „Nestalo se nic,” podával zprávu. „Pešava vede douče svý na službu do Vídně, napil se na to a teďkejc řečňuje a vykřikuje; Pešauka pláče, přitom s Pešavou se vadí, a šecka omladina z celičkejch Pasek ich vyprovází a se pošklebuje. Helenka, moje spomocnice, je venka s babičkou Tefrovou; přála, že i ty tvoje ratolesti sou s něma, bratře,” obrátil se nakonec ke Kubíkovi.

„To se bude Kateřina hněvat, má to neřáda, dyž děcka s Pešavovejma kamaráděj.”

„Šak má proč!” přikyvoval Košnár. „Práci se to vyhejbá, v lesi toulá a za pět prstů kupuje. No, ve Vídni na službě se douče nenapraví, je tam, slejchávám, sodoma,” dodával přísně.

193$

„Napraví nenapraví, na to Pešava nedbá,“ usmál se Mlejnek. „Jenomej dyž se holky zbaví, – a počítá, že mu bude nápomocna, až si pomůže k většímu platu.”

„Má tam sestru,” upozorňoval Košnár. „Vyji nepamatujete, romada let tomu, co vodešla. Je to ženská nehodná, ale jemu přeje, částejc mu pár renčníků poslala. Na tu troufám spoléhá.”

Křik a smích nyní doléhal až k Mlejnkovu stavení a vnikal v neurčitých zvucích do světnice. „Ta omladina slotí!” pravil Kubík úzkostně. „Patří ich napomenout… Abych přecej se šel podívat, esli Milča a Toník tuze zvostra si nevedou!”

„Můžeme jdít šickni tři,” navrhoval Mlejnek, „šak je tu v seknici skorem tma, hezky se tu nebeseduje.” Zdvihli se a připojili se k mladé Mlejnkové a k její tetě, babičce Tefrové, jež stály u plotu před stavením a pozorovaly průvod, zvolna a s častými zastávkami k silnici se ubírající.

V popředí s matkou vedla se Manča; nesla se jaksi pyšně, byla si vědoma své zajímavosti a změny, která se s ní, holkou vždy otrhanou, dnes udála. Matka dala jí, co měla. nejlepšího, moldónovou sukni a tmavozelený merinový špensl s baňatými rukávy a krátkými, několikráte složenými šůsky, který se na mladistvém těle Mančině vyjímal poněkud podivně. Vyprosila jí také několik starých sukní, šátků a košil u hospodyň a koupila jí botky, – malý jen uzlíček si neslo děvče – o ostatní postará se jí teta Pešavka ve Vídni. Svoje divoké vlasy měla holka dnes pročesány, uhlazeny a v silné vrkoče zapleteny; jen kolem hezkého, trochu opáleného čela kroužily drobničké kadeře.

Pešavka se ruky dceřiny nespouštěla, svírala ji pevně, až to děvčeti bylo nepohodlno, vždy po chvilce pokradmu na ni se podívala a pak zástěrou utírala si oči. Sama hnala ji do služby, připomínajíc stále, že je čas, aby se sama o sebe postarala, když se táta nestará; ale teď pojednou zmocnila se jí tesknota, nerada se s děvčetem loučila, říkala si, že třeba několik let uběhne, než se s ním shledá. A zase si připomínala, že Manča snad dojde ve světě štěstí, že vynikne nade všecky na Pasekách holky, mnoho peněz

194$

Snadno vydělá a bude jednou bohatá. Ješitnost a pozdě probuzená mateřská něžnost zápolily v srdci drsné ženy, těžkou prací a zápasem s bídou zhrublé a zatvrdlé.

Manžel její vedl si docela jinak; kořalka, kterou mu u žida nalili na dluh, rozveselila jej, ale nezpila nadobro; mluvil mnoho, chvílemi i žvanil v krátkých a úryvkovitých větách, pak zase nekonečnými výklady mladé posluchače uváděl ve smích. Vystrojil se také svátečně na cestu do městečka, kde chtěl s dcerou ve známé hospodě přespati a odkud časně zrána chtěl se vydati na nejbližší stanici dráhy k Vídni. Kolem krku měl otočený pestrý „cacký“ šátek, furiantsky na jeden uzel zavázaný s poletujícími konci, nohavice, jež darem obdržel, byly příliš krátké, nohy, obyčejně bosé, trčely dnes ve starých uherkách, na hrubou košili oblékl starodávnou vestu s velikými knoflíky a halenu, kterou mu žena na rukávech a při kapsách neobratně vyspravila. Jeho usměvavá, plná tvář byla čistě vyholena a vymydlena, – nebylo na ní známek bídy, naopak vypadal jako člověk, jenž se každodenně sdostatek nají, napije a vyspí a prací se přílišně netrmácí.

Sel za ženou a za dcerou, častěji se zastavoval a k výrostkům za nimi se ženoucím promlouval: „To koukáte na douče Pešavovo – toť, toť jó! Chtěli byste stejně taky do Vídně – ale nemá tam každej tetku, toť! Zůstanete nadosmrti na Pasekách, jenomej vornáti z vás budou, vornáti – – a z Manči bude paní – dáma, – bárciť, dáma z ní bude!“

Omladina se řehtala smíchem a opakovala po Pešavovi „dáma, bárciť, – dáma –“, on rozehnal se po hoších, rozhazuje rukama, až v líčeném strachu před ním prchali. Pak pospíchal zase za dcerou a napomínal ji: „Nic si z něch, Mančo, nedělej! Nepřejou ti štěstí! Vyděláš si peněz, že ich nebudeš ani potřebovat, a budeš ich starýmu tátoj posílat plničký měřice! No, práce budeš mít dost; – hostiny chystat, vrchnost do bálů strojit, – u nejpřednějších kramářů zboží kupovat, – inu práce, práce – ale vyplatí se ti, Mančo, vyplatí. To bude inší, než dyž táta chuděra plahočí se za houbama a malinama a sotva se nají! Ty budeš bo-195$

hatá, Mančo! Jenomej poslechni tetku, vona šecko ti poví, ukáže. “

Tak blábolil, a ustupuje od dcery, zase obrátil se k hloučku a počal mu opakovati, co právě Manče vykládal.

„Pěknou věc jí ukáže,“ ozval se Košnár, jenž s přáteli stál před Mlejnkovým stavením a řeč Pešavovu zaslechl, „troufám, že sama ničehož nic kloudnýho nezná. A kerak se ten štrychař vychloubá, co se nadělá! Dlouho-li a bude chodit pořídkou po Pasekách – práce mu nihdá nevoněla.”

Kubík rozhlížel se po svých dětech; šly vskutku s ostatními, ale krčily se jaksi vzadu, polo ustrašeny, polo zarmouceny, zvláště Toník vypadal neobyčejně sklíčeně. Podařilo se jim přece vytratiti se matce na louce čtoucí a připojiti se k mládeži, jež Pešavovu rodinu k městečku vyprovázela. Myslily, že si jich Manča ihned povšimne a že rozloučí se s nimi veřejně jako upřímná kamarádka; leč když k ní přiblížiti se chtěly, podívala se na ně Pešavka velmi nevlídně a Manča kráčela kolem nich jaksi pyšně.

Teprve když již za stavením Mlejnkovým vykřikující a se vychloubající Pešava střetl se s posmívající se mu omladinou v jediném klubku, přitočil se Kubíků Toník k Manče a pošeptmu jí vyčítal: „Tys pěkná karamádka – hdem za tebou, maminku neposloucháme, a ty nás neznáš! Cák tě ta služba ve Vídni už tak zmámila, že pro tebe nejsme nic?“

„Spíš se vaše máma styděla za Manču, teďkomejc pohrdne Manča váma,“ odpovídala za děvče Pešavová, která šepot hochův zaslechla. „Manča teďkejc bude mět dokonca inačí kamarádstva.“

„Neé, nebude,” vyrazil ze sebe Toník prudce a chytil holku za ruku. „Řekli sme si s Mančou už dávno, že se vezmem, že bude u našich hospodařit.”

„Aby jí vaše máma utrejchu namíchala!” odbývala podruhyně Toníka vzpurné. „Pro Manču inde štěstí kvete. Ta se na Paseka už nevrátí.”

Chtěla její ruku z dlaně hochovy vytrhnouti, ale Toník svíral ji křečovitě. „Vid, Mančo, že se k nám vrátíš?” mumlal mezi zuby, aby ho ostatní neslyšeli, „pamatuješ,

196$

kerak sme si hrávali v březince a v sušinách, Milča, Pavel a my dva? Bylo by nás smutno!“

Děvče jen na okamžik pohledělo hochu do tváře a vidělo, že má oči plny slz; ihned zase zrak sklopilo, ruku mu vytrhlo, zašeptalo: „Máte Pavla,“ a přidružilo se znovu k matce. Toník, bledý zlostí a zklamáním, stanul a pak, vida, že ani Milča z místa se nehnula, obrátil se k ní: „Manča je falešná, falešná! Co flákanců sme pro ní vod maminky utržili, – seuším sme se s ní a Paulíkem rozdělili – – a teďkejc nedá spánembohem, ruky nepodá mně ani tobě.“

„Snad í máma nedá,“ omlouvala Milča přítelkyni. „Bejvala karamádka upřímná, seuším se svěřila.“

„Neměla se vod rodičů dát přinutit do Vídně, dyž mi slíbila, že bude moje pomocnice. Pojď, Milčo, spustíme se za něma, připomenem í to, i tý její mámě.”

„Nechoď, Toníku,” hlesla Milča bázlivě, „tamle uMlejnkova stavení stojí tatínek a kouká po nás, – a maminka stejně za náma se spustí, až uvidí, že sme vodešli.”

Nemýlila se; záhy za sebou zaslechli spěšné kroky, Kubíková je dostihla a ihned se zeptala, proč a s kým z louky se vzdálili. Děti neodpovídaly; vtom povšimla si, že jen několik kroků od ní stojí muž se svými přáteli a že všichni hledí dále na cestu, kudy hlouček hulákajících a se smějících lidí blíží se již k silnici. Dala besedníkům „dobrý vodvečírek”, a ukazujíc rukou k silnici, řekla: „Cák se to děje?” Babička Tefrová vysvětlila jí, proč se hoši smějí a kdo to hlasitě vykřikuje.

„Dyť sem si mohla pomyslit, že ta sekuř vod lesa naše děti za sebou zlákala. To jim asi šly dát spánembohem! Viďte?” obrátila se k zaraženým sourozencům a zamračila se. „Je to řízením samého Hospodina, že ta holka nehodná z Pasek se vodklidila! Teďkomejc aby eště kluka konifer vzal a já měla vod něch pokoj! Táto, abychme se žebrali dom, bude tma hnedkejc,” vybízela muže a kývla přísně na děti, které netroufaly si ani promluviti, třebaže Toník před chvílí tak odhodlaně si vedl.

Kubík ochotně rozloučil se s bratry; věděl, že je pro

197$

dnešek konec hovoru, zde na návsí nelze uvažovati o knihách, o službě Nejvyššího a o cestách k světlu a neporušitelnosti. Malá rodinka ubírala se po vlhnoucích mezích k šerému svému stavení; matka s pomocí Milčinou a Toníkovou snášela drva, zatápěla a chystala skrovnou večeři – – zelouku s jabkama.

Otec usedl ke stolu, ohmatal knížku nově získanou a pomyslil si, jak by to bylo pěkné, kdyby mohl se ihned do čtení pustiti. Věděl však, že nesmí; kdyby Kateřina zhlédla titul a přesvědčila se nejen, že není to pravé Písmo svaté, ale že sepsáno je Francouzem nějakým, které všecky za hrozné nevěrce považovala, kdyby dokonce na něm vyzvěděla, že knížku koupil a co nejdříve zaplatiti slíbil, – co by tu bylo mrzutostí! Na upokojenou si řekl, že kterýsi den na strop si lehne a tam místo spaní knížku si přečte. Za chvíli postavila Kubíková olejový kahánek na skříň koutnici a pak přinesla večeři, kolem níž všichni usedli.

Pešava zatím s Mančou kráčel hrbolatou silnicí sklánějící se k městečku. Potkal-li koho, třeba neznámého, ihned mu vykládal, že jde holka do Vídně, že bude mít hrozně práce, že se stane velkou paní a rodičům peněz že bude posílat na věrtele. Lidé se poloopilému muži buď smáli, aneb hleděli se ho rychlým odchodem zbaviti. Také za Pešavovou hulákala omladina, když s velikým pláčem s dcerou se rozešla; volali: „Dáma – dáma – velká paní – peněz plný měřice –“ a neustali, dokud Pavel za matkou se ploužící nezdvihl několik kamenů a po chlapcích jimi nehodil. Pešavka, utřevši si slzy, pohrozila jim pěstí a spílala jim; pak pojal ji stín Kubíkovy březinky; hoši vrátili se domů a vše za houstnoucí tmy na návsí utichlo.

«11»

„Synové Nejvyššího” na Pasekách, kteří na „pana sudího” tak vroucně a vděčně vzpomínali a mu zdraví a dlouhé panování přáli, netušili, že jejich přítel rychle se přibližuje ke konci lidských věcí. Minulý jeho život

198$

rozvrátil jeho zdraví a čím dále tím zřejměji objevovaly se známky úbytí průdušek, jichž projevu, slabého, sotva srozumitelného hlasu, prostý Mlejnek tak dobře si povšiml. Zjara roku 1865 polehával Volák často a věrný Kostlán spolu s „paní sudovou” jej ošetřovali a bavili. Tu došla zpráva, že při ustavení zemského výboru Království českého byl jmenován koncipistou, oč pomocí přátel dychtivě se ucházel. Vzpružen myšlénkou na Prahu, okříval Volák a chtěl se ihned z Litomyšle odstěhovati; avšak jakmile vyprchalo první radostné rozčilení, cítil se velmi sláb, kašlal suše a namáhavě a i těch několik schodů z rynku do jeho bytu působilo mu značné nesnáze. Cestu bylo nutno odložiti a Kostlán, jenž přivedl lékaře a ve všem byl ustrašené paní Volákové k ruce, smluvil s ní, že jakmile ustálí se počasí, povezou nemocného na zotavenou na Hory u České Třebové, kde pod kapličkou mariánskou trvaly již mnoho let malé lázně a prostý letní hostinec. Kostlánová byla velikou ctitelkou Panny Marie Horské a vždy jednou, někdy i dvakráte do roka putovala sem s mužem a Prokopem; Kostlán proto dobře znal místo to a mohl Volákovu choť ujistiti, že tu pan sudí užije úplného klidu uprostřed lesů a že také o pohodlí nemocného bude dobře postaráno.

Volák zprvu se vzpouzel, Praha jej k sobě táhla, v ní chtěl započíti nový, plodnější, důstojnější život v kruhu spoluvlastenců a spolubojovníků; konečně podařilo se lékaři, starým manželům Nešporovým a Kostlánovi přesvědčiti jej, že pobyt v lesích rychleji jej osvěží než život v městě a tím že dříve bude s to úřad v Praze nastoupiti.

Koncem června odjeli Volákovi na Hory; ale za měsíc seděl úředník tak zhroucen a mdlý na prostranství před lázeňským domem jako doma ve své světnici. Z lesů až sem voněly květy, mech a pryskyřice z větví kanoucí. Všude v korunách to jemně šumělo a od západu, kde cesta zprudka stoupala, zřetelně doznívalo zurčení a klokotání vody pod kapličkou se vylévající. Ptactvo cvrlikalo v okolních lesích i v lipách a akátech, jimiž posázeno prostranství;

199$

bylo teplo a slunno a svěží proud vzduchu, jenž chvílemi proletěl stromovím, jen zpříjemňoval nádheru červencového dne.

Paní Voláková, jež seděla vedle manžela na lavici sbité z hrubých prken, mlčky háčkovala; teskně podívala se vždy za chvíli na chotě: tak je dnes krásně, jako dávno nebylo, tak jasno a slunečno, a muž tu sedí beze slova, zamračen a mrzut a před chvílí odšoupl nevrle koflík s kozím mlékem, který mu přinesla, upiv z něho sotva polovinu, – – krajíčků s pomazánkou ani se nedotkl! Stále prosí, aby jen jedl, jen se posilňoval, pak že neduh svůj spíše snese; a on každé sousto přijímá s tolikerou obtíží, tvrdě stále, že nemá hladu, že se mu všecky pokrmy protiví, – a jen jí vyčítá, že by mu lépe bylo v Praze, – tam že by jej posílila a osvěžila práce.

Paní bylo hořko a smutno; neměla si komu postěžovati, muž si přál, aby s ostatními hosty nic neměla, protivila se mu jejich hlučnost a veselost, a zvláště němčina, jíž skorem všichni mluvili.

Vzpomínala Litomyšle; ani tam nebyla sice příliš společensky živa, ostatní úřednictvo nemělo je rádo, nazývalo je radikály a Ultračechy, – ale manželé Nešporovi a zvláště domácích, Kostlánovi, byli jí velikou útěchou a oporou. Kdyby jen opět pan domácí přišel! Byl zde se ženou v první neděli červencovou, o slavné pouti, která hlukem svým muže tolik pohněvala, a slíbil, že zase brzy přijde se na „vašnostpána“ podívat. Ustala v háčkování, prosebně vzhlédla k choti a přišoupla mu koflík. „Muži, jen trochu ještě! Víš, jak domácí nás chválil ti kozí mléko a jistil, že tě uzdraví? A ty nevěříš! Kdybych tu Kostlána měla! Jeho bys spíše poslechl!”

Volák zamumlal cosi o vnucovaném léčení, které nepomáhá, a paní, zarděvši se trochu lítostí, pokračovala: „Kostlán jistě s tebou, mužíčku, dobře smýšlel a všecko nejlepší ti přál. Řekl, že přijede zase co nevidět; kdy asi ho čekáš?”

„Měl tu býti dávno – zapomíná, zapomíná!” hněval se Volák. „A všichni zapomínají, Nešpor, Tobek, nikdo z nich

200$

mne nenavštěvuje, – a z Prahy mi nepíšou, jak v ouřadě, jak s knihami – –“

Paní lítostivě si připomněla, že svou nevinnou otázkou muže jen popudila. Přisedla blíže, pohladila mu rukáv huňatého kabátu, ve který přes teplý letní den byl oblečen, a pravila konejšivě: „Snad se psaní opozdilo, trvá to, nežli sem posel dojde! A Litomyšlští jistě nezapomínají, jsou zaměstnáni aneb nemohli zjednat příležitost, pěšky je sem daleko.”

„Že jsme sem jeli!“ počal zase Volák vyčítati. „V Litomyšli byl jsem alespoň poněkud mezi svými. Tady mezi těmi Svitaváky a Brněnskými mi to připadá jako ve vyhnanství – přijde-li sem Čech z Třebové, z Oustí neboli z Poličky, hned se domlouvá po německu, aby se neřeklo, že je sprosťák! Bič na nás na všecky!” rozčiloval se. „Poctivého Staročecha, jako je Nešpor, Kostlán, těžko je najíti – – to jsou perly v širém moři.”

„Ba, byli lepší než tvoji kolegové v ouřadě,” přisvědčovala mu paní, aby rozčileného muže ukonejšila.

„Mezi námi je upřímný národovec taky perla v moři,” horlil Volák dále, přičemž jeho slabý hlas nabýval písklavého, chraptivého zvuku. „Ouředlnictvo český národ nepozdvihne. Já všecku naději skládám na naše řemeslníky a rolníky; jeden takový Kostlán váží za sto císařských radů. Malý člověk – a kupuje knihy, na noviny troje se předplácí, za svou řeč se nestydí jako tamti – –” Ukázal rozčileně na hlouček hostí, kteří ubírali se z lázeňské budovy vzhůru ke kapličce a hlasitě hovořili a se smáli.

„Je mi hnusné to jejich brebentění, měl jsem ho v ouřadě dost,” šeptal Volák hněvivě.

„Nevšímej si jich, mužíčku,” konejšila zase paní, „kvůli nim jsme sem nepřišli, anobrž pro lesy. Nemusíme tu zůstat, mohli bychom si sednout tam do vřesu, kde je tak sucho a ticho. Vezmu šátek a měkce ti tam ustelu.”

Nevyčkala ani odpovědi, zaběhla do domu a ihned s teplým, objemným šátkem a s polštářem se vrátila. Pomohla manželu vstáti, jeho ruku zavěsila do svého lokte a zvolna vedla jej kolem stavení, až přišli na měkkou

201$

a svěže zelenou louku, na níž stálo v řadě asi pět mladičkých bledozelených osik, jejichž listí ustavičně se třepetalo. Přešli po travnaté pěšině a vstoupili do vřesoviště porostlého jednotlivými borovicemi. Paní Voláková pod rozvětvenou křivolakou borovicí rozestřela šátek a podušku a ukazovala svému muži, jak nejlépe se tu položití. „Slunce sem prudce nesvítí, zem je suchá, a kdyby se ti něčeho chtělo, hned to mí ti můžeš – okna našeho pokoje jsou naproti a vedle nich je okno kuchyně, mohu zavolati na hostinskou…,” konejšila a lákala nemocného, až dle jejího přání do vřesu se umístil. Upravila pak všecky záhyby šátku, podušku postrčila mu pod hlavu a hluboko do čela posunula lehký slaměný klobouk, by chránil jej přílišného světla.

Volák únavou kratičké cesty zavřel oči; smutně se na něho zadívala paní a zatnula pevně rty, aby nezaslechl jejího vzdechu. Kolem vlnil se hustý vřes v obnovené temné zeleni, loňské suché květy dávno opadaly a mezi jemňoučkým, jako krajkovým listím zvolna vyhlédaly první temněrůžové neb bílé stopy hedvábných květů nových. Mezi vřesem tu tam klonila se jednotlivá stébla vysoké trávy, žlutá kozí brada na štíhlých lodyhách se kývala, a kde na holá místa dopadaly sluneční paprsky, třpytila se písčitá půda jako bledý kov. Včely a vosy poletovaly bzučíce po květech, na vyšších stvolech houpali se motýli perláskové a babočky osikové a z jedné borovice na druhou střelhbitě přeletěl někdy pták.

Uprostřed zpěvu, vůně a barev, pod zcela modrou oblohou pozorovala paní s bušícím srdcem víčka zamodralá a tmavější pod nimi kruhy, bílou, mrtvou pleť tváří, jež stávala se nápadnější černým vousem, bílé vyzáblé ruce, na prsou zkřížené, celé to vytáhlé, hubené tělo, ohromně dlouhé a tak úzké jako ony křivolaké borovice…

Snad vyrušen upjatým pohledem, otevřel Volák oči a díval se kolem sebe.

„Myslila jsem, žes usnul,” podotýkala paní, „je tu tak klidno – – “

„Není mi do spaní, jsem jen trochu unaven; přece to sem trochu stoupá,” vysvětloval nemocný. „Sebekratší

202$

cesta mne teď znaví; před měsícem jsem šel touto roklí – je to jistě ona –, dnes bych to již nesvedl.” Ukázal rukou nalevo, kde louka se skupinou osik zabíhala v hluboký lesní úval, jímž vedla nerovná a příkrá cesta.

„Ano, tudy jsme přišli od kočáru,” dosvědčovala paní, neodpovídajíc na mužovu žalobu. „Tudy půjdou i Litomyšlští, až k nám přijedou,” dodávala s líčenou veselostí. I Volák se usmál, dnes poprvé, a zase jako unaven zavřel oči. Tentokráte opravdu usnul; a v tváři panině, jež pokradmu jej pozorovala, objevilo se živé zápolení myšlének, jako by na něčem se ustanovovala a hledala způsob, kterak to provést. Muž oddychoval zhluboka, ač namáhavě. „Spí tvrdě, nahrazuje si špatnou noc, aneb jej vzduch omámil,” řekla si; „nezpozoruje, odskočím-li na minutku.” Zdvihla se opatrně, přeběhla louku a zastavila se u okna kuchyně, kde chvíli s hostinskou rozmlouvala; tato podala jí papír a tužku, paní Voláková cosi naň napsala a pak rovněž rychle, jako odešla, k spícímu choti se vrátila. Za chvíli sestupoval do rokle skákaje z břehu na břeh hoch, jenž hostinským pásl dobytek, obstarával posílky a dopravoval předměty z městečka; paní smutně se usmála a zamumlala: „Potěší se, bude mu veseleji…,” a pak již tiše seděla vedle chotě, chvílemi utkvívala na jeho chorobné tváři a chvílemi rozhlížela se kolem sebe do kvetoucího, vonícího lesa.

Volák dřímal skorem do poledne; pak odvedla jej žena k obědu, jejž přinesla hostinská do pokoje jejich. Po celé odpoledne hovořila mu paní o litomyšlských přátelích, připomínala pěkné chvíle, které s nimi strávili za dýchánků, za procházek k svatému Prokopu, do Nedošínského háje, na silnici benáteckou, a ujišťovala, že má jakési tušení, jako by starý pan Nešpor neb pan domácí měl v nejbližších dnech přijití.

„Hostinská mi vypravovala, že kolem svaté Anny mnoho lidí sem podniká lampartie, bylo by to zcela možno, že by si naši známí zítřejší den k cestě vybrali,” dodávala, aby svoje „tušení” před mužem nějak ospravedlnila. Volák poslouchal, neodpovídal mnoho, rozčilení z rána a dlouhý pobyt v lese tak jej unavily, že často upadal ve dřímotu.

203$

Druhý den byl právě tak jasný a slunný a paní Volákové snadno se podařilo zlákati muže opět na vřesoviště blíže rokle, kde se mu včera tak pěkně odpočívalo. Byl dnes klidnější, zato ona neustále posedávala a povstávala, nahlížejíc nepokojně do úvalu, protékaného tenkým praménkem a rozpoltěného cestou. Přešlo tu několik chodců, a dychtivá její tvář hned zesmutněla, jakmile objevili se jí příchozí nablízku.

I nemocný muž konečně zpozoroval její nepokoj; vymlouvala se, že stále očekává, jako by se její tušení návštěvy z Litomyšle přece mělo splniti. Usmál se její bláhovosti a zase opakoval, že na něho zapomínají všichni. I po časném obědě sem se vrátili; a ke druhé hodině, kdy úpal na vřesovišti mísil se s chladným vzduchem vanoucím z rokle, uslyšela paní náhle hlasy, z nichž jeden zdál se jí býti hlasem pana domácího.

„Myslím, že přece přišli,” řekla rozčileně. „Dovol, milý muži, abych se podívala a je uvítala.”

Jak nejrychleji dovedla, sestoupila k cestě a spěchala dolů; ihned uviděla drobnou postavu kožešníkovu a vedle ní muže složitého těla, výrazné široké tváře a bohatých hnědých vlasů. Ani se po něm nezeptala, uchopila se rukou Kostlánových a přidušeným hlasem, v očích majíc slzy, hovořila: „Ach, pane domácí, pane domácí, jak jsem ráda, že jste přišel! Volák pořáde na vás a na Nešporovy vzpomíná, stěžuje si, že na něho zapomínáte, naříká i na pražské přátele, že o něho nedbají, –je mu tu strašně smutno. Já stále doufala, že přijedete, a již jsem se strachovala, že on vás a vy jeho více neuvidíte..

Zajíkala se v slzách, a pak vydechnuvši několikráte s namáháním, pokračovala rychle: „Naše hostinská mi řekla, že dole, na Špici při silnici bývají vozy z Litomyšle; tedy jsem nazdařbůh pasáka poslala s cedulkou. Och, pane domácí, jak jste hodný, že jste přišel a tak brzy!“ Tiskla mu zase obě ruce a dívala se mu ve tvář vlhkýma očima.

„Však bych se sem nebyl tak zčerstva dostal, kdyby nebylo kamaráda,” vysvětloval Kostlán. „Eště včera navečír mi Drábek, vozejčkář, dal cedulku; páni Nešporovi

204$

nemohli, mají tam hosty, a mě žena pustit nechtěla, že je to lán země a že v tom úpalu zahořím na hlavu. Brzy po ránu přijel kamarád Kvapil, náš rodák, pro železo; stavěl se u našich, i poudám mu o panu sudím, zná ho taky dobře a hrozně si ho váží. Kamarád hned se nabídl, že bychme mohli s jeho žebřiňákem zajet semka, – železo nechal železem.”

„Když Nejvyšší, duch světa, pán nad životem a smrtí, zakejvá, pak obchod a živnost zůstávají stranou,” odpovídal Kvapil vážně. „Nic mne, kamaráde, vzácnej paní nevychvaluj, – dyť já taky bych rád pana Voláka uviděl.”

„Och, Volák se potěší!” ujišťovala zase paní. „Ale nic neříkejte, že jsem vám psala, pane domácí, muž by si to vykládal, že je s ním kdožvíjak zle!”

„Toť že neřekneme,” sliboval kožešník. „A jak je vašnostpánu? Přece snad ten les a ta voda trošku pomáhají? Tady si lidi libujou – – “

„Ach, nepomáhá nic, pane domácí! Je to pořáde horší a horší. Muž špatně spí, mnoho se potí a to ho ještě víc zeslabuje. Nohy má těžké, neslouží mu, sotva sem k rokli z hostince dojde – a je to pár set kroků. Je mrzut, jídlo mu nechutná, každé sousto abych mu prosbou vnutila. Ta stará sečná rána, kterou si z Uher přinesl, také se mu jitří a bolí. Ó, pane domácí, už jsem se vší naděje vzdala – – ,” zajíkala se paní znovu.

„Dyť se to zase polepší, tak zčerstva to nejde, vzácná paní, – jsou tu léta,” konejšil Kostlán, jen aby něco řekl.

„Ach nejsou, pane domácí, Volák je mlád, jen tak tuze

sešel – – Na druhý měsíc devatenáctého bude mu teprve

třicet šest let.”

Kožešník se zamlčel, cítě, že v přílišné horlivosti řekl cosi pošetilého. Zato Kvapil uchopil se ruky bědující paní: „Kdo tak žil jako pan soudce, dost tu mezi náma pobyl, a dyby čtyřicítky nedočkal. Za svobodu bojoval, pro ten český pokrok se vynasnažoval, toliká krásnejch knížek zepsal neboli na náš český jazyk převed. Mino pana Voláka mezivá českým národem neumře!”

Paní podívala se na neznámého jí muže překvapeně

205$

a pak, uvědomivši si jeho řeč, zavzlykla. Mluvil o manželu, jako by již byl odešel… Leč ihned rychle podívala se vzhůru, zdali jejich rozmluva je na dosah nemocného. Stáli dosud na témže místě, kde se paní s návštěvníky setkala; pokynula teď, aby šli s ní dále.

Již po několika krocích uviděli Voláka odpočívati ve vřesu; měl víčka zavřena, a teprve když přiblížili se k němu zcela a vřes pod jejich kroky chrupal a praštěl, byl vyrušen a vzhlédl.

„Vidíš, muži milý, že mne tušení nezklamalo a že přátelé na tebe nezapomínají! Pan domácí se k tobě vydal, ačkoli je horko a žena jej pustit nechtěla, a přivedl krajana, kterého taky prý dobře znáš. Ten dal svůj vůz, aby tu u nás byli dříve. “

Volák chtěl se rychle vzpřímiti, na šátku nejprve usednouti a pak vstáti. Leč úpěje klesl opět na polštář; Kvapil přiskočil a silně a zároveň šetrně uchopil nemocného pod paždím a opřel jej o strom a podušku. „My nepřišli pána vytrhovat,” ujišťoval srdečně. „K čemupak by si dál nepohodlí! Sednem si do březu taky.“

„Sami na svoje oči vidíte, že tu není se mnou dobře, zdejší vzduch mi neprospívá, měla mne žena zavézti raději do Prahy.”

„Taky to bude, vašnostpane soudce,” upokojoval Kostlán, jenž si spolu s paní Volákovou a Kvapilem sedl do vřesu na samý okraj rozestřeného šátku. „Jenom co pan soudce zesílí, – a tady na Horách zesílí jistě. Hezky se tu v lese sedí.“

„Ne, nesedí se nám tu pohodlně,” odpíral Volák rozčileně. „Pojďme raději do mého pokoje, jste našimi hosty, tady v lese špatně bychom vás uvítali a uctili. Kvapil přišel tak z daleka – na kolik mil cesty! Rád bych si s vámi pohovořil, když vás tu mám; tam v pokoji je pohovka, na ní se mi pěkně leží – zde je zem tvrdá.” Zkoušel zase vstáti, a Kvapil vida to, pomohl mu, až skutečně stál tu vzpřímeně a jen kmene borovice se chytal.

Paní Voláková vzdychla: „Bylo by ti lépe zde – a cestou do hostince zase se unavíš.” Ale muž jinak nedal; sebrali

206$

šátky a podušku a opatrně ubírali se s nemocným po vřesovišti a dále po měkké a rovné louce. Kvapil zase se nabídl, že pánovi pomůže, prosil, aby si na jeho šíji položil loket, že je o tolik menší; Kostlán cupal podle obou a švitořil o cestě a o krásném, ač parném dni; paní Voláková spěchala před nimi.

Šťastně došli Volákova pokoje, ač si oba muži povšimli, že „pan soudce” několikráte zuby zatnul do bledých rtů, zhluboka vzdychl a volnou ruku položil na prsa, přičemž zamhouřil oči. Do pokoje šlo se kuchyní; paní Voláková si jizbu tu vybrala, aby byla co nejblíže rodině hostinských; muži řekla, že v ní bude nejtepleji a že má dobrá kamna; vpravdě obávala se bydliti ve vzdálenějších jizbách, kde by se pomoci snadno nedovolala.

Pokoj na první pohled prozrazoval, že je zařízen jen k dočasnému obývání. Přesto nepostrádal jisté útulnosti; na okně kvetly pestré pelargónie, vanilka heliotrop a fuchsie, starý divan opatřen byl několika polštáři. Pěkný byl pohled z jediného okna na stupnici nejrozličnější zeleně; sytě, do žlutava prostírala se louka k rokli, temnými jedlemi a smrky vyplněné, šedě třepetaly se nad loukou osiky bělavých kmenů a vystupující vřesoviště měnilo se ze zelena do slabě růžových odstínů rozvíjejícího se květu.

„Vašnostpán soudce to tu má hezky,” chválil Kostlán, odkládaje nízký svůj klobouk široké střechy na bílou pokrývku postele, a také Kvapil se zalíbením se ohlížel. „Staré haraburdí, majitel lázní skoupil to někde v dražbách a pokoje zdejší tím naplnil,” odmítal Volák nevrle, an s pomocí ženinou na pohovku se ukládal. „A to je ze všech bytů ještě nejlepší! Nejvíce mne mrzí ty obrazy. Smeť, bůhvíodkud! A samá na nich němčina! Což nejsme v Čechách, v zemi slovanské?”

Paní rychle pohlédla na Kostlána, jako by říci chtěla: „Vidíte, tak je mrzut, že vše haní, i co hany nezasluhuje…,” a kožešník, usedaje ke stolu na starodávnou židli, odpovídal v jejím smyslu: „Toť, jako doma to vašnostpán nemá, cizina je cizina. Ale je tu teplo, ticho a pohled do lesa tuze pěkný. To za mnoho stojí.”

207$

„Půjdu zamluvit do kuchyně svačinu, nemůžete tu sedět jen tak na suchu. Zatím si povídejte,” pobízela paní Voláková. Pohladila muže po vlasech, Kvapilovi vlídně přistavila ke stolu židli a pak odešla. Úředník snažil se pohodlně ulehnouti na polštáře; když se mu to podařilo, utřel si zpocené čelo pestrým hedvábným šátkem, a otáčeje tento kolem své průhledné ruky a zase jej sbaluje, hovořil: „Jsem rád, že jste přišli; již jsem naříkal, že na mne všichni zapomínají, – pražští také mi nepíší. Zde je mi teskno, již Prahy dočkat nemohu… Bude to živobytí zcela jinačí.

V zemských službách nebudou mi nakazovat, abych nebyl národovcem, teprve jak náleží začnu pracovat pro českou vlast – a pro Slovanstvo! Psal jsem vydavatelstvům, že bych dále z polštiny překládal, – je toho, přátelé drazí, třeba, aby se upevňoval svazek mezi slovanskými bratry, a zvláště mezi námi Čechoslovany a bratry Poláky. Jsme nejzápadnější větev veliké lípy Slovanstva a bratři polští spojují nás s těmi ostatními východními. Jinak bychom uschli…”

Byl by horoval ještě dále, ale přepadl jej po námaze dlouhé jeho řeči prudký, hluboký kašel, takže až stolu na podporu se rukama chytal. Oba muži dívali se na něho úzkostně, a když vysílen zavřel oči, jak teď často činíval, lítostivě na sebe pohlédli.

„Vašnostpán se těší na Prahu,” započal Kostlán, jakmile zpozoroval, že nemocný zase na ně se dívá, „ale my tomu nejsme rádi, – my pana soudce ztratíme. Vždyť u nás v Litomyšli taky pro tu českou vlast oučinkoval!”

„Nu, šlo to v Litomyšli nevalně, ouředlnictvo na mne sočilo, – ale zato vy jste byli se mnou!” odpovídal Volák a podával kožešníkovi ruku. „Budu vzpomínati na naše vlastenecké besedy. A co stále tam kutíte? Co Nešpor, co Tobek, koželuh?”

„Co tam vašnostpána nemáme, scházíme se jen tak pomaloučku – a je léto! Ale na zejmu to starý pan Nešpor chce vzít zvostra; v Praze teďkejc prej všickni vlastenci, starší páni i omladina, jsou v jakejsi tělocvičnej jednotě, říkají jí Sokol. Nosí se ve zvláštním kroji, v červenej košili,

208$

jako míval Garibaldi, a v čapce s pérem. Pan Nešpor to u nás chce taky závist, a když to kterejsi deň u černýho vorla vykládal, dost se to líbilo a sousedi mladší slibovali, že by se taky dali zapsat.”

„četl jsem o tom v novinách,” podotkl Volák ještě slabým hlasem. „Zakládají to Fügner a Tyrš, doktor. Jen aby duch český, slovanský ve spolcích těch přebýval, a ne duch cizí! Chtěl bych míti naše české junáky vychované podle kozáků na Malé Rusi. Kozák s nahajkou na čiperném koníku – to je vzor slovanské statečnosti a neohroženosti.”

„čet sem vo něch v knihách, co pan soudce na český jazyk převed,” přisvědčoval Kvapil. „Mazeppa byl taky kozák…“

„Jsou to chlapíci tam na tej Ukrajině!” přidával se k němu Kostlán. „A ti Černohorci a Srbové, co o nich píše pan Chocholoušek, taky. Ty jeho knihy jsem jistě desetkrát přeříkal, nemoh jsem se těch bojů s Turky a poturčenci nasytit. U nás takových hajduků nejní. Dej Bůh, aby je ten Sokol vychoval!”

Volák poslouchal roztržitě a chvílemi se zdálo, jako by opět dřímal. Hosté jeho netroufali si ho vyrušovati, i zavládlo v pokoji úplně ticho, takže bylo slyšeti řinčení nádobí a praskot ohně vedle v kuchyni. Pak pojednou Volák otevřel oči a díval se kolem sebe, snaže se upamatovati, kde jest. Vida před sebou oba muže, přejel si čelo, zatřásl hlavou, aby odhodil dlouhé své vlasy, a upřev zrak na Kvapila, tázal se: ,,A jak u vás v horách? Neusíná tam duch nového pokroku?”

„Nejvyšší nám dopřává, že neklesáme ve tmu, anobrž ve světle živém kráčíme,” odpovídal Kvapil vroucně, jsa rozradostněn, že pan Volák i na městečko vzpomněl. „Bratři na pana sudího zpomínaj a jeho veleběj, že se ich ujal. Knihy se u nás tuze rozmahaj, Mlejnek ich vozí plný krakary z počty a prodaj seušecky. Ti páni kněhtlačitelové a knihkupci v Praze s náma ke škodě nepřijdou; vzácný pán istě nelitoval, že nás vodporučil.”

Zapadlé oči Volákovy se zaleskly.

„Odporučím vás opětně, příteli, jakmile v Praze se

209$

usídlím. Hodně čtěte, hodně knihy kupujte. V knihách jest, byla a bude spása nás Čechoslovanů. A což v obci, již se umoudřili a mezi sebe vás zvolili?”

„Fara, ať na tu, neboli na druhou stránku, na to nedopustí, – sem tuze pošpatně zapsán,” usmál se Kvapil. „Ale nedbám. Stojí psáno v Písmě o rozsévači, jenž rozhodil semeno, i padlo na skálu, mezi trní, ptákům na cestu, a některé se ujalo. Troufám, že i moje rady nebudou šecky ztraceny.”

„Ale chybujete, když pro omezenost lidského rozumu věc českého pokroku opouštíte,” káral Volák.

„Já ji, pěkně prosím, pane sudí, nevopouštím, jenomej se nevtírám tam, kde mě nechtěj mět. Držíme u nás besedy napořád, čtu sousedům Národní listy a dom ich pučuju. Teďkomejc, co zašly Obrazy života, předplatil sem se na Humoristické listy, či na Bič, Blesk a Rolničky, jak im něhdy říkají. To se sousedům a zvlášť omladině tuze líbí, prohlížej vobrázky a pořádem chtějí vědít, co to konštituce, amnestie, paragraf, perzekuce. Mladej Loukota rohovskej – – je to soused z rynku a přijde s náma taky drůbínek do přízně – hrozně rád si prohlíží ty vobrázky pánů ministrů a radů a libuje si, že ti velcí páni taky dostávaj na frak. Zpívává přitom , Zdvihni se, zdvihni, starý český lve‘ – a na konec mockrát vopakuje: ,Hrr na Němce, hrr na vraha, na Vídeň Praha!‘ Pan sudí tu písničku zná? Je vod pana Havlíčka.”

„četl jsem ji kdesi, ale nevěděl, že jest uvedena v hudbu a že jest mezi lidem známa.”

„Je z roku vosumačtyrycátýho. Loukota i slyšel jako chlapec, dyž sme cvičili gardu, a zapamatoval si i.”

„Ve vašich besedách je patrně velmi živo,” usmál se Volák, jejž vypravování Kvapilovo zajímalo.

„Toť je. Do zastupitelstva se mě přibrat báli, ale pořádem choděj k našim pro radu. Co nastal ten nový pořádek, sousedi nevedí, kam s čím, co patří na hejtmanství, co k okresu patří, kerak protivá nepatřičnejm daním se bránit. Já si toho v novinách pouším, kloudně sem si to přečet, mám vo tom povědomost a poradím. Chodili s tím na fary;

210$

ale páni faláři řekli, že vo politiku se nestaraj, a páni učitelové jakbysmet.”

„Máš, kamaráde, zásluhu o národní pokrok,” chválil kožešník. „On, vašnostpane soudče, taky prášek na pole zavádí, štěpy, hrušně a ořechy sází, nová semena jedná a všecko na svej živnosti vyzkouší. Toho u nás nebejvalo.”

„A mám, bratře, z toho leda smích,” podotkl Kvapil trpce. „Sousedi potajmu a Machata, hrobník, nebo ínší baráčník vejřeuně na mne nasazujou, že toho chci na císaři pánu tuze mnoho, že dělám, jako bych byl písařem ňákým, pánem učedným. Nebo se smejou, špatná půda že špatnou zůstane, že dá jabka, ale neé štěpový, větší stodolu že sem si vystavěl jenomej pro chloubu, že nebudu mět co do ní. Máš to platný, bratře, máš to platný! Lidskej nerozum nepřemůžeme!” vzdychl Kvapil na konec.

„Přemůžeme, přemůžeme,” rozohnil se náhle Volák. „Nesmíme se oddat malomyslnosti, nesmíme ucouvnout! Slibme si, přátelé, že do konce života svého budeme se přičiňovati za slávu a pokrok české vlasti. Já v Praze, matce měst, hlavě království, vy, Kostláne, tam v té staré Litomyšli, která dlouho ve spánku trvala, a Kvapil ve svých horách pracujme pro český národ, větev velikého Slovanstva. Knihy rozšiřujme, občanstvo poučujme a nikdy se nestyďme za svůj jazyk, jazyk svatováclavský!”

„Ó, muži drahý, ty se zase nešetříš, rozčiluješ,” zazněl ode dveří vyčítavý hlas paní Volákové, za níž vstupovala hostinská nesoucí několik sklenic s kávou. „Nenechávejte ho tak dlouho mluvit, pane domácí, víte, že mu řeč škodí, kašle pak dlouho a po celém těle se roztřese,” obracela se ke Kostlánovi, stavíc sklenice na stůl a kynouc hostinské, by ještě pro pečivo a cukr došla.

„Taková rozmluva, ženuško, mně neuškodí, alébrž mne posílí,” máchl Volák rukou. „Mluvili jsme o národním pokroku a s Kostlánem i Kvapilem si slibovali, že budeme bedlivi prospěchu naší české vlasti.”

„Tedy dokaž, že ti rozprávka neuškodila a chuti neubrala, a dej se do svačiny, mužíčku,” pobízela jej paní něžně a pomáhala mu na pohovce usednouti. „A vy také si

211$

služte, jste jistě hladoví a žízniví, trvalo trochu dlouho, než byla káva uvařena.” Nabídla všem nakrájené bábovky, kterou hostinská zatím spolu se skleněným džbánem, plným „horské” vody, přinesla. Kvapil i kožešník byli opravdu hladovi, brzy vypili kávu a vzali si podruhé bábovky, kterou jim paní Voláková srdečně vnucovala. Zato Volák unaveně kávou míchal, vymlouvaje se, že je příliš vřelá a že raději se napije vody, cítíť prý ustavičný v sobě žár. I paní již svou svačinu dokončila, a jeho sklenice byla stále jen do poloviny vyprázdněna. „Nemám hladu, nenuť mne,” odmítal posléze nevrle. „Nejsem vůbec kávy milovníkem, to je tak nápoj pro ženské věnečky.” Paní s povzdechem odnesla kávu i talíř s bábovkou, který Volák mrzutě odstrčil, a zase významně pohlédla na pana domácího.

Nastalo trapné ticho, které oba hosty i paní tížilo. Kvapil obratně přerušil je po chvíli: „U nás v městečku je káva stravou panskou. Vaří se jenomej vo svátcích, vo svarbách. Dyž chce moje někoho tuze uctít, uvaří kávu a napeče koblih nebo božích milostí. Na kávu a pečenou rejž si u nás mlsný jazyky potrpěj.”

„Pečená rýže se mi nezdá přílišnou lahůdkou,” usmála se paní Voláková, jsouc Kvapilovi vděčna, že uvedl řeč ve snesitelné koleje. „A co tak jiného u vás se vařívá?”

„Sme větším dílem živi na tech jabkách, na zelouce, vodouce, na mlíce, z jablek strojej hospodyně taky pečánky, nytynk neboli škubánky, z jáhel a krupek pečou nadívajny, z chlebovýho těsta dušičky a podplamínky. Když se v zimě zabije krmník, je masa ve stavení dost,” vysvětloval Kvapil.

„Na vesnici – a naše městečko je skorem jako vesnice – jsou lidé živi od toho, co hospodářství dá,” dodával Kostlán. „A ani to neé, – obilí se prodá, jenom, co na chlebíček stačí, se ponechá, drůbež taky se zpeněží – hotový groš sedlákovi vzácná věc. A i kdyby chtěl, masa nekoupí, řezník poráží jednou dvakrát do roka, o posvícení, o vostatcích. Ve městách se žije ináč.”

Paní poslouchala a pozorovala přitom manžela, jenž zase netečně na pohovce podřimoval. Od okna stále otevřeného zavál lehký, čerstvý vánek na znamení, že se

212$

odpoledne zvolna schyluje k večeru; silněji zavoněl květ heliotropu a listí pelargónií. Sestupující slunce vysílalo sem teď rudnoucí paprsky, takže bledá hlava Volákova, odpočívající na pestrých polštářích, byla všecka růžově ozářena. „Podívej se, kamaráde,” ukázal Kostlán k oknu, „sluníčko pomalu zapadne. Bude čas, abychme se vydali.”

„Ba bude, je dlouho,” odpovídal Kvapil, vstávaje spěšně. „No, s panem soudcem sme byli, pověděli si, kerak se s tím pokrokem daří, můžem jdít, abychme vzácnou paní už nemeškali. Udali sme í velkou škodu,” omlouval se, ruku jí podávaje.

„Nic to nebylo,” odmítala paní, „mohli byste ještě trochu zůstat, dala bych uchystat něco k večeři. Muži je veseleji, když má společnost; je tomu dávno, co s nikým si nepohovořil, zdejší hosty nemá rád.”

„Poňženě děkujem,“ vymlouval se Kostlán. „Sídmá táhne istě, ne-li vůsmá, a máme cestu dlouhou. Uběhne chvilka, než dojdeme na Špici, kde jsme zanechali vůz, a než do Litomyšle dojedem, bude noc. Kamarád stejně dom se nedostane, necháme si ho u nás na noc.”

„Ale hde!” usmál se Kvapil. „Sem naučenej nočně jezdit, šak nezbloudím.”

„To si eště vyjednáme po cestě. Teďkejc abychme se s vašnostpánem rozloučili,” a Kostlán tlačil se kolem stolu k pohovce. „Pán Bůh dej vzácnýmu pánu zdraví, abychme se v radosti zasej shledali,” řekl hodně vesele a pojal vyzáblou a vlhkou ruku úředníkovu ve své obě malé dlaně.

Také Kvapil přistoupil. „Nejvyšší budiž s pánem a světlo živé. Kdo světlo rozšiřoval, s tím ono bude a zůstane do konce všech věcí,” řečnil slavnostně.

Volák byl pohnut vroucností prostých svých návštěvníků: „Děkuji vám, přátelé! Přijďte zase, rád vás uvidím. Anebo za mnou zajeďte do Prahy, juž tam budu brzy, jen co zesílím. A nezapomeňte, co jsme si slíbili! Buďme věrnými syny české vlasti!”

„Toť že nezapomeneme,” jistil Kostlán, jemuž při nadějných slovech Volákových bylo nevýslovně teskno. „Spánembohem, spánembohem,” opakoval vroucně, utkvívaje

213$

zrakem na churavci a ubíraje se s Kvapilem ke dveřím.

„Půjdu pana domácího alespoň za hostinec vyprovodit,” oznamovala paní Voláková. „Ty, mužíčku, tiše si lež; až se vrátím, pomohu ti se odstrojiti.”

Mlčky prošla s oběma muži kuchyní a sestoupila po několika stupních na prostranství stromy posázené, kde zrána sedávala. Teprve když zašli za stavení na luční stezičku pod třepetající se osiky, promluvila přidušeně: „Schází, – – že, pane domácí?”

„Snad ty lesy pomůžou,” odpovídal kožešník vyhýbavě. „Nepomáhají a nepomohou,” lkala paní. „Lékař mi již trochu naznačil, že muži pomoci není, ale těší, že nemoc je vleklá a že snad dlouho, snad roky potrvá. A on stále doufá, že zesílí, hněvá se, že od Prahy jej zdržujeme. Ó věřte, pane domácí, ta touha ustavičná po Praze mu dobře nedělá, rozčiluje jej a zeslabuje! Juž nevím, jak se zachovati – – nechci mu odpírati, ale když slyším, jak se na

Prahu těší, –je mi teskno k pláči – – “

I nyní měla paní Voláková oči plny slz, jež zvolna stékaly na sepjaté ruce. „Bůh nebeský jemnostpaní posiluj v jejím trápení,” pravil Kostlán zkormouceně. „Škoda ho bude, toho pána, škoda… Ale teďkejc aby se vzácná paní vrátila, bude jí tam potřeba, a tráva vlhne.” Uchopil paniny ruce a jako v překypující soustrasti je neobratně políbil, což nikdy nečiníval. I Kvapil potřásl jí rukou beze slova a pak obrátil se k rokli. „Pozdravujte paní domácí,” loučila se paní Voláková stísněně, „a Prokůpka a Nešporovy!” Hleděla ještě krátkou chvíli za muži, kteří rychlými kroky sestupovali po příkré, vymleté cestě; zmizeli jí za málo vteřin; ona čelo si položila do dlaně, hlavu schýlila jako v těžkých myšlénkách a dala slzám v oči se jí deroucím volně stékati mezi prsty. Pak vzpamatovala se a rychle dala se od rokle vzhůru po louce, pokud tomu připouštěla příkrá cesta. Než obešla roh rozložitého stavení, utřela stopy slz, tvář naladila v usměvavý výraz a do pokoje k podřimujícímu muži vkročila již docela klidná.

Kvapil zatím příkrou roklí sestupoval kroky tak velikými a přeskakoval potok a stružky, které na jejím konci se kři—

214$

žovaly, tak rychle, že mu drobný kožešník nestačil. Dostali se pak částí krátkého a strmého údolí podél ustavičně klokotajícího potoka ke skupině mladých lip a javorů při silnici. Odtud již bylo viděti nalevo malou skupinu stavení, mezi nimiž vynikal hostinec Na špici; teprve zde se Kvapil ve svém běhu zastavil, na druha posečkal, a jako by chtěl shrnouti vjedno nitky myšlének, které po chvatné cestě ve své mysli spřádal, podotkl, hodiv hlavou vzhůru k rokli: „Netroufám, že se s panem Volákem eště shledáme. Je špatnej, tuze špatnej – – “

„Bárciť, bárciť,“ svědčil mu kožešník, sotvaže trochu dechu popadl. „Ten v Praze oučinkovat už nebude. Marně

se těší – –“ utřel si oči hřbetem ruky a teskně podíval se

vzhůru směrem k lázním. „A mohl tomu českýmu národu bejt přeukrutně pláten. Takovejch vlastenců dyby bylo – – Škoda ho – – Chuděra paní, – má se zle – všecku opatrnost dává, přičiňuje se, a k ničemu to nejní –“

„Musí í dobře nebejt,“ uznával Kvapil. „Ale je statečný nátury, romadu toho už překousla, překousne i víc. A po panu Volákoj památka zvostane, vo to nic, to í bude outěchou.“

Došli zájezdné hospody, Kvapil vyvedl si Solimana, připřáhl jej k vozu, jenž stál stranou před stavením, zaplatil podomkovi, vyšvihl se na šejtrok a podával Kostlánovi ruku, by pomohl mu usednouti vedle sebe. „Či bys rejš na vůz? Mám tam húně dvě a pytle, líp by se ti, bratře, sedělo.“

„Budem si po cestě hovořit, z vozu by to nešlo. Šak ti na překážku nebudu,“ usmíval se kožešník, „je mě trochýtek!“

Za řinčení řetězů a vozových součástek vyjeli po příkré silnici, která zde jen po jedné straně byla lesním svahem lemována. Slunce chýlilo se právě za krásně rozvrstvené jedlové vrcholky, a když jeli kolem malého rybníka, obrážely se v něm rudnoucí paprsky a proměňovaly kulatou vodní hladinu ve výheň žhavého světla. Pak uzavřela i po druhé straně vysoká lesní houšť krajinu a sluneční jas, jenž prve cestu obléval, ustoupil polovičnímu šeru. Silnice

215$

ustavičně velmi stoupala, takže se cesta stávala nesnadnou, až nebezpečnou; proto Kvapil mlčky seděl vedle kamaráda, pevně držel oprati a koně svého krátkými, zvířeti srozumitelnými slabikami do kroku pobízel, napravo neb nalevo řídil. Soliman kráčel namáhavě, byl unaven dnešní dvojí již jízdou, a žebřinový vůz, třebaže prázdný, byl těžký. Kvapil to dobře poznával a nenutil koně do rychlejšího klusu. „Sem rád, že sme vyjeli za šera, tenle kopec je zatrápenej! Jenomej co Zhoře dojedem, potomejc bude Solimanoj snáz. K Litomyšli je to rounější.”

„Už tomu koňoj k vůli musíš u nás zůstat na noc; dáš ho ke Křížkom a u nás se pěkně vyspíš. Strhat ho nemůžeš a sobě bys taky ublížil.”

Kvapil chvíli mlčel, jen koni domlouval laskavými výkřiky; když pak z lesa vyjeli a v nedaleku počaly se jeviti obrysy chalup a skupiny ovocného stromoví vesnice Zhoře, mezi nimiž ponenáhlu probleskovala jednotlivá světélka, popustil poněkud opratě, oddechl si a ke Kostlánovi se rozhovořil: „Abych praudu řek, už mi to napadlo, dyž sme dojížděli semka, že by to na Solimana bylo drůbínek moc, aby se měl dneskom vrátit k našim. Je do Třebový přecej lán země. No, zvostanu v Litomyšli, ale můžu se vyspat v maštali, abych panímámu Kostlánovou nevobtěžoval.“

„To by tak bylo,“ hněval se kožešník, „cák nejsme kamarádi, bratři? Moje bude ráda, je dobrá duše… A koňoj taky to bude k zisku, když si odpočine; dál bych si svědomí, že jsem tě zlákal na Hory, kdybys měl skrze mě přijít do škody.”

„Šak nepřijdu; a dybych i přijdout měl, věř mi, bratře, nedbal bych toho!“ odpíral Kvapil živě. „Sháním to živobytí a majetek, aby žena měla bejt vod čeho živa, dyby se mně něco přitrefilo, a aby děti měly dědictví po tátoj a vstoupily do života jako řádní občani, a neé jako žebráci. Ale ináč statky porušitelný u mě málo platěj vedle statků ducha. Pan Volák je taky z ducha, z něho světlo vychází, a za světlem máme se ubírat, i dyby svět překážky nám v cestu stavěl. Považuju si to, že sem ho skrzevá tebe, bratře,

216$

poznal; eště sem žádný cesty nelitoval, kerou sem za ním vážil.“

„Už je těm cestám konec,“ podotkl Kostlán smutně. „Ten pan doktor mu počítá rok, dva, – ale troufám, že jenom před jemnostpaní, – dal bych mu měsíc, nejvejš tak do Václava, vícej neé. Musíme si ho připomínat a splňovat, co jsme mu slíbili.”

„Toť, toť; budeme v živém světle přebývat; v něm je taky pokrok a dokonalost!”

„Svěřím se ti, kamaráde, s něčím, co jsem eště ani ženě, Barušce, neřek. Když pan Volák pořádem nás navádí, abychme oučinkovali pro českou vlast a národ, pomyslil jsem si, kerak bych nejlíp to dokázal. Jsem jenomej řemesník, sic měšťan ryneckej, ale domek mám jako dlaň, kdák na mne v Litomyšli co dá? Tam jsou ouředlníci, páni piaristi profesoři, kněží, – a i ti měšťani jsou možnější, študovanější, někerej má dvě i čtyry latinský školy. Teďkom, když nám pan Volák odejde, budem my Staročeši teprú za nic považováni. Říká se, že rodiče ožijou, znova se naroděj v dětech. Mně zbyl ze všech jedinkej Prokop; chtěl jsem ho dát na študii, a když mu nešla, chtěl jsem ho mět kupcem. Ale cák kupec pro vlast českou svede? Je horší votrok nežli řemesník, musí se spravovat podle těch, co u něho kupujou, – a kdák co koupí, ne-li pán? U nás ve městě kupci všickni si hrajou na Němce, třebaže jejich rodičové byli Češi jako poleno. Pan Volák vždycky říkává – – i dneska se tak vyjádřil –, že nejvíc prospějou Čechům knihy a noviny, teda ti, co je píšou nebo tisknou. Umínil jsem si, když ani já, ani Prokop knížky a noviny psát nedokážem, – aby je Prokop náš aspoň tisknul. Hoch se před rokem vrátil z handlu, prakticíroval u kupce Dvořáka, – už ho tam nedám. Zavezu chlapce do Prahy a dám učit tiskařem, sazečem. Mám v Praze vzdálenou přízeň ňákou, Novotnejch, – snad jich pamatuješ, vystěhovali se od vás, je tomu deset nebo patnáct let. Bratránek Novotný je ve velikej kněhtlačitelně faktorem – ten za Prokopa se přimluví a mu pomůže. Hoch je bystrá hlava, třeba mu študie dříu nevoněla; teďkom se umoudřil a rád by něco ve světě

217$

lepšího, troufám, že mu sazečství pude. Ta radost, kamaráde, až dostanu do ruky knihu nebo noviny a řeknu si: Tohle, co tisíc, ba sto tisíc lidí přečte, můj syn Prokop Kostlán sázel. Přece Kostlán kožešník nebyl marně na světě, přece českej vlasti trochýtek pomoh.“

Drobný mužík umlkl dojatě a zahleděl se před sebe do krajiny, jejíž obrysy stávaly se ve večerní mlze neurčitějšími. Sjeli od Zhoře ke Člupku a k Němčicům s ním souvisejícím; Kvapil schválně jel zvolna, aby mu kamarádova řeč v řinkotu a hukotu vozu neunikala. Když v uhasínajícím světle sobě povšiml, že Kostlán, odvrátiv od krajiny oči, nyní v jeho tváři vyhledává souhlas s předsevzetím svým, přeložil opratě do levé ruky, a podav druhovi pravici, řekl srdečně: „Dobřes to, bratře, smyslil! A přál bych ti, aby se ti s hochem podařilo. Už se taky skrzevá pana Voláka s těmi pány kněhtlačiteli a s inšíma vlastenci znáš; může to Prokopoj bejt k užitku. Třá si po letech sám oficínu ňákou pořídí a pak uvidíš svoje vlastní mino na knížkách poznamenáno jako mino pana Kobra a Steinhausera. A co s domkem v rynku a s řemeslem udělat hodláš?“

„Kdyby to kvůli hochoj bejt muselo, prodal bych to, třebaže si svýho stavení vážím. Sáms, kamaráde, před chvilkou řek, že musíme věci světský a porušitelný vopouštět pro pokrok a ducha. “

„Snad Nejvyšší, duch, kerej obživuje všechen svět, taky mi dá, abych panu Volákoj stál ve slibě a dálej žil ve světle a v praudě,” pravil Kvapil hlasem ztlumeným. „Pošklebujou se mi a moje mi brání, – ale já bránit si nedám. Pudu za panem Havlíčkem a za panem Volákem a snad i zvostatní šecky za sebou přitáhnu, třá se im zprvu nechtělo. Bratři, obzvlášť ti na Pasekách, mi budou nápomocni; až přejde let padesát neboli vosumdesát, i naše městečko bude stát ve světle pokroku a neporušitelnosti. Tenkrát potomci na Kvapila adamitu, machometána zpomenou.“

Muži opět tiskli si ruce a ve velikém svém dojetí jeli mlčky dále od Němčic ke dvoru Vlkovu, pak níže k soše svatého Prokopa a po Moštění a po Záhradském plácku

218$

k náměstí litomyšlskému. Všude po cestě bylo již ticho, i pod klenutými podsíněmi zela úplná tma a také prostora rynku byla jen málo osvětlena lucernami na pilířích domů upevněnými.

Kvapil odvedl koně i vůz do otevřeného průjezdu hostince U zlatého křížku, pak s Kostlánem venku čekajícím bral se k jeho domku. Kožešník pohlédl k dvěma průčelním oknům, úplně temným: „Už za nimi pan Volák nad knihou sedati nebude,” podotkl teskně. „Je mi až ouzko, že budu muset inší lidi do jeho kvartýrku pustit.” Zašel do podsíně a zabuchal na vrata; ihned ozval se lehký šoupavý krok paní Barušky a v klíční dírce zasvitlo světélko její lucerny. Chválila muže, že Kvapila domů nepustil, a slibovala, že se pohodlně u nich vyspí a že i večeři oběma uchystala.

«12»

V druhé polovině září 1865 šel jednou po poledni Kvapil z městečka do Rovinky onou cestou, jíž se se sestrou Koutnou a bratřími často ubíral do shromáždění k Lexovům. Kráčel zadumán, s hlavou nachýlenou, jako by před sebou po cestě cosi hledal; ale vlastně šel jen tak po paměti, cesty neviděl a občas nohou vrazil i do kamení, jehož po vysušených a rozpukaných drahách bylo roztroušeno hojně.

Uvažoval o létě právě minuvším; každý je chválil, že bylo příznivé, že popřálo i horákům hojné ourody, – a jemu přineslo tolik smutku! Nejprve mu Kostlán litomyšlský poslal zprávu, že pan Volák asi týden po jejich návštěvě na Horách skonal. O svaté Anně, právě když se ke kapličce a do hostince sešlo mnoho výletníků, rozzuřila se bouře a po ní nastal týden deštivý, velmi zimavý; „pan sudí” se nastudil, dostal zápal, jemuž tělo dlouhou churavostí a rozčilujícím nepokojem vysílené neodolalo. Byl, jak Kostlán vzkázal, pochován v České Třebové slavně a za velikého účastenství; kožešník „vašnostpána” vyprovodil, ale kamarádu včas zprávu podati nemohl.

Kvapil mnoho vzpomínal pana Voláka, svých u něho

219$

návštěv, a zvláště oné poslední na Horách, kdy si navzájem slibovali, že budou státi při pokroku a ve světle; trudně uvažoval, že ten český národ, který má upřímných synů málo, zase je oloupen o jednoho Staročecha a že se mu „s fedrováním toho pokroku” zase hůře povede.

Je to práce těžká a jakoby marná – vidí to mezi svými v městečku. Kdyby těch bratří nebylo, kteří ve tmách choditi nechtějí, nýbrž ve světle čistém, živém, věru že by tento svět a na něm český národ zašel v porušitelnosti a marnosti.

A i těch bratří ubývá; teď zase Faimon rovinský těžce stůně a kdož ví, zdali vydrží. Lexa z Dolců vzkázal mu již několikráte, že je s Faimonem zle, vybízeje jej, aby se k němu podíval, a když před několika dny do městečka přišel za nutnou koupí, ještě se u Kvapilů stavěl a o rovinském vypravoval.

Již po celé léto polehával a užíval – a ta věc se synem mu dodala! Křičel a vadil se se ženou každou chvíli, a to mu vždy tak ublížilo, že na kolik hodin nebyl k ničemu. Lexa velikou trpkostí naplněn byl k Faimonové, že probudila, co dávno spalo, svou dychtivostí na hanbu rodu Faimonova a na záhubu bratrovu. Prudce o tom promlouval, když byl u Kvapila v městečku, a líčil i, jak dědeček Lexů, Faimonův věrný druh, všecek je rozlícen.

Kvapila poplašily tyto zprávy; třebaže nevyjadřoval se tak vášnivě jako Lexové, přece jej mrzelo, že opět ubude jedné rodiny, kde Stánek víry pravé pevně stál po věky. Faimonova pomocnice ani ratolesti jeho podporovati ho nebudou, anobrž káceti…

Kvapil překročil potok „v dolcích”, minul smutné březinky, v nichž slunce dnes žhavě svítící měnilo vysoké kmeny černě a bílé rýhované, zelené listí zvolna ve skvělou žluť přecházející a žulovou tříšť mechem a vřesem porostlou ve vlídný, zádumčivé se usmívající celek; nevšímal si ničeho a skoro se podivil, když po dolních drahách náhle došel prvních ze stínů stromoví vyhlédajících chalup.

Uvědomil si, že již brzy bude u Faimona, a srdce se mu sevřelo pomyšlením, v jakém asi stavu shledá věrného

220$

bratra; umínil si, že se cestou zastaví ve mlýně Lexově, tam se poptá, jak u Faimonů je, a Lexovy vyzve, by šli s ním pospolu. Cesta Dolci rychle ubíhala; po hrbolaté široké cestě, středem vesnice vedoucí, netekly dnes proudy bláta jako zpravidla, poslední pěkné a sluneční dny ji vysušily, jen tu tam stékaly na ni z mrvišť přilehlých stavení tenké stružky hnojůvky.

Za málo minut uviděl Kvapil malebnou, rozpukanou skálu čnějící nad Lexovým mlýnem; když do mlýnice vkročil, marně ohlížel se po bratru neb dědečkovi, jen stárek tu cosi přiřezával, a také v sednici, kam z mlýnice zašel, spatřil jen panímámu. Seděla na lavici před kamny, před sebou majíc velikou opálku brambor, z ní některé vybírala k loupání a jiné házela do ohromného železného hrnce, ve kterém vařila se píce pro krávy. Vedle ní na malé stoličce seděla Růženka, vyrostší ve štíhlou, as devítiletou školačku; zachovala si svoje drobné líbezné tahy, leč tváře i hladké čílko byly častějšími vycházkami poněkud opáleny, což divně se lišilo od bledých, skoro stříbrných vlasů, jichž měla velikou spoustu. Držela v ruce pestře obarvenou kudličku a z brambor k loupání určených vybírala si nejhladší, nejméně svraštělé, aby do nich zakrojila.

Mlynářka i děvče vzhlédly, když ode dveří padl na ně stín, a vidouce, že to není ani děvečka, ani stárek, polekaně na sebe se podívaly. „Dobrej deň,“ ozval se Kvapil ihned, „nelekejte se, paňmámo; hdu do Rovinky k Faimonom, a tak sem se stavoval, esli by bratr Lexa a dědeček taky nešli. Bratr mě pobízel už kolikrát, ale nemoh sem se vydat, až dneskom. Tak bychme mohli hdít spolu.”

Mlynářčina tvář se zachmuřila: „Sou tam vobá; šli hnedkejc po poledni; taky se chci vydat, jenomej co to tu děvečce zchystám. Je tam zle, milej strejčku.”

„Pohoršil se bratr?“ tázal se Kvapil soucitně.

„Ani tak tuze neé, je špatničkej už romadu neděl…,“ odpovídala Lexová váhavě. „Ale Faimonka poslala psaní synoj, tomu mladýmu velebníčkoj, aby přijel, ináč že se už s tátou neshledá. Přijel včerá. Ti dvá nemůžou se srounat. František, velebníček, chce Faimona přivíst na pravou

221$

cestu, aby přecej z tohoto světa vezdejšího se vodebral jako věrnej katolickej křesťan, i dyž dříu bloudil, – a Faimon syna ani vyslechnout, ba ani k sobě pustit nechce! Už si Faimonka rady neveděla, – vzkázala na zámek pro veledůstojnýho pána, pátera Saláška, ten s ním přecej líp umí.” „To nejní věc možná,“ trnul Kvapil. „Že by bratr doved se srounat s ňákým páterem“

„No, toť, Faimon je inší přesvědčenosti, s důstojným pánem se třá pohádá, ale přecej s ním promluví, řekne takle neboli ináč, ale s Františkem, vlastním synem, nic.“

„A proč ho žena nenechá,” vyjel Kvapil rozhorleně. „Bratr touží umřít, kerak žil, on má poznání ducha pravého, – nepotřebuje, aby ho napomínala vlastní ratolest ani aby mu tam hospodyně vodila pátery ňáký, kerý k němu stejně hdou pro zisk!“

Mlynářka sepjala ruce. „To neříkejte, strejčku, to neříkejte,” prosila a dívala se na něho uslzenýma očima. „Faimon poznání pravý víry nemá, ba odhodil víru každou – dybyste věděl, kerak hovoří, hrůzou vlasy vstávají, –

to jako by byl zvíře, neé člověk s duší nesmrtelnou k obrazu

božímu stvořenej! Trnu, dyž mi to Faimonka povídá – –

a sem naučená lecčemus, naši taky si kráčej po cestách

svejch – – A velebný pán Salášek to nedělá ze zisku, ale

z upřímnosti k Faimonce a k Rozárce, sestře její!“

Kvapil pokrčil rameny; cítil, že Lexovou nepřesvědčí, a nechtěl s ní začíti hádku. „No, abych rejš šel, je dlouho. Zdráva tu buďte, panímámo!”

„Spánembohem, strejčku. Že ich vzkazuju pozdravovat a že přijdu kvíčerou Faimonce pomoct. Dej pac, Růženko, pantátoj, je to vlastní strejček Iříčka, co s tebou si hrá!”

Dítě za rozprávky, v níž zaznívaly ve směsi rozhorlené i úpěnlivé zvuky, krčilo se bázlivě na svém sedánku a jen někdy po očku se podívalo na matku, pohledu na hosta přitom se vyhýbajíc. Váhavě vložilo svou maličkou ruku do rozložité dlaně mužovy a hned zase ji odtrhlo.

Ale Kvapil si toho nevšiml, že se ho děvčátko bojí, byl příliš vzrušen zprávami mlynářčinými a již pospíchal, aby do Rovinky se dostal. Rychle vykročil ze dveří, rychle

222$

sešel po záprsni na širokou z Dolců do Rovinky vedoucí cestu, která tu několikráte přervána byla malými, dosti chatrnými lávkami. Roztékalť se potok, který hnal Lexův mlýn a napájel hluboký k němu náhon, mezi oběma vesnicemi na několik ramen; tím rozšířilo se údolí v pruhy luk, olšemi tu tam poseté, a k nim sestupovaly stráně mírně vysoké, porostlé smíšeným lesem. Pásmo to táhlo se dlouze po krajině; z jedné strany dosahovalo až málem k hradu, kde páter Salášek byl nyní domovem, z druhé dotýkalo se Zderadova; tudy chodívaly Lexová s Faimonkou do starodávného kostelíčka filiálního a na jeho vysoko položený hřbitov. Ani si Kvapil nevšímal temnězelených strání, prostoupených bledým listím bříz a zvolna červenajícími buky, krásně ozářených odpoledním sestupujícím sluncem; jindy sám upozorňoval, jak je hezky v horách, pěkněji než v kraji, dnes byl čím dále tím více rozrušen a rozladěn a jen myslil na nebohého bratra Faimona, jemuž na sklonku života všichni snaží se bráti jeho jediné pravou víru. Však mu s bratřími Lexovými přispěje a tamty vypoví!

Ale – jsou to děti, žena, přátelé – připadlo mu –, ty nelze odstraniti… Leč není-li ž psáno v bibli, že pro víru čistou třeba opustiti vše, i rodiče, i ženu? Neplatí-li to i o bratru, jenž vždy vytrval? Nekliden a v pochybnostech, jak se zachovati, překročil Kvapil poslední, vysoko nad potokem zbudovanou lávku a bral se příkrou stezičkou vzhůru k stavení Faimonovu.

Dole u vody stálo několik žen a děvčat, dívaly se vzhůru ke stavení, šuškaly a prsty ukazovaly, nechávajíce své putynky a konve podle sebe státi; na pokraji sadu okouněl hlouček umouněných chlapců, oděných jen v košili a režné, potrhané nohavice, vybíhali přes zežloutlý, husím trusem znešvařený sad blíže k stavení a štvali Faimonova černého psa.

Kvapil hned pochopil, že pozornost žen i kluků upoutalo cosi, co ve stavení se děje, vždyť jindy blíže usedlosti, dosti nepřístupné a na samém konci vesnice položené, jen málokdy kmitl se chodec. Chlapci se rozprchli, když Kvapil mezi ně vkročil, ale jakmile zašel na nepořádný dvorec

223$

a přes vysoký práh do síňky, ihned se za ním plížili a do okének světnice, z jedné strany sem ústících, zvědavě nahlédali.

V síňce na starých truhlách tu rozestavených seděly dvě ženy polo po městsku ustrojené, jedna stará, nahrbená, tmavých vlasů, očí a obočí, druhá svěží, hezká dívka, snad dvacetiletá. Kvapil neznal žádnou, jen ze značné podobnosti stařeniny s Faimonkou domyslil se, že to asi její sestra, kastelánka, o jejímž zasahování v osud Faimonův bratři tak často se zmiňovali. Zdravil je „dobrým odpolednem”, ale ještě si je řádně neprohlédl v neurčitém světle síňky, když kdosi zezadu uhodil jej zlehka na rameno a přitlumeně jej vítal: „Zdráv buď, bratře!” Ohlédnuv se, viděl, jak při dveřích chléva pod zavěšenými postroji, chomouty a provazy stojí oba Lexové. Přistoupil k nim těsně: „Cák že tu stojíte a nejste s bratrem Faimonem? čekáte ho? Není domka?“

„Je,” odpovídal mladší Lexa stále tlumeně. „Leží tam v seknici a už troufám nevstane. Leží už kolik dní.“

„Ba právě,” domlouval mu Kvapil rovněž šeptem. „Přišli ste ho navštívit jako já, – a teďkejc tu stojíte v síni. Tím pádem mu neukážem, že nám na ňom záleží.”

Starý Lexa zavrtěl hlavou: „Sou tam ti páteři – František a zderadovskej –, pro nás tam místa nejní…” Řezavá roztrpčenost byla v jeho hlase; třesavou rukou ukázal k zavřeným, rohoží pobitým dveřím sednice a opět potřásl chmurně hlavou.

„Sme bratři jeho v duchu živém a patříme k němu spíš než zvostatní,” odpíral Kvapil rázně. „Ví bratr, že ste tu? Dyby věděl, istě by si poručil, aby vás k němu pustili.”

„Bejváme s ním částejc,” sděloval zase starý mlynář. „Pomocnice vidí to neřáda a synoj, páteroj, hnedkom řekla, že tátu utvrzujeme v jeho bludech a že celičký Dolce i Rovinka i Zderadov vedí, že sme adamiti a nazí tancujem. Ten hoch se nám vyhejbá jak prašivcům; a toť, dyž teďkejc eště druhýho kněza k bratroj zavolali, aby mu do duše promluvil, – že tam adamity nepustěj, aby jim šecko přemlouvání nepokazili.”

224$

„Přišli sme, abychme bratra posílili,” šeptal Kvapil, „nedbejme nikoho, vstupme k němu.“

Lexové dívali se nerozhodně, těkali očima po síňce, po Rozárce a mladé Žofičce, ale neoslovili je. Zezadu od tmavého ohniště vystoupila nyní Kačka.

Děvče to, již skorem osmnáctileté, silných údů, ale tvarů stále ještě hranatých, bylo oděno do velmi hrubé košile, do plátěné sukně vybledlé a příliš krátké a do bruslíčku, na němž všecky švy praskaly. Nemluvila, vraštila čelo, až se velmi temné obočí stýkalo, a černé její oči dívaly se nevlídně, skoro vzdorovitě na uzamčené, rohoží pobité dvéře. Také ji matka vyhostila a František, ten matkou tak vytoužený bratr, i když poprvé přijel, i tentokráte díval se na ni jakoby s opovržením a sotva na ni promluvil. Pohled její vzbudil cosi příbuzného v mysli Lexů: „Pověz, Kačka, kerak je s pantátou? Bylas s ním?“

Děvče zaťalo silné a bílé zuby ve spodní ret. „Nebyla,” řekla po chvilce, „maminka mě nepustili. Ráno sázeli mu pihavky, – dávali placky křenový, má píchání – – Vo hodině poslali pro velebnýho pána. Tetka s Žofkou taky přišly,” hodila hlavou směrem k Rozárce. „Teďkejc sou tam maminka s Františkem a velebným pánem.” Mluvila jednotlivé krátké věty v přestávkách a jakoby vnitřním rozčilením se zajíkala.

„Hdi, Kačka, do seknice a řekni mámě, že sou tu Lexové ze mlejna a bratr Kvapil ze města. Že přišli návštěvou k pantátoj.”

Kačka loudala se pomalu ke dveřím, obávajíc se patrně matky, avšak než prahu došla, otevřela Faimonka zhurta dvéře, a vidouc dceru před sebou, křikla: „Dones vody ze studánky, Kačka, ale zčerstva!”

Děvče vyskočilo přes práh na záprseň, uchytilo dřevěnou, zeleně natřenou konev pod okénky chléva stojící a uhánělo sadem a příkrou pěšinou dolů k zalesněné stráni; žena chtěla se zase vrátit do světnice, když Kvapil zastoupil jí cestu: „Panímámo Faimonová, přišel sem lán země poďvat se na bratra a Lexovi taky přišli; nedáme si bránit, chceme k němu. Pusťte nás do seknice.”

225$

„Abyste zasej šecko pokazili, šťastnou hodinku mu vodnesli, kerou mu velebný pán připravuje…,” odmítala žena a mávla před sebou rukou, druhou sahajíc po klice. „Už sem Lexovým řekla, že ich tam pustit nemůžu.”

„Byli sme s hospodářem kamarádi hnedkom zamláda,” vyčítal starý Lexa dojatě, „a teďkomejc bych s ním neměl bejt, dyž mu docházejí dnové?” Uchopil ženu za loket a snažil seji ode dveří odvésti. Faimonka se vzpírala: „Hde vo spásu duše jeho… Troufám, že se velebnýmu pánoj a Františkoj přecej podaří připravit ho na cestu jako pořádnýho katolickýho křesťana.”

Kvapil i ve vážné a trapné této chvíli usmál se ženě. „Co kolíbka vyhoupá, to motyka zakopá, panímámo! Bratr se za chvilku nezmění. Rejš hleďte, abyste mu byla po vůli, dokáď je s váma; a že nás rád uvidí, vo tom mám přesvědčenost.”

Silnou rukou odvedl ji do pozadí síňky k Rozárce dosud na truhle sedící, než se nadála, vstoupil i s přáteli do světnice a pevně, ač nehlučně, zavřel za sebou dvéře.

Faimonka nejdříve se za muži dívala jako u vyjevení, pak dala se do pláče a zástěrou zakrývala si tvář. „Teďkejc ich vidíš, marokány!” štkala, klesnouc vedle kastelánky na truhlu. „Rozkazujou v mým vlastním stavení a mě vystrčej ze seknice! Dyť já v tejle živnosti dycky byla nic, – jenomej pro dření, pro krkaučení – a poroučeli tu inší!”

Vzlykala do zástěry a žaloby své znova a znova opakovala, vždy méně srozumitelně. Vtom všecka upachtěná vrátila se Kačka s konví od studánky; vidouc matku hořekovati, zastavila se ustrašeně a zajíkajíc se ptala se Rozárky: „Tetičko, – tatínek – snad – – “

„Tatínek,” vybuchla Faimonka, „tatínek už je zasej v klepetách těch pohanů! Hdi k němu, nalej mu vody do hrníčku, –já tam s ní nepudu – vystrčili by mě,” vzlykala opět.

„Neplač, Adna,” uklidňovala ji sestra, „velebný pán na to nedopustí, aby mu ňáko ublížili.”

„Ti na něho daj,“ plakala žena trpce, „těm je kněz pro saních, pro poškleb.”$

„Velebný pán Salášek umí s každým,” ujišťovala kastelánka, „dokáže to i s něma.“

„Och, velebný pán je tak dobrý,” přidávala se k tetě Žofička, „jeho má každý rád! A ti lidi nevypadali tak nejhůř, ani by člověk neřek, že sou marokáni, neznabozi.”

„Nezdaj se; ale dyž začnou, propadla bys se haňbou, jak se rouhaj,” stála na svém Faimonka. Její Kačka chvíli naslouchala, co si matka s tetičkou povídají; jen nepatrně potřásla hlavou, jako by tomu nevěřila, pak zlehka otevřela dvéře sednice a protáhla se tam s konví. U kamen vyhledala si mezi nádobím porculánový hrneček, propláchla jej a pak vodou z konve naplnila; přitom plaše dívala se po prostoru, kam paprsky odpoledního slunce padaly okénky na jihozápad obrácenými.

Viděla, jak starý Lexa sedí na pelesti otcovy postele a jak ostatní dva muži stojí blíže hlav; viděla na horním konci světnice blíže okének a stolu v rohu velebného pána a bratra Františka a slyšela, jak hovoří přitlumeně, a jak se jí zdálo, nikterak přátelsky. Bázlivě dívala se z jednoho konce jizby na druhý, od oken k lůžku, které jako obvykle stálo napříč světnice naproti kamnům, a když zachytila pohled Kvapilův, rychle, jako by se pamatovala, nesla hrneček blíže a podávala otci: „Tatínku, donesla sem vody, maminka povídali, že máte žížeň.”

Nemocný Faimon si jí nevšiml; byl asi sklíčen značnými bolestmi, tiskl k sobě bezbarvé rty, zavíral oči, vraštěl zrýhované čelo a zatínal ruce v pěst. Jeho temná, jindy žlutavá tvář byla bolestmi a horečkou do ruda rozpálená a bylo viděti, jak pot smáčí hubená, kostnatá prsa, na nichž hrubá košile nepokojnými pohyby se odhalila.

Kvapil naklonil se k němu nízko: „Bratře, douče vaše doneslo vody; ochladíš se, bude ti snáz.” Snažil se pozdvihnouti mu hlavu a přiblížiti mu koflík k ústům. Jakmile nemocný ucítil na rtech chladný okraj a pak ledově studené kapky vody, otevřel zamodralá víčka, prostoupená tenkými krvavými žilkami, a dychtivě pil, až celý hrneček vyprázdnil. Pak zase hlavou klesl zpět do tvrdých, pestře pruhovaných podušek a zavřel oči.$

Kvapil vrátil dívce koflík a zašeptal jí: „Dej sem, holka, kloc ňákej a namoč, – dáme ho bratroj na hlavu, má horkost přeukrutnou.” Dívka překvapeně se podívala na hosta; nikdy neslyšela, aby se churavým lidem pomáhalo studenou vodou, zde v Rovince všude dávali pro pocení, nahřávali pytlíčky, cihly, přikládali kaše. Šla však poslušně k almárce, která stála při stěně mezi kamny a stolem v rohu, a vyšukala v ní starou, kdysi vyšívanou, teď již značně potrhanou půlku. Kvapil složil ji obdélně, nalil z konve vody do mísy, šátek namočil a nemocnému otočil kolem čela; Lexové i Kačka, ba i oba kněží pozorovali jej zvědavě.

Nemocný ležel teď klidně, jako by spal; muži nemluvili, a dívka vidouc, že si jí nikdo již nevšímá, proplížila se tiše dveřmi, postavivši nejprve konev do kouta a poukázavši Kvapilovi na ni prstem.

Douška čerstvé vody a chladivý obkladek osvěžily přece Faimona a vzkřísily jej poněkud z chabé horečnosti. Otevřel za nějakou chvíli oči a podíval se, kdo u jeho lůžka stojí. Starý Lexa, vida to, uchopil jej hned za ruku: „Sme s tebou, bratře, my Lexové a bratr Kvapil ze města; přišli sme se poďvat, jak s tebou je, a trochu ti pomoct.”

„Každej mi pomáhá, a jenomej mi přitěžuje, abych se v tý jámě voctnul spíš,” zasténal Faimon nevrle a neklidně pohyboval rukama na těžké peřině, hrabaje se v ní a od sebe ji odstrkuje. „Jakápak pomoc, – pojdu, – jako dobytče dyž padne.” Vyrazil to ze sebe hlasem chraptivým, nezřetelným, – ale muži přece srozuměli; kněží u okna sebou trhli a bratři bolestně na sebe se podívali.

„Bárci, bratře Faimone, jakáž pomoc, dyž vo žádnou ste se nepřičinili,” domlouval Kvapil živě. „Ležíš tu v těžkejch peřinách, v nezdravým vzduchu, přikládali ti placky, pihavky, a nevěděli, nač to dělají. Proč ste neposlali pro doktora?”

„Kdák doktora!” odpovídal za Faimona starý mlynář. „Nejbližší je v Chrasti, v Litomyšli! Kdák by se semka dostal! A musel by pěšky, s příležitostěj na Rovinku nemůže.”

Kvapil vzdychl a namočil zase šátek v čerstvé vodě a nemocnému na čelo položil. „To chladí,” pravil Faimon

228$

trochu přívětivěji. „Moje pomocnice ulehčit mi neumí, – ta rejš by uzdravila duši, vo tělo nedbá, – proto mi semka vodí pátery –“

Chtěl hoditi hlavou směrem k oknu, ale nešlo to, byl příliš vysílen.

„Tobě, bratře, nejní potřeba uzdravení v duchu, tys od kořene,” mluvil k němu vroucně starý Lexa a zase chápal se jeho horkých rukou a ve svých tvrdých, vrásčitých dlaních je tiskl.

„Sám Nejvyšší tebe těší a posiluje,” přidával Kvapil, „neboť tys chodil po cestách jeho, tys přebýval v něm a on v tobě. A kdybys vystoupil ze světa porušitedlnosti, duch, jenž v tobě přebýval, splyne zasej v tom velikým moři s duchem světa a ty zasej budeš přebývati v něm.”

Kvapil mluvil hlasitě, aby jej nemocný slyšel, jenž chvílemi v bolesti neb ve veliké únavě přivíral oči; rozuměli mu tudíž i Salášek, i mladý kněz František a nepokojně hlavami potřásali, kdežto na tvářích obou Lexů objevil se souhlasný radostný úsměv. Faimon však patrně nebyl potěšen nadšenými slovy bratrovými; když zase otevřel oči, podíval se na něho ponuře a mumlal mezi polozaťatými rty: „Nevím, kerak bude se mnou potomej – nevěřím ani slibům Písma, ani proroctvím lidským – Věřím jen rozumu svýmu – – A můj rozum mi říká, že mě červi pozřou,

až dokonám – – “

I tyto úryvkovité, ve značných přestávkách pronesené věty zaslechl páter Salášek; nezdržel se již déle, pokud připouštělo tomu těžké jeho tělo, spěšně bral se od stolu k posteli Faimonově. Postaviv se v hlavách vedle Kvapila, sklonil se a hovořil naléhavě: „Nemluvte tak, muži nešťastný, vždyť nejste němá tvář, jste člověk s duší nesmrtelnou. I přítel váš, přívrženec vlastní vaší víry, ujišťuje vás, že vaše duše vrátí se k Nejvyššímu, k laskavému Otci, k Všeslitovníku. Ó věřte, Bůh vás neodmítne, byť pozdě jste se kál; jen si spojení toho přejte opravdově a srdečně, na ně se připravte a hříchů svých litujte. Větší bude u Boha Všeslitovníka radost nad vámi jediným než nad devadesáti devíti spravedlivými.”

229$

Nemocný neodpovídal; rukama zase hrabal po peřině, rty zatínal a tělo pošinoval zvolna a těžce, jako by se mu špatně leželo. Úzkostně dívali se na něho bratři, co asi řekne, co učiní; a Kvapilovi připadlo, jak si umiňoval na cestě, že ty pátery nepřipustí ke slovu, a jak tu nyní stojí nečinně a naslouchá příjemnému hlasu a laskavé řeči tělnatého kněze, působící jakýmsi konejšivým dojmem.

Páter Salášek pak dále pokračoval: „Vím, pantáto, že jednou ranou strom nepadne a že nezapomenete za jediný den, čemu jste věřil celý život. Nechci vás také nutit k nějakým obřadům; chci jen, abyste nad spásou své duše se rozpomenul a touhu po Bohu v ní probudil. Jinak, lehčeji ze světa vezdejšího odchází člověk křesťan než nevěrec; vždyť ten, kterého i vy za proroka máte, pravil: Kdo ve mne věří, neumře, ale živ bude navěky.”

„Nemyslím, velebný pane, že dobře jednáte, když otci slevujete a jeho bludům nadržujete,” ozval se vedle něho mladý kněz, jenž zatím zticha, ale rychle od okna přistoupil. Stál tu vztyčené a jeho vysoká, dosti hubená postava, jeho přísná tvář a natvrdlý hlas velmi se lišily od způsobu pátera Saláška.

Bratři překvapeně k němu vzhlédli, a ihned jim na mysl připadlo, jakáže to věrná podoba Faimona za mladších let; týž černý vlas, totéž vystupující a zachmuřené čelo, pod nímž se stýkalo husté černé obočí, tytéž sivé oči, táž ostrost rysů, zvláště kolem úst patrná.

A také vzpomněli, jakáže propast názorů dělí tyto muže tak stejné co do těla, když mladý kněz dále domlouval hradskému kaplanovi: „Jest vaší povinností, velebný pane, otce přímo výzva ti, ba jemu i poručiti, aby dal si vámi uděliti svátost pokání, to jest řádně se vyzpovídal, pak tělo Páně a konečně poslední pomazání přijal. Vypravím posla na hrad do vaší kaple pro kalich s posvátnou hostií a svátými oleji.”

„Nic nepřijmu – a ničím se mazat – nedám,” vyrážel ze sebe Faimon s namáháním a skoro nesrozumitelně.

„Já zase myslím, pane bratře,” podotýkal Salášek mírně, leč přece poněkud citlivě, „že záleží na spáse duše, a nikoli

230$

na způsobu, jak se jí docílí. Spíše otce vašeho k tomu přimějeme, aby o sobě přemýšlel, než aby se podrobil nějakým obřadům, kterým se po dlouhá léta vyhýbal, ba posmíval.”

„Ale obřady ty jsou viditelným znamením oné spásy, jíž dojíti má skrze tu víru, k níž vrátiti jej chceme,” horlil kněz František zvýšeným hlasem. „Pantáto, rozpomeňte se nad sebou, než bude pozdě. Vyznejte se z hříchů a bludů svých, přijměte Pána Boha pokorně a svatými oleji poznamenati se dejte na cestu k životu věčnému a blahoslavenému!” Shýbl vysokou svou postavu k poduškám, z nichž vycházel zápach potu a zvolna oteplující se vody, stékající z obkladku.

Faimon přestal se náhle hrabati rukama v peřině a zdvihl

je proti synu: „Hdi a nechej mě, – nevolal sem tě – –

Zplodil sem tě z matky života – ale neznám se k tobě – –

Svíjím se tu na postýlku kolik dnů, v těle jako by psi rvali

ze mne kusy – – plameny ze spánků mi šle haj, – ale ty

mi nedbáš polehčit jako bratr Kvapil, –jenomej mi cpeš, po čem nic nejní – – Nechci toho vašeho Pána Boha, kerýho pekařům z mouky dáváte pect, ani volejma mazat se nedám, aby mý tělo ima smrdělo – – “

František položil otevřenou dlaň na ústa Faimonova. „Pantáto, nerouhejte se tak hrozně,” úpěl. „Věčnou hanbu před Bohem a lidmi uvalíte na svůj rod; vaše slova otravovati budou moji duši do posledního vzdechu mého, – kde naleznu sílu a moc, abych modlitbami a skutky pobožnými smyl, čím jste se vy prohřešil?!”

„Áť, áť,” sípal Faimon pod tlakem ruky synovy a hleděl ji se svých úst setřásti; když se mu to nedařilo, zaťal do ní zuby v horní čelisti zbylé.

Mladý kněz ucukl a pohlédl na nemocného s ponurou výčitkou, skoro s opovržením. „Vím, že vám nejsem milý, – – a nebyl bych přišel, kdyby mne matka nebyla volala – – ,“ řekl po chvilce trapného mlčení, odstupuje poněkud od lůžka. „Hned napoprvé jsem poznal, že se k vám již nehodím…”

Faimon snažil se v poduškách se vztyčiti, přičemž bolest křivila mu tvář; vzhlédl ke Kvapilovi, jenž mu byl nyní

231$

nejblíže, ten porozuměl, zdvihl jej a opět navlhčený šátek položil mu na čelo. „Nehodíš,” počal sípavě, jsa obrácen

k synovi, „seš ratolest rodu Faimonova uschlá – – To mě

nejvíc žere, bratři,” obrátil se nyní k Lexovým a ke Kvapilovi, „že po nás zvostane takovejle potomek. – My nihdá nikým a ničím si zbraňovat nedali, – my věřili a žili, jak rozum náš nás tomu učil, – a poslední z nás je modloslužebník a chodí ve tmách a v bludě. Hdi jenomej, vodkáds přišel,” pravil zase k synovi.

Mladý kněz zarděl se do krvava. „Velebný pán vám připomínal, že nejste zvěř, nýbrž člověk s duší nesmrtelnou,” řekl pak v nejvyšším hněvu, „ale i ta němá tvář ustrne se nad mládětem svým, – a vy mne odháníte, mně klnete, protože nebloudím a se nerouhám, nýbrž jsem věrný syn církve, ve kterou i vy, pantáto, ve křtu svatém přijat jste byl. Nebudu vám tu již překážet – a věřte, nebyl bych přišel, kdybych byl tušil, co mne zde čeká.” Učinil dva kroky ke dveřím a otevřel je prudce; skorem vrazil do své matky a sestry i do Rozárky kastelánky, které stály těsně při vchodu a z jejichž ulekaných a rozrušených tváří snadno poznal, že mnoho z toho, co uvnitř v sednici bylo promluveno, až k nim dolehlo.

Faimonka chtěla syna uchytiti za ruku, leč on se jí vytrhl a vyšel síňkou na záprseň, kde procházel se pak dlouhými kroky a s hlavou sklopenou, osušuje si každou chvíli jemným bílým šátkem zapocené a hněvem zrýhované čelo a odhrnuje s něho krátce přistřižené kudrnaté vlasy. Prsty se mu chvěly, když jimi projížděl až k tonzuře jen málo znatelné, a úzké, jindy bezbarvé rty rděly se, an do nich zatínal ostré zuby.

Dveře u sednice zůstaly pootevřeny a ženy slyšely, jak po odchodu Františkově páter Salášek znovu svým mírným způsobem a měkkým hlasem Faimonovi domlouvá. Netroufaly si proto vstoupiti; Faimonka jen vyjádřila své podivení sestře, že „ti marokáni nemaj kusa uctivosti k jemnostpánoj a pořádem ho tam vobtěžujou a sou mu na překážku”.

Mýlila se; muži stáli zcela tiše a naslouchali; někdy Kva—

232$

pil obnovil obkladek, urovnal, přistupuje z druhé strany, nepokojnému Faimonovi peřinu, zašel také k okénkům a snažil se je otevřití; ale nešlo to, byla jako přibita, jen vyhlídku podařilo se mu odemknouti. Starší Lexa usedl na laje u kamen a ukolébáván jsa příjemným hlasem Saláškovým, chvílemi podřimoval; syn jeho od lůžka odstoupil k nejbližšímu okénku, a naslouchaje páterovi, omlouval svoji ženu, že tak jím očarovati se dala; byl patrně dobrá duše a to svoje bludné učení alespoň nikomu mocí nevnucoval, snažil se všem vyhověti a vše smírně a laskavě srovnati. To byl František jiný – takový neústupný, zlý, –

a byl z rodu Faimonova – – Ale horší Turka poturčenec,

jak říká bratr Kvapil, jenž čítá kroniky o tureckých zemích.

Pátera Saláška se řeč Faimonova a jeho drsná kontroverze se synem dotkla nemile, leč potlačoval svou nelibost, řka si, že podobné řeči v této sednici již několikráte slyšel, a že ubíraje se sem po prosbě Rozárčině, skoro s jistotou je očekával. Vysvětloval nemocnému, že syn František po dlouhá léta vychováván byl v přísném katolickém duchu, a že tudíž není s podivením, nemůže-li se s otcem srovnati a hrozí-li se jeho názorů. Napomínal ho, aby si toho vážil, že se synem živým a ctihodným se shledal; jak snadno mohl se státi mrzákem neb tulákem, nebezpečným aneb obtížným členem lidské společnosti. Vřele připomínal, že může člověk užitečně působiti, byť byl víry a přesvědčení jakéhokoli; nemusí tedy František býti nazýván rodu Faimonova ratolestí uschlou.

Nevěděl ani, zdali nemocný mu naslouchá, jej slyší; zavíral zase oči, cukal sebou a svíjel se patrně ve velikých bolestech. Šedivý stín kladl se mu kolem úst a víček; ale když Salášek popíral, že je mladý kněz ratolestí uschlou, přece s namáháním zavrtěl hlavou a pozdvihl křečovitě zatínající se ruku. „Ne, muži ubohý,” naléhal kaplan, „neodmítejte mne ani syna svého; vyjasněte svou duši, naplňte ji láskou; ona, ta boží láska, jest to, která vládne světem; vidíte ji všude, v přírodě, v osudech lidských; sám ji uznáváte, jen jinak jí říkáte, nazýváte ji duchem, světlem živým. Podejte mi ruku, smiřte se s Bohem a s lidmi; vyčítal jste

233$

jednou, že my kněží lásku a víru, kterou hlásáme, neutvrzujeme skutky, – nuže, já pro tu lásku boží pouze k vám jsem přišel, u vás vytrvávám.“

Podával mu ruku, hleděl zaťatou jeho pěst vložiti ve svou dlaň; Faimon ruky nepodal a s namáháním sotva slyšitelná pronesl slova: „Velebný pane –já uznávám – že přišli v dobrotě – ale – už sem řek – nechaj mě – při mý – přesvědčenosti..

Ale Salášek jako by se byl rozohnil svým úkolem, neodcházel, neustal ve své domluvě: „Nemohu, pantáto; těžce stůněte, skličují vás bolesti tělesné, nechci, aby zároveň tížila duši vaši temnota. Jen uvěřte, jen prohlédněte a bude vám uleveno, odpuštěno. Řekněte jako ona žena v Samaří: ,Pane, dej mi té vody’, a kapky milosti boží skanou na vaše horké spánky a ovlaží je. Bůh je mocný, mžikem promění trápení vaše v blaženost velikou. Neboť tato schránka tělesná je pouze šatem naším dočasným; odhodíme jej a teprve vejdeme v život pravý, který vykoupen nám byl krví svatou, nejvzácnější. Kdo věří v lepší svět nadzemský, ten pohrdá vším utrpením těla svého a řekne i klidně: Smrti, kdež jest osten tvůj? My, kteří dbáme o vaše spasení, budeme se modliti, aby vám to dáno bylo pro zásluhy Krista Ježíše, Pána našeho, a na přímluvu blahoslavené jeho matky a svatých i světic.”

Kaplan tak dal se unésti kazatelským svým nadšením, že očima zabloudil kamsi do neurčita; nevšiml si proto, že dvéře více se otevřely a že jimi bylo viděti i hospodyni, i Rozárku, jak tu stojí s rukama sepjatýma a tvářemi zbožnou radostí rozzářenými, ani že Faimon, jenž počátek jeho řeči vyslechl poměrně klidně, při velebení smrti a tělesného utrpení jako prostředku věčné blaženosti hrozivě se zamračil a konečně při slibu modlitby obě pěsti zaťal. Marně snažil se na lůžku vzpřímiti se, pěnivé sliny draly se mu na rty a stékaly mu z koutků úst; až Kvapil si toho všiml a opět podstrčiv mu obě paže zdvihal jej výše na podušky. Leč Faimon byl náhle těžký a věrný bratr lekl se stínů na jeho tváři přibývajících; přece však, cítě, jak se nemocný namáhá, pomáhal vší silou a také Lexovi pokynul, by

234$

přistoupil. Když podařilo se jim podepříti jej, naklonili se a chtěli jej upokojiti přátelským slovem, ale nedořekli je, neboť Faimon i proti nim zdvihl zaťaté ruce a sípal: „Proč

– – – necháte – ten – ať –,“ a nemoha domluviti, ukazoval na pátera Saláška.

Kvapil porozuměv, obrátil hlavu ke knězi a skoro jen naznačil rty slova „Rejš odejdít…“ Teď kaplan rovněž zpozoroval hrozné rozlícení Faimonovo; zamířil od lůžka k nedalekým dveřím a jsa blízek prahu plaše ještě jednou se ohlédl.

I nemocný díval se nyní v tu stranu; viděl odcházejícího, viděl ženy ve dveřích stojící, viděl starého kamaráda Lexu, jenž z lajce u kamen hledí na něho ustrašen a jako strnulý; vytrhl se vší zbývající silou podepírajícím jej bratřím, a klesaje zpět ve tvrdé, potem zmáčené a čpějící podušky, volal hlasem, který spíše skřeku se podobal a pronikal do síně, na záprseň, ba otevřenou vyhlídkou až dolů na cestu: „A teďkejc hděte šickni ven –já budu chcípat – – “

Ženy vykřikly, páter Salášek zděšením skoro klopýtl přes práh, zvenku ze záprsně ozvalo se zasténání Františkovo; Kvapil vzrušen a skoro uražen dal se od umírajícího skutečně odstrčiti a kývnuv na Lexovy zavřel za sebou a za nimi dvéře. Faimonka chtěla se prodrat dovnitř. „Nechce nikoho, – – a bude to u konca honem,” pravil jí hlasem tak hlubokým, že sotva mu porozuměla.

Páter Salášek vyšel na záprseň; zdálo se mu teď, kdy napětí minulo, že se udusí, že síly ho opustí. Ostatní stáli v šeré síni tiše, beze slova, a když Faimonka viděla, že Rozárka slavnostně se křižuje a pohybuje rty, patrně v modlitbě za odcházející duši švagrovu, sepjala také ruce a modlila se, štkajíc a utírajíc si často hrubou zástěrou tvář a oči.

Kačka modliti se neuměla; zastrašena otcovým skřekem zalezla do pozadí síňky k ohništi a jen někdy plaše vyhlédla; setkala se pak se soucitnými pohledy bratří, kteří stáli v nejsvětlejší části síňky blíže vstupu na záprseň a střídavě pozorovali ji, modlící se ženy a oba kněze venku se procházející.

235$

Ti nemlčeli, hovořili stále, byť přitlumeně; František, hned když kaplan vyšel a ve své sklíčenosti nepokojně přecházel po nerovných, leckde zborcených pískovcových kvádrech, přidal se k němu a počal mu šeptati, jakéhože se dodělal výsledku svou shovívavostí a smířlivostí: „Cekal jste, velebný pane, že se pantáta umoudří, že se nad sebou rozpomene – Zemře opravdu jako zvíře – –“ Zaúpěl těžce a přikryl si na okamžik dlaní oči. „Měl jste zakročiti rázně,” pokračoval, „přinutiti jej k pokání, když sám se k němu neměl – – “

„Já, pane bratře, raději vše po dobrém,” odpovídal mu Salášek smutně. „Kdož by byl tušil, že moje snažení k takovým koncům dospěje! Poslouchal tak pěkně, již jsem doufal, že jsem jej přesvědčil, k lítosti naklonil, a zatím – –

Smýšlel jsem s ním dobře, nejlepší jsem měl úmysly”

„Velebný pane,” vpadl mu mladý kněz natrpklým tónem do řeči, „vy vždycky máte úmysly nejlepší, a dopadne to co nejhůře! Já sám jsem toho příkladem! Pídil jste se po mně, mařil čas, vynaložil peníze, prý abyste mne rodině vrátil. Já zatím dávno na rodinu zapomněl, jediné, čeho jsem si vzhledem k ní byl vědom, byla povinnost, abych věrnou službou církve odčinil zlo, kterým jí ona ublížila. To mi řekli moji dobrodinci tam v Hradci a já tomu věřil. Byl jsem spokojen, těšil jsem se, že horlivostí v úřadě kněžském vyniknu a za všecko se odsloužím. Když jste mne zjara přivedl sem, bylo veta po mé spokojenosti. Otce jsem se zhrozil – a věru měl jsem proč! – tak Antikrista nám líčí knihy nábožné! –, ani na sestře duch křesťanský se neprojevuje, vyrostla podle otce jako pohanka. Matka víru si zachovala, zdá se, že má mne ráda, – ale zhrubla tady v Rovince, odcizila se mému nazírání na svět a lidi.”

„Zdá se, že vás má ráda?” opáčil Salášek rozhorleně. „Pane bratře, ona nebem i zemí hýbala, aby se vás dopátrala ! Ne ona vám, vy jste se jí odcizil a zapomínáte, že vás zrodila a odchovala. Byl jste nejdříve člověkem, pak knězem!”

„U vás, velený pane, je tomu naopak,” posmíval se František a jeho přísné rysy ještě více se zamračily na

236$

Saláška, těžce v rozčilení oddychujícího. „Jste knězem jen potud, že svěcení jste přijal, jinak je vám svatá církev naše katolická lhostejná.”

„Snažím se dostáti svým povinnostem, kdekoli se mi naskytnou,” odpovídal Salášek, utíraje si pot s čela, „myslím, že tu v okolí byste se nedověděl, že jsem se proti církvi prohřešil.”

„Ó, velebný pane,” pokračoval mladý kněz s týmž trpkým úsměškem, „nejen tu v krajině, již i v Hradci u Jeho Milosti biskupské je známo, že si kněžské důstojnosti nehledíte, že ji odhazujete jako veteš nepohodlnou. Je jisto, že vám zapisování všelijakých husitských a neznabožských příběhů, které se tu udály, mnohem více na srdci leží než udílení svatých svátostí věřícím. Úřad kaplanský je vám jen pohodlnou záminkou, abyste mohl se prohrabávati v hradském archívě od rána do večera.”

„Pane bratře, co konám a pracuji, konám na větší slávu české vlasti a českého slavného národa, jehož i vy jste členem! A nesluší se muži tak mladému, aby káral mne o mnoho let staršího. Já dle vlastního vašeho přiznání nešetřil času a peněz, abych obnovil rodinné svazky a vrátil vás matce po vás toužící, a vy nyní na základě zpráv, které jste leckde doslechl, mne tupíte a obviňujete!”

Měkkému knězi skoro se hlas lámal lítostí a rozčilením, potřásal hlavou, až řídké vlasy přes temeno sčesané se mu cuchaly, a střídavě díval se před sebe na pískovcové dlaždice a na mladého kolegu.

Nezaplašil ponurý, skoro nenávistný výraz v tváři Františkově. „Rodinné svazky, velebný pane, – uvážil jste, že by pro mne rodina mohla býti jen přítěží? A rodina, jako je tato!” ukázal s opovržením na okénko s otevřenou vyhlídkou. „Vy ovšem po rodinných svazcích toužíte, – porušil jste slib kněžského bezženství – a onu dívku, Žofičku, jak vypravovali mi, zvolil jste si za družku.”

„Kněžské bezženství je hřích proti přírodě,” bránil se Salášek a mluvil ještě tišeji než dříve, by nezaslechly ho ženy v síňce. „Lituji, že kdy učinil jsem v nerozumu onen slib; v jiných, rovněž křesťanských církvích ho není – a u nás

237$

v Čechách do počátku sedmnáctého věku byli všude kněží ženatí. Kdybych mohl, vzal bych si Žofičku za ženu, je to bytost dobrá, čistá, mně oddaná – – Pane bratře, vy dobře víte, že opravdový kněžský celibát je velmi řídká věc; je snad lépe vystřídat několik ženských po sobě, a za všecky se stydět, než k jediné věrně stát a o ni se starat?”

„To jsou neslýchané zásady, velebný pane! Tam,” ukázal k sednici, „vyhlašoval jste svátosti a obřady za zbytečné, zde zatracujete slib kněžského bezženství, který je ze základů naší katolické církve, a vychvalujete příklad husitských kněží! Netuší konzistoř, jakého to dělníka dosadila na svou vinici.”

„Jen ji poučte, pane bratře, jen jim tam o mně povězte,” pravil Salášek, teď již také rozhněván a roztrpčen. „Odsloužíte se tak nejlépe… Já mohu z té vinice odejít, když jsem jí na škodu, – bude pro mne práce na roli jiné – – “

Odvrátil se nyní zcela od mladého kněze a přes záprseň zašel k zpustlému sadu, odkud vesničtí kluci, když večer se nachyloval a zvědavost jejich nedocházela ukojení, dávno se uklidili. Stál tam chvilku a dával si chladným vanem vzduchu od lesního pásma přicházejícího ochlazovati zpocené tváře; přemýšlel o tom, že bude třeba vrátiti se s Rozárkou a Žofičkou do hradu, když pozoroval, že opět kdosi po příkré stezičce stoupá k Faimonovu statku.

Poznal mlynářku Lexovou, s kterou několikráte se setkal ve společnosti Faimončině; hnala se mu po ruce a políbila ji uctivě, než mohl tomu zabrániti. „Jak je s pantátou Faimonem? Dal si přecej říct?”

Páter Salášek zavrtěl hlavou: „Setrval ve své umíněnosti. A nechtěl nikoho strpěti u sebe, vyhnal nás všecky, i vašeho manžela a tchána. Nemohu vám proto říci, je-li ještě živ.”

„Poďvám se; přišla sem Faimonce pomoct v tom smutným čase,” a mlynářka drobným svým krokem spěchala po sadě a po záprsni dovnitř stavení, pozdravivši jen plaše Františka, který stále ještě zamračen procházel se venku.

Nalezla světnici již otevřenu: když po delší dobu neozýval se nemocný, navrhl Kvapil hospodyni, že k bratrovi se podívá; ona svolila, ale bázlivě zůstala státi v pootevřených

238$

dveřích, kdežto oba Lexové odebrali se za kamarádem. Postel byla všecka rozválena, těžká duchna svezla se na zem blíže dveří a v rozházených poduškách ležel Faimon polonahý a již tuhnoucí. Na zcuchané košili a nohavicích, které odhalovaly hnědé, nyní zvolna promodrávající maso, na rozšklebených, zcela otevřených ústech, z nichž vyčnívaly zbytky předních zubů, na očích v sloup obrácených a víčky nekrytých a na celé jeho zkroucené postavě bylo znáti, jak těžce k smrti pracoval.

I Kvapil zprvu se zarazil nad hrůzným pohledem, ale pak hned snažil se mrtvému zatlačiti oči a sevříti čelisti. Nedařilo se mu; víčka vždy zase se zdvihla a ústa zůstávala otevřena, jako by se ještě stále pošklebovala těm, již výraz jejich změniti chtěli.

Kvapil zavolal teď Faimonku a žádal ji, by přinesla nějaký šátek; ona, vidouc strašný výraz manželův, roztřásla se na celém těle a sotva dovedla Kvapilovi vyhověti. Ale za ni přišla kastelánka, ta nebožtíkovi tvář svázala, a když ani po obkládání mokrým kusem plátna oči se nezavíraly, radila, aby obtížili víčka nějakými těžkými mincemi. Sestra vyhledala ze zásuvky stolu měděné čtyráky a Rozárka do očních důlků je zatlačila; s Lexovými a Kvapilem narovnávaly nyní ženy ztuhlé údy a po delším úsilí podařilo se jim Faimona natáhnouti a ruce k sobě mu složití.

V té chvíli přišla mlynářka; lekla se též mrtvé tváře, které veliké mince ještě přidaly příšernosti; pak se zmužile sebrala, pokřižovala a pomodlila; chtěla i nebožtíka třemi křížky poznamenati, připomínajíc si, že byl kdysi též za katolíka psán, ale Lexa zadržel jí ruku a pošeptal mírně, leč s určitým přízvukem: „Nedělej mu to, Mílinko, nebyl toho milouník – – “

Kastelánka napomínala sestru, aby shledávala mužovy šaty, které mu chce dáti do rakve; třeba jej umýti, obléci a dáti z postele na prkno, dokud není ještě zcela ztuhlý. Faimonka ustavičně plačíc, jako beze smyslů chodila po stavení, do komory, na strop a shledávala věci žádané, mezitímco kastelánka švagra myla, do čisté košile a zánovního šatu strojila a s pomocí mužů na prkno na zem uložila.

239$

Několikráte uvolnil se šátek čelisti svazující a měděné čtyráky skutálely se na zem; Rozárka trpělivě vždy znovu mrtvolu upravila, a když byla hotova, postavila ještě kahánek na stoličku v hlavách a jej rozsvítila.

„Teďkomejc, Adna, dyž je nebožtík už ustrojenej, mohla bys zavolat Františka a jemnostpána,“ vybízela sestru. „Pomodlej se tu za jeho duši, bude mu to k užitku. A Kačka taky ať přijde; eště se tu nevokázala, ničehož nic nepomohla, a je přecej céra!“

Faimonka kývla na dívku, která ze síně bázlivě se přišourala; pak vyšla ven a na záprsni jaksi ostýchavě vyzvala syna: „Pojď, Františku, udělat tátoj křížek, už je v Pánu.“ „Není v Pánu, maminko,” zamumlal mladý kněz pochmurně, „umřel jako neznaboh, jako zvíře… Hanbu uvrhl na tento nešťastný dům!“

„Mlč, synáčku, nenaříkej,” vzlykala žena a skoro až k zemi před synem se skláněla. „Dáme na modlení, na vystavění kapličky tady v Rovince, – smyjeme pantátovu vinu. Zvostane po něm peněz hotovejch dosť a dosť, vím vo něch!“

„Matko, jeho slova budou mne na duši páliti, co živ budu,” odmítal František, ale přece dal se ženě vtáhnouti do světnice a mlčky, mrtvoly se ani nedotknuv, postál vedle prkna. Po chvíli, Faimonkou byv vyhledán, přišel i páter Salášek a postál tu rovněž němě s hlavou sklopenou.

Ve světnici se úplně setmělo, i odlesk červánků, které mrtvého za strojení oblévaly, vytratil se, jen nepatrné, v průvanu stále plápolající světlo kahánku ozařovalo trochu střed světnice.

Bratři, Kvapil a Lexové, položili ruku na zrýhované čelo nebožtíkovo a tím se s ním rozloučili; ženy pomodlily se ještě několik otčenášů a zdrávasů, pak uzavřela Faimonka dvéře, a nařídivši Kačce zhurta, by podívala se k dobytku a pití mu upravila, šla do komory vyhledat sobě a dceři trochu šatstva. Vyprosilať si Lexová na muži, by směla si obě vzíti k sobě na noc. Zvala i Františka, leč ten odmítl příkře nabídnutí její i kastelánčino, řka, že dojde do nejbližšího městečka na faru.

240$

Zanedlouho byla Kačka se svou prací hotova a obě ženy přistrojeny; hospodyně zavřela chlév, vrata stodoly i branku a pustila psa, aby hlídal. Po příkré stezičce sestupoval malý hlouček a hned při můstku se rozešel: Lexovi s osiřelými ženami a Kvapilem šli do Dolců, kastelánka se schovankou a páterem kráčeli směrem k hradu. Mladý kněz František zavolal si výrostka jakéhos, hovořil s ním potichu a oba dali se pak podél potoka do stmělého lesa, kudy do městečka byla nejbližší, ač poněkud obtížná cesta.

Obě skupinky hleděly za ním bolestně. „Jenomej aby nezbloudil a si neuškodil,” podotkla Faimonka k mlynářce. „Nebojte se,” těšila ji Lexová; „šeří dnes měsíc, vyjde co nevidět.”

Vyšel a svítil na cestu lesem mladému knězi a jeho průvodci, i Rozárce, Žofičce a páteru Saláškovi, kteří brali se zvlhlými drahami k hradu. Svítil do sednice v mlýně, kde Faimonka i Kačka ležely, ale nespaly; obléval i ztichlý Faimonův statek, v němž jen krávy někdy temně zabučely a pes, zděsiv se na okamžik vzdáleného šumotu, obcházeje krátce zaštěkal. V záplavě měsíčního světla, bílé a mírné, skorem se tratilo kalné červenavé světélko kahánku, jež třepetalo se v hlavách mrtvoly a jež dříve, za tmy, pronikalo sotva znatelně zakalenými tabulkami okének.

«13»

Před svým stavením v rynku stojí Helena Koutná a dohlíží, jak zedník Novotný staví cihlu k cihle, jak nabírá tekutou maltu z putynky, mezi cihly lžicí ji klade a uhlazuje. Herynek, přidavač, cihly mu donáší a z karby opodál stojící putynku vždy doplňuje, když zedníkovi malta dochází. Žena dívá se rozčileně a úzkostlivě; zdá se jí, že Novotný pracuje pomalu, že za každou desátou cihlou křeše si do dýmky slezačky, která stále mu hasne, a že přidavači, jakmile ona jen oči odvrátí, cosi šeptá, – nejspíše že si ho posílá „pro kapku”!

Bratr přenechal jí dnes zedníka, jelikož nemá kdy na

241$

něho dohlížeti, sváží oves do stodoly; ach, nebude toho veliký kus, co Novotný za celý den dnes udělá, – jak to jen do příchodu zimy dokončí! Že nedala raději stavení sroubit, jak před ohněm bývalo! Bratr poradil jí, aby vystavěla je kamenné, že to bude stálejší, – avšak – o tesaře je tak zle jako o zedníky, – každý by již rád byl pod střechou!

Byl srpen roku 1868, as dva měsíce po velikém požáru, jímž skoro celé městečko bylo stráveno; u pernikáře nedaleko rathouzu vzňalo se máslo, a oheň vyšlehnuvší z krovu plazil se dále po šindelových střechách, zachvátil dřevěné stěny domků, přeskočil na řezané, křídlaté sloupy a již řítily se pěkné starodávné podsíňky s rachotem a strhávaly s sebou lomenice, jež podpíraly. Plameny přeskočily pak i na druhou stranu rynku, kde měli Kvapil a jeho sestra své domky, strávily takměř celičkou řadu stavení a teprve blízko Loukotova stavení „na rohu“ a domku, kde měla stařičká babička Kučerová svůj výminek, byly uhašeny.

Veliké, táhlé náměstí, jež kdysi vypadalo starožitně a poněkud ponuře, zcela proměnilo svůj vzhled; namístě besídek stromy stíněných trčely stěny buď ohořelé, začernalé, aneb ze základů pomalu se zdvíhaly zdi tu z červených pálených cihel, onde z hnědých, z hlíny a plev uhnětených a na slunci usušených vepřáků. Střech na zničených domcích nebylo skorem nikde; osaměle ze spáleniště trčel zděný komín a při něm upraveno leckde jakési přístřeší z prken sbité, v němž obyvatelé za noci se zdržovali neb za dne na plotnách pokrmy připravovali. V pozadí domku vyhlédal někde kamenný chlév aneb plot urovnaný kolem sadu z úlomků vyoraných z polí. Mezi troskami a uvnitř nedokončených zdí stály kusy nábytku: malované jarmary, truhly na šatstvo a truhly moučnice, postele s peřinami, trnožové stoly a starobylé lenůšky; někde i důkladná cinkostna, stůl vykládaný, skleník s popraskanými tabulemi.

Na některém stavení se pracovalo, jiná byla opuštěna a majitelé jejich se smutnými a závistivými zraky dívali se na sousedovo, jak mu zvolna k rovnosti rostou zdi pod ru—

242$

kou zedníků. Sousedé a Sousedky sami podávali, písek prosívali, vápno hasili, maltu v karbách mísili; kdo jen trochu v zedničině se vyznal, stavěl si sám, byť neobratně si vedl se zednickou váhou a colštábem. To zvláště oni, kteří z vepřáků stavení si budovali.

Po rynku, kde jindy v tuto dobu jezdily jen fůry s poslední úrodou, teď stále přijížděly vozy se dřívím, s cihlami, hlínou, pískem, vápnem; písek vozili od severu z písčitých lesů borových, dříví od Budislavi a Pasek, hlínu na cihly z luk za evangelickým chrámem, kde několik tůněk oblévalo silné ložisko červenice. Všude bylo znáti, jak jen pozvolna mizejí stopy velikého požáru a jak obyvatelé městečka s úsilím skoro horečným snaží se, aby si na zimu upravili svoje zničené domovy.

Kočí, nejvíce výrostci a zcela mladí chasníci, práskali biči a houkali na svého koně neb na krávy do páru zapřažené; tesaři rozložení uprostřed náměstí se svými trámy a povály působili nemalý hluk širočinami a pilami; zedníci oklepávali cihly, tloukli lžicemi o zdi, volali zhurta na pomocníky, děti okukující stavby hvízdaly a řehotaly se, – tichounké jindy náměstí bylo i co do ruchu proměněno. Jen na horním konci, blíže katolického kostela, bylo poměrně klidno; neporušen stál starý kříž uprostřed lip a kaštanů před hmotnou zvonicí; fara se svojí vysokou sedlovou střechou přimykala se jako jindy ke kostelu, vedle ní v koutě krčila se prastará nízká katolická škola a ještě za touto rozkládalo asi pět dřevěných domků svoje sloupové podsíňky. Z druhé strany kostela jako jindy prostírala kamenná hospoda panská na malém návrší svoje rozložité, nízké a špinavé průčelí, před nímž v neděli na dlouhých pískovcových, spíše stolům se podobajících lavicích sedávali sousedé i jinostranští, vedle a naproti hospodě rovněž zůstalo od ohně uchráněno několik málo domků.

Uprostřed náměstí, právě proti usedlosti vdovy Koutné, zel v řadě domů černý otvor: do základů to vyhořelý rathouz, kde býval dole oblíbený šenk a nahoře nad podsíňkou síň poradní. Zbyly z něho jen zpustlé zdi šatlavy v pozadí; ani starosta, ani radní nepomýšleli na to, by obnovili sídlo

243$

své úřední moci, každý měl dosti starostí se stavením vlastním aneb pomáhal nejbližším příbuzným. Socha nejsvětější Trojice, čili štátuje, jak v městečku říkali, naproti rathouzu byla všecka zčernalá dýmem a skrovné na ní zlato úplně zmizelo; oba kaštany vedle ní zasazené byly bezlisté; až do jejich korun lítaly tehdy uhlíky z rozžhavených šindelových střech a sežehly listí právě do širokých vějířů rozvité.

Do vší té spousty svítilo srpnové slunce teple a jasně z oblohy dnes sytě modré; Heleně Koutné, jež jakmile před sebe pohlédla, měla na očích černý otvor radničního spáleniště, zdálo se, že v tom slunečním svitu vypadá rodné městečko ještě smutněji: každý trčící komín, každý ohořelý sloupek, každá rozestavěná zeď v něm zřetelněji vystupuje.

Odvrátila se zase k zedníkovi; křesal si do dýmky, hubka mu nechytala, křesal znovu a klel mezi zuby.

„Ach strejčku, chvátejte, chvátejte,” vzdychala rozčilená žena. „Dlouho-li a bude kvíčerek! Tak se mi ňáko zdá, že to nic neroste! A zejtřejší deň vás bude chtět bratr Josef. Och já nešťastná, kerak jenomej to do zejmy postavím!”

„Ale paňmámo,” smál se zedník bezstarostně. „Do kvíčerka eště daleko – hodina je sotva vodbitá. Do fajrumu toho eště poděláme! Jenomej aby cihel bylo! Mladej se ňáko nevrací.”

„Máte ich tu eště silu,” napomínala vdova, leč přece starostlivě se ohlížela, zdali syn nejede.

Uslyšela hrkot a řinčení blížícího se vozu, ale z jiné strany, než odkud Vášu čekala. Byl to bratr její Kvapil, jenž s fůrou posekaného ovsa vracel se ze vzdáleného pole; zajížděl z něho na zadka, do své veliké, před málo lety nově postavené stodoly, která, protože stála opodál domku při potoce, zůstala před požárem uchráněna.

Helena Koutná zcela zapomněla, že má na zdlouhavého zedníka dohlížeti, sběhla uličkou podle bratrova rovněž rozestaveného domku, překročila po lávce potok a zabočila do otevřených širokých vrat stodoly. „Neviděls, bratře, Vášu našeho? Čekám ho už chvíli, jel pro cihly, Novotnýmu dojdou brzo!” volala na bratra, jenž otepi ovsa z vozu sendával, přičemž mu byly i žena, i děvečka nápomocny.

244$

„Kdák bych!“ zavrtěl Kvapil hlavou, „jedu rounou z pole a Váša pojede silnicej.“

„Esli se ten chlapec něhde zastavil,” vzdychla Koutná starostlivě. „Má přátel sady, třá mu dali zavdat – a hoch na práci zapomenul!”

„Váša se práci nevyhejbá,” bránila jej Kvapilka. „Nadělá se dost a dost! Ani pacholka si držet nemusíš, švagrová!”

„Toť, do práce je,” připouštěla vdova. „Ale přeukrutně rád se veselí – a nejrejš koulí! Po kom to ten chlapec jenomej má? Náš rod nihdá nebejval do světa – a nebožtík byl člověk tichej – ledaže zamlada byl ráznější. – No, abych šla, ináč toho dneskom přibude eště míň. Novotný je, bratře, přeukrutný louda!”

„Sou šickni postejní – a teďkejc, dyž vedí, že je vo jejich práci zle, teprú si vyhověj,” těšil ji Kvapil. „Až voves složíme, přijdu k vašim a Novotnýmu domluvím.”

Helena Koutná vrátila se k zedníkovi s obavou, aby nebyl za nepřítomnosti její od práce odběhl, jak rád činíval; leč zastihla jej k uspokojení svému a zanedlouho dočkala se i Váši, jenž omlouvaje se, že v cihelně dlouho mu cihly nevydávali, seskočil z vozu a ihned cihly začal skládati do řad vedle karby.

Z usměvavého, vytáhlého školáka stal se jinoch štíhlý, silný, mrštných údů; hojné kadeřavé vlasy poněkud mu ztemněly, líce zbrunátnělo, ale zůstaly mu veselé pomněnkové oči a milý, ihned získávající úsměv, který skorem stále kroužil kolem příjemných úst. Byl oblečen do obnošených šatů soukenných, obut do vysokých bot uherek a všecek pokryt cihlovým prachem a jemným silničním pískem, takže původní tmavošedou barvu sukna sotva bylo znáti; také jeho boty byly spíše bělavé než černé. Kolem krku měl na půl uzlu zavázaný růžový žakonový šátek, jehož cípy poletovaly mu při práci kolem tváří, zarostlých prvním nádechem vousů.

„Bála sem se, Vášo, žes s kamarády v šenku hdesi uváz,” vyčítala Koutná. „Přecej víš, že je Novotnýmu cihel pořádem potřeba; co dneskom neudělá, to si zasej počká!”

„Ani ich nespotřebuje,” jistil hoch. „Jenomej se pod—

245$

vejte, maminko, co ich tu eště leží! To zedníci jenomej tak kvaltujou, aby se zdálo, že im to hde zčerstva.”

Neúnavně skládal z vozu, aby matku zcela usmířil; když byl hotov, podotkl: „Zavedu teďkejc krávy do chlíva; mohla by im Adna nasypat a zchystat pití. Hde sou holky a Iřík?“

„Adna s Máňou šly nasekat drůbínek trávy na zadní louku; pěkně tam roste. Hde je Milka, ti nepovím; Iříček je u pana školmistra s houslema.”

„Cák vo to, Iřík je pán!“ smál se hoch. „A holky taky se nepřetrhnou! Vy mně, maminko, pořádem vyčítáte, že se dost nenadělám – že se jenomej směju,– a beze mě byste nevobstála,“ pokračoval, furiantsky zatřásl kučerami, až se mu kolem hnědého čela rozletěly, a pak rukou jimi si projížděl a je hladil.

„Šak si nejstarší a živnost bude tvoje,“ odpovídala matka přísně. „Na hospodáři šecko záleží.”

Váša přijal napomenutí beze hněvu, usměvavě, odpřáhl krávy a vedl jednu po druhé do pozadí přes dvorek do chléva začernalých stěn a nuzného krytu. Za chvíli se vrátil, složil prkna, jimiž byly cihly zahrazeny, na sebe a odtáhl vůz s neobyčejnou silou kolem rozestavěných zdí na dvorec, – tam, kde před požárem bývala krytá kolna. Koutná dívala se za ním vděčně: jest to přece hodný hoch, ten její Váša, nevzdoruje, pomůže – – Ovšem Jiříkovi se nevyrovná; Jiřík je moudrý, má paměť, výborně čte, zpívá, na housle hraje, – bude jako bratr Josef, bude chlouba rodu. A ona se přičiní, aby se jí stal, jen co trochu vybředne z pohromy; pošle jej do škol, mohl by být školmistrem, a to je dle výroku bratra Josefa nejvznešenější povolání: učitel může rozsévati kolem sebe pravdu a světlo čisté, živé.

Zahloubala se v myšlénky o budoucnosti Jiříkově, který splní vše, co ona jako ženská, jako vdova dokázati nemohla; Novotný, vida její upjatý zrak, domníval se, že jej pilně pozoruje, ale ona ho neviděla, dívala se do neurčitá, na svoje vidiny. Teprve Kvapil vytrhl ji z dumání: „Voves sme složili, a nežlivá zas na pole pojedu pro mandele zvostatní, chtěl sem se stavovat u vás, Novotný. Sestra Koutná má tuze velikou starost, že nebude do zejmy pod střechou; tak

246$

vás žádám, abyste eště jednoho dělníka žehnal, mohli byste pak dělat jednou u mě, jednou u Koutnejch. Přecej z toho máte rozum, že tak zvostat nemůžem; je dost zle teďkejc, dyž je nečas, – cák až v zejmě!“

„Jenomej se nestarejte, pantáto,” odpovídal Novotný skoro pokorně na určité proslovení Kvapilovo. „Šecko to bude, tady i u vašich; žehnal bych někoho k sobě, jenomej dyby se ňákej zedník natrefil, – sou jako na chmátku! A cihel a malty aby bylo, – a potomej aby tesaři vás nemeškali – sou to šelmy!”

„Dokážu taky trochu tesařit a šindele přibíjet, jenomej zdi aby byly postaveny a zhruba vomítnuty. Připraveno budete mít šechno, vo to nic.” Poodešel se sestrou trochu od Novotného a polohlasně jí pravil: „Sám se na to starám, kerak to šechno bude, – sou eště votavy, kopání bandor, vorání – a částejc už koncem října máme tu v horách zejmu. Jenomej letos aby byl počas, aby nemrzlo, nechumelilo!”

„Nejvyšší, duch světa, který všecko řídí, dal nám těžký věci snášet,” pravila Helena Koutná pochmurně a slavnostně. „Nejní věc možná ze života se radovat! Nejdříu ta vojna zlá předlůni; cizí čeládku sme živili a drahota byla potomej přeukrutná. A pak naše městečko vyhořelo – chvílou se mi zdá, že to nepřečkáme.”

„Přečkáme, Helenko; nesmíme se tomu poddávat, musíme bejt statečni, bránit se,” pravil Kvapil živě.

„Vzpomínám si, bratře, na to čtení, cos tehdivá z Litomyšle bral; bylo tam říkání smutný, skoro jako žalm, tys mi ho kolikrát přečet a já si ho taky přeříkala a pamatovala :

{Předlouho tíží osudův nás ruka,

však nás ta ruka sotva umoří,

a třeba chrám, jejž za dne vystavíme – – –”}

Zarazila se ve své deklamaci, jako by vzpomínala dalších veršů.

{„– zas za tmy noční zrádně rozboří.

Aj každá osudův ta těžká rána}

247$

{nám musí k nové radě pomoci –

nuž učme se, když noc nám chrámy boří,

v den pracovat a bdíti za noci!”}

pomáhal jí bratr s úsměvem dokončiti sloky.

„Toť, toť, tak to bylo, ,aj každá osudův ta těžká rána nám musí k nové radě pomoci‘,” přisvědčovala Helena Koutná. „Tak mi bylo, jako by pantáta náš z toho říkání k nám mluvil; on taky nás ved k statečnosti. – Ale těžko bejt statečným, dyž hdou rány jedna za druhou. Ten voheň – – zdává se mi vo něm částejc a dycky trnu a strachem celičká se zapotím!“

„Nemusilo dojdít tak daleko, dyby v našem městečku lidi spravovali se rozumem,” potřásal Kvapil hněvivě hlavou a jeho tvář zpřísněla. „Cokrát sem ich vybízel, aby postavili kašny, koupili stříkačku hasičskou, přecej peníze sou, obec měla polnosti, má les u Pasek! Ta jedna bídná pumpa u štátuje nepomůže! Ale oni rejš obecní statek na marnosti rozhazovali a mně nadali marokánů, adamitů.”

„Teďkejc, říkal Loukota rohovskej, že se kašny stavět budou,” podotýkala Koutná. „A chtěj se vydat kamsi do Litomyšle neboli do Poličky, aby vyzvěděli, kerak je to s těma hasičskejma sborama.”

„Teďkejc,” skoro vybuchl Kvapil, „dyž je dlouho, dyž sme šickni nešťastní. Ale temle lidem je marno pokrok cpát, umoudřej se jenomej škodou velikou. Věř, sestro,” pokračoval mírněji, „tak jakorát bude seuším, co sem im radil a ponavrhoval. Nedočkáme to žádnej, ale pude stejně po mým! – Přišel sem kvůli Novotnýmu a zapovídal sem se – teďkejc abych zasej jel na pole.”

Obrátil se, a zahroziv na zedníka žertovně rukou, bral se mezi zdmi a dále přes potok k vozu, při němž Soliman, libuje si nenadále prodloužený odpočinek, horlivě požíral předhozené mu seno. Leč nedošel ještě vrat, z nichž vyhlížela již děvečka po hospodáři, když směrem od rynku dolehl k němu křik a dupot a hned nato zavolání sestry Heleny: „Bratře! Josefe! Poďvej se! Pod!”

Otočil se napolo a zastínil oči rukou, by lépe viděl k ná-

248$

městí. Nedaleko spáleniště rathouzu, tam, kde mezi dvěma domky vedla silnice k Budislavi, bral se hlouček lidí za výkřiků do rynku; chtěl opět odvrátiti se a na vůz vystoupiti, když pozoroval, že Helena velmi usilovně na něho kývá. Nerad odebral se znovu k ní; byla všecka v tváři pobledlá, a ukazujíc na průvod, nyní vzhůru po náměstí zahýbající, šeptala mu úryvkovitě: „Sou to Pakostovy – vede je žandár a starosta z Kamennejch Sedlišť – – “

„Snad vysekaly stromky v lesi; ty nový zákony sou přísný na lesní pych,“ pravil Kvapil lhostejně a chtěl zase odejíti.

„Ach neé, neé,“ šeptala žena. „Cák nevidíš, že hde s něma bába přísežní ze Sedlišť a nese dítě? Nechtěly Pakostovy dát dítě pokřtít a teďkejc je žandár vede mocí na faru!“

I v Kvapilovi probudil se nyní zájem pro neobyčejný průvod, jdoucí vzhůru po náměstí. Zpředu běželo několik dětí, nejvíce chlapců, kteří když uviděli četníka a uslyšeli jekot hlasů, odběhli od staveb, očekávajíce cosi neobyčejného; pak, těžce našlapávajíc, šla bába, žena již stará, ustrojená velmi starobyle v kordulku a košili s vejložkem, přes niž jen tak narychlo a nepořádně navlékla si květovanou jupku s vydutými rukávy. Šátek taktéž pestrý, cacký, měla zavázaný po způsobu na litomyšlském panství obvyklém, široké dva cípy visely jí po zádech a z těsné obruby kolem spánků draly se praménky zcela bílých vlasů. Byla obuta pouze do vlněných punčoch bez chodidel a scvrklé její nohy brodily se cihelným prachem a bílým pískem, který pokrýval náměstí. Stařeně šlo se těžce, hrbila se pod břemenem dítěte v červené pruhované peřině, otočené povijanem taktéž strakatým; byla patrně unavena a jen stěží se ubránila oběma mladým ženštinám, jež na ni dotíraly, za záhyby sukně i za šůsky kabátku ji potahovaly a dítě vyrvati jí hleděly.

Četníkova helmice, blyštící se jako zlato, a řemení i knoflíky neméně ozdobné vzbuzovaly zároveň obdiv a hrůzu chlapců kolem průvodu pobíhajících. Starosta z Kamenných Sedlišť, statečný muž sivooký, černých vlasů, očí i brv, pěkných pravidelných rysů a zarůžovělé pleti, pomáhal

249$

četníkovi, odháněl ženy, domlouval jim, aby měly rozum, že proti slavnému ouřadu odporem ničeho nepořídí, – leč ony nedbaly, a sotvaže četník trochu se odvrátil a svým obvyklým vojenským krokem dále kráčel, ihned zase na stařenu dorážely.

Na nich bylo znát, že odběhly přímo od práce; byla-li bába přísežná oblečena nedbale, ve spěchu, ony měly na sobě jen košile na náramcích potrhané, zpředu nedokonale zapjaté, a seprané sukně, jedna z kanafasu, druhá z látky trhané, na hlavách pak šátky žakonové, taktéž neurčitých a dávno vybledlých barev. Karlíčkové svezl se šátek s temene, její světlý, bohatý a zkadeřený vlas čepejřil se jí kolem čela a zpod hustého obočí blýskaly se jí oči ve hněvu a vzdoru. Ječivě vykřikovala, že si dítě nedá od faráře polívat vodou, že by psotník dostalo; k čemu že mu jest koupel, bába je vykoupala po zrození a ona že je koupá někdy kvečeru; nezná žádného faráře ani žádný úřad, ona jen Nejvyššího poslouchá a ten křtu nežádá. Sestra její, Pakostova Milka, patrně méně odvážná, jen po Karlíčkové konce vět opakovala, a když tato rukama lomila a křičela, jekotem jí pomáhala.

Nejlhostejněji šel v průvodu písař od hejtmanství, jenž byl s četníkem poslán na Sedliště, aby o nuceném křtu adamitského dítěte sepsal protokol. Vraštil čelo, když hlasité výroky Karlíčkové dolétly až k němu; ale jinak kráčel nucené a díval se s opovržením na nuzné, polozbořené městečko, do něhož se jeho úřední, panský zjev nikterak nehodil.

Helena Koutná jako očarovaná hleděla na průvod, který zatím dosti se k ní přiblížil; jakmile vykřikla Pakostova dcera některou svoji smělou větu, trhla sebou Koutná, sáhla si k srdci a pak zdvihla ruku k čelu a mnula je, jako by v něm chtěla protříbiti myšlénky. Viděla, jak starosta Pakostovy od báby odhání, jak četník jimi strká a po pažbě ručnice své sahá; domnívala se, že chce je uhoditi, snad zastřeli ti.

„Bratře, Josefe, hdi im na pomoc,“ šeptala těžce dýchajíc, chápajíc Kvapila prudce oběma rukama za loket. „Je to

250$

přecej sestra v duchu a brání dítě svý, aby nad ním farář neprovozoval kejkle marný! Nedávej í ubližovat!”

Kvapil pokrčil rameny: „Zákonům se neubrání nihdo… Zákon žádá, aby každý děcko bylo přijato v ňákou církev patentama uznanou. A Pakostovi sou psáni za helvety. Křest je podlévá přesvědčenosti naší zbytečnost – ale kdák by se vo zbytečnosti tak bral? I moje děti byly vod faráře pokřtěny, protože tomu zákon chtěl, – a tvoje, Helenko, stejně taky.“

„Šak byla chyba,” přela se žena rozčileně. „Bylo to protivá duchu živému, který nevstupuje v nás polejváním vody a mazáním volejů, – ale je v nás a my v něm. Neměla sem nebožtíkoj bejt svolná! Tale Pakostova je upřímnější!”

„Pakostů rod už to má v krvi, pořádem s ouřadama a se zákonem vede vojnu – a stejně ničehož nic nedokáže. Máš to jedno, Helenko; budou-li tvoje děti kráčet v duchu a ve světle, neuškodí im, že ich kerejsi farář vodou kropil neboli polejval.”

„Bratři na tebe naříkaj, žes přecej víc ze světa nežlivá z ducha,” vyčítala žena bolestně. „Pořádem jenomej zákonem císařským se dokládáš. Zákon Nejvyššího víc platí. Pakostova se ím spravuje a my bychme í měli bejt nápomocni, aby provedla svou.”

„Neprovede nic a my stejně bychme í nepomohli, jenomej víc rámusu bychme stropili. Musím na pole pro mandele, Helenko, je dlouho.” Odešel rychlým krokem a brzy uslyšela žena, jak rachotí vůz jeho na zadcích a jak ponenáhlu řinčení řetězů se vzdaluje a zaniká mezi poli.

Byla tak zaujata pohledem na průvod i rozprávkou s bratrem a konečně svým zklamáním, když nechtěl „sestry” se ujmouti, že teprve teď sobě povšimla nepřítomnosti Novotného, zedníka. Divná podívaná vzbudila i jeho zvědavost, nechal stavby, šel kousek po rynku a teprve teď se vracel, stále ještě se ohlížeje. „Ale strejčku,” děsila se Koutná, „to pěkně bratra posloucháte! Budem nešťastni, v zejmě krovu nad hlavou mít nebudeme!”

„Dyť já jenomej drůbínek se podval, jenomej co by deset napočítal,” vymlouval se zedník, zapaluje si zase dýmku,

251$

která za zevlování mu uhasla. „Do kvíčerka eště přeukrutně daleko, panímámo,” a loudal se zase k hromadě cihel a vybíral z ní.

„To, strejčku, povídáte dneskom už celičkej deň,” odpovídala Koutná zároveň lítostivě a rozhněvaně. „Pátá vodbije na věži, ani se nenadějem.”

Vyčítala si, že svou nepozorností sama zavinila nedbalost zedníkovu; neměla ani na krok odcházeti, očí od něho odvraceti – – A přece tolik toužila jíti za Pakostovou, povzbuditi ji slovem v jejím zápasení, přesvědčiti se, jak to s křestem dopadlo… Půjde přece, zavolá Vášu. Sběhla do stavení a hledala hocha ve chlévě; ale ten zatím, opatřiv dobytek, vyšel si nad sad a tam s nejmladší sestrou a její sestřenicí Kvapilovou se smál a s keřů poslední srstky si trhal. Dívčinky hlídaly tu kozu s kozlaty, jež oškubávala dlouhé větve vrb v plotě.

„Dohlídni na zedníka, Vášo,” nařizovala matka, „vodskočím si jenomej na chvilku. A taky na přidávače dej pozor, ať vobá marně se nemeškaj. Až dojdou doučata z louky, ať chystají kravám pití a trochu drv naštípaj. Budu tady hnedkej.”

Neřekla dětem, kam se ubírá, nepřála si, aby byly svědky výjevu, který ji tak hluboce rozrušoval. Zašla do komory, z truhly vzala si tmavý šátek na hlavu, a vidouc, že ten, který sendala, je všecek pokryt cihelným prachem, oprášila si šat a ovázala i čistý vlněný fěrtoch. Přesvědčivši se, že Váša skutečně Novotného hlídá, s ním vesele rozmlouvá a ochotně i cihly mu podává, že Herynek prosívá sítem písek a do kar by jej sype, šla rychlým krokem vzhůru směrem k staré panské hospodě.

Křestní průvod zatím velmi se rozmnožil zvědavými diváky; šli před ním a za ním již nejen děti, ale mnoho odrostlých lidí, kteří neměli právě napilno a které přivábil zjev četníka a „pána od ouřadu”. Minuli katolický kostel, panskou hospodu a zabočili na silnici, kterou z obou stran lemovaly nízké, chudé domky a poněkud rozložitější stodoly, náležející ryneckým sousedům. Záhy opustil průvod silnici a bral se příkrou, velmi kamenitou cestou vzhůru

252$

před vysoký dům Páně, obklopený ze tří stran hřbitovem.

Naproti chrámu, poněkud odloučeno jsouc od chalup tu tam nepravidelně roztroušených, rozkládalo se úpravné stavení městského rázu, jemuž dlouhé úponky posedu, po něm se plazícího a zvolna již rudnoucího, a čistě lesknoucí se okna dodávala přívětivého vzhledu. Vchod jeho zahrazen byl železným plůtkem o tyčích ostře přišpičatělých; zámek v plůtku byl pevně uzavřen, ale na dosah ruky upevněno při dveřích zvonítko. Zde, před farou evangelickou, zastavil se četník, a postaviv násilným pohybem ruky stále ještě pokřikující ženy před sebe, aby na bábu s dítětem dorážeti nemohly, požádal starostu kamennosedlištského, aby zazvonil, a „pana tajemníka”, aby panu faráři vyložil, oč jde. Sivooký sedlák smekl svůj širák, uhladil si husté a kadeřavé černé vlasy, utřel obrácenou dlaní zpocené čelo a pak zatrhl rázně železnou rukovětí zvonítka, až za dveřmi zvonek slyšitelně, poněkud řehtavě zacinkal.

V tabulkách okna vstupu nejbližšího objevila se stařecká hlava dlouhých šedých, nazad sčesaných vlasů; pod čelem k temeni se prodlužujícím kmitaly dvě dobrácké, skoro šelmovské oči, stářím zeslabené, hubená tvář byla všecka složena ve vrásky a jen ústa dosud byla pevná a výmluvná. Pak zmizela hlava od okna, otevřely se nejdříve dvéře a pak železná branka a starý evangelický farář, hubený a poněkud již nachýlený, přistoupil k starostovi, jejž dobře znal. Leč chtěje jej osloviti, povšiml si, že stojí kolem fary zástup lidí, a všiml se i blýskavé helmice četníkovy; ohlédl se pln úžasu a váhavě vypravil ze sebe připravenou již otázku: „čeho si přejete, představený?”

„Hdem se křtem, poňženě prosím, dvojctihodný pane farář,” počal starosta vykládati, uctivě k starci se skláněje; byl sice katolík, ale starý duchovní dlouhou svou činností a mírným svým způsobem získal si vážnost i u jinověrců, četník netrpělivě sebou hnul; obával se, že sedlák bude věc vysvětlovati zeširoka, a sám netroufal si na krok odstoupiti od báby; i snažil se zachytiti pohled písařův a posunkem pobízel ho, by faráři věc rychle a srozumitelně vyložil.

Písař porozuměl. „Ano, se křtem, pane faráři,” vpadl

253$

starostovi do řeči. „Veleslavné hejtmanství v Litomyšli bylo zpraveno, že v osadě Kamenné Sedliště řečené zdržují se lidé, kteří nedávají svých dětí křtíti, ačkoli sami zapsáni jsou v matrikách zdejší evangelické církve. Veleslavné hejtmanství nařídilo četnictvu, aby lidi ty i nekřtěné jejich dítě vypátralo, a nepůjdou-li dobrovolně, násilím k plnění zákonitých předpisů je přivedlo. Mě vysoký ouřad podkrajský vyslal, abych na provedení rozkazu pozor měl. Vyzývám vás, ctihodný pane faráři, abyste konal ouřední svou povinnost a dítě, které poručili jsme babičce k vám přinésti, řádně pokřtil.”

Farář poslouchal a díval se z písaře na četníka a zase na bábu a na shromážděný lid, obstupující farní průčelí do polokruhu.

„Takový křest jsem ještě neměl!” řekl hlasitě a potřásal šedivou hlavou.

„Toť, toť, takle slauně se svatým křtem se u nás nechodí,” přikyvoval starosta, dobromyslně se usmívaje.

Farář ještě stále vrtěl hlavou. „A kdo vstupu dítěte svého do církve Ježíše, Pána našeho, mocí zabraňuje? Na Kamenných Sedlištích nemnoho duší čítáme.”

„To ten adamitskej rod Pakostů, dvojctihodný pane farář,” horlil teď starosta. „Šak se to stejně neděje naponejprú, provedli to víckrát! Dyž se Pakostovej dcéři, co si vzala Karličku z Kalibánky, narodilo děcko, zkazoval sem, že si musejí zjednat kmotry a donýst ho semka na faru. Ale Pakosta nedbal, ani táta, vodešli, kam neřekli. Pan žandár to vyzvěděl a udal. Dvojctihodný pane farář, – jenomej ženy byly domka, dyž sme tam se slauným ouřadem přišli a děcko im vzali, – ale měli vidět, kerak se bránily, – jako divý! A po celičkou cestu se s náma vaděj a ječej!”

Z tváře starcovy zmizel úžas: „Pakostův rod! Tu arciť…! Pro ty není fary ani domu Páně, ba ani Krista Ježíše, Spasitele našeho. V matrikách církve zdejší zapsáni jsou Pakostové i Karlíčkové, leč ve sbor věřících v Krista je nečítáme.”

„Na tom, pane faráři, nezáleží, jak se chovají, nýbrž pouze, k jaké církvi a faře podle zákona náležejí,” podotkl písař

254$

již rozmrzen. „Vážený náš pan podkrajský si přeje a přikazuje, aby dítě Karlíčkovo ihned bylo pokřtěno.”

„Obléknu se tedy,“ odpovídal farář sklíčeně, „nemohu odporovati ouřadním rozkazům. Zatím mohli byste vstoupiti v mou kancelář.” Písař mrkl na četníka; pozvání to bylo mu vhod, již mrzelo jej čekání a postávání před farou.

„Musil bych bábu s dítětem vzíti s sebou,” naklonil se četník k faráři, jenž železnou mříž před muži otevíral, „jinak jí ty mladé dračice dítě ještě před křtem vydrápou.”

„Nechať také vstoupí,” svolil farář a předcházel křestní výpravu do malé čtyřhranné kanceláře, z níž prve vyhlížel. Za ním šel písař, pak starosta, četník strkal před sebou bábu s dítětem, a vstoupiv sám poslední, mříž i vrata pečlivě zavřel. Duchovní vyzval své hosty, by se usadili, z kolíku v koutě sendal černý talár a baret a ubíral se do sousedního pokoje, aby vyhledal si čisté tabulky a k obřadu křestnímu se převlékl.

Unaveně klesla bába na okovanou truhlu blíže dveří; písař zcela pohodlně umístil se do hluboké a měkké, trochu již odřené lenošky v čele velikého stolu, zajímajícího skoro celou prostoru pokojíka. V ní asi starý farář seděl, když psal své úřadní záznamy, neboť na stole právě před lenoškou ležely objemné a těžké matriky, hromádka úředních formulářů, svazek brkových per, trochu dále stál porculánový kalamář, na rozích otlučený, se stojánky na inkoust, a posýpátko. Četník stoupl si k oknu a vždy za chvilku vyhlížel ven, je-li tam klidno; starosta díval se s ním.

Písaři bylo nudno, leč byl příliš líný, aby byl zaměstnával se prohlížením křestních neb úmrtních záznamů, i houpal se v lenošce, zíval a prohlížel si nehty neb strop. Byl by snad usnul, kdyby novorozeně, dosud omámené čerstvým vzduchem, jímž bylo neseno, nebylo se náhle probralo a kvílením, tak málo lidskému hlasu podobným, nebylo se ozvalo. Trhl sebou zlostně. „Věru, divná to komis!” obrátil se napolo ve své lenošce k četníkovi. „Což nebude té křestní komedii brzy konec?” Stařena konejšila děcko, jak jen dovedla, leč to stále slabě naříkalo a časem i hlasitěji zavřísklo. Netrpělivě ohlíželi se muži po dveřích, kudy farář odešel.

255$

Venku před farou zástup se nerozcházel, spíše diváků přibývalo. Za mladým Loukotou těžce přišourávala se babička Kučerova, jeho sousedka, přišel i hrobník Machata z katolického kostela a všecka udýchána přiběhla Helena Koutná; dostihla prastarou svoji tetu právě při zdi hřbitovní, na niž se výminkářka unaveně podepřela. Všichni ohlíželi se udiveni a zklamáni.

Helena Koutná hledala zrakem četníka, bábu přísežní, sedlištského představeného: nebylo jich tu a také Pakostovy dcery nikde nespatřovala.

„Už vodešli?“ ptala se babičky Kučerovy.

„Ničehož nic nevím – – jenomej sem došla – – těžce

oddychovala stařenka.

Machata k ženám se přitočil: „Slaunej ouřad je troufám na faře – ale ty adamitky zvostaly venka – tamle –,“ ukazoval k mřížovým vratům prolamujícím zeď a vedoucím na hřbitov, „koukaj, jak by naše město zasej propodruhý vypálit chtěly. “

Koutná rychle se ohlédla; mladá Karlíčková vskutku stála naproti faře a s tváří rozpálenou, očima široce rozevřenýma a hněvivě planoucíma dívala se k oknům, jako by je zraky proniknouti chtěla. Milka, k ní přitulená, mračila se na diváky a někdy, když viděla, že se jí pošklebují, hrozila jim zaťatou pěstí. K nesmírnému podivení babičky Kučerové, hrobníka i Louko ty šla Helena Koutná k nim, podávala jim ruku a přátelsky k nim se skláněla. Ucouvly před ní a Karlíčková hrozebně stáhla obočí. „Ty mne neznáš, holka,” domlouvala jí vdova zkormouceně, „a sem přecej sestra podle ducha – byla sem s tebou na hodech lásky u Lexů i na Pasekách u Kubíků. Tenkrát nebylas eště žena.“ Vzpurný výraz ve tváři dcery Pakostovy poněkud se mírnil; leč ještě stála jako socha a hleděla směrem k oknu farské kanceláře. „Viděla sem tě, holka, v rynku a hnedkej si pomyslila, že ti žandár a ouřad dítě bere. Přišlo mi líto, že tvoji ratolest chtějí vsadit do cizí půdy, aby z ní vyrostl stromek křivý. Taky sem to na sobě zkusila.”

„Vy ste si svoje děti dala kropit a olejma mazat a nebránila se – ale mojí ratolestě žádný netek se ani kněz, ani

256$

farář,” pravila mladá žena polohlasně, nespouštějíc přitom zraku z farského stavení. „A dneskom taky tejkat se ich nesmí – dyž dvakrát sme se ubránili, taky potřetí to dokážem!”

„Prosím tě, holka, kerak to může bejt,” naléhala Koutná. „Dyť sou udavači šady a děti Nejvyššího s pokojem po cestách světla kráčet nenechávají!”

„Hošek, ratolest první, tento svět porušitedlný opustil, bylo mu pět neděl. A dyž se holka narodila z matky života, byla vojna, ouřady měly inší starostí, – utekly,” odpovídala. „Teďkejc,” chtěla dále vysvětlovati, – leč trhla sebou náhle: dvéře ve faře se otevřely, myslila, že již projde jimi průvod s dítětem, avšak – vyběhla jen malá farská děvečka a zamířila mezi chalupy pod kostelem.

„Holka,” naléhala zase Koutná, „jenomej ať si nezkazíš věk! Cák esli do šatlavy tě vodvedou? Josef, bratr můj a tvýho otce kamarád, smejšlí, že je to jedno, pokřtí-li ti farář dítě, jenomej dyž si ho sama vychováš v duchu a popřávat mu budeš, aby ve světle neporušitelnosti moudrosti nabejvalo.”

Karlíčková zadívala se na vdovu, přemýšlela trochu, ale pak zavrtěla hlavou: „Křest je znamení víry, k níž se Pakostů rod nepřiznává. Jenomej naše víra je pravá. Nejvyšší, dyž s Abrahámem promlouval, neporučil mu, aby vodu na sebe lil. Duch je ve mně a je v potomcích mých, nám nejní potřeba kněží, aby k duchu nám pomáhali.”

„Já vím, holka, já vím,” svědčila jí žena. „Josef jenomej má přesvědčenost, že protivá zákonům světskejm a císařskejm ničehož nic nezmůžeš.”

Karlíčková zase zavrtěla hlavou; děvečka farská vrátila se teď s hrobníkem, jenž zároveň úřad kostelníka při chrámě zastával; před farou se rozešli, ona otevřela mřížku a vstoupila do fary, kdežto on velikým klíčem otevíral kostelní starobyle vyřezávané dvéře.

Vdova uchopila se oběma rukama lokte Pakostovy dcery a snažila se jí udržeti při hřbitovní mříži; cítila, jak sebou škube, a když za malou chvíli průvod vyšel, obávala se, že jí neudrží. Mladou ženu patrně v zuřivost uváděl pohled

257$

na faráře, jenž oblečen jsa v talár, čapku a sněhobílé tabulky slavnostním krokem bral se k otevřeným dveřím, dobromyslnou tvář maje složenu ve vážné vrásky; chtěla se vrhnout k němu, k bábě, která nepokojné dítě stále hýčkala a přitom bázlivě kolem sebe se ohlížela. Koutná držela Pakostovu jako v kleštích; nedbala, že tato jí v odporu ubližuje, šeptala jí, že již to nepředělá, a upozorňovala ji mrkáním víček na četníka, který hrozebně postavil se u kostelních vrat, když je hrobař za starostou uzavřel. „Nechejte mne, nechejte,” vyrážela ze sebe Pakostova, a když za uzavřenými dveřmi ozval se pláč dítěte, na něž farář, křestě je, lil studenou vodu, v nejvyšším hněvu odhodila od sebe Koutnou a vrhla se k chrámovému vchodu.

Babička Kučerova stála při zdi všecka se třesouc; lomila rukama nad bezbožností mladé matky i nad svojí bratrovkyní, která této lítice se ujímá. „Hospodine, Pane náš,” šeptala zvadlými rty, „ona brání svý děcko, aby nebylo obmyto svatou krví beránkovou!” Podívala se na Loukotu rohovského, který byl jí nejblíže, a potřásala svou seschlou, v pestrý šátek zavinutou hlavou.

„Máte to, babičko, diuný oudy v církvi,” mručel tento. „Bejt já farářem, ani bych vo tenle křest nestál…”

„Dyž ouřady poručily…,” bránila babička svého duchovního. „Musí dvojctihodnýmu pánoj při tom dobře nebejt!”

„Kdák by bylo,” vmísil se jim Machata do řeči. „Dyť je to stejně pohanka! Jenomej se poďvejte, kerak sebou šklube, protože uhlídala panáčka a kostel. Adamiti sou šickni ďáblem posedlí! To ten zlej duch v něch tak řádí!” Řekl to hodně hlasitě a ukazoval prstem na Pakostovu, které četník vstup do chrámu zabraňoval.

Diváci, řečí Machatovou jsouce upozorněni, sběhli se nyní blíže ke kostelu a několik výrostků opakovalo po hrobaři: „Pohanka! Pohanka! Adamitka – ďáblem posedlá!”

Karlíčkova žena jim nenaslouchala; lpěla jen očima na chrámových vratech; zato Milka, sestra její, hrozila klukům pěstí a spílala jim zmetků a sekuře, a Koutná, všecka ve tváři rozčilením zapálená, odháněla je a napomínala, by

258$

Pakostovy nechali na pokoji, že se jim stejně děje veliká křivda.

Tím ještě více popudila Machatu: „Paňmámo, eště vy se tý machometánky zastávejte! Já bejt panem žandárem, už bych po ní střelil, dyž se na kostel a kněze tak sápe. Rouhače patří ukamenovat!”

„Patří, patří,” ozývalo se z diváctva jako ozvěna; a již někteří rozpustilci sebrali několik kaménků, které vyplavily deště z cesty k faře vedoucí, a počali jimi pohrávati.

Tu po dokončeném křtu otevřeny dvéře domu Páně, starý farář první vyšel, za ním hrobník, jenž stál Karlíčkovu dítěti kmotrem, pak bába přísežná a starosta. Písař z hejtmanství zůstal na faře, vymlouvaje se, že připraví si protokol.

Pakostova dcera vrhla se průvodu vstříc. „Uškrtí dvojctihodnýho panáčka našeho,” vykřikla babička Kučerova a chtěla kupředu, leč třásla se příliš slabostí a hrůzou.

„Vidíte ji, kerak sebou šklube,” štval Machata, „netroufá si teďkomejc na svý děcko šláhnout, dyž je pokřtěno. Patří ji kamenovat, ba kamenovat!”

Slova jeho, stále hlasitě vykřikovaná, padla na úrodnou půdu; jakmile uviděli výrostci „adamitku” sebou škubati a na průvod dorážeti, hodili po ní kameny, jež si prve sebrali do hrsti, a ještě jiné, větší, z upěchované cesty vytrhávali a za ní házeli. Farář právě došel ke své brance, ale bába s dítětem všimnuvši si, že kameny kolem ní lítají, dala se do nářku „Ježíš Marja, Ježíš Marja!” a utíkala, jak nejrychleji dovedla.

Nevýslovný zmatek nastal: babička Kučerova a s ní ještě několik žen evangeliček naříkaly, že jim snad panáčka zabili, Loukota odháněl kluky a domlouval Machatovi, aby raději mlčel; jemu pomáhali dva tři sousedé z rynku, kteří hněvivě tvrdili, že bude městečko vyhlášeno po celém okrese pro tento křest. Machata sice dal se umlčeti a bruče a spílaje odcházel do polí, ale výrostci, chtějíce patrně užiti svých kamenů, metali je dále po „adamitkách”. Milku trefili do vyzdvižené pěsti, která ihned jí sklesla, mladá Karlíčková, na niž měli vlastně namířeno, zůstala bez pohro-259$

my, leč náhle zaúpěla Helena Koutná, jež před ní stála, bolestným rykem a klesla uprostřed vřavy k zemi.

Teprve teď zakročil četník, který provázel průvod do fary a počínání si výrostků nepozoroval; obořil se na ně šavlí a hnal je před sebou, až úplně vyprázdnila se široká a kamenitá cesta ke kostelu vedoucí. I Loukota se sousedy a ostatní diváci odešli; jen babička Kučerova poznala hlas své bratrovkyně, a když uvolněna jí cesta, přibelhala se k ní.

Žena svíjela se na zemi, pravou ruku zdvihala k levému rameni a zase úpějíc spouštěla ji k boku. Opodál stály obě Pakostovy, Karlíčková se nehýbala, smutně, ale vzdorně dívala se na raněnou ženu a Milka utírala si zkrvácené dva prsty o svůj vybledlý fěrtoch a zkoušela, dají-li se jí ohýbati.

„Cák ti uďáli, Helenko,” ptala se stařenka úzkostně, „vstávej, tady zvostat nemůžeš!”

Chtěla ji slabýma rukama svýma pozdvihnouti, leč žena vykřikla a pravou rukou ji odmítala. „Netejkejte se mě,” sípala bolestně, „mám rameno roztřískaný – – “

Stařenka lomila rukama. „To je neštěstí, Hospodine, Pane náš, smiluj se! Kerak jenomej tě dostanem dom! Pote semka,” volala hněvivě na Pakostovy, „pomozte, – stejně skrzevá vaše bludařstvo se to stalo! Ten kameň patřil vám!”

Pakostova podívala se na ni ponuře, ale přistoupila přece a snažila se raněnou zdvihnouti; Milka zůstala opodál a osušovala si dále prsty, z nichž se jí krev řinula, pak zašla za hřbitovní zeď a natrhala širokých zelených listů tu rostoucích a prsty jimi si ovíjela.

Když se Koutná vzpřímila, viděly ženy, že lehká její jupka na levém rameni prosakuje krví.

„Dojdeš dom, Helenko?” ptala se babička.

„Každej krok – bolí –je tu – kamínčí –,” vyrážela ze sebe Koutná, zatínajíc zuby.

„Na voze bylo by ti eště hůř,” těšila ji stařena, „pudem pomalu, vopři se –“ Žena opravdu položila svoji zdravou ruku kolem šíje tetiny a sténajíc odcházela; Pakostova stála nerozhodně, nevěděla, má-li „sestře”, která ji svým tělem zastínila, pomáhati, neb rozhněvané stařence se vyhnouti. Když však otevřely se dvéře ve faře a bába, starosta i písař

260$

z nich vystoupili, vrhla se k bábě, vytrhla jí svoje dítě, přitiskla jek polorozhaleným prsům a kývnuvši na Milku utíkala od fary. „Pudem na Paseka,” vysvětlovala jí a zmizela mezi chalupami podkostelními, než se bába přísežná ze svého úžasu vzpamatovala.

„Buďte ráda, babičko, že si toho křiklouna vzala,” rozsoudil četník bábiny rozpaky, „teď dítě již hlídat nemusíme, když je pokřtěno. Odpočinete si, natahala jste se s ním dost.”

„Ba, a zadarmo,” naříkala bába, „Pakostovi mi stejně nezaplatěj.”

„Ňáko to spravíme,” těšil kamennosedlištský starosta. „Teďkomejc ale pojďme, pacholkoj sem poručil, aby s košatinkou zajel k panskej hospodě, dám pana tajemníka a pana četníka zavízt.”

„Nejdříve si trochu pohovíme a něco sníme,” navrhoval písař. „Byl to perný den, takového jsem v ouřadě ještě nezažil.”

Odcházeli touže cestou jako Koutná s babičkou Kučerovou a brzy je předešli, četník, vida naříkající ženu, krátce se zeptal, co se jí stalo; uslyšev, že ji zasáhl kámen při nedávné vřavě, chtěl zjisti ti, ví-li , kdo ji uhodil, ale když Koutná jen sténala a stařenka rozhorleně žalovala, že těch štvanců bylo mnoho a že se všichni rozutekli, pokrčil rameny, zamumlal, že zvědavé ženské všude vlezou, a rychle snažil se dostihnouti ostatních.

Babička Kučerova, ač si umiňovala, že bude hodně statečna, stále si utírala slzy. „Vidíš, vidíš, Helenko, cák tě to taky napadlo, techle adamitek se ujímat! Teďkejc to máš! Bylo toho eště málo! Seš vdovou, vojáci tě vyjídali, vyhořeli ste, – abys teďkejc dlouho stonala! Cák by si děti počly! – No, ty se podivěj, kerak se im máma navracuje, – chuděry, chuděry!”

Tak v přestávkách naříkala a na cestě se zastavovala, když se jí zdálo, že Helenka mnoho trpí. Nebyla si vědoma, že svými dobře míněnými výčitkami trýzeň ženinu jen zvyšuje. Dlouho trvalo, než po kamenité cestě sestoupily na silnici mezi domky a než tudy do rynku se dostaly; když zatáčely kolem panské hospody, před níž stál vozík starosty kamen—

261$

nosedlištského, na náměstí, vyšel z pozadí katolického kostela, kde za farou a hřbitovem rozkládala se prastará dřevěná škola, štíhlý hošík asi dvanáctiletý, přibledlé, zamyšlené tváře, hojných kadeřavých vlasů a velmi hlubokých a plachých modrých očí, jenž si opatrně nesl housle, smyčec a několik složených vylinkovaných listů, na jaké se píší noty.

To Jiřík Koutných se vracel od pana učitele, kde dnes neobyčejně dlouho na houslích hrál. Vida zdaleka matku, přiběhl k ni; leč Koutná dnes svého miláčka nevítala, jak měla ve zvyku, nepohladila ho po kučeravých vlasech, jen se zastavila a snažila se vyloudi ti na rty jakýsi úsměv, jenž však zvrhl se skoro v úšklebek.

Hošík chtěl ji uchytiti za ruku, a ještě více se polekal, když matka obávajíc se, že dotkne se zraněného údu, před ním ucouvla. „To štvanci praštili maminku tvou kamenem, – krvácí í rameno,” vysvětlovala babička ustrnulému hochu. „Byla u domu Páně paseka, nesli ke křtu ňáký adamitský děcko ze Sedlišť, ta jeho máma a teta slotily a hoši je kamenovali. – Chuděra Helenka připletla se im do cesty. Ale rejš pojďme, ináč se do kvíčerka k vašim nedostanem.”

Šly zase zvolna dále, vyhýbajíce se hrbolům a rýhám, jichž bylo na náměstí dosti; hoch šel podle nich smutně, dívaje se ze strany na matčin ztrhaný, bolestí zkroucený obličej. Před rozestavěným domkem vdoviným bylo zcela prázdno. Zedník i přidavač dávno odešli, minula již hodina šestá.

Babička poručila Jiříkovi, aby zůstal u matky, a jak nejrychleji dovedla, belhala se do pozadí domku ke chlévům a komorám, ohněm buď ušetřeným, neb z nouze opraveným, by vyhledala tu Helenčiny starší děti; pak zašla i vedle ke Kvapilům a pověděla jim o nešťastné příhodě. Obě rodiny se sběhly; Koutnou dovedli do suché komory a připravili jí lůžko; když svlékli jí svrchní šat, seznali, že z ramene, tam kde ruka k němu přiléhá, řine se nejen krev, ale že patrně kost i je porušena, neboť šíje, pokud bylo lze souditi pod silnou, žlutě a modře zabarvenou oteklinou, jevila tu zcela neobyčejný tvar. Chtěli raněné místo omývati, leč Koutná

262$

pro bolest toho nesnesla; bratr její Kvapil nabídl se, že pojede jí pro lékaře neb ranhojiče, ale pak sám uznal, že třeba odložiti to na zítřek, vždyť by do Chrasti neb Litomyšle dojel o jedenácté a v tu hodinu by se lékař žádný asi na cestu nevydal.

Zavolali ke Koutné zatím starou ženu, která dle soudu městečka uměla zlomeniny napravovati; leč i ta si na oteklé rameno netroufala a jen radila přikládati namočené hadříky, by otoku nepřibývalo. Uložili raněnou s mnohými obtížemi na pravou stranu a švagrová její Kvapilová spolu s babičkou Kučerovou uvolily se u ní hlídati. Ustrašené děti přestěhovány k strýci, jenž těšil je slibem, že pojede mamince pro doktora, jakmile se rozšeří. –

Prostranství před evangelickou farou a před vysokým chrámem Páně, jež před dvěma hodinami bylo jevištěm vřavy, ztichlo, jako by se na něm byl vždy rozkládal mír sousedního hřbitova. Ve své malé kanceláři seděl starý farář a vysvětloval navštívivší jej snaše a mladistvé vnučce, která v jeho vdovství jej opatrovala, jaký to podivný křest za průvodu četníka dnes vykonal. Obě odsuzovaly vzdorovitost Pakostových a byly přesvědčeny, že zasluhují ženy i jejich muži nejpřísnější potrestání.

„Tatínek je příliš dobrý,“ vyčítala snacha. „Když se s tím marokánem Pakostou potká, mluví k němu laskavě a poslouchá jeho bláznivé řeči, kterým jistě nikdo nedovede porozumět.”

Starý farář potřásal hlavou: „Dceruško, rod Pakostův zkusil mnoho pronásledování, mnoho útrap! Přestali věřiti ve spravedlnost lidí, počali lidem nedůvěřovat, pouze v Písmech se probírali a ve své nevědomosti si je vykládali podle svého sprostého rozumu. Nedivte se jim, že zbloudili!”

„To není bloudění, to už je zapírání Boha Hospodina,” odpírala paní. „Vyhýbati se křtu, přijetí do církve Kristovy!”

„Oni v moc křtu nevěří,” vzdychl starý farář, „a k církvi naší sami se nepočítají. Jsou nám ouřady jen vnucováni. Také tento křest byl mi vnucen.”

Farská děvečka nakoukla do dveří: „Poňženě prosím,

263$

dvojctihodný pane, povídají, že Koutná z rynku byla skorém zabita, dyž ty adamitky bránila!”

Všichni tři byli touto zprávou rozrušeni. „A proč je bránila,” pravila posléze farářova snacha, „Koutná není také upřímná evangelička – – Vede prý řeči podivné!”

„Také jí se nediv – byla kolem nás dlouhá tma pronásledování a utajování a v té tmě věrní naši nenalezli vždy pravou a přímou cestu –” Starý farář hluboce se zamyslil; seděl tak dlouho do soumraku a snacha ani vnučka netroufaly si vyrušovati ho otázkami.

«14»

Zima následující po požáru byla v celém městečku velmi smutná; ač se mrazy dostavily dosti pozdě, byla ještě mnohá stavení nedokončena, a i ta, jež měla kryt a byla alespoň uvnitř omítnuta, neposkytovala pobytu příjemného. Z nových zdí čišelo chladno a vlhko, které ani sebeusilovnějším topením zcela odstraniti se nedalo; sousedé odstěhovali se raději do sroubených komor a svítili v nich po celé dny aneb chodili na nocleh k přátelům a příbuzným, kteří nevyhořeli, – a již počítali dny do máje a června, kdy v podhoří nastanou teplé a suché dny. Obchodníci a živnostníci uschovávali své zboží na vzdušných půdách a jen malé částky jeho brali do krámů a dílen, aby syrovinou jim nezplesnivělo neb nezrezivělo.

Vše bylo jako vyvráceno ze základů a vyšinuto z obvyklých kolejí; muži scházeli se na besedu řidčeji než jindy a hlavní zábavy žen, přástky a draní peří, letos v některých staveních ani se nekonaly. Ve velikém zmatku po ohni a v ustavičných starostech o stavbu nehleděly si hospodyně hus jako jindy; bylo málo peří, také len se nevydařil, a děti s lítostí si připomínaly, jak jindy u loučí seděly, uhle utíraly, pohádkám a pověstem naslouchaly a pak zároveň s přadlenami a dračkami na slejškách s ovocovkou neb s mákem si pochutnávaly. Stavení, která jindy honosila se nejprostrannějšími a nejútulnější mi sednicemi, byla nehotová, a chtě-

264$

li-li si sousedé pobesedovat, bylo jim vyhledati hospodu panskou neb některou mimo rynk. Nebývalo zvykem, aby ženské kromě posvícení a ostatků do hospod mezi muže chodily; stěžovaly si zle, že letošní zimy ničeho, praničeho neužijí než trampot, dření a starostí.

Jistě nejsmutněji ze všech bylo Heleně Koutné; litovali jí všichni, i ti, u nichž pro uzavřenost a záhadné své řeči v oblibě nebyla. Když tehdy v srpnu přivezl jí bratr lékaře, mnoho bolestí vytrpěla při napravování a převazování porouchaného ramene; dle výroku lékařova roztříštil veliký kámen vskutku kost a právě místo raněné činilo léčení velmi nesnadným. Lékař dojížděl často; Koutná děsila se vždy jeho příchodu, a to nejen pro bolesti, jež zkoušela při vyšetřování a opatření raněného údu, – počítala v duchu, co budou návštěvy ty státi a jak na ně za nynějšího svého těžkého postavení sežene. Trpce se pousmívala, když jí lékař i po prvních týdnech každou práci přísně zakazoval; cítila sice, jak jí vždy v raněném údu luplo, jakmile pravou rukou cosi konala, – ale jak nepracovat, když jí bylo všude třeba, když všude chyběla, jakmile odpoledne jen na hodinku ulehla! Překáželo jí dosti, že musí míti levou ruku šátkem k tělu přivázánu; rozkazu lékařova, aby stále na posteli odpočívala, nikdy neuposlechla.

Mívala časté horečky, i pak, když již z léčení byla propuštěna, hlava jí planula, nohy měla jako led studené a od ramene dolů k prstům cítila trhavé bolesti; nevěděla, má-li seděti blíže kamen, kde ji žár ještě více rozpaloval, či blíže stěn, na nichž s hrůzou viděla vyskytovati se vlhké skvrny a stékati tenké potůčky srazivší se páry.

Říkala si, že se asi přece splní hrozby lékařovy a jí že s rukou nastanou nesnáze, otoky, snad i kostižer se dostaví, nebude-li se zdržovati při hojení v místnostech zcela suchých, vzdušných, mírně vytopených. – A ona nemá kde jinde býti, v komoře, kde nelze topiti, mohou spáti leda mladé, zdravé děti, – au bratra není lépe, i on se stále obává o své zásoby, i jemu připadá zatěžko v nedokončeném stavení řemeslo a obchod provozovati!

Sedala často zadumána,, levou ruku majíc v klíně slože—

265$

nu, pravou hlavu si opírajíc; přemýšlela o svých minulých trampotách, o budoucnosti svých dětí, o budoucnosti Jiříkově… Děti, vidouce matku smutnou a bolestmi sklíčenou, snažily se všemožněji ulehčiti; Váša konal všecku hospodářskou práci téměř sám, Anička zastávala matku, jak dovedla, mladší dívky jí pomáhaly, ba i na stávku po nebožtíkovi otci tkát se naučily a již nejeden tucet punčoch po strýci na jarmarky vypravily. Jiřík ovšem mnoho nepomohl, ten ještě stále se učil, vykonával jen posílky a drobné práce.

Sousedky navštěvovaly Koutnou zpočátku horlivě; leč ona nerada poslouchala jejich plané těšení, i přicházívaly pak řidčeji, stěžujíce si jedna druhé, že je Koutná srdce zatvrzelého. Věrně navštěvovala ji babička Kučerova, ač tuto zimu velmi těžce chodila; a v jednu prosincovou neděli, za mírného a suchého mrazu, vypravila se k ní i mlynářka Lexová.

„Chodím na nešpory do Zderadova, dyž se tam služby boží vodbejvají, a něhdy do našeho městečka za lesem, ale dneskom sem schválně zašla semka, abych se přesvědčila, co děláte,” švitořila drobná ženka, sundávajíc s lokte složený ubrus, jímž na cestu do kostela se vypravila, a po něm i kožíšek a vatovaný čepec a usedajíc na lavici kolem kamen upravenou. „No, je to lepší, paňmámo, nežlivá sem troufala! Dobře vypadáte!”

„Och neé, neé!” potřásala Koutná hlavou. „Sem špatná, – – ruka mi pořádem bolí, ať dělám nebo nedělám. íst mi nechutná, málo spím – a zdají se mi sny strašlivý, vo vohni, vo hlubokých kalných vodách, vo tom křtu, dyž sem přišla k neštěstí.”

„Náš vás přeukrutně litoval, paňmámo Koutná,” ujišťovala mlynářka účastně, „říkal, že ste si vedla statečně jako Rut nebo Judita a že ste pravá sestra. Ale já bejt váma, nebyla bych se vo tu Pakostovu vzala. Musí to bejt ňáká umíněná ženská, že se ouřadům a faře brání! Toť víte, naši taky s farou nedržej – ale Pakostova to přeďála!”

„Ona byla věrna svý přesvědčenosti a držela víru čistou, pravou,” odpovídala žena tiše.

266$

„To neříkejte, paňmámo! Dyť prej ďála jako lítá! Zdá se mi podobná k nebožtíkoj Faimonoj; ten taky nihdá v ničem popustit nechtěl – a umřel – hrůza povídat. Náš i dědeček říkají, že zavrhl ducha živého. Dědeček se s ním měl rád, ale teďkejc málo na něho zpomene.“

„A cák Faimonka?“ vyptávala se Koutná, chtějíc rozprávku odvésti od Pakostovy.

„Hospodaří tam na statku s Kačkou, cérou, a hde im to. Sou to dříčky hrozný, paňmámo. Šechno samy, jen sekáče a mlatce zjednaj, Kačka jezdí s koněm jako chlap! Naspořily už romadu set iednušek a eště im velebný pán František posílá!“

„Faimonka stejně to skládá céři, aby í uďála bohatou nevěstou,” podotkla Koutná.

„No, netroufám,” zavrtěla mlynářka hlavou. „Kačce je pomalu dvacet, ale k muzikám nechodí, je nemluvná, po chasnících nekouká, bojí se ich a hoši se vyhýbaj í. Faimonka, paňmámo, má inší oumysl. Tuze i to žere, že nebožtík nešel na věčnost jako věrnej katolík a křesťan, že se rouhal a svátostma sloužit si nedal. Chce to napravit, chce vystavět v Rovince kapličku ke cti svatýho Františka, jeho patrona a patrona mladýho velebníčka, – na tu skládá!”

Koutná, jež seděla na sedánku naproti Lexové, jí skoro u nohou, vypjala se a v ustrnutí chtěla zdvihnouti obě ruce, ale s tlumeným výkřikem je spustila, když prudce zabolelo jí v rameni. Mlynářka ptala se ustrašeně, zdali si ublížila, vstala z lavice a skláněla se k ní.

Leč Koutná složivši si levý loket do klína, máchla pravou rukou a řekla: „Zabolí mě ruka kolikrát za deň – – a bude mě bolet do smrti. – Už se, mynářko, nadobro neuzdravím, věřte tomu – – Ale lekla sem se vašeho vypravování!

Cák si Faimonka nepomyslí, že nebožtík ani na kapličky, ani na svatý patrony nedržel a že ho jenomej v hrobě zdvihá, dyž takle jemu jako navzdory peníze střádá? Dyby teďkejc z hrobu vstal, ve svým stavení se vobjevil a s ňou řeč vo tom zaved, – cák by mu řekla? Kerak by se vospravedlnila?” Ženě zahořely tváře a její tmavé veliké oči přísně hleděly na Lexovou. Ta sepjala ruce: „Pěkně vás

267$

prosím, paňmámo Koutná, rejš ho nechte spát! Mě se chytá strach, dyž na něho zpomenu, ba, je mi ouzko, dyž du na zderadovským krchově kolem jeho hrobu, – je zakopanej nedaleko mejch doučátek… Neměla sem vo tomle začínat.”

„Ale měla ste se Faimonce zmínit, že páše nepravost,” pokračovala Koutná nelítostně. „Přecej slyšíte u vašich, co je prauda boží, co modloslužebnost, – a nebožtík Faimon, třá drůbínek zbloudil vod zákona světla živého, jak povídá bratr Lexa, přecej za života držel se víry pravý. Už to byla nepravost, že mu zchystaly slaunej pohřeb na katolickej způsob.”

„To už pro velebnýho pána Františka bejt muselo, paňmámo,” vykládala mlynářka horlivě. „Cák by na farách kolem dokola řekli! A Faimonka stejně,” dodávala s tajemnou tváří, „tu kapličku smejšlí postavit jenomej, aby si u syna uďála dobrý voko. Snad vám pantáta Kvapil vypravoval, že se velebníček vod funusu v Rovince neukázal, – a sou to léta! Peníze posílá, něhdy pár řádek připíše – a dost! Co se Faimonka napláče, že syn na ni zaneuřel, třá mu neublížila. Eště v hrobě to mužoj vodpustit nemůže, pořádem na něho naříká a našim taky vyčítá, že nebožtíka v bludech utvrzovali, – nihdá do mlejna nepřijde. Bejvám s ňou jenomej u potoka, ve Zderadově nebo lechdes pousi. Dybyste se s ní sešla, istě byste i taky politovala!”

„Istotně bych í domluvila, aby nechala marnejch nářků a byla živa ve světle a v praudě,” odpovídala Koutná ponuře a sklopila hlavu.

„Ale dyť ste matka, paňmámo Koutná,” přela se drobná žena, majíc slzy v očích. „Jenomej si pomyslete, kerak by vám bylo, dyby děcka vaše na vás zaneuřely – Váša, nebo ten utěšený Iříček, nebo holky! Hádám podlévá sebe: dyby Růženka naše mě ráda mít neměla, – to bych rejš nechtěla bejt živa!”

Utírala si koutky očí cípem své hedvábné pruhované zástěry a tklivě zadívala se před sebe; když po chvilce mlčení podívala se opět na Koutnou, seznala, že hospodyně

268$

má stále ještě tvář do přísných vrásek složenu, i ptala se jí srdečně. „Cák vy svoje děti nemáte ráda?“

„Mám ich ráda dost,“ odpovídala žena s touže zachmuřeností. „Ale to máte tak, mynářko, vy si dítě počítáte za kus sebe, a proto chcete, aby příkladně František Faimon byl veušom matce po vůli. Já smejšlím, že má člověk vod Nejvyššího rozumem obdařený jednat podle vlastní přesvědčenosti, my rodiče máme dětem jenomej nejlepší cestu ukazovat, ale nutit ich, – to neé.“

„Byl by to pořádek na tom božím světě, dyby si děti dály, co samy chtěj,“ trnula Lexová. „To vy, paňmámo Koutná, jenomej tak povídáte, ale sama byste na to nepřipustila!” „Dyž nebožtík Koutnej umřel, přeukrutně sem si přála, aby moje děti byly na mou stránku,” vykládala žena zdlouha. „Ale nenutila sem ich, aby uďály vyznání víry. Váša, dyž mu bylo čtrnáct roků, dal se zapsat dobrovolně, bral si příklad ze strejce a poručníka svýho, Josefa. A Iřík, až dojde let, udělá, kerak bude chtět; má rozum a dar ducha, zaslepit se nedá. Teďkejc chodí na katolickou školu a školmistr má ho rád, bere si ho na pomoc kolikrát, dobře se snášejí. – Ale taky bratr Josef je s hochem spokojenej, neříká, že by Iřík chodil ve tmách a že jedná proti duchu a světlu živému.“

„Víte, paňmámo Koutná,” přiklonila se k ní z lavice drobná mlynářka, až se jejich hlavy skoro setkaly, „rejš bych, aby váš Iříček katolíkem zvostal. Častejc si zpomenu, kerak si s Růženkou hráli a rádi se měli, – a Lexů rod s Kvapilovým bejval dycky zadobře. Mohly by se ty děti, až vyrostou, žebrat. Vy z Iříčka vychováte školmistra, pána, a naše Růženka je taková drobná, tichá, do statku v Dolcích ani se nešikne. Máme i jedinou, přinese pěknej groš, mohli by mět dobře.”

Koutná i při své zachmuřenosti pousmála se pošetilostí mlynářčině: „Och, to sou marný řeči, mynářko! Sou to děti, a hdož ví, hde bude Růžence vaší a našemu Iříkoj konec! A na to by bratr Lexa ani nepřistoupil, aby mlejn vyšel z rodu, – a bylo by ho stejně škoda!“

„Snad víte, kerak to na tech horskejch mlejnech chodí,“

269$

naříkala Lexová. „Sou to krcálky! Zjara je vody, že nevíme, kam s ní, a po žněch, dyž bychme í potřebovali, ztratí se a my sme s mletím v koncích! Už si sady v kraji šafujou mašiny, aby na ty potoky vyzráli,– ale cák my! Eště dyby byl syn, řídili bychme ich taky, – ale pro cizího dát peníze šecky na marnou věc – – A naši by s tím ani neuměli.”

„Bratr Josef tech mašin je tuze velkej milouník,” potřásala Koutná k mlynářčinu horlení hlavou, „každýmu radí, aby si ich pořídil, že mu to bude k užitku. Vy se taky umoudříte, až uvidíte, že to ináč nejde.”

„Růžence budou k užitku hotový peníze, a neé mašiny,” durdila se mlynářka. „Každá matka přeje svýmu děcku nejlepší. Vy taky nechcete mět Iříčka pacholkem, ale pánem.”

„Už skorem netroufám, že to dokážu,” vzdychla žena zhluboka. „Jenomej si považte, mynářko, jaký rány na naše stavení dopadaly! Dost sem živobytí sháněla v tom svým vdouství smutným, dřeli sme šichni do oupadu… Přišla ta vojna, pak sme vyhořeli – dost na tom nebylo, eště ze mě se stal lazar. Neuvěříte, co stál doktor, co mazání, meducíny. A eště mi pořádem doktor vyhrožuje, že zdráva nebudu, nenechám-li práce každičkej, nevystěhuju-li se ze svýho stavení. Je prej v ňom nezdrávo! Cák si můžu vyběrat? Sem ráda, že to ten louda Novotnej postavil a že sem tesaře žehnala. Už to musím dát na Nejvyššího; esli mi ruka voteče a kost v ní bude slotit – jakáž pomoc, bylo mi to souzený…” Sklonila hlavu až nízko do klína a pravou dlaní hladila levý svůj loket, v němž patrně bolest se probudila.

„Ó ta Pakostova, ta Pakostova!” naříkala mlynářka. „Nebejt í – –”

„Nenaříkám na ni ani na svoje trápení,” vpadla jí žena do řeči. „Otec náš nás učil, abychme rozumem šechno pozemský trápení přemáhali, – říkal, že je to cesta, kerá brzo se skoncuje – – Chtěla sem vám jenomej ukázat, že nemám z čeho posílat Iříka na študie.”

„Pantáta Kvapil – – má ho rád,” namítala nesměle

Lexová.

270$

„Bratr Josef má sám ženu a ratolesti čtyři. A uďál pro mě, že to žádnej bratr v celým městečku eště pro sestru neuďál. Dyž Koutnej umřel, přidal mi na podíl otcouský vosum set, prál, že svou živnost dostal moc lacino, že sem zvostala ve škodě. Šak mu to lidi vyčítali – a Adna, švagrová, třá neříkala nic, potajmu plakala, že svejm dětem ubližuje. Babička Kučerová, teta naše, s tím přišla.”

„Je to věc neslejchaná, je!“ divila se mlynářka. „Ale dyť sou leckdes takový škole, hde chudej študiós zadarmo se vyučí a eště stravu a šaty dostane. Sou na naší i na vaší stránce.”

„Snad sou,” pravila Koutná zamyšleně. „Já Iříkoj ve štěstí bránit nebudu, toho hocha by bylo škoda na sedlačinu neboli na řemeslo. Dybyste ho, mynářko, slyšela, kerak hrá na housle! Srdce se mi v těle vobrací, dyž mi hrá žalmy, – a nejsem ženská rozplakaná. Ale vobětovat na něho nemůžu, musila bych ublížit zvostatním, prodat pole nebo zadní louku, – dyť sem eště dlužna za cihly, za drva, za řebíky.” Zamyslila se zase trudně.

„Šecko to bude, Pán Bůh pomůže,” těšila Lexová, vstávajíc z lavice a sahajíc si po kožíšku a čepci, jež si prve na vedlejší postel uložila.

Také Koutná vstala: „Nechvátejte, mynářko, dyť sme vás ani neuctili. Sama sem daremná – a ty holky jako by se propadly! Pořádem ich čekám, aby vám chlebečka podaly nebo pár vajíček usmažily, – a vony něhde na besedě! Sečkejte, dojdu do komory sama – –”

Leč Lexová již se rychle do kožíšku oblékala a pentle teplého čepce pod bradou vázala: „Dyť sem nepřišla pro poctu, – mám z toho rozum, že mi sloužit nemůžete! Až třá podruhý, až budete lepší! No, ty děti bych byla ráda uviděla, zvlášť Iříčka, ale přijdu zasej, stavím se! Buďte tu s Pámbíčkem a Panenka Maria vás vopatruj.”

Koutná neodpovídala na tento pozdrav, mlčky šla s hostem svým ke dveřím; když zahýbaly kolem okna, vedoucího teď již ne na šerou podsíňku, ale zpříma na náměstí, řekla vzrušeně: „Uhlídáte Iříka, zrouna hde dom.”

Na síni setkaly se ženy vskutku s chlapcem a Lexová

271$

hned se zastavila a se zalíbením si jej prohlížela: „Dyť tys mě už přerost, Iříčku, užs velikej študent, už bys si s Růženkou naší nehrál!”

Chlapec se jen rozpačitě usmíval a Lexová pokračovala, jako by jí byl odpověděl: „Ale přijdi k našim, už dávno s náma nebyls! Teďkejc u nás v Dolcích mnoho radosti nejní, ale až se udělá jaro, bude u nás krásně, na louce naší u lesa plno kukaček a bělin, Růženka tě zavede!”

„Když dovolíte,” pravil chlapec způsobně k jejímu naléhání, „přijdu rád.”

„Tyť máš způsoby jako ňákej pán z kancaláře,” libovala si mlynářka vlídně. „No, bude z tebe dobrej školmistr, tule paňmáma bude mět radost,” švitořila dále a brala se ze síně do průjezdu a odtud na nerovnou dlažbu náměstí. „Dokonca inačí to tu máte, nežlivá ste mívali,” podotýkala ohlížejíc se. „Bývala záprseň a branka, teďkomejc je to po městsky. –Jenomejc abych za šera došla,” starala se, „ňáko sme se zapovídaly, je dlouho!”

„Bejvá tu z Dolců a z Rovinky nedělního času dost lidů, třá se se sousedy po cestě strefíte,” upokojovala ji Koutná. ,,Že vzkazuju mynáře a dědečka pozdravovat a taky Růženku; a zjara i přiveďte, ať se přesvědčím, kerak vyrostla,” loučila se posléze, a uviděvši, jak drobounká žena zahýbá kolem bratrova stavení a jeho stodoly po širokých drahách do polí a spěšnými kroky se vzdaluje, vrátila se průjezdem do stavení.

V sednici, kde předtím s mlynářkou besedovala, ponenáhlu se stmívalo a také venku na rozlehlém náměstí nebylo lze jednotlivá stavení již tak zřetelně rozeznati.

„Netroufám, že mynářka za šera do mlejna dojde,” pravila žena napolo k sobě, napolo k hochovi. „A šla vo hladě! Hde jen ty holky se meškají! – Rozži, Iříčku!”

Chlapec sendal z kobky kulatou skleněnou lampičku naplněnou napolo olejem, napolo vodou, a vyhledav v koutě malý pískový kámen, podobný jehlanu, škrtl o jeho plochu sirkou, až v temné světnici zamihla se světelná tenká čára. Zapáliv knůtek a stavě lampičku opatrně na stůl, pravil, jako by odpovídal k žalobě matčině: „Naše holky jsou na

272$

besedě u Lidušky Hlaváčovy; viděly k našim jít mlynářku Lexovou a řekly, že vám smutno nebude a že by vám, maminko, jen překážely. Váša šel do dolní hospody s kamarády, sedí tam taky strejček Josef; vrátí se v šest a sestry také.”

„Jenomej aby,” vzdychla žena, usedajíc zase blíže kamen, do nichž, přidržujíc si levý loket k tělu, kus pařezu pravou rukou vhodila.

„Jistě přijdou,” ujišťoval hošík. „Říkal jsem jim! A vědí, že býváte kvečeru smutná, že je máte raděj kolem sebe.” Matka neodpovídala a hoch, přistoupiv k ní blíže a usednuv na stoličku, na které ona dříve seděla, pokračoval něžně: „Řek jsem jim také, že se proto hněvat nebudete, když si trochu pobesedujou. Váša se za celý týden tolik nadře, i strejček ho chválí, že dělá za dva, – a děvčata se vynasnažujou, aby vám byla ve všem k ruce, – Anička naše je už celá hospodyně! U Hlaváčů jim je dobře, je tam teplo a sucho.”

„Ba tam je sucho, tam nevyhořeli,” vzdychla žena. „Dyť já im jejich radost nevyčítám, synáčku, jenomej mi přišlo líto, že mynářku ničím neuctily. Ať si tam pobudou, dneskom práce nejní.”

Zamlčela se na dlouhou chvíli; pak pozdvihla zdravou ruku, položila ji na hochovu hlavu a hladila zvolna jeho husté, kadeřavé vlasy. Hoch se zarděl; nebylo zvykem matčiným mí ti se k dětem něžně; když nesměle zdvihl k ní zrak, pozoroval, jak na něm vážně a přemítavě spočívá její pohled. Opakovala si v duchu svou rozmluvu s mlynářkou o něm, svoje obavy o jeho budoucnost.

„Byls ve škole?” zeptala se, když její myšlénky zastavily se u častého pobytu hochova u učitele.

„Jen před polednem. Po obědě jsem se stavěl u strejčka a pak chodil po rynku, je tam pěkně umrzlo.”

„Myslila sem, žes snad ve škole hrál s panem školmistrem,” prohodila Koutná.

„Mám housle doma, pověšeny v komoře. Maminko,” pravil hoch náhle, položiv ženě na klín ruku, „jste dnes nějak zvlášť smutná, zahrál bych vám, umím mnoho nových písniček.”

273$

„Zahraj, Iříčku, ráda tě poslouchám,“ svolovala matka a hoch bystře vyskočil ze stoličky, proklouzl dveřmi a ihned se vrátil s houslemi. Chvíli, jak dovedl nejtišeji, je natahoval, ladil a smyčec zkoušel, pak postavil se opodál matky a počal zprvu nesměle, pak živěji hráti rozličné písně a árie, nejvíce sladkých, místy i zádumčivých nápěvů, jež bývaly v letech padesátých v Čechách oblíbeny a pak i do zapadlých škol venkovských a k učitelům se dostaly. Chlapec hrál; pěkně a pod jeho hbitýma rukama i laciný nástroj zněl příjemně.

Koutná opřela se zády o teplou plochu kamen, pravou rukou si podpírala čelo, ohraničené silnými, hladce sčesanými pásmy tmavých, poněkud již šedivějících vlasů, jež ztrácely se v černém na babku uvázaném šátku; naslouchala tiše několika kouskům, aniž co podotkla, až pak, po nápěvu smutném a táhlém, který hoch zahrál zvláště výrazně a s patrnou zálibou opakoval, řekla: „To je smutná, ale krásná písmička!“

„Viďte, maminko!” svědčil jí hoch radostně. „Tu hraju tuze rád a pan učitel taky ji chválí. Opsali jsme si ji nedávno.”

„Kerá je?” ptala se žena, mimoděk horlivosti chlapcově se usmívajíc.

„Říká se jí prej Poslední růže, je z opery ňáké, pan učitel ji slyšel i na divadle v Praze, ale vlastně je to národní píseň irská,” vysvětloval chlapec. „Jsou k ní taky verše hezké a smutné, od nějakého českého básníka přeložené. Kdybyste je chtěla vidět a si přečíst, opsal bych je ve škole.”

„Snad bych im ani neporozuměla, já na to světský říkání nejsem. Notu to má krásnou, vo to nic.”

Hošík baladu Flotowovu ještě jednou přehrál, matka zase pozorně naslouchala a pak podotkla: „Moh bys mi zahrát ňáký žalmy, ty mám nejrejši; ty ich umíš, slejcháš ich u strejce…”

Hochova tvář jevila poněkud zklamání, nemiloval příliš ty jednotvárné nápěvy, které slýchával u strýce i na kůru evangelického domu Páně, kam někdy s dětmi Kvapilovými a jinými kamarády chodíval; ale byl matce po vůli

274$

a zahrál jí několik melodií, které se sobě velice podobaly, Koutná nyní již neposlouchala tiše; skláněla tělo k dlouhým taktům nápěvů, zpívala k nim polohlasně, znajíc text přehrávaných žalmů z veliké části zpaměti. „Eště, Iříčku, ten čtyry a vosumdesátý,“ prosila konečně, „to je žalm Josefův, v našom rodě šichni sme ho měli voblíbenej.” S tváří jaksi slavnostně rozjasněnou a hlasitěji než dříve zpívala: „Věčný Bože, silný v boji, jak jsou příbytkové tvoji rozkošní a nejmilostnější…”

Když dokončila, hleděla před Sebe planoucíma očima, jako by zcela byla zapomněla, kde jest; a chlapec, dohráv, díval se na matku skoro bázlivě a nevěděl, má-li nový nápěv zanotovati. „Tenle žalm,“ pravila Koutná náhle, „zpívali sme vespolem při hodech lásky u Lexů v Dolcích; ty to nepamatuješ, třás byl s náma, byls děcko maličký. Je tomu už let romada,” dodala s povzdechem, uhladivši si čelo rukou, a upadla zase v myšlénky.

„Mám vám ještě zahrát?” zeptal se hoch nesměle, když stále v mlčení trvala.

„Už neé, Iříčku, až podruhý! Krásně hráls, pan školmistr si s tebou dává práci! Jenomej,” zarazila se trochu a pokynula mu, by těsně k ní přistoupil, „jenomej, aby tě nepřeved na svou stránku a ty pro učení a pro housle se nezvrh z rodu Kvapilova.” Dívala se mu upřeně ve tvář, a když hoch neodpovídal, v nesnázích vinul k sobě housle a smyčcem pohrával, pokračovala: „Tvůj otec nebožtík bejval na katolickou stránku. Kvapilovi sou psaný za helvety; ale my nešli nihdá za farou, my se spravovali tou věrou pravou, kerou nám předci zanechali. Nejní ti eště čtrnáct roků, nemůžeš se zříct víry, v kerejs pokřtěnej, – ale, synáčku, až přijdeš do let, nedej se svist na cestu nepravou, choď ve světle živém jako strejc Josef, jako dědeček a pradědeček tvůj. Ale ty mi nerozumíš,” dodávala rozčileně, když chlapec se rděl, a nemoha snésti plamenného pohledu jejího, klopil a odvracel oči.

Pohnut jsa bolestným a vyčítavým jejím hlasem a pohledem, odložil hoch rychle na postel housle a přisedl těsně k ní: „Ó rozumím, maminko… Strejček mi leccos řekl a já

275$

taky přečetl některou jeho knihu, já vím, že chcete, abych neupadal do bludů, abych se spravoval rozumem jako vy a strejc! A nebojte se, že mne pan učitel do bludů zavede; sám strejc říká, že poctivě drží pravdu, že se znal s panem Havlíčkem, kterého strejc má tak rád, a že do jeho novin leckterou zprávu napsal. Já vám, maminko, nechci být na hanbu, udělám, co po mně budete chtět!“

Rozčilená žena, jsouc ještě více rozechvěna vroucí, naléhavou řečí chlapcovou, rozplakala se nyní: „Dyť já tě, synáčku, nenutím, jenomej toužím, abys měl pravý poznání, abys byl podoben strejci Josefoj, ten je z ducha!” – – a zase jako dříve vlasy hladila hochovi, jenž hluboce se k ní skláněl.

„Uhlídáte, maminko, že si budu vždycky brát příklad ze strejčka a z vás,“ ujišťoval ji chlapec a díval se na ni upřímně svýma pomněnkovýma, oduševnělýma očima.

„Josef bude při tobě stát, až tu nebudu, a povede tě po cestách Nejvyššího a duch předků našich bude s tebou,” šeptala žena hlasem sotva slyšitelným.

Jiřík přece jí porozuměl: „Neříkejte to, maminko; vy s námi budete, ruka se vám zahojí, holky všecko za vás udělají, – odpočinete si!“

Řekl to tak lítostivě, že již mu neodpírala a dále hladila jej po vlasech a po tváři. Oba mlčeli a do velikého ticha sednice z náměstí skorem vyprázdněného zřetelně sem zazněly údery věžních hodin. „Šest,” počítala Koutná. „A Váša ani holky nejdou!”

„Až uslyší, že šístá odbila, jistě od Hlaváčů se vyberou,” omlouval chlapec. „A Váša taky přijde.”

Opravdu asi za čtvrt hodinky přišly dívky, a nejstarší, Anička, asi sedmnáctiletá, hned klekla ke kamnům, rozdmychala znovu oheň, že jasně se rozhořel, snášela mléko, mouku, by uvařila mléčnou polévku. Mezitím omlouvala sestry i sebe, že dříve se nevrátily; domnívaly se, že mlynářka Lexová déle na besedě pobude, u Hlaváčů dlouho nebyly a ti je pustit nechtěli. Matka navzájem jim vypravovala, že tu Lexová byla bez mužských a že se obávala návratu za tmy, a jen žalovala, že nebyly doma, aby jí

276$

něco na poctu uchystaly. Jinak že jí smutno nebylo, Jiřík na housle jí hrál a s ní hovořil.

Anička, urostlá a na svůj věk velmi statečná dívka, hbitě otáčela se po světnici, brzy dohlédla k plotně, pak zase odbíhala do komory, by sváteční šat odložila; mladší dívky také již se odstrojily, nanesly sestře ze dvorku dříví, položily na stůl bochník chleba, lžíce, slánku. Tu i Váša se vrátil a všichni usedli kolem stolu a jedli z velké, žlutě polévané mísy vřelou polévku, kterou Anička před ně postavila. Každý ukrojil si krajíc chleba a k polévce přikusoval.

Mezi jídlem vypravoval Váša, že v dolní hospodě bylo plno zdejších i jinostranských; hrálo se prý hodně v karty, ale všichni toho zanechali, když strejc Kvapil počal vypravovati o Praze a jaké prý se tam nyní dějí věci. Hrozné prý tam je pronásledování Čechů, strejc prý povídal, že je to jako za pana Havlíčka, a mnoho na něho vzpomínal. Má prý všecky ty zprávy ze svých novin, a také z Litomyšle od Kostlána, kožešníka.

Dívky sice naslouchaly, ale nezajímalo je vypravování o perzekuci a panu Havlíčkovi, brzy po večeři se vytratily, Anička šla do chléva, Máňu vzala si s sebou, by nadojené mléko odnesla do kamenice, a Milku poslala, by šla do komory ustlat a šatstvo uklidit.

Jiřík chvíli zůstal u matky a bratra; snažil se uchytiti nit Vášova povídání, – leč stále se mu vracela matčina slova, když dnes odpoledne byli sami, její pohledy, její úzkostné obavy. Byl vším tím tak unaven, jako ubit, že rád ulehl, když Milka i jemu ustlala na lavici za stolem, kde obyčejně spával.

Koutnou hlavně těšilo, že bratr v hospodě zase všecky přítomné svým rozumem vedl a poučoval; vyptávala se syna dále a projevila úmysl, že poprosí Josefa, aby také jí pověděl, co mu Kostlán litomyšlský vzkázal a co noviny kladou.

Tím vším zapomínala poněkud na vzrušení dnešního odpoledne; teprve po odchodu Vášově na strop, kde spával, když Anička pomohla jí na lůžko vedle kamen a lam—

277$

pičku zhasila, ve tmě a tichu vracely se jí obavy o budoucnost Jiříkovu. Byla unavena, a přece nebyla s to usnouti; pobolívalo ji v rameně i v lokti a nemohla dobře polohu měniti, by spíše spánek si přivolala. Rozkládala si v mysli, co vše bratrovi řekne, jak ho poprosí, ne aby penězi chlapce podporoval, ale aby při něm stál, aby se zeptal po oněch školách, o nichž se mlynářka zmiňovala. Slyšela mnohokráte na věži odbíjeti čtvrti i celé hodiny, slyšela klidné oddychování chlapcovo i praskot stolu a lavice, když sebou pohnul; až o půlnoci upadla ve spánek.

Druhého dne nezapomněla na své předsevzetí; uložila dětem, aby jakmile strýce uhlídají, vybídly jej k návštěvě u matky, zvláště nebude-li míti právě napilno. Ještě týž den vyřizovala jí Anička, že strýc odejel sice kamsi se zbožím, že však jakmile se vrátí, k ní nejspíše večerního času přijde. Byla právě s dcerou Milkou sama ve světnici, když Kvapil vstoupil; děvče dělalo u punčochářského stávku, dokud soumrak mu práci nepřekazil, a rozsvěcovalo si nyní lampu. Koutná, aby tak zcela nezahálela, špulovala na špulíři děvčeti světlemodrou vlnu.

Vidouc bratra ustala a chtěla ze své stoličky vstáti. „Jenomej seď, Helenko,” nutil ji Kvapil, „nedělej si kvůli mně nepohodlí. Něco po mně chtělas? Přitížilo se ti?“

Upíral na ni své hluboké oči s takovou účastí, že jí to až lahodilo. „Je se mnou postejně,“ ubezpečovala jej. „Ani líp, ani snad hůř. Proto sem nevzkazovala. Říkal Váša, žes v dolní hospodě ledacos vypravoval vo Kostlánoj litomyšlským, vo Praze; já málo slyším novýho, sem tu jako v arestě. Tak se mi zachtělo s tebou si promluvit, – stejněs dávno se mnou nebyl. Pěkně tě prosím, něco mi pověz, co se ve světě děje. Zapomenu drůbínek na svoje trápení… Co je s Kostlánem?”

„Ono se to šecko Kostlána tak tuze netejká,“ vysvětloval Kvapil, usedaje blíže sestry na lavici, opíraje si loket o stůl a ve dlaň klada hlavu. „Kamarád jenomej mi dotvrdil a vysvětlil, čeho sem se už ve svejch novinách zpola dočetl. Přecej víš, že má v Praze syna, Prokopa, v knihtlačitelskej oficíně, a ten mu ve psaní tak leccos svěří, co ani noviny

278$

psát si netroufaj. A Kostlán to zasej řekne nebo napíše mně.”

„A co mu píše?” ptala se žena, pohybujíc teď volněji rukovětí špulíře, aby nepůsobila přílišný hluk; již hrkot železného stávku Milčina, třebaže stál dále od rozprávějících, u okna, činil Kvapilovu řeč chvílemi těžko srozumitelnou.

„Píše mu, že každičkej den po práci strefí se s těmi nepřáteli českýho národa něhde na ulici, a že stejně ho někerej deň chytnou. Študenti a ta zvostatní omladina, zvlášť tiskaři, se srocujou, pořádaj pochody, písně proti Němcům zpívají a policii poštívaj.”

„Chuděra Kostlán! Ten asi poměje strachu! Nemá mu to ten hoch dělat!“ litovala Koutná.

„Kamarád má radost,” odpovídal Kvapil a obličej celý se mu rozzářil. „Říká, že dyby byl v Praze, táh by s tou omladinou taky. Je to zasej jako za pana Havlíčka! Snad hůř! Tehdivá se nám svoboda teprú rozšeřovala po tmavej noci, – teďkejc nám i už dali, a zaseje nám i berou!”

„Smejšlela sem, že už je dobře; říkals, bratře, že byly dány dočista nový zákony, že nastává panování světla živého, – byls spokojen,” vyzvídala Koutná udiveně.

„Tomu už je dávno. Podobalo se před tou vojnou, že bude dobře, pořádem líp. Vobrátilo se to v Čechách pojednou. Už přes rok to trvá.”

„Nihdá vo tomle ses nezmiňoval,” divila se Koutná znova, „Až teďkejc.”

„Bylo inšího trápení,” máchl bratr rukou. „Užili sme ho vobá dvá! Vojnu sme dost ztěžka přestáli, náhradu dostali malou, pak ten požár, stavba, nemoc tvoje – – Já z novin šecko věděl, ale nezmiňoval se ti; ani bys nebyla dbala. Ba ani kamarádům sem vo tom neřek, taky nedbali, taky

měli dost starostí svejch. Ale žralo mě to dost – – až tule

v hospodě, dyž sousedi naříkali, jaký maj břemena, nenezdržel sem se, abych im neukázal, že inší nesou břemena eště větší!”

„Troufám,” potřásala sestra hlavou, „že horší trápení nežlivá my tu v městečku už nesnáší nihdo ve světě.”

279$

„O snáší, milá brachu, snáší stokrát horší!” rozohňoval se Kvapil. „Je prauda, my mnoho zkusili vohněm, ale přecej sme na svobodě, můžem si dělat svý. A tam ti národová, redaktoři a poslanci, keři bojujou za praudu a za svobodu, sou zavíráni do tmavejch žalářů, – a ty noviny, kerý maj nám vosvítit rozum a učit nás, co je zákon, co je právo, sou zakázány, každou chvíli musej vycházet pod inším mínem a platit tisíce a tisíce zlatejch pokuty! A to jenomej proto, že držej praudu a nechtěj na to dopustit, aby přišel k vyhubení slaunej českej národ!”

„Pro tole že by byli ti učení páni zavíraný?” trnula Koutná a všecka její tvář byla rozrušena živým zájmem.

„Bodejť byli!” pokračoval Kvapil vždy ohnivěji. „Eslipak bys uvěřila, že za pár měsíců dali českejm redaktorům dohromady přes šedesát let kriminálu a za padesát tisíc zlatejch pokuty! V novinách to bylo kerejsi deň vypočteno.”

„Toť je peněz – a že ich ti páni seženou!” pravila žena rozvážně. „No, voni sou hlava šeho, voni se za nás zvostatní, sprostý vobětujou a sami zkoušejí.”

„Šak zvostatní zkusej taky dost a dost,” vysvětloval jí bratr. „Lidi sou na mizině tou vojnou, ale jak daně nezaplatěj, hned maj exekuci na krku, ba i vojsko přijede a do lidí střílí! A dyž se ouřady dovědí, že je někerej sedlák neboli živnostník vlastencem, že na tábory chodí, tu mu neslevěj ani krejcaru, ba hnedkom před soud ho volají. Dyby teďkejc pan soudce Volák byl naživě, ten by koukal, jaký mu dávají řízení, – chuděra, nepřečkal by to!”

„Tábory?” opakovala Koutná slovo z vypravování bratrova, jež znělo jí zcela nezvykle.

„To je takový shromáždění českýho lidu, kde se mu řeční o jeho právech a kde se posiluje praudou a světlem živým. Byly tábory na Jičínsku, na Hořicku a pod vrchem Řípem, a taky u Prahy, nežlivá byl vyhlášen výjimečný stav.”

Zase opakovala žena: „Výjimečný stav?”

„Toť, milá brachu, výjimečný stav, stanné právo a náhlý soud!” pokračoval Kvapil slavnostně a kýval prudce hlavou. „Vypověděli českýmu národu vojnu a chtěj ho

280$

vyhubit z povrchu zemskýho. Místo ouředlníků dosazujou jenerály a vojáky, zakazujou mu mluvit a jednat, nejrejši by mu dali voprátku kolem krku, a dyž ne voprátku, alespoň vohlávku, chomout. To proto, že jeho slauní předci bojovali za svobodu svědomí, to proto, že náš svatý mistr Jan Hus za praudu se dal upálit a protože biskup Komenský a šickni svatí bratři a děti světla čistého živého rejš ze země vyšli, nežlivá by se spustili svý přesvědčenosti!“

„Toť, toť,“ přitakala žena s tváří taktéž již rozzářenou; nyní z nejisté mlhy bratrových rozprav politických octla se na známé a milé půdě.

„Ale musíme se řídit podlévá pana Havlíčka,” horlil Kvapil dále. „Jeho taky přemlouvali, mu poroučeli, a on se vyslovil, že přece zrádcem nebude. To sem taky v neděli řek v dolní hospodě sousedom; musíme ukázat, že si vážíme předků, že sme poslušní jejích příkladů a příkladu pana Havlíčka. Jenomej co bude po zejmě, musíme taky ňákej tábor žehnat, u Skutče na Humperkách nebo na Košumberce u Luže, ať nás třá potomej pokutujou a před soud volají! Pro boží praudu a pro slávu předků bych se taky dal zauřít jako ti páni redaktoři!“

Ale tu již Koutná s bratrem nesouhlasila. „Cák bysi u vašich počali, Josefe?” napomínala ho. „Adna, švagrová, by si nepomohla, – a ty dětí! A já tu, bratře! Dyť já taky šecko jenomej skládám na tebe, na tvou radu a pomoc!” Rozslzela se, volně utírala si oči rukávem a pak je na bratra upřela vroucně a toužebně. Vzal ji za zdravou ruku a silně ji tiskl; nemluvili chvíli, takže bylo jen slyšet kovový rachot stávku Milčina, a když tato na vteřiny ustávala a odpočívala, chraplavý tikot starých hodin.

„Eště sme ten tábor nezehnali a mě taky eště do arestu nevodvedli,” pokoušel se Kvapil žertovati, ale sestra zůstávala smutná, a jako by vlastní slova byla jí cosi připomenula, naklonila se ke Kvapilovi a polohlasně, aby ji snad dcerka neuslyšela, jala se mu vysvětlovati: „Byla tu v neděli po nešporách Lexová z Dolců a za řeči se taky ptala, esli Iřík náš bude jako školmistrem, esli ho dám na študii. Prála sem í, že sem měla ten oumysl, ale že teďkejc sme tuze vobklíčený.

281$

Zmiňovala se, že sou ňáký školy i na naši, i na katolickou stránku, hde může se vyučit chlapec chudej. Tys, Josefe, světa zkušenej, hleď vo tom získat povědomost. Teďkejc Iřík eště let nedošel, nemůžeme dělat ničehož nic. Až dojde, budu dávno zakopaná… Teda tě žádám, Josefe, abys se mýho dítěte ujal; hleď, ať voddá. se pravý víře našich předků, ať se drží praudy a v ní pořádem víc světla moudrosti nabejvá, Nespravuju se tím, co naši faráři kážou, spravuju se jenomej zákonem Nejvyššího; ale esli smejšlíš, že bude mět k praudě cestu bližší, dyž udělá vyznání víry evandělický, poraď mu, kerak se zachovat. A vyhledej mu ty školy a přimluv se za něj! Vášovi usedlost snad přecej zachovám, holkám uchystám vejpravu nebo do služby ich vypravím – mám pro ně peřin, plátna, kanafasu, před vohněm sem ich šťastně uchránila, ale Iříka, toho už musím vodevzdat tobě a do vůle Nejvyššího.”

Žena mluvila zprvu zdrženlivě, leč ku konci přece se rozčilovala a rozohňovala, takže i děvče u stávku udiveně po matce se ohlíželo a častěji v práci ustávalo. Ale Koutná ve svém rozechvění již nedbala o zatajování své rozmluvy, upírala své veliké oči na bratra dychtivě a horečně a spínala své v klíně uložené ruce.

Kvapil byl až v nesnáze uveden jejím naléháním; cítil, že při její zmínce o nedalekém odchodu cosi mu svírá srdce, a přece věděl, že nesmí jí obavy své ukázati. Položil jí jemně ruku na rameno: „Toť víš, Helenko, že ani Iříka, ani děti zvostatní nevopustím, – dyť sem im poručníkem a tys bejvala dycky moje znejmilejší sestra. My si rozuměli vodjakživa… A já doufám, že budem eště dlouho pospolu chodit ve světle živém a rozumem přemáhat, co nám svět uloží a čím nás trestat eště bude.”

Když žena, neschopna jsouc slova, jen hlavou prudce vrtěla, dodal měkčeji než dříve: „Dybys přede mnou měla vodevzdat ducha svýho do toho velikýho moře světla živého, v němž sme v životě a ve smrti a kerý je v nás, – vo Iříka se neboj! Bude můj, jako by byl ratolest vlastní, přičiním se, aby ve škole života stále vícej moudrosti nabejval.”

282$

Koutná několikráte k bratrově řeči němě přikývla a patrně se uklidňovala. „A na ty školy se přeptáš?” tázala se konečně. -

„Vím vo něch už teďkejc, Helenko, a mám známosti v těch, co sou na naši stránku. Esli bude Iřík chtět bejt školmistrem, připravíme mu cestu. A dyby stejně nechtěl, – ten chlapec, sestro, se neztratí! Duch předků našich vešel do něho, on šecky věci poznává a čím dálej tím víc poznávat bude. Je náš, je můj, víc než ratolesti mý vlastní. Bude rodu našemu na oslavu a tobě, sestro, pro radost. Eště se třá jeho slávy sama dočkáš!”

A Kvapil, usmívaje se na sestru slibně, vstával ze svého místa.

I ona vstala od kamen. „Nedočkám, bratře,” odpovídala mu přistupujíc k němu. „Ale nedbám, dyž ze mne spadla starost vo Iříka a děti zvostatní. Sou tomu leta, co z trápení nevycházím; už sem ztrmácena a chce se mi vodpočinku. Víš, Josefe, kerak otec náš říkával, že je život pouť, ale že se brzo skoncuje, abychme byli trpěliví a vodevzdaní? Já táky šeho se vzdávám a šemu se vodevzdávám.”

Milka dávno přestala na stávku pracovati, vstala, a hodlajíc lampičkou posvítiti strýci, zaslechla řeč matčinu. Postavila světlo opět a vrhla se ke Koutné: „Och, nemluvte tak, maminko, vy s náma budete, – dyť by z nás byli dočista sirotci!” Objímala ji tak prudce, že až žena vykřikla, když dotekla se churavého ramena. Sebrala se však rychle, aby plačící dívku upokojila, a řekla s úsměvem,

V nějž mísilo se tělesné utrpení: „Já si smrt neudělám, – až Nejvyšší zavolá k odchodu, vodeberu se za pokynem jeho. A bratr bude s váma seušema.”

Děvče bázlivě ucouvlo, netroufajíc si matku, tak vážnou a přísnou, znovu obtěžovati a obávajíc se zároveň, by jí láskáním zase neublížilo. Odebralo se se strýcem do síně a průjezdu a přálo mu dobrou noc.

„Nedejte matce upadat ve smutný myšlínky, hleďte i rozveselovat,” napomínal Kvapil Milku. Ale sám, když vstupoval na tmavé náměstí a zahýbal k svému domku, těžce zavzdychal nad churavou a rozteskněnou svojí sestrou.

283$

«15»

Po vzhůru se pnoucí ulici, jež vede na rynk městečka, vesele se svým vysoko naloženým trakařem hrčel Mlejnek z Pasek. Ulice sloužila zároveň za ukončení okresní silnice, jak tomu nasvědčoval pískovcový sloup při rozcestí, hrubými písmenami a číslicemi pomalovaný, ale přesto byla hrbolatá, leckde vymletá vodou, jež rozlévala se po ní z blízkého neupraveného potoka a z nádržek při maličkých mlýnech a olejnách, odedávna tu stávajících. Mlejnkovi často zarazilo se kolo, často bylo mu z rýh zahýbati na rovnější půdu; ale on stále se usmíval, jako by tajnou radostí byl uvnitř zahříván a rozjasněn.

Kolem něho zářilo teplé, skoro dusné odpoledne na konci srpna, vzduch se mihotal a v něm nablízku nádržek a kaluží tančilo na tisíce mušek a komárů; v zahrádkách při dřevěných chalupách voněly mdle pozdní růže aneb pitvorné, růžověžluté květy kozího listu, které v úponcích plazily se leckde pod lomenicemi mezi okny; i zašlé skleněné tabulky leskly se v úpalném světle a kdejaká barva čerstvě pokrytých střech taškových neb skleněných koulí v zahrádkách neb pestrých hraček, jež si děti vystavily na okenních římsách, vystupovala silně a téměř nápadně.

Mlejnek jda mimo dotýkal se toho všeho zrakem; leč bylo zřejmo, že není to veselý, barvitý a klidný obraz sluncem prohřátého podměstí, jenž činí jej spokojeným a usnadňuje mu cestu, v prachu a parnu dosti nemilou. Minuv poslední zahrádky, vyjel kolem dolní hospody na náměstí mezi obě řady souvislých domů a domků.

Za oněch pět let a několik měsíců, jež přešly od požáru, nabylo náměstí zcela jiného rázu, než jaký mělo, když po něm ubíral se pohřeb Koutného aneb když žena jeho Helena, stojíc vedle loudavého zedníka, teskným zrakem kolem sebe se rozhlížela. Domky byly téměř všecky obnoveny, stavení to nízká, střízlivá, dosti plochých střech a hlubokých, zatemnělých průjezdů. Tu tam některý zámožnější soused postavil si i patro neb alespoň v podkroví pokojíček se zděným štítem; ale ani tato úpravnější stavení nepo-284$

skytovala pohledu tak rázovitého, milého jako staré podsíňkové stavby na sloupcích se svými ohromnými sedlovými střechami, lomenicemi, korouhvičkami a vikýři, jichž na horním konci rynku zůstalo z obou stran několik zachováno.

Tu tam při některém větším domě obchodníků neb živnostníků krčil se ještě Y polovičních sutinách nedokončený přístavek, jehož temné obrysy mizely mezi nápadnou žlutí a bělí zánovních zdí; na místě starého rathouzu ještě zelo veliké spáleniště; za stálého nedostatku obecních peněz nerozhodli se dosud „rádní”, zdali městský dům obnoví, pozemek prodají neb pro stavbu příští školy zachovají. Podivně vypadala tato strana rynku, a ani bujná skupina stromů kolem štátuje nestačila černý průlom zakrýti a ponurost její zmírniti.

Zato strana protější, na západ, byla souvislá a neporušená a mezi staveními vynikal na rohu uličky do polí vedoucí patrový domek Josefa Kvapila, v pozadí s malou pavláčkou. K němu zajel Mlejnek a zastavil se s trakařem na úzké záprsni pod pavláčkou; sendav si s krku popruh, zašel kolem rohu na náměstí a nahlédl zasklenými dveřmi do krámku, kde bylo složeno množství železného zboží, kos, řetězů, balíky s hřebíky různých velikostí, na druhé straně pak nahromaděny a hrubou plachtou přikryty štůčky plátna a uzle s přízí.

Nevida tam nikoho, řekl si polohlasně sám k sobě: „Budou na poli nebo na louce, – ale poďvám se eště do dílny.” Obešel znovu roh stavení, přistrčil trakař blíže k zadnímu vchodu a vzal za hrubou kliku; mimo očekávání povolily dvéře a on prázdnou síňkou mohl se bráti hlouběji do pozadí, kde míval Kvapil svou dílnu.

Dvéře její byly otevřeny, zahlédl kamaráda, an sedí na hrubé, učerněné lavici u stolu rovněž tmavého, pokrytého nástroji, hřebíky, cvočky a úřezky kůže. Měl na sobě kromě vybledlých, ve vysokých uherkách se ztrácejících nohavic jen vestu, přes ni zástěru z modrého plátna a rukávy silné, začerněné košile vysoko vyhrnuty. Stloukal malým kladívkem jakési řemení a vedle něho na lavici i na dlažkách leželo několik opotřebovaných ohlávek.

285$

. Kladívko řinčelo o cvočky a drátky, jimiž řemeny k sobě pojil; neslyšel kroků Mlejnkových, až tento, zastaviv se ve dveřích, řekl hodně hlasitě: „Zdráv buď, bratře!” Teprve teď zdvihl Kvapil tvář, živou jako vždy, v níž však kolem úst a očí objevovaly se hojné vrásky; vida soudruha, usmál se, a odloživ práci, šel mu na krok vstříc.

„Už sem myslel, že ste šickni na poli neboli na louce,” vykládal Mlejnek spěšně, „kouk sem do krámku, do síně, – sady prázno! Eště že sem zpomenul na dílnu, hdes, bratře, dělával!”

„Bejvám tu málo,” vysvětloval mu bratr, „mám ten obchod, faktorství, mnoho jezdím, pole taky držíme pod třicet mír, nemám na řemeslo hdy. Něhdy přecej sousedi něco přinesou nebo je něčeho potřeba u našich, – proč bych to neuďál, dyž sem tomu vyučenej?”

„Nechal sem si na záprsni krakár, bratře, vezu knihy z počty,” vpadl mu Mlejnek do řeči. „Vzal bych si to semka, aby se mi nic neztratilo.” Odešel do síně a za chvíli objevil se opět, táhna trakař opatrně po dlažkách a stavě jej konečně přede dvéře dílny.

„Byls na počtě a pro knihy?” opakoval Kvapil. „A s krakárem?”

„Nebylo čeho vodvážet nebo dovážet, jenomej ty knihy. Nechtěl sem Lucku trmácet pro pár uzlů, natahala se dost vo žněch a teďkom nastávaj votavy; pučuju i a pomáhám s ní sousedom, šak víš!” vypravoval Pasecký. „Přišlo mi avízo, že už nám z Prahy ty knihy poslali; nemohli se dočkat ani Kubík, ani strejc Košnár, a ty, bratře, stejně taky budeš chtět svoje, abys ich moh rozdat svejm a přeříkat. Dám ti ich rejš hnedkom, budu mět menší náklad.”

Vyšel na práh, klekl k trakaři a opatrně sendával balíky v těžký šedý papír otočené a provázky ovázané. Provázky rozvazoval, papíry rozprostíral na dlažky a knihy, v malých stozích narovnané, obracel, aby byl titul jejich navrch. Byly to z většiny malé, dosti tenké brožury, desek oranžových ; jiné, větší, měly obal zelenošedý a pod tituly známý

286$

odznak; hvězdu a věnec protkaný mečem a pochodní.

Kvapil přestal pracovati, sepjal ruce v klíně a zeptal se tlumeným hlasem: „Co, bratře, vezeš? Vezeš spisy pana Šťastnýho?”

„Vezu, tady ich mám; zepsal a vydal zas ňáký nový, to bude pro tebe. A bratřím na Pasekách vezu tu první jeho knížtičku, cos im spíš putoval. A taky Matici lidu vezu; eště sme šecko za loňskej rok nedostali, tak je toho víc. A za letošek už je jich taky kolik.“

„Šak sem už peníze za členy poslal a nakazoval, aby nám to dali do pořádku,” kýval Kvapil hlavou. „Lůni se tuze líbila povídka, co zepsala ta paní spisovatelka, o dětech světla, kerak bojovaly proti páterům jezovitům, hnedkom nám několik členů přistouplo a knížtičku si žádalo, Inšího nejní? Cák Svaté písmo člověčenstva?”

„Už ho mají na Pasekách mockrát, v Dolcích Lexovi taky si ho koupili a tady ve městě se ho prodalo asi šest knížek, vzal si Loukota rohovskej a inší. Ale, bratře,” zavrtěl Mlejnek hlavou, stále ještě knížky rovnaje, „co sme ty spisy pana Šťastnýho číst začali, už nám Svaté písmo člověčenstva nejede! Kubík taky říká, že to pan Šťastný dokonca ináč bére!”

„Kniha Micheletova je výborná, vypravuje nám, jak se světlo a prauda rozlívaly po světě od nejdávnějších dob,“ odpíral Kvapil, „může se číst v ní i ve spisech pana Šťastnýho. Přecej víš, bratře, že sme se dycky spravovali veršem z bible: Zkuste všeho a nejlepší podržte. A Svaté písmo člověčenstva napsal muž, kerej byl z ducha. Lexom se tuze líbilo, dědeček Lexů dával si ho předčítat doposledka, a dyž něčemu nemoh přijdít na kloub, hnedkom se mě vyptával.”

Mlejnek položil stoh svazečků na práh, ostatní si rovnal zase do balíků a přitom povídal: „Bratr Kubík nejdříu Svaté písmo člověčenstva taky přeukrutně chválil a přeříkal ho snad dvacetkrát; ale teďkejc říká, že ten francouzskej pán se přecej mejlil, že je to dokonca ináč. Těžko prej uvěřit povídání vo duchu a věčným světlu světa, dyž žádnýho ducha nejní.” Vstal teď se země, a sebrav svazky

287$

prve na práh položené, podával je Kvapilovi. „Tak, bratře, tu máš spisy pana Šťastnýho, menuje se to O spasení po smrti a ten nejprúnější spis nám taky zase poslali, ten…,” snažil se přečisti titul jedné z brožurek v oranžových deskách, ale nemohl, maje jich plné ruce, od sebe je odsunouti.

„Já vím,“ pravil Kvapil. „O doplnění našeho národního programu.”

„Eště inší tu je: Dekret o neomylnosti papežské,” vykládal Mlejnek, jenž zatím knihy na lavici vedle přítele položil. „Šak i nebudeš chtět, nejsi katolík, – cák je ti po tech římskejch kejklích!”

„Taky si i přečtu; na vandrech za mladejch let sem ty černý pány poznal, v klášteřích pracoval, chtěl bych se zasej přesvědčit, kerak si počínaj a co pan Šťastný protivá tomu píše.” Nahnul se ke knížkám, a otřev si ruku o zástěru, počal je roztřidovati.

„Ty Matice lidu si taky vem, co ich na zdejší připadá, smejšlím, že sem to vypočet dobře. A Zákeřníky ve fraku chtěl Loukota a Hladík, truhlář, nechám ich tu,” upozorňoval Mlejnek.

„Hnedkom knihy do seknice na římsu uklidím, tady v dílně by se pošpinily.” Mezitímco Kvapil sbíral svazečky, urovnával si kamarád jeho přede dveřmi své balíky a kladl je na trakař. „Abych se vybral, je dlouho,” podotýkal, chtěje si popruh kolem krku navléknouti.

„Sečkej, bratře, šel bych tě vyprovodit, jenomej co se Adna s dětma a děvečkou vrátí. Šly se podívat na zadní louku a do lesa, nakosit trochu trávy a haluzek a šišek nahledat, krávy vzaly s sebou, aby se napásly. Bylo dnes tak krásně! Ale budou tu co nevidět. Zatím si nacpi a zakuř,” podával mu měchuřinu s tabákem, kterou měl mezi nástroji na stole ležeti, „já se drůbínek vošplíchnu a vemu si kabát.”

Mlejnek odložil zase popruh, vyňal ze záňadří svou řezanou slezačku, nacpal a zapálil si a usedl na lavici, kterou bratr právě opustil. Slyšel, jak Kvapil otevírá a zavírá dvéře „velké seknice”, a trpělivě čekal, až se zase objeví.

Za chvíli přišel, umyt a v kabátě, na hlavě slaměný širák.

288$

„Ňáko nejdou; skočím za stodolu, snad ich přivolám,” řekl spěšně a ihned zase se vytratil.

Mlejnek opět trpělivě se usadil a díval se kolem sebe po malé, nízké dílně a pak z okénka vedoucího na dvorek a dále na cestu ke stodole a do polí. Když pak slunce počalo do jizbičky padati šikmo a jeho paprsky pozbývaly své žhavosti, zalekl se přece blízkosti večera; nepokojně vstal, z okénka se nahýbal, a když kamaráda neuviděl, do síně sešel a z ní trakař na záprseň vytáhl.

Chtěl právě vyjeti do náměstí, když zastavilo jej Kvapilovo volání: „Sečkej, sečkej, už sme tu!” Viděl hospodáře, jak se kvapně blíží, jak za ním děvečka pohání dvě krávy a vzadu hospodyně, vlekouc na zádech naplněnou trávnici, shrbeně bere se kupředu.

Daleko ještě za stodolou bylo slyšeti smích a rozprávku Kvapilovy omladiny, která asi schválně vzadu se omeškávala. Mlejnek se zastavil, pozdravil Kvapilovu ženu, která pod svým břemenem sotva poděkovati mu mohla a za děvečkou na dvorek a do chléva se ubírala; muž jí vysvětlil, že půjde s kamarádem kousek cesty a že pouze jejich návratu z louky vyčkal, aby nebylo stavení zcela opuštěno, pak hned dal se s Mlejnkem na cestu.

Náměstí bylo liduprázdno; patrně i obyvatelé jiných domků zašli si na louku, do polí aneb dokonávali svůj úkol v dílnách za těchto předvečerních hodin. Bylo tu tichounko, ani koruny stromů u kříže a štátuje nešuměly v dusném bezvětří, jen voda v nových, po požáru zřízených kašnách šplounala z rour do kamenných nádržek a někdy ve větvích zacvrlikala ptáčata. Mlejnkovi jelo se teď po rovině a s menším nákladem lépe, a přítel mu sotva stačil, tak to bral zostra; za málo minut octli se oba za horní hospodou u posledních domků, které tu silnici paseckou lemovaly.

Brzy cesta opět vzestupovala. „Takle, bratře,” upozorňoval jej s úsměvem Kvapil, klada mu ruku na šíji, „nebyl by ti můj průvod platen ničehož nic, ani drůbínek bychme si nepohovořili! A stejně, dlouho bys takle jet nevydržel!”

Mlejnek polevil a snažil se přizpůsobiti se kročejům

289$

průvodcovým. „Ňáko sem se rozjel! To že sem si u tebe vodpočal; teďkejc mě to žene dom.“

„Nejní dlouho,” upokojoval Kvapil a zase mu položil ruku na rameno; „sluníčko eště stojí nad Dolci, eště nezajde. A do díla se dneskom už stejně nedáš.“

„To nedám; ale chci ty knížtičky eště vodvíst, kam patřej, bratři si jich za kvíčerka třá prohlídnou nebo i přeříkaj. Až se nedělního času sejdem, už budem mět vo čem hovořit. A přijdi k nám na Paseka, bratře; mohli bychme zasej držet schůzku. Ty těm spisům pana Šťastnýho stejně nejlíp rozumíš; tys ich mezivá nás přines, musíš nám vyložit, čemu nerozumíme. Je tam tý politiky romadu, – my tak vo víře, vo pravým poznání, vo duchu, – to zvostatní nám nejede.”

Za svých úvah uvolňoval Mlejnek vždy více krok a konečně i trakař zastavil a díval se kamarádu ve tvář, co vyzvání jeho řekne.

Kvapil v myšlénkách kráčel pomalu dále, takže druh jeho byl nucen za ním pospíšiti a nyní jeho rukou zadržeti. „Esli nebude práce na lukách, přišel bych; musím se Adny zeptat, kerak shledala trávu, nebo sám se na louku poďvám. Dneskom je outerej; dybychme se dali do votav, museli bychme v neděli vobracet nebo svážet. A hde bychme schůzku drželi? U Kubíků?”

„Kubíková pomocnice by na to nedopustila,” potřásal Mlejnek hlavou. „Nihdá schůzkám nepřála a teďkejc, naříká si bratr Kubík, tuze se zatvrdila. Už černila a se vadila, dyž mu přišla na Svaté písmo člověčenstva a shledala, že to nejní bible; teďkejc musel bratr vopatrně nemluvit, – stěžovala si mej pomocnici, že Kubík už v Hospodina nevěří, že i toho Nejvyššího, kerým se spíš dokládal, vodvrhl a ho zapírá.”

„Vony ty pomocnice naše nihdá na to dopustit nechtěj, abychme praudu hledali a vod hledání neustávali!” podotkl Kvapil hněvivě. „Moje je neiná a Lexová v Dolcích jakbysmet. Eště ty Pakostovy – ale ty pro příklad bejt

nemůžou – – “

Mlejnek vida, jak Kvapil hlavu sklání a v nemilé myš-

290$

lénky upadá, pustil rukojeti trakaře a chytil průvodce za loket.

„A sestra Koutná, Helena, nebožka,” vykládal rychle a horlivě, „na tus zapomenul? Dyť šla vo ní jedna po celičkým kraji mezivá bratříma řeč, že byla jako Judit nebo Ester z Písem! Tu Pakostovou bránila, dyž se chtěla spravovat světlem čistým, živým, a vlastní život za oběť položila! A setrvala při svý přesvědčenosti doposledka.”

„To setrvala,” připouštěl Kvapil a hněvivá jeho tvář rozjasnila se jakýmsi měkkým smutkem, stahujícím koutky úst a naplňujícím oči vláhou. „Dyž se tak dlouho trápila s tou rukou chorou, stará naše tetka Kučerova, pantátova sestra, něco se í nadomlouvala, aby si zavolala panáčka, že í poskytne outěchu duchovní; a říkaly í sousedky zvostatní, ba i moje pomocnice, Adna. A Helenka ich vodbejvala, že ona si to s Nejvyšším dovede spořádat sama, že sme šickni děti boží, ona že je dcéra, jako je farář syn, jako byl jím Kristus, rouný rounýho že povznýst nemůže. Sousedky se lekaly, Adna a tetička Kučerova plakaly, – ale sestra nedbala. Věděla, že živa nebude, a nakazovala mi, abychme í funus slaunej nestrojili, – nechce prej tomu, aby farář kázal nad její truhlou to, čemu rod Kvapilů nihdá nevěřil.” Hlas se vyprávějícímu zlomil, on přetřel si rychle rukávem oči a oddychoval spěšně a zhluboka.

„Ale,” namítl Mlejnek po chvíli nesměle, „vy stejně ste neposlechli… To snad pro tu tetičku Kučerovou?”

„Ta byla už půl roku zakopaná, byla už tuze stařičká. Pro ty holky sem to uďál; plakaly a prosily, abych nedal jejich maminku zarabat jako adamitku, že by se tatínek eště v zemi zastyděl. Anička, nejstarší, už dávno šecko vedla, moc se přičiňovala a mladší vobě taky se držely. A je to jedno, bratře, Helena stejně vo tom neveděla, jí to nepomohlo ani neublížilo a holky se potěšily.”

„Ba, je to jedno, jedno,” zamumlal Mlejnek. „Po smrti nic nejní; pan Šťastný to dobře povídá! Má teďkejc sestra Koutná po trápení, moc zkusila,” dodal hlasem již spokojenějším.

„Ba zkusila; a byla přitom trpělivá jako beránek, až se

291$

doktor divil. No, pomoct í nemoh, eště í přitížil řečma, že to prorokoval, že to má ze stavení a z práce. Ubírala se ráda, už těma bolestma byla unavena, přála si doj dít cíle pouti svojí. Ty děti í ulehčovaly a těšily; maj dar ducha.”

„A jak s něma teďkejc?” tázal se Mlejnek. „Tys nad něma poručníkem?”

„Sem, už vod smrti Koutnýho. Hospodařej tam ve svým stavení, Anička to vede, dokád se Váša nevožení nebo někam nepřižení. A Iříka, nejmladšího, sem dal do škol, do Němec; slíbil sem to Heleně, že z něho školmistra vychovám.”

„Do Němec?”

„Do škol na naši stránku, a těch v Čechách nejní, – školy šecky se říděj státním náboženstvím a evandělíci sou, šak víš, jenomej tak trpěni. – A což my, děti světla čistého živého, – – pro nás škol dočista nejní, my jenomej ve škole života moudrosti pravý nabejváme… Už pan Havlíček chtěl mět školu svobodnou, chtěl, aby učitel byl knězem a kněz učitelem. Snad to bude teďkomejc; esli u nás v Čechách se provede to ,doplnění národního programu‘, jak pan šťastný navrhuje, budeme mět ve školách světlo a žádnou kněžskou neboli církeuní moc a tmu.”

Mlejnek, hrče trakařem vedle soudruha, usmíval se zase tak spokojeně jako časně odpoledne na předměstské ulici. „To, bratře, řekneš v neděli zvostatním,” přitakal radostně. „A přijdi na Paseka; toť, votavy eště nebudou, měli sme teď parna, to tráva neroste. Schůzka může bejt u našich nebo u strejce Košnára. Zajdi k našim, smluvíme se, šak sme už u samejch Pasek.”

Leč Kvapil odpíral, vymlouvaje se, že doprovodil kamaráda dále, než původně zamýšlel, a že si stejně málo pověděli, poněvadž na silnici tak velice stoupající nelze dobře hovořiti. Slíbil však, že se na besedu dostaví, nebude-li na lukách napilno.

Nebylo; ve středu ještě potrvala pěkná, dusná pohoda, ale kvečeru dostavila se bouře a po ní rozpršelo se na dva dny, takže všichni v městečku, i ti, kteří měli již sekáče zjednané, odložili otavy až na pondělí, bude-li počas. V neděli

292$

putovali lidé k ranním bohoslužbám do městečka ještě po silně blátivých cestách; k poledni pak od jihovýchodu zavanul svěží ostrý vítr, jenž vysoušel silnice a stežníky a střásal z vysokých stébel a stonků na lukách hojné dešťové kapky.

As po třetí hodině, když se žena vrátila z nešpor a děti svoje i omladinu Koutných shromáždila v sednici, vybral se Kvapil na Paseky. U Mlejnků, odkud bylo dobře viděti na silnici, již ho vyhlíželi; Mlejnek šel mu vstříc a sděloval, že bude beseda u nich, smluvili prý to tak se strýcem a již řekli bratřím Kubíkovi a Mackovi z Končoviny. Vyžádal prý si také Vávra, katolík, aby směl na besedu přijití a poslouchati, jak budou se knížky pana Šťastného vykládat.

Mladá panímáma Mlejnková chovala na ruce asi roční děvčátko, kdežto jiné, pětileté, za ní se batolilo, za sukně se jí chytalo a chlapec skoro osmiletý k ní přibíhal a cosi na ní vyškemrával; obsluhovala přitom besedníky ve světnici, jasné a prostorné, kam sluneční světlo časného odpoledne okénky z obou stran plně proudilo. Přinesla v náruči pecen chleba, slánku, postavila na stůl džbán podmáslí a konečně i tři kalíšky a pěkně leptanou láhev s růžovou rosolkou, pro kterou prve malého neposedu do šenku poslala. Pobízela mužovy hosty, aby si ukrojili, podmáslí neb rosolky si připili, co kdo raději.

Pak odešla s děvčátky na sad; klučinu bylo vidět, jak před chalupou a na silnici skotačí, a starý Košnár, jenž považoval jej skoro za svého vnuka a velmi jej miloval, často přistoupil k oknu, na něho zavolal, prstem mu pohrozil a zase se vracel ke stolu s tváří tak rozradostněnou, jako by byl zhlédl něco velmi potěšitelného.

Mužští ukrojili si skývku a ji posolili, aby neurazili hospodyni a hospodáře, napili se také k jeho pobízení, některý podmáslí, jiný lízl si rosolky; bylo však znáti, že nemají teď po hojnějším nedělním obědě ani hladu, ani žízně.

„Děláš si s náma škodu,” vyčítal Kubík a ostatní kromě Košnára mu přizvukovali.

„Dyť ste moji kupečkové, musím si vás nadcházet, bez

293$

vás nebyl by paseckej Mlejnek korpoltérem,” smál se hospodář a besedníci smáli se s ním, vědouce, že mu přivážení, odvážení a rozšiřování knih, či jak on podle Kvapila říkal zkrouceně „korpoltérství”, přináší pramalý užitek, ba že by je ani provozovati nemohl, kdyby se vůbec formaněním nezabýval a z rolnické své živnosti užitku neměl.

„Už nebudu, Pán Bůh zaplať!” děkoval Vávra, když jej Mlejnek znovu pobízel. „Nepřišel sem pro ídlo; rejš bych uslyšel a uviděl, co pan Šťastný píše vo římským papežoj a vo tom dekretu. Prál Mlejnek, že se už katolíci zdvihaj, tábory pořádaj a na něch vo tom rokujou. Je to prauda?”

„Bratr Kvapil má vo tom povědomost, my si tu knížtičku nevzali,” poučoval starý Košnár. „Nám je to venkoncem jedno, co v Římě zplichtěj. My máme svejch farářů a císařskejch ouřadů dost, zkoušeli sme vod něch a eště zkusíme.”

Kvapil ochotně poučoval zvědavého Vávru, jak zběhla se záležitost koncilu vatikánského roku 1870 a vydaného jím prohlášení o neomylnosti papežově; upozornil, že i mnozí vysocí kněží byli proti dekretu, ale pak že skoro všichni se poddali; že jimi řídilo se kněžstvo nižší v Čechách, jsouc nejprve znepokojeno, leč nakonec poslušnosti neodepřevši. Teď se toho uchopili lidé pravdiví a poctiví, na shromážděních o tom promlouvají, dekret odsuzují a k nebezpečí jeho ukazují. To že také ve svém spisku učinil pan Šťastný.

„Mám pana Šťastnýho v přeukrutný uctivosti, rozumí nám selskejm, chce nám podat světlo živé,” uvažoval Mlejnek, jenž zatím mezi besedníky usedl a pozorně naslouchal Kvapilovu výkladu, „ale to srozumět nemůžu, proč se vo tole bére. Já v tom nevidím žádný nebezpečenství; esli si v ňákým Římě udělaj toto vono, cák je nám po tom?”

„Toť, toť,” přidával se k němu Kubík, „ať rejš píše, kerak je tento svět složen a kerak v ňom žít, abychme došli štěstí a spokojenosti!”

„Vy se, bratři, rozhlížíte jenomej kolem sebe a dálej neé,” započal Kvapil. „Evandělíků je v českej zemi malá hrstka, a nás, co se přidržujem víry pravý, světla živého, eště menší. Ale těch, co se znaj k církvi římský anebo sou

294$

pokřtěni na katolickou stránku, je v Čechách plno; a těm má bejt zakázáno, aby svobodně myslili, rozumem svým se spravovali, a přikazuje se im, aby věřili v nesmysl a hloupost. Dyby se to mělo stanout, byla by to pro náš národ přeukrutná škoda.”

„Pan Šťastný teda chce,“ prohodil Vávra zamyšleně, „abychme se nedali, abychme se kněžím postavili?”

„Chce, abyste třá z církve vystoupili,” odpovídal mu Kvapil ohnivě, „chce, abychme šickni obnovili ten boj, kerej náš národ už moc set let vede protivá Římu a šechněm církvím, nepřítelkyním světla! Šickni víte, co naši předci vytrpěli vod jezovitů, nežlivá byl vydán císařem Josefem blahý paměti toleranční patent. A potomej bylo zle eště dost, – co zkusili Lexové v Dolcích, co nebožtík Faimon, co Pakosta! Musíme se přičiňovat, aby byla svoboda pořádem větší, abychme se směli spravovat rozumem, a neé přikázáním ňákejch kněží, ať je to v Římě papež, neboli u nás farář. Tak to chtěl pan Havlíček, tak tomu chce pan šťastný!”

Na tvářích všech jevil se živý zájem, a zvláště Vávra, katolík, opřel si hlavu do obou dlaní, jako by úsilovně o něčem přemýšlel. Starý Košnár, jenž ani sám nevěda, ulamoval kousky ze své skývky a pak, vida před sebou hromadu drobtů, pomaluje pojídal, pravil náhle: „My se spravovali rozumem vodjakživa, sami zákony si dávali, protože sme věděli, že duch je v nás a my že jsme v něm. Ale ten pan Šťastný ducha zapírá; píše, že není ducha, že je jenomej mozek, člověka, syna božího, srounává s dobytčetem.” Stařec svraštil čelo a do jeho zvadlých a zrýhovaných tváří nalila se náhle červeň.

„Ale, strejče,” upokojoval hospodář jeho hněv, „snad ste čet nebo si eště přečtete, že na to má doklady, že to takle vypočetli největší učenci a že to ináč ani bejt nemůže!”

„Slejchal sem, hochu, mezivá pánama, že každej učenec káže věc inší a že se srounat nemůžou. Kdák ví, esli ten, kerým se pan Šťastný dokládá, nechybuje a se nemejlí?”

„Má na to cifry a běh světa, jak byl vod počátku,” po—

295$

máhal Kvapil Mlejnkovi. „Jako je dvakrát dvě čtyři, tak sme my lidé jenomej pozemský tvorové, – ale vyšší, lepší nežlivá zvířata. Jenomej se tak nediv, bratře; cák Faimon, – – „

nebožtík, neměl jakorát takovou přesvědčenost jako pan Šťastný?”

„Říkal sem to a říkám pořádem,” vpadl Kubík. „Ničehož nic to novýho nejní, naše stará je to víra, jenomej že sme to říct neuměli. Pan Šťastný se dokládá učenejma lidma, a my se dokládali biblí!”

Košnár stále vrtěl hlavou a někdy i rukou zamáchl, jak by tvrzení bratří od sebe odpuzoval.

„Toť, hnedkom to našim nechce na rozum,” prohodil Macek z Končoviny, člověk obrovské postavy, nemluvný, jenž pro vzdálenost své chalupy, skorem do lesa zapadlé, zřídka s bratřími se stýkal. „Pakosta tomu taky nechtěl rozumět, dyž mu bratr Kubík v lesi vykládal, co pan Šťastný píše a jak nás chce vosvítit.”

„Byl by mi málem natlouk, že chci Nejvyššího svrhnout ze světa trůnu,” vypravoval Kubík. „Nadával mi, že sem ze světa, a ne z ducha, a vyhrožoval, že až přijde král marokánský, taky mne potře i s tím mým panem Šťastným!”

„Chuděra!” poznamenával Kvapil s útrpným úsměvem, „napil se hdesi a blábolil u vytržení! Říše pokoje a štěstí nepřijde k nám skrzevá krále marokánskýho!”

Leč Macek kamennosedlištského bratra omlouval, že byl zcela střízliv, jinak že nebyl by se mohl vraceti z okresu – – poličského nejtajnějšími a nejkratšími lesními pěšinkami, čímž právě v Končovině se s ním setkal.

„Koupil sem pár pařezů a dobejval sem ich, – a bratr Kubík se nabíd, že ich vodveze s Toníkem, synem; Pakosta u nás chvíli postál, a tu mu bratr šecko vykládal a prál, teďkejc že naše víra přijde k zvelebení a šecko že se rozmotá, čemu sme dosavád nerozuměli. Inu, Pakosta byl zrouna lítej, – pral Kubika, až sem ho bránit musel!”

„Pakosta nevodhodí, čemu vod předků byl naučenej.

My šickni navoko se podrobovali, zdavky, křtiny provozovali – Pakosta nihdá nepovolil.” Košnár řekl to vyčítavě a jeho pohled zvláště přísně dotkl se synovce Mlejnka.

296$

„Snad byste nebyl chtěl, strejce,” odpovídal hospodář skoro prudce, „aby vaší schovance a jejím a mejm dětem nadávali šerednejch mín?”

Stařec neodpovídal; místo něho ozval se Vávra, jenž sice čelo z dlaní pozdvihl, jehož tvář však jevila stále silné znepokojení: „Toť, řekne se nepoddat se, nepovolit, z církve vystoupit! Ale co člověk sprostej vod ouřadů a z far potomej zkusí, co manželka a děti se navyčítaj a napláčou…”

„Cák sme my vytrpěli málo?” horlil Kvapil, jenž žalobu Vávrovu považoval za odpověď na svoje dřívější poučení a cítil se uražen jeho odmítnutím. „My, keři sme chodili ve světle čistém, živém a jenomej rozumem se spravovali, byli sme trestáni vod ouřadů a vod kněží z tý i z druhý stránky. Tule bratři Košnár a Kubík, že daně platit nechtěli, měli exekuci na krku kolikrát, a z Pakosty, že dovolával se svýho po předcích, je skorem žebrák, – bude v podruží co nevidět. A ze mne si kolik let ve městě jenomej strojili smích, že chci zavádět adamitský zákony, – a vodstrkovali tenčeskej pokrok, protože Kvapil Josef se vo něj přičiňoval!”

Chvíli všichni mlčeli a s účastí dívali se na bratra, jenž patrně rozrušen byl velmi bolestnými myšlénkami; pak zželelo se ho hospodáři a on jako na útěchu prohodil: „Toť, věc nová a moudrá si stěžkem zjedná cestu; je to tak s tým pokrokem i s panem Šťastným. Lexa v Dolcích taky se tomu brání; říkal, že by pošpinil dědečka a celej rod Lexů, dyby zavrhl ducha, že by se podobal Faimonoj, a ten prej dědečka přeukrutně zarmoutil. Vzal si knížek kolikero, ale pana Šťastnýho spisy neé. Nechtěl uvěřit, že v Strádovni je toho mezivá bratříma plno.”

Košnár i Kvapil chtěli právě cosi odvětiti, když vešla mladá Mlejnková, chovajíc holčičku ještě stále na ruce, jenže nyní, aby snáze ji udržela, otočila ji do táče. „Podívejte se voknem,” upozorňovala, „už jde ta maškara zasej pousi! Že si tam v tej Vídni nezvostala – jenomej pro haňbu tu je.”

Muži kromě hospodáře a Kubika ihned neporozuměli jejímu rozhorlení a dívali se v udivení střídavě na její hně-

297$

vivou tvář a k oknu, kam ukazovala volnou svojí rukou. Uviděli po polních drahách, jež od lesa vedou kolem Mlejnkovy chalupy k silnici, procházeti se vysokou postavu ženskou, oděnou v městský kroj a stínící si tvář proti žhavému slunci bílým, růžově podšitým slunečníkem. Přes svůj vysoký vzrůst byla v pasu štíhlá, jakoby silně stažená, neboť boky a poprsí silně vystupovaly a znatelně se rýsovaly v jemné vlněné látce šatu barvy sytě růžové. Dle tehdejší módy měla kolem řasnaté sukně našity nabírané podlinky bílými krajkami lemované, tunika, po stranách vykasaná, olemována byla taktéž krajkami a vzadu spojena nesčíslnými růžovými vázankami, krajky bělaly se u hlubokého srdcovitého výstřihu živůtku a u širokých rozevřených rukávů. Na pravé ruce, slunečník pozdvihující, se jí rukáv odhrnoval a objevoval zlatý, stuze podobný náramek, na němž v prudkém světle třpytily se bílé a rudé kaménky. Uvázla dlouhou sukní o bodláčí meze, a když se otočila, by vlečku si vyprostila a zdvihla, odhrnula i slunečník a muži uviděli její tvář ruměnou, okrouhlou, žhavých černých očí, až příliš kyprých rtů, čela nízkého, poněkud trudovitého, jež ztrácelo se však v rámci tmavých a hojných, silně nakadeřených vlasů. Na účesu, jenž ve své bohatosti skoro paruce se podobal, měla žena ona klobouk z bílého pletiva vyklenutý a věncem nádherných umělých květin uvnitř i vně celý otočený; na bílém krku na černé aksamitové stuze třpytil se veliký zlatý medailón a kolem něho omotával se zlatý řetěz, na němž při pase upevněny hodinky. Celý zjev lákal, ale zase ihned odpuzoval svojí vyzývavou nádherou, v níž městský vkus byl pokažen přeplněností ozdob a skvostů.

Za ní, někdy se k ní přibližujíc, jindy zase uctivě couvajíc, šla obstárlá žena, všecka prací zedřená a vrásčitá a skorem již nahrbená, v bruslíčku a rozepjaté jupce, na šedivějících vlasech šátek na babku uvázaný. Dívala se kolem sebe vpravo vlevo, jako by kohosi vyhlížela, a když v otevřených oknech Mlejnkovy chalupy viděla tolik hlav nezvyklý zjev pozorujících, usmála se radostně a přiblížila se těsně ke své průvodkyni.

298$

„Ňáká dáma z Pardubic neboli z Litomyšle,” prohodil Kvapil tázavě. „Je tu na lontě? A že na Paseka si zpomenula?”

„Je to Pešavova Manča ze Sodomkovy pazderky u lesa, za Kubíkovou březinkou,” vysvětloval Mlejnek pošeptmu. „Ta stará je její máma.”

„Z pazderky!” divil se Kvapil, jenž kromě bratří a jejich rodin obyvatelstvo na Pasekách, mezi lesy roztroušených, málo znal. „Je vystrojena jako ňáká paní – na tyle šaty by snad ani v Litomyšli nekoupil – a tam je šeho v krámech. A zlata a krajek má na sobě, jako by kněžnou byla!”

„Jezebel to je, a přijde čas, kdy psi budou lízati kreu její,” hučel Košnár, jemuž zase hněvem zrudly žlutavé tváře.

„Vona je horší nežlivá králouna Jezebel,” horlila mladá Mlejnková nahýbajíc se z okna a hrozíc rukou Pešavce, stále za dcerou se ploužící a přitom s vítězným úsměvem k chalupě se obracející. „A ta stará eště se s ní chlubí! Inší matka by na ni vzala pometlo a ze stavení i vyhnala!”

„Má vod ní dobře,” pravil Macek z Končoviny, „a táta taky. Sme vod něch nedaleko, víme, kerak to tam chodí. Pešauka je vod práce přeukrutně zedřená, teďkejc si může pohovět; už nechodí mlátit, ani vokopávat, ani plet, jenomej zjara na lásku, aby měla topení. A koupí si masa a kořauky a vaří kafe každičkej deň. Pešava nedál nihdá, – teďkejc leda po houbech chodí – a má se dobře, šafuje si na sebe šaty, dělá pána. Synoj Paulíkoj taky na vojnu posílaj.”

„A že toliká peněz vydělá!” divil se Kvapil. „Tole šatstvo stojí romadu, zlata má na sobě za kolik padesátek, a rodičům posílá… To aby měla měsíčně jednu dvě stouky!”

„Moc světa’s, bratře, provandroval a eště nevíš, kerak to chodí?” pravil mu Košnár ponuré. „Dosť je bohatejch pánů a ženská hezká z něch vyláká peněz a zlata, co se jí uráčí.

„Toť, toť,” přitakal Macek. „Má tý parády romadu, a dyž moje pomocnice í říkala, že toho je pro Paseky škoda, že to tu v lesích jenomej utahá, že to musí stát kolik jednušek, smála se í, že se ve Vídni peníze lehko vydělaj a že se

299$

potomej taky lehko utratěj. No, z práce, z poctivý práce by to bejt nemohlo, ta je těžká šady.”

„To ta tetka, Pešavova sestra, jí to tak našikovala. Říkal sem vodjakživa, že je to ženská nehodná, a divím se, že i eště šupem neposlali. A tale Manča stejně vobci na krk přijde, až se pánom bohatejm přejí!”

„Že se í z Vídně sem chtělo!” podotkl Kvapil. „A do pazderky!”

„Šak vona tam nevostává!” horlila Mlejnková. „Má pokojíček u žida, v šenku, dobře mu zaplatila, u mámy bejvá jenomej přes deň – máma vaří, strojí trachtace. Přišla sem stejně vokazovat svou parádu, dělat dámu, abychme zapomenuli, že bejvala votrhaná a bosa a že se í každej štítil.”

„Proto nepřišla,” vrtěl Macek z Končoviny hlavou. „Říkala Pešauka, že se to Manče ve Vídni už nelíbí, že chce kamsi dálej do světa, tetka že i zašikuje do jakýhosi Hamburku, je prej to město veliký u moře, moc prej tam kapitánů bohatejch, tam pro hezkou holku je ráj!”

„Jenomej aby tam už byla,” odsekla dobromyslná jindy Mlejnková. „Mohla by nám tu eště naši omladinu přemluvit, aby nechali práce a byli taky tak lehko živi. Já bejt váma, Kubíku, nebo paňmámou Kubíkovou, nedopustila bych na to, aby mi syn a céra s ní chodili.”

Kubík za celé rozprávky o Pešavové a její dceři tiše seděl, hlavu si o ruce opíraje, jako by jej tížila. Teď, když hospodyně přímo k němu se obrátila, zapálil se ve tváři, rozkašlal a pak nabyv zase hlasu řekl: „Kateřina, moje spomocnice, s Pešavovejma nihdá neměla a děcka trestala, dyž s něma kamarádily. No, byly v sousedstvu, děcka rozumu nemaj, chtěj si pohrát. Teďkejc, dyž se Pešavova z Vídně vrátila, hlásila se hnedkom k Milce naší, že bejvaly družky, že teďkejc už se za ni stydět nemusí, dyž je dámou. Milča naše je dobrá duše, ničehož nic by byla protivá ní neměla, – ale Kateřina na to nesvolila. Naše holka si dala říct, už s Pešavovou nemluví; nemá stejně hdy, ve stavení je práce romadu a vod jara chodí za ní Petr Hladíkův, Kateřina tomu přeje, – až pude Hladík na vejměnek,

300$

můžou se žebrat. Je to hodnej hoch a živnost taky pořádná, Milča bude mět dobře.”

Rozpovídal se o dceři a tvář jeho nabyla zase klidu. „Ale Toník si říct nedal,” přetrhla mu Mlejnková radostné úvahy. „Chodí za ní do židouny, a jak se pousi ukáže, už je í v patách!”

„To neé, to snad neé,” bránil se Kubík, „hoch musí dělat,. Kateřina je přísná, – toť, chalupa bude jeho, ať se přičiní. Dyž si na kapku zajde, nemusí to bejt zrouna za doučetem Pešavovým.”

„Chodí s ní v lesi, sedí s ní v březince za vaší chalupou,” ujišťoval Macek z Končoviny. „Holka je tu na Pasekách sotva tři neděle, a už sem i zastih s Toníkem vaším snad vosumkrát. No, nedivím se mu, je hezká, nese se pyšně jak sábská králouna! Dyby máma sama nehovořila, že chce holka jdít do toho Hamburku, troufal bych, že si hodlá Toníka namluvit a u vašich na chalupě se usadit.”

„Měl bys to pěknou nevěstu, bratře,” hučel Košnár. „Moh bys jako prorok Izaiáš na její říchy kletby svolávat.”

„Paňmáma Kubíková by si musila smrt udělat!” volala Mlejnková, hýčkajíc prudce dítě, jemuž se ve stmívající sednici mezi cizími muži již nelíbilo. „Taková hodná ženská, hospodyně dokonalá! A měli byste Pešavovy i Paulíka, vojáka, na krku, to by im už desítky posílat nemohla.”

„Strojí si z hocha jenomej šašky, aby í tu nebyla dlouhá chvíle,” ozval se Macek a položil jakoby na upokojení svou pádnou ruku na rameno Kubika, jenž všecek se rděl a třásl. „Taková se do selský živnosti už nešikne, práci neumí a chce bejt lehko živa.”

„Šak Kateřina, spomocnice moje, Toníkoj už holku vyhlídla,” vypravoval Kubík, oddychnuv si zhluboka po slovech Mackových. „Je drůbínek z přízně, matka je hospodyně mojí sestřenice, v Rovince vdaná. Je prej do práce čerstvá, má pár set jednušek a do Toníka celá poblázněná. Jenomej co Milču k Hladíkom vdáme, může se k našim přistěhovat.”

„A už, bratři, vo ní přestaňte,” zvolal starý Košnár rozmrzele. „Sešli sme se, abychme moudrosti nabejvali, knihy

301$

zkoumali, sou-li z ducha a ze světla, – a zatím sme se rozhovořili vo takovej děuce. Nemělas nás, Helenko, upozorňovat; ani bychme si í nebyli poušímli.”

Mlejnková cítila oprávněnost strýcovy výčitky a v rozkřičevším se dítěti nalezla vhodnou záminku, aby rychle ze sednice se vytratila. Pěstoun její pak Mlejnka vybídl, aby Vávrovi a Mackovi všecky knihy ukázal, které má na skladě, že by si třeba také některou vybrali neb objednali. Hospodář tak učinil a brožury Šťastného, Rongův spis Řím v devatenáctém století i pověstný jeho List k biskupu trevírskému, Komenského Labyrint světa, Renanův Život Ježíšův i Svaté písmo Micheletovo a konečně ročníky Matice lidu na stole rozložil a neustále svědectví Kvapilova se dovolával, jaká ta neb ona „knížtička” je.

Ale zábava se bratřím nechtěla již jaksi dařiti, neboť Kubík byl stále roztržit a hleděl oknem na silnici a blízká draha, a Kvapil odpovídal spěšně a stručně, poukazuje k tomu, že pomalu se setmí a že je na čase, aby se vydal domů. Nedal se vskutku již dlouho zdržovati; Mlejnek srovnal a svázal své balíky, Macek a Vávra vyšli poohlédnouti se po hospodyni, aby se s ní rozloučili, a potřásše si s ní a s muži ruce, velikými kroky ubírali se vzhůru k souvislému lesnímu pásmu.

„Mohli bychme bratra Kvapila kousíček vyprovodit,” vybízel hospodář Kubika, když knihy uložil.

„Poďvám se do šenku,“ vymlouval se tento, „je to v inší stranu.”

„Vida, vida,” škádlil Mlejnek, „naší rosolkou’s pohrd, že rejš podmáslí, a teďkejc…”

„To za Toníkem,” sděloval jim Kubík polohlasně, jako by se styděl. „Musím mu domluvit… Kateřina by se mrzela …” Bylo znáti, že mu cesta ta připadá zatěžko; vždy vše trpně snášel, málokdy k činu nějakému sám se odhodlával, ale teď strach z domácích nepokojů přece k rozmluvě se synem ho nabádal.

Nechal Mlejnka s Kvapilem odejíti směrem k městečku a sám, přešed ze stezky na silnici, kráčel vzhůru po jejích zatáčkách, až, již dosti vysoko, objevilo se těsně při cestě

302$

slušné, rozložité stavení s tabulkou „Výtoč piva a kořalky”, s jinou naznačující prodej tabáku a s primitivním kuželníkem v chudém ovocném sadě. Nemusil ani vstoupiti; Toník, syn, mladý muž asi třiadvacetiletý, krásný a silný, jako býval za chlapeckých dob, stál před hospodou a díval se vzhůru k podkrovnímu, bílou záclonkou zastřenému okénku.

„Ty nekoulíš?” tázal se ho otec, ukazuje na několik paseckých sousedů a hochů, kteří střídavě kulemi do rozestavených kuželek házeli a z plecháčů, vyrovnaných na stole z hrubých prken sbitém, si připíjeli.

Hoch se v tváři zapálil. „Vomrzelo mě koulení, – a dobře se v tom nevyznám – nemám štěstí,” koktal a zase pokradmu hleděl k okénku.

„Esli nehráš, mohli bychme jdít dom,” navrhoval Kubík, „máš zaplacíno?”

Toník byl by rád se ještě zdržel, ne pro kuželky neb pití, ale poněvadž doufal, že Manča Pešavova sejde opět z pokojíčka před hospodu a s ním promluví. Byl přes dospělý svůj věk stále ještě tak ostýchavý, jako za dětství býval, a ani teď nenalézal slov, jimiž by otci průvod k domovu odřekl. Podíval se ještě jednou toužebně k záclonkám ve větru se hýbajícím, narazil si do čela tvrdý nedělní klobouk, jenž mu seděl poněkud v týle, a sešel na silnici.

„Dáme se stežníkama, po zadcích,” zachytil jej otec za šos světlého čtverečkovaného kabátu.

„To si nenadrazíme; a po drahách a mezích sou mokřiny, silnici už větry a sluníčko vysušily,” upozorňoval hoch.

„Po silnici pořádem něhdo přechází… chtěl bych ti říct pár slovíček, aby matka neveděla, – proto sem za tebou do šenku přišel…,” vysvětloval Kubík zdlouha a zajíkavě, jako by se svého úkolu bál.

Hoch poslušně zahnul s ním do luk a polí, mezi nimiž jen řídce, a čím výše k lesu, tím řidčeji byla roztroušena nízká a většinou velmi vetchá a omšená stavení; mlčel a za chvilku podíval se vždy plaše na otce, jenž vedle něho klusal drobnými kroky, sahaje vytáhlému a silnému jinochovi právě k ramenům.

Kubík dlouho nenacházel začátku k svému napomenutí

303$

a tvář Toníkova stávala se napjatější a úzkostlivější. Již se chtěl zeptati, co mu otec tedy chce, když Kubík sám začal: „Drželi sme dneskom schůzku s bratříma u Mlejnků; bratr Kvapil vykládal nám knížky nově zepsaný – hovořili sme vo naší víře pravý, vo světle, kerýho rozumem svým a těma spisama čím dál tím vícej nabejváme.” Hoch utkvěl na otci udiveným zrakem; nehovořívalť před dětmi nikdy o svém přesvědčení, o schůzkách čili hodech lásky, a Toník jen ze žalobných řečí matčiných zcela neurčitě se o nich a jejich cílech dovídal.

„Dyž sme tak besedovali, přišla nám Mlejnková spomocnice říct, že se Pešauka s Mančou svojí ubírá kolem. Šla stejně do židouny, vostává tam.“ Hoch dále mlčel, ale neshlížel na otce již udiveně, nýbrž klopil zrak a všecek se ve tváři zarděl. „Mlejnková a taky bratři, Macek z Končoviny a Košnár, vypravovali, že za ní chodíš; přecej víš, že matka vo Pešavovejch ani slyšet nechce a že tobě a Milče nakazovala, abyste s něma nebyli.”

„Nemůže maminka říct, že mě s Mirčou viděla,“ vytáčel se hoch zbaběle.

„Ale bratr Macek prál, že se scházíte v lesi, v březince, že vás vídá. A jaký í to dáváš mino diuný?”

„Říkala, že í takle ve Vídni říká každej a že se í to hnedkom zalíbilo, Manča že je tak po sprostu. Dyž to po mně chtěla, říkám í taky tak.“

„Přecej víš, Toníku, že ti chystá matka Barušku tetčinu z Rovinky! Už to maj šecko ujednáno. Dyby tě rovinský s Pešavovým doučetem viděli, cák by si pomyslili? A cák by matka řekla?”

„Měl sem, tatínku, Mirču rád už jako školák, něco sem se pro ni naplakal, dyž šla do Vídně, – as Paulíkem sem kamarádil jenomej, abych vo ní zvěděl. Nevracela se dlouho, já pozapomenul, přistoupil sem na to, dyž mi paňmáma Barušku chystala; ale teďkejc, dyž se Mirča vrátila, už vím, že jenomej i a žádnou inší rád mít nebudu.”

Hoch vypravoval to tichým, nesmělým hlasem, v němž však chvělo se tolik vroucího, skoro vášnivého citu, že Kubík všecek polekán zavzdychl:

304$

„Teda měla Mlejnkova spomocnice přecej praudu, že si Pešavovu chceš k našim závist za hospodyni…”

„Ó chtěl bych, chtěl,” jistil Toník vášnivě, nevšímaje si otcova ustrašeného pohledu. „Ale Mirča by nešla, tady je í to sprostý, už by nezvykla, a u nás v chalupě je to tuze pošpatný – samý haraburdí a tma, – je teďkejc zvyklá vostávat v panskejch seknicích!”

„Dyť je z pazderky…”

„Je, ale vodvykla í; viděl ste, tatínku, jaká je krásná a vznešená, jako kněžna ňáká! Kdák by chtěla u našich hospodařit!”

„Hochu, hochu, ty í říkáš kněžna, a bratr Košnár í nadává děvek. Cák nevíš, že říká každej, že je ďouka nehodná, že má ty svoje peníze a svou parádu za panskou rozkoš?”

„Pasecký Mirču hanoběj, protože í nepřejou její štěstí. Tetka vídeňská i zašikovala do dobrýho místa, je to vinárna nebo velká hospoda ňáká, a že je Mirča hezká, dostane krom služby eště romadu diškrec. A tady je z toho hnedkom škaredejch řečí.”

„Sama říkala Mackovej pomocnici, že lehko peníze vydělá…”

„Toť,” horlil hoch, „nemlátí tam, ani na trávu nechodí, ani krávy nedojí. Ve Vídni je dokonca inší živobytí.”

„Macek končovskej troufá, že si z tebe jenomej šašky strojí, žes í pro tu chvílu,” pravil Kubík vážně a zahrozil synovi rukou. „Cák ti říká? Říká, že tě má ráda, jako ty ji máš rád?”

„Och, neříká, ale já stejně to dokážu, aby mě ráda měla. Až uvidí, že nepopustím, vobměkčí se.”

„A co s ní? K našim vdát se nemůže a tobě třeba pomocnice, – co s běhnou ňákou?” namítal Kubík již rozhorlen nad neústupností synovou.

„Pudu za Mirčou třá kraj světa, nepopustím, dokád moje nebude. Nad chalupou můžete udělat majetnicí Milču naši a Petr Hladíků mě vyplatí.”

„Ty se pěkně vodměňuješ matce a mně, že sme tě vychovali a ve světle živém vodili. Rodiče starý chceš vopustit a za holkou nehodnou se pustit. Dyť nemůžeš, nejseš

305$

žádnýmu řemeslu vyučenej, ani tý kalcoviny ses nepřichyt, – – cák bys ve světě dál?“

„Mirča pojede za ňákej měsíc do Hamburka. Je to u moře, a na loděch je práce dost pro každýho, i pro takovýho, co se řemeslu nevyučil. Uchytím se tam taky; dyť pár set budu mět z chalupy.”

Kubík skorem spínal ruce nad hochovou řečí; stále se na úzkých pěšinkách zastavoval a rozkašlával a vrtě hlavou do očí se mu díval, míní-li do doopravdy.

Toník však hleděl stranou a počáteční nesmělost jeho ustoupila jakési zlobné vzdorovitosti. Zůstával za otcem, jenž vyhledával nyní pěšiny nejkratčeji k chalupě vedoucí, a jen když přiblížili se k některému stavení, přistoupil blíže k otci, aby obyvatelé, vyhlížející z okének neb zalévající za večera malé zahrádky, nedomýšleli se, že se rozvadili.

Již vzdálili se hodně od souvislého lesního pásma, již minuli březinku svou, za níž vyhlédala Sodomkova pazderka, obydlí to Pešavových. Pohled na ni vynutil zmlklému již Kubíkovi nanovo žalobu: „Holka nehodná! Pro svoje potěšení bere rodičům syna… Bratr Košnár nechybuje, dyž í říká Jezebel – – Toť, toť, je jako ty bohyně tmy

v Ejyptě, Astarot a Mylitta, co vo něch píše ten Francouz ve Svatém písmu člověčenstva.”

„Vona mě, tatínku, neláká; má inších hochů a ženichů, bohatších, urozenějších, se mnou jenomej mluví, že sme bejvali kamarádi zamalička. Nedbá vo mě, nejsem í hoden…,” vzdychal hoch bolestně.

„Jenomej s tím buď ticho před matkou, sme hnedkom u našich. Ňáko se to spraví, douče vodjede, ty zapomeneš a dojdeš s Baruškou eště štěstí. Je ti rouna a k našim se šikne.”

Vstupoval otevřenými vraty ze záhumení do dvora, kam z okének sednice již svítilo světélko. „Petr Hladíků je u našich,” podotkl a šel spěšně do síně. Toník zůstal venku na dvorku; opřel se o brlení pavláčky a zatínaje zuby i pěsti několikráte těžce vzdychl.

306$

«16»

Děti po nebožce Heleně Koutné hospodařily tiše v rodném stavení; když vzpamatovaly se trochu po matčině skonu, plynul jim čas rychle a zároveň jednotvárně, den za dnem v ustavičné práci, zpříjemňované jen skrovně chudými radostmi podhorského městečka.

Anička, nejstarší z dcer, již za života Koutné zastávala ve stavení hospodyni; zprvu při všem dotazovala se matky a nechtěla bez svolení jejího nic započíti, pak, když tato víc a více poléhávala a veliké bolesti snášela, přestala se jí vyptávati a konala práce a řídila hospodářství dle pravidel matkou a strýcem zavedených. Stala se dívkou vážnou a nemluvnou, přísně dohlížela na mladší sestry, konají-li vše správně, takže Mařka a Milča ještě za posledních dnů matčiných uznávaly Aničku za svou pěstounku a jejím rozkazům tak ochotně se podrobovaly, jako by byla o deset dvacet let starší a o celý věk moudřejší než ony.

Kvapilka a mnohé sousedky rynecké tvrdily, že Anička je všecka po matce, třebaže co do tváře jí podobna není; leč strýc tomu nikdy připustí ti nechtěl, řka, že nemá Helenčina ducha, že je hodná a spořádaná, že však dbá jen o věci porušitelné, vezdejší. Jinak však Aničku chválil i obě mladší poručenky. Ty také pracovaly, chodily na pole, na louku, dělaly na starém po otci stávku, ale jelikož všecka zodpovědnost spočívala na Aničce, přece často si vyšly, s družkami se veselily, držely dračky a přástvy, na komedii se podívaly, ba i muzik se zúčastňovaly, přičemž s pomocí tety Kvapilové vždy na šetrné sestře nějakou novou sukni, jupku neb spodničku s vyšíváním vymámily.

Teta Kvapilová byla osiřelým děvčatům velikou útěchou, větší, než sám muž její, poručník dívek, tušil. Již za dětství bývaly raději u strýce než doma, hrávaly si s děvčátky Kvapilovými stejného s nimi stáří; nyní, kdy doma bylo ještě prázdněji a smutněji, v každé volné chvíli zabíhaly k tetě, tu na poradu, tu o přispění, tu pro zábavu. A Kvapilka, když zemřela Helena, švagrová, na kterou stále tajně žárlila, přilnula k dětem jejím jaksi srdečněji, úžeji.

307$

U Kvapila, souseda to zámožného, čtenáře a politika, scházeli se rádi nejen sousedé, ale i omladina, kterou panímáma vždy ochotně jablky, ořechy, buchtami, ba často i panskou kávou vyčastovala. Zde škádlily se dívky, družky to holek Koutných a Kvapilových, s kamarády bratrů, zde smlouvaly se, kam společně v nedělní odpoledne půjdou na procházku neb na besedu; zde, mezi četně shromážděnou omladinou, vyhlížela teta Vášovi nevěstu a radila se pak s vážnou Aničkou, která by se k nim do stavení hodila, jak povahou, tak věnem a výpravou, aneb ke které by se zase Váša mohl vhodně přiženiti. Váša zachoval si veselou mysl svých chlapeckých let; srdečně se uměl zasmáti, ba usmíval se vlastně stále i při největší práci, za slunečního úpalu na poli, za plískanic, mrazů a dešťů dlouhotrvající podhorské zimy.

Kvapilka často k tomu poukazovala, jak jsou Koutných děti rozdílný, i dcerky, i synové; Jiřík, student, nesmál se skorem nikdy, stále jako by o něčem přemítal, cosi v mysli rozbíral, – ten se zcela jistě vrhl po matce, ona také hlavu tak klonila, čelo vraštila. Zmiňovala-li se o tom před manželem, setkala se s plným jeho souhlasem; o Jiříkovi připouštěl, že je Heleně podoben, v něm, ne v Aničce, viděl pravého jejího dědice. Jediné s ním, ač byl z dětí nejmladší, sdílel se o své myšlénky, jako je kdysi svěřoval sestře; o čem pomlčel před ženou i před vlastními dcerkami a synem, řekl synovci a poručenci svému.

Omladina Kvapilova a Koutných byla by snad žárlila na Jiříka, kdyby nebyl býval po celý skorem rok nepřítomen a neobjevoval se v rodině takměř jako host. Když přijížděl v létě z Němec na veliké prázdniny – neboť vydati se do Čech na týden, dva, k tomu nestačily mu prostředky –, tu jej Anička ošetřovala jako unavené dítě, teta lecčehos mu dopřála, „aby užil férií“, a ostatní ho litovali, že se tolik musí učiti, že je stále mezi cizími lidmi a že se tam snad ani dosyta nenají. Pozorovali, jak je útlý, vytáhlý a pobledlý, a vysvětlovali si to způsobem nejpřirozenějším.

Jiří Koutný, jehož strýc vypravil na preparandu evangelických učitelů asi rok po smrti Helenině, nestrádal tam

308$

právě nedostatkem, ale ve skvělých poměrech se tam neoctnul.

Učiliště bylo vlastně dobročinnou institucí, založenou a vydržovanou příspěvky protestantských lidumilů, a chovanci platili jen velmi skrovné stravné. Za to poskytováno jim však zaopatření co nejskromnější; i Jiřík, vychovaný přísnou matkou vdovou, v době velmi těžké, často si povzdechl nad málo pohostinnou cizinou. Věděl, že nesmí žádati z domova více než malé své stravné, na něž ještě strýc zčásti připlácel, – vždyť ostatní pracují, snaží se usedlost udržeti, jen on ničím nepřispívá, jen jim ubírá! Snažil se jinak potřeby své uhraditi. Na ústavě brzy seznali, jaký je dobrý hudebník, svolili, aby hrával na housle, na harmonium, varhany při rozličných církevních shromážděních, zač malý plat mu vždy ponechali.

Jiřík nevyhledával soudruhů, i s několika Čechy zde se připravujícími udržoval styk jen povrchní. Mnoho byl sám, mnoho přemýšlel; vzpomínal na matku, na její s ním rozmluvy, na rozmluvy se strýcem; přirovnával to, co hleděli mu vštípiti doma, k naukám, jež tu na ústavě a v okolních církvích se hlásaly.

Někdy trpce si připomínal svoji poměrnou chudobu; mládí se v něm bouřilo, že nemůže býti vesel, že nemůže si ničeho popřáti, ani výletů, ani těch toužených knih a not, ani lepšího šatstva jako soudruzi, – a pak se zase káral, že je nevděčný, že přece dosáhne svého a matčina snu, že bude školmistrem, ne sedlákem.

Ta tichá zádumčivost zůstávala při něm, i když v létě na několik neděl vracel se domů; bývalí spolužáci a vrstevníci, ba i sourozenci a strýcovy děti mu vyčítali, že zpyšněl, že dělá pána, študenta.

„Ty nihdá, Iříčku, ani na besedy, ani mezivá omladinu nechodíš,” vykládala mu jednou v sobotu navečer, již na sklonku jeho prvních prázdnin, sestra Milča. „A pobavil bys se, byl bys veselejší! U Hlaváčů na besedě se nasmějem, že tomu konce nejní; každej něco vypravuje hezkýho a znamenitýho, zpomínáme na to potomej celičkej tejdeň.”

Seděli spolu a s Mařkou na kamenné lavičce pod okny;

309$

děvčata právě před domkem čistě zametla a odpočívala nyní, dokud je sestra Anička do stavení nezavolá. Po náměstí chodili ve skupinách svobodní hoši, mezi nimi Váša Koutných, a pohledy obou dívek často k nim zalátaly.

„Já vím, že vypravujete,” odpovídal Jiří sestře na její chválu. „O kometě, která prorokuje veliký hlad, o zkřížených mečích, které někdo viděl na nebi a které přinesou vojnu. Anebo o ohnivém muži, jenž se valil při potoce v Dolcích, a o houkálkovi, který se ozval, když se Pasečtí z hospody navraceli…”

„Dyť my jenomej vo pověrách nepovídáme,” přetrhla Mařka hochovu řeč.

„Také o jiném,” přisvědčoval jí bratr, sotva znatelně se usmívaje. „Například o tom, jak soused Křiklava spletl si v noci cestu do svého stavení, lehl si do docela cizí postele a postrašil na smrt sousedku Kučerovou; anebo jak jiný soused, přišed domů o půlnoci, převrhl všecko nadojené mléko a jak jeho Kateřina jej vyplácela mlíčném a cedníkem. Nebo který z provazolezců měl hezčí pás a líp se uměl vypínat…”

Holky smály se nyní také. „Toť, povídáme vo tom, a je to k smíchu dosť a dosť!” ozvala se Milča. „Máme snad vykládat se strejčkem vo novinách a vo politice, – to pro mladou chasu nejní!”

„Ani tomu nerozumíme, darmo bychme byly mužskejm pro smích,” pomáhala jí Mařka. „Strejček to stejně má neřád, dyž se mu do toho ženská plete, ani tetičku při tom nevystojí. Tebe si přibírá, žes študent a už jako učednej člověk.”

„Dyť takle, bratře, prázdnin ani neužiješ. Aspoň si vyjdi s Vášou a s Jeníkem Kvapilovým, zakoulej si, jak to dělávaj zvostatní chlapci, – dyž vo doučata a jejich besedy nedbáš,” napomínala nejmladší sestra.

„Jenomej ho nechej, Milčo,” mrkala na ni Mařka. „Vo zdejší doučata nedbá, ale do Dolců šlape cestičku třá dvakrát do tejdne.”

Jiří se zapálil ve tváři a rychle několikrát oddychl, leč pak zdánlivě klidně odpovídal: „Lexovi jsou s naším rodem známi odpradávna; už dědeček náš se scházel s dědečkem

310$

jejich. A snad jste nezapomněly, jak se mlynářka měla k naší matce, když stonala, jak ji často navštívila a vždycky něco pro potěšení, kytku, med, ovoce, jí nosila. Když maminka umřela, vzala si vás i mě do mlejna, aby nám nebylo přespříliš smutno.”

„Toť víme, že chodíš do Dolců k Lexom jenomej ze vděčnosti k paňmámě Lexovej,” smála se mu Mařka. „A mynářka tě zve taky jenomej pro nebožtíka dědečka jejich a našeho.”

Hoch v nesnázích vstal. „Půjdu se trochu projít, než nás Anička k večeři zavolá; vy stejně tu nezůstanete, máte ještě leccos dodělávat. Přijdu za malou chvilenku.” Zahnul kolem strýcova domku do polí a rychle se vzdaloval.

„Hleďme ho, kerak se upejpá a dělá starýho,” podotkla Mařka polo posměvavě, polo něžně. „Cák nemůže mět študent hezkou holku rád? To by se ti učedný nesměli ani voženit! Žádná haňba to nejní, že chodí za Růženkou Lexovou. Dybych byla chlapcem, líbila by se mi taky. Je jako ta Panenka Marja na vobrázku v kostele, bělounká, drobounká, dokonca inší nežlivá my.” Podívala se po sobě, na své silné ruce, na svou vytáhlou, ale přece plnou postavu.

„Je po matce,” kývala Milča hlavou. „Mynářka bejvala dycky taková růžová a bílá. Dyž sem byla malá, myslívala sem si, že je to tím bělem ve mlejně.”

Vtom nahnula se z okna Anička a volala dívky, aby jí šly pomoci při vaření večeře. Před sestrou nepokračovaly ve svém hovoru o Jiřím a Růžence, nevědouce, zdali by je pro jejich klábosení nevyplísnila a jejich povídání nevyhlásila za pošetilé domněnky.

Ale nebyly to domněnky; Jiřík se bez příčiny nerděl a před sestrami do polí neutekl, a jejich žerty uváděly jej opravdu do nesnází. Od dětských let vždy třikráte čtyřikráte za léto – neboť v zimě a na jaře byla cesta do Dolců nesnadná, někdy nemožná – přicházíval k Lexovům do mlýna, obyčejně s matkou, někdy se sestrami, někdy sám. Když byl malý hošík, hrával si s Růženkou o něco mladší, obě tiché děti uměly si až kupodivu vyhovět a vydržely spolu po dlouhé hodiny při hračkách z Krouny přinesených, aneb na vantro-311$

kách, aneb mezi drůbeží na dvorci. Později, jako školáka, vábilo jej krásné lesní pásmo, vedoucí ke Zderadovu, svým ustavičně se střídajícím rázem; také chodil s Růženkou a s mládkem k potoku, při jehož náhoně stál Lexův mlýn, a učil se chytati raky, jichž pod mostky v děrách mezi kameny bylo veliké množství. Po matčině pohřbu, jenž připadl na podzim, strávili sirotci Koutných několik dní v Dolcích; tehdy se Růženka k Jiříkovi měla velmi srdečně a hovořila s ním více než jindy; znalať ses ním mnohem lépe než s jeho sestrami, a při svých výkladech o zdejším okolí, jimiž snažila se osiřelé kamarádky pobaviti a povzbuditi, vždy dovolávala se jeho svědectví. – –

Chtěje vyhověti slibu sestře učiněnému, staral se Kvapil usilovně o umístění Jiříkovo v některém evangelickém ústavě. Starý farář osvědčil svou náboženskou nepředpojatost a shovívavost tím, že synu a synovci „blouznivců” neodepřel doporučení, a Kvapil sám znal se ze svých cest s mnohými duchovními, jejichž přímluvy pro Jiříka se dovolal. Hoch zatím připravoval se po celou zimu a jaro pilně, hrál na housle, na varhany, počítal, cvičil se v krasopisu, opisuje sousedům listiny, a navštěvoval střídavě svého bývalého učitele v starobylé katolické škole za kostelem, který pro jeho přestoupení se na něho nerozhněval, a učitele v maličké, skrovňoučké škole evangelické, od něhož dovídal se, jaké to tam v Němcích, v Pruském Slezsku, na ústavě bude.

Tím, jeho odjezdem a téměř celoročním pobytem ve škole, přetrhl se na dlouhou dobu styk Jiříkův s Lexovými; ale jakmile se mlynářka dověděla, že nejmladší Koutný přijel na prázdniny, hned vzkázala, aby se u nich přece ukázal, že se ho již dočkati nemohou. Dlouho v ostýchavosti své váhal, až pak sám strýc, jenž se kdesi na hranicích pozemků doleckých s mlynářkou setkal, ho napomenul, by vyhověl pozvání rodiny tak velice spřátelené.

Když poprvé zase v mlýně se objevil, shledal vše skorem tak, jak si to v mysli z chlapeckých vzpomínek líčil; jen světleji bylo ve veliké sednici, více na oknech a v malé zahrádce květin, leckde bílé háčkované pokrývky a krajky, v sadě přibylo úlů, jež byly nyní pestře omalovány, a šedá,

312$

omšená šindelová střecha nahrazena taškami ponenáhlu hnědnoucími. V sednici za prastarým stolem, sekerami a mlýnskými koly vykládaným, také již neseděl dědeček Lexů, jenž svým bohatýrským a spolu pochmurným zjevem budíval zároveň obdiv a strach malého Jiříka. Byl odstěhován na stráň na rozcuchaný hřbitůvek a zvonek pod dřevěnou stříškou rozhoupával se nad ním každý večer.

Lexová, přivolána jsouc děvečkou, radostně Jiřího vítala: „Pozdrav Pánbůh, – z tebe se stal pán, toť abych ti ani už netykala, už se to ňáko nesluší, třá sem tě znala v peřince!” Nežli mohl ji dostatečně ujistiti, že mu to pranic nepřekáží, ba že mu to připomíná maminku, pokračovala rychle, utírajíc lenoušek a desku stolní: „Ale sedni si u nás, seš po cestě! Hnedkom zavolám Růženku; vyšla si za stavení na naši louku a hakluje si tam. Přeukrutně i to těší, naučila se tomu ve škole, tole šecko,“ ukazovala na kraječky lemující bílé záclonky, na vložky v běločervených polštářích a duchnách a na čtverec rozprostřený na prastaré zčernalé skřínce koutnici, „nám uhaklovala. A má toho skováno eště víc, to už do vejpravy.“

Vyšla, a bylo slyšeti, jak děvečce přikazuje, aby doskočila pro dceru. Sama brzy se vrátila, nesouc nakrojený pecen chleba, na talíři plástev medu, na skleněné misce kousek másla; položila to vše na stolní desku, vykládanou sekerami a mlýnskými koly. Sáhla ještě do poličky pro slánku a nůž a položila jej před Jiříka: „Ukroj si, pomaž máslem a medem nebo jen medem pokápej. Je jádrnej, horskej, – nebožka paňmáma ho chválívala, nosívala sem í bančičku nebo plástev, dyž stonala.”

„Já vím; maminka vás velebila, že na ni nezapomínáte. Měla medu tolik, že i nám chlebíček mazávala a tetičce Kučerové a dětem strýcovým z něho udělovala. Byla jste k ní laskava…“

Hoch to řekl tiše a oči se mu zarosily, když vzpomněl velmi trudné doby matčiny nemoci.

Mlynářka, vidouc to, začala s něčím jiným: „To se Růženka podiví, jaký máme hosty vzácný! A proč někerá z holek nepřišla?”

313$

„Je všední den, Anička, sestra, by je nepustila. Nemáme ještě úplně po žních.“

„Toť, u vašich je práce romada,“ přikyvovala Lexová. „častějc se podivuju, že to bez rodičů zastanete.”

„Taky říkám, že by bylo líp pole a louky propachtovat; ale Váša, Anička i strýček tvrdí, že bychom se neuživili, že je půda tvrdá a špatná a že nese užitek, jen když k ní hospodář přiloží vlastní ruce,“ vzdychl Jiří a v zamyšlení rozmazával po tenkém krajíčku kousek másla.

Světnice náhle ještě více se rozjasnila; otevřenými dveřmi proniklo sem ze síně sluneční světlo a květiny v oknech, vanilka heliotrop, žluté kvítky vonného pižma a pestře pruhované kalichy petúnií, zazářily živějšími barvami. Jiřík, jenž byl poněkud nakloněn nad stolní desku, se ohlédl a viděl na vysokém prahu státi děvče asi sedmnáctileté, v němž sice Lexovu Růženku tušil, ale družku dětských let nepoznával. Teprve když po několik vteřin na ni se díval, nalezl podobu s tváří mlynářčinou a rysy dívenky, s níž tolikráte si hrával a později po louce a podél potoka pobíhával.

Jinak změnil se výraz dívčiny tváře a všechen dojem její postavy. Vyrostla trochu nad matku, zeštíhlela v pasu, lokte, ramena a poprsí se jí zaokrouhlily; oči, krásně modré, jež dívávaly se na něho s dětskou prostotou, pluly nyní v jakýchsi nyvých hloubkách a zářily tajeným ohněm. Bílé, bezvadné čelo obletovaly jednotlivé krátké prstence, světlé, skoro zlaté; ostatní bohatý vlas ve dvou dlouhých pletencích ovinut kolem hlavy v podobě korunky. Na tvářičce drobných a skoro pravidelných rysů spočíval jakýsi něžný, vábivý pel, jenž nepocházel jen od jemného poprašku všude kolem mlýna poletujícího; zdálo se, jako by se linul z hlubokých světélkujících zraků.

Dívka byla oblečena v bělavou batistovou sukni se zelenými drobnými, poněkud již vybledlými kvítečky a v podobnou halenku krátkých vydutých rukávů. Byl to patrně nějaký starší šat nedělní, podomácku upravený a bílou zástěrkou s háčkovanou krajkou doplněný. Zpod trochu krátké sukně vyhlédaly malé nožky v černých vykrojených střevíčkách s vázankou.

314$

„Poďvej se, Růženko, koho tu máme, no jenomej se nevoslejchej, pojď semka,“ volala Lexová, když děvče zůstávalo na prahu státi, klopíc před Jiříkovým pátravým pohledem oči.

Zavřelo za sebou dveře a nesměle bralo se blíže k lavici kolem stolu se táhnoucí, na niž usedlo.

„Podej přecej ruku Iříkoj, nestydí se za nás, třá je pánem, študentem.”

Ale Růženka přes napomínání matčino vedla si nesměle, nemluvila, místo na hosta hleděla na háčkování ve svém klíně, je urovnávala a kolem klubka zatáčela.

„Ukaž panu Iříkoj, co děláš,“ pobízela ji matka již skoro netrpělivě a nevrle. „Učí se na školmistra, to istě temle ručním prácem, jak tomu říkáte, taky rozumí.“

„Mnoho ne,” usmál se hoch. „Ale rád se podívám, co Růženka robí.”

Roztočila svoje háčkování. „Bude to deka na postel z dlouhejch pruhů, už jich mám šest, tenle je sídmej,“ vysvětlovala. „U nás je to tak starobylní, ráda bych to tu trochu vyparádila.”

Mlynářka byla všecka rozradostněna, že se dívka s hostem přece dala do řeči. „Naše Růženka drží na parádu v domě; už sme í k vůli museli dát vobílit strop, a seknici bílí třá čtyřikrát do roka. Chtěla by to mít po městsky, jako u bratra ve Svratce nebo u paní učitelový, co k ní chodila do šití.”

„Máte hodně květin, a pěkných,” podotkl Jiří.

„To Růženka,” horlivě chválila Lexová, „ani by to člověk neřek, že se tak povedou v horách. Vona s něma umí!“

„Mám štěstí se sazeničkami,” usmála se dívka. „V zahrádce toho máme víc.”

„Až pan Iříček eště drůbínek pojí, mohla bys mu zahrádku ukázat,” navrhovala matka a jinoch hned ochotně vstal, ujišťuje ji, že již jisti nebude, že již ochutnal med že je výborný, i chléb a máslo. Děvče uložilo svoje háčkování na okenní římsu do košíčku misce podobného, kde mělo pásmenka nití, klubíčka, náprstek a nůžky, a vedlo hosta po síni a přes dvorek k laťové brance uzavírající zahrádku. Byl to jen skrovný kousek země, prostírající se z jedné strany

315$

pod okny veliké světnice a oddělený od většího travnatého sadu; dvěma křižujícími se, oblázky a hrubým pískem posypanými cestičkami rozdělen byl na několik záhonů a v těch opět kola neb hvězdy ohraničeny byly ozdobnými šedými a bleděmodrými škváry, jaké odhazují se ve sklárnách. Růženka pěstovala v nich macešky, karafiáty, rezedu, balzamíny, dlouhý záhonek pod okny olemovala si barvínkem a ke stěnám nasázela svlačců a žluté řeřichy, jež po natažených provázcích vzhůru se šplhaly. Střed záhonů činila tu růže, pomalu již dokvétající, onde jiřinka s nerozvitými dosud poupaty a na hůlkách opěracích nastrčeny byly modré a stříbřité skleněné koule. V koutcích zahrádky pjaly se u plotu slunečnice a při zemi prostíraly se nepatrné záhonky zeleniny, petržele, celeru, póru, chomáče pažitky. Vzorný pořádek, velmi vzácný ve vesnických zahrádkách, překvapoval a žhoucí a pestré barvy balzamínek, macešek a slunečnic, sladký dech rezedy, s nímž teď v pozdních hodinách odpoledních mísila se již vůně žlutých květů řeřichy, činily tu pobyt lahodným, skoro opojujícím.

Mladý muž chválil záhonky, přičemž mu dívka vysvětlovala, které květiny vychovala ze semene, které ze sazeniček a odkud je získala; nejvíce se však obdivoval drobnolistému břečťanu, z něhož ve stinném koutě poblíže zdi vypěstovala celou zelenou stěnu.

„Je z lesa za naší loukou, roste mezi skalama; dyť sme tam zamalička chodívali s maminkou a dědečkem!”

Jiří již se nepamatoval. „Dycky se mi to přeukrutně líbilo, že je zem těma lístečkama tak potažená jako ňákou zelenou rouškou,” vypravovala Růženka, pozbývajíc své ostýchavosti, když octla se u předmětu jí milého. „Usmyslila sem si, že to tady v naší zahrádce taky zařídím. Každej rok zjara sem větvičky vykopávala – dalo to práci! – a semka ke zdi zasadila, inde stínu nejní. Za pár let zaroste tím třá celý naše stavení, – a budeme jako ve starým zámku – tam na hradě za Zderadovem se to po zdech plazí, až radostno pohledět!”

Řekla to tak mile, s takovým teplým úsměvem, že se Jiří

316$

do její rdící se tvářičky na dlouhou chvíli zadíval. Tím uvedl ji zase v rozpaky; odvrátila se, shýbla se k záhonkům, vytrhla tu zvadlý list, tu snítku plevele.

„Chtěl bych se zase jednou podívat do lesa, ke skalám, kde tento břečtan vyrostl,” řekl Jiří náhle. „Jistě tomu dva roky, snad i víc, co jsem tam nebyl.”

Růženka se vzpřímila. „Můžem tam zajdít, nejní eště dlouho, je to pár kroků. Řeknu mamince, že se podíváme na naši louku, blízko nad ní sou ty skály.”

Odběhla přes dvůr do sednice a hned se vrátila s mlynářkou, která souhlasila s úmyslem mladých lidí, ale je napomínala, aby se nepouštěli příliš daleko ke Zderadovu, že by se zatím setmělo a louky že by zvlhly. Když sešli ze stavení na stezku vedoucí k lesu, volala za nimi, že za nějakou chvilku, jakmile bude se svou prací hotova, za nimi přijde.

Všecka louka, rozestřená podél řečiště potoka, oblita byla dosud slunečním světlem a v něm leskla a v mírném vánku vlnila se vysoká tráva, promíšená bílými kvítky kozího pysku a řebříčku, modravými zvonky, táhlými stvoly totenu, zakončenými rudými kuličkami. Kde se při stezičkách vysoká stébla nížila, rostla drobná, silně vonící mateřídouška a něžná ambrožka; leckde na suchých, písčitých místech i vřes krásně nachový počal se ukazovati. Mladí lidé šli chvíli po pěšince blíže potoka; leč když ve vysoké trávě zabředli do mokřin, uchýlila se Růženka výše pod borovou stráň, jež od skalních útesů u mlýna dále údolím se táhla, a jistila, že brzy bude lze potok pohodlně překročiti a k balvanům břečtanem porostlým přejíti.

„Chodíme travou a vy si střevíčky zmáčíte – a tady, právě pod strání, je široká, jako vysekaná cesta,” upozorňoval Jiří Koutný a vystoupil výše.

„To nejní cesta, to se jenomej tak zdá,” zavrtělo děvče hlavou a uchytilo svého průvodce za rukáv. „Dejte pozor – je to náhon, a místama hlubokej!”

Jiřík byl již na pokraji vody, která tu plynula tiše, ale stále v uměle připraveném korytu; olšovím na louce roztroušeným pronikaly sem jednotlivé paprsky slunce a lámaly se v jasné hladině, objevujíce tu tam lesklé, jakoby

317$

zlaté písčiny; jinde však byla voda temná, jako bezedná a modrozelené borovice smutně a matně se v ní obrážely.

Hoch se zastavil u břehu. „Jak skryta je ta voda! Kdybych tu šel sám a za večera, jistě bych ji měl za stežník a do ní zabředl! Myslím, že je nebezpečno za tmy tu choditi.“

„Naši už to tu znají, vědí, jak se náhon pod strání zatáčí; a cizej člověk málo sem přijde,“ vysvětlovalo děvče. „Už mu bude brzo konec a pak přejdem.“ Běžela kupředu a tam, kde hluboká strouha náhonu pojila se k potoku, v kamenné tříšti široce rozteklému, pobízela Jiřího, aby po několika větších kamenech přeskočil. Učinil tak a chtěl jí pomoci, ale ona se smála, že jí nikdo nikdy přes vodu nepomáhá, že je mlynářova a vody báti se nesmí.

Oddálivše se břehu, octli se nyní na sušší půdě; vřes stával se hojnějším, mezi ním rostla šedavá, bělo-neb růžokvětá protěž, krátká stébla trávy vyrážela z mechovitého podkladu, olšoví ustupovalo jednotlivým smrčkům a jedlím, jež jakoby z temného souvislého pásma vybíhaly. Žulové a rulové úlomky místy vyhlédaly z mechu; ale zanedlouho objevily se veliké balvany a pak již celé jejich skupiny vysokými a starými kmeny zarostlé a napolo ukryté. Sem zavedla Růženka svého hosta, a přelezši obratně několik obrovských kamenů, ukazovala mu místo, kde dlouhé, v šeru sotva rozeznatelné snítky pokrývaly půdu a zachycovaly se o staré, tvrdé kořeny.

Zdvíhal do hrsti několik větévek.

„Ó, držej ztuha,” usmálo se děvče, když zelená spleť ruce hochově nepovolovala. „Počkejte –já s něma umím – otočím vám jednu kolem klobouku, dyž se vám tak líběj.“ Klekla, vyhledala si kousek špičatého kaménku a jala se mezi kořeny kopati a svými malými prsty mech a prsť odhrnovati. Zase se usmála tím svým něžným, a přece radostným úsměvem, zatřepetala dlouhou snítkou ve vzduchu, vstala, a vzavši Jiřímu klobouk s hlavy, počala mu břečtan kolem pentle upravovati. Její světlá postava mezi omšenými balvany a černou zelení jedlí a smrků, její zarůžovělá tvář, zářivé oči a do zlatova se měnící vlasy v tajemném přítmí schylujícího se večera působily dojmem

318$

skoro pohádkovým, a Jiří stál a díval se s rozkoší, jak oplétá mu klobouk a snaží se učiniti to co nejmalebněji.

„Divím se, že jste tu ratolístku ze země dobyla a ji neroztrhla, –je tu skorem tma i za dne a teď kvečeru teprve!” podotkl.

Podala mu klobouk a pohlédla kolem sebe. „Sluníčko jde spat – podívejte se, už červenaj borovice!” Ukazovala na protější stráň nad náhonem, kde rovné kmeny borovic, jindy hnědé, nabývaly v zapadajícím slunci barvy žhoucí, rudé.

„Abychme šli,“ pobízela, a vypletši se z kamení, běžela po stezičce kupředu, „maminky se nedočkáme.” Leč sotvaže ze stínů lesních vyšli opět mezi olšoví a do vysoké trávy, potkali mlynářku; ta je poháněla, že tráva vlhne, že se zdrželi málem do tmy.

„Ale bylo tam krásně,” vzdychlo děvče jako v roztoužení. „ Škoda, že měsíc nešeří, to je mezivá skalama eště krásnějc, sou stříbrem voblity a zdá se, jako by do něch byla voteuřena brána.”

„Douče,” potřásala mlynářka hlavou, „ty se ničehož nic nebojíš, jako bys chlapem byla! Já bych mezivá ty skály, do lesa nebo k vodě kvíčerou za žádný peníze nevyšla, bojím se ich stejně za dne.”

„Dyť se mi nic stanout nemůže, – dyť sem tu vyrostla!

V cizím bych si stejně taky netroufala,” usmívala se Růženka na matku. „Vy se vo mě, maminko, přeukrutně bojíte!”

„Mám tě jedinou a poslední… Cák bych si počla, dybych vo tebe přišla! Ani si na to zpomenout nesmím.”

„Dyť nepřijdete,” hladilo ji děvče po zesmutnělé tváři.

Došli po louce k mlýnu a před ním, při vstupu do mlýnice, zahlédli mlynáře Lexu.

Ten hned vítal Jiřího: „Zdráv buď, hochu, ani sem tě eště neviděl, vorali sme na zadním poli. Toť, výrost si a zesílil – hde ti ta študie k duhu. No, pojď do seknice, pohovoříme si!”

„Už nemohu, pantáto, tma se nachyluje, Anička, sestra, by měla o mne starost. A byl jsem tu dlouho, celé odpoledne.”

„Teda tě kousek cesty vyprovodím. Stejně sem ničehož nic neslyšel vo bratru Kvapiloj, – dávno sem s ním nebyl.”

319$

„My taky pudem,” nabízela se mlynářka. „Je pěkně, vlaho. “

„Ale daleko neé,” vymiňoval si Lexa. „Bude tma hnedkej, něhde brknete a ublížíte si.“

Stáli tak chvíli před mlýnem a rokovali, když od nedalekého potoka při mostku ozval se hlasitý pozdrav: „Dej Pánbů dobrej večír, mynářko! Kampak se chystáte na cestu?”

„To Faimonka,” vysvětlovala Lexová svým společníkům a sešla blíže k lávce, pod níž Faimonka jako každovečerně do konví vody nabírala a do svého vysoko položeného stavení odnášela.

„Chtěla ste po mně něco ?“ ptala sejí, vystoupivši na lávku.

„Myslila sem, že se s pantátou a Růženkou chystáte do města, a nešlo mi to na rozum, proč tak dlouho? A koho to tam máte?“

„Je to mladej Koutnej, co se v Němcích učí na školmistra; snad se, Faimonko, pamatujete na jeho matku, byli sme s ní tuze zadobře, byla Kvapilova.“

„Kdák bych se nepamatovala! – taky z takovýho marokánskýho plemena, – chodili k vašim na schůzky.”

„Přišel nás navštívit a náš teďkejc ho hde kousek vyprovodit,” vysvětlovala mlynářka spěšně, obávajíc se, aby se Faimonka nerozpovídala a křikem svým snad Jiřího neurazila. „My s Růženkou taky kousíček pudeme. Teda spánembohem, Faimonko, a šťastnou dobrou noc!”

Odešla tak spěšně, jak přišla, a připojila se s dcerou k manželu, jenž nyní dal se s mladým svým hostem na pochod. Faimonka nechala chvíli své konve u vody státi a dívala se, stíníc si rukou oči, za hloučkem vzhůru po silnici stoupajícím. Pohled na ně jako by budil v ní myšlénky nemilé, svraštila tmavé obočí a mumlala cosi málem nesrozumitelného o proklatcích, neznabozích, o hadím plemenu, zlých koncích; pak teprve, jako by se vzpamatovala, sebrala plné nádoby a pomaleji, než mívala v obyčeji, kráčela od potoka k svému statku.

„Cák po tobě chtěla?” ptal se Lexa své ženy, když se k nim připojila, „černila, jako bys í byla ublížila!”

320$

„Faimonka černí pořádem a pořádem naříká!” vzdychla si mlynářka. „Až se í bávám.”

„A nemá proč naříkat!” hněval se muž. „Je sama paní nad statkem, Kačka í veušom vyhoví, dře a střádá, a František, velebníček, vo svoje se ani nehlásí. Má peněz nasušenejch jako šupek.”

„To pro Františka naříká; ani ten kříž, co dala na kopci postavit, s tím dlouhým říkáním a Panenkou Marií na podstavci, se synem i nesrounal. A stál i půltřetí stouky! Je mně Faimonky líto, – proto s ní mluvím, třá černila a naříkala.”

Lexa neodpovídal, od ženy se odvrátil a šel zase po boku Koutného. Jinoch nemísil se v rozprávku manželů, slýchal sice od strýce a od matky o Faimonových, ale bylo toho příliš málo, aby to bylo vzbudilo jeho zájem.

Stoupali po silnici mezi chalupami, zvláště z jedné strany na příkré stráni zbudovanými; za lomenicemi šindelových střech bylo znáti stromy sadů a zahrádek, plotů často nakloněných a stékajícími dešti podemílaných. Bylo to velmi ubohé, ale přitom malebné, a Jiří, jenž z chlapeckých let na ráz Dolců se již nepamatoval aneb si ho tehdy nevšímal, se zájmem prohlížel šedé a starobylé, na drolivou stráň jakoby přilepené domky. Nad nimi do večerního klidu náhle zaznělo klinkání zvonku, poněkud chraplavého. „Kde tu zvoní?” ptal se. „Nemívali jste tu kapličky.”

Lexova tvář zesmutněla. „To na krchůvku našem. Je tam malá dřevěná zvonička, snad se pamatuješ. Je zrouna nad dědečkovým hrobem…”

„Nikdy jsem tam myslím nebyl. Je to daleko?”

„Krchov je za humny a vede kolem něho taky cesta. Mohli bychme tamtudy jdít, nezašli bychme si tuze,” navrhoval mlynář.

Když mladý muž přisvědčil, omlouvala se Lexová, že s Růženkou již s nimi nepůjde. „Na mě tam kvíčerou padá hrůza, – a je taky dlouho.”

Podali si všichni ruce, Lexová napomínala mladého hosta, aby je častěji navštívil, dokud ještě není čas, aby do škol odejel, a pak ubírali se muži po stezičce mezi dvěma

321$

staveními vzhůru a mlynářka s dcerou drobnými a spěšnými krůčky šly po silnici zpět k mlýnu, halícímu se ponenáhlu v šero.

Malý, nízkou zdí ohrazený hřbitůvek zřízen na hřebenu stráně, takže část ona, kde zbudována při zdi maličká márnice, byla již na rovině, kdežto část druhá ještě příkře se skláněla. Nebylo na něm cest, mezi rovy rostla vysoká, poněkud zažloutlá tráva, z níž jen vrcholky hrobů čněly; pouze malá jejich část označena byla pomníky, masívními to podstavci, na nichž, někde na vrcholu, někde v průčelí, připevněn žlutý neb zlatý kalich. Vysoko nad zeď hřbitovní vynikal dřevěný sloup s ozdobnou stříškou šindelovou, pod níž připevněn zvon; hrobník, majitel blízkého baráku, stál při sloupu a v pravidelných přestávkách zatrhoval silným provazem, k držadlu zvonovému připevněným.

Mlynář přistoupil s Jiřím ke zdi a mlčky ukazoval na pahrbek právě u sloupu zvoničky; na něm pomníku nebylo, leč v trávě rostly macešky a sedmikrásy podobné oněm, jež v zahrádce pěstovala Růženka. Hrobník nedbale sáhl na čepici a pokračoval ještě chvíli ve zvonění; pak zatrhl několikráte silněji, otočil provaz kolem sloupu, konec připevnil na hák a odcházel, zabedniv nejdříve nízká ve zdi vrátka. Jakmile dozněl poslední úder zvonu i ozvěna, kterou budil na protější stráni, a zvláště když pohasly i odlesky červánků, které chvíli na lesklých plochách pomníků a na zlatě kalichů prodlévaly, rozhostil se na zanedbaném hřbitůvku veliký, skoro děsivý smutek.

Mlynář Lexa podepřel si ruce o nízkou zeď, sahající mu po pás, a v ně složil hlavu. Bylo patrno, že vzpomíná na ty, které viděl tu pod drn ukládati. „Dědeček říkával,” ozval se po chvíli chmurného mlčení, „abychme ho pochovali pod naší skalou u náhonu, že zůstane na svým. Předkové naši z rodu Lexova chtívali ležet v lesi nebo v hájku, v pokoji že se tam rozpadá tělo těch, kteří přebývali v živém pokoji. Ale že sme semka už pochovali babičku, dali sme ich k sobě. Ten náš hošek tu taky leží… Pomník sme neřídili; dosť se nám sousedi navyčítali, že sme možný a že mrtvejm ani jejich čest nedáme. My sme se zaživa spravovali ro-322$

zumem svým, nedáme si na hrob znamení viditelný, že sme věřili jako zvostatní.”

„U našich tomu bylo nápodobně,” vypravoval Jiří hlasem stísněným, neboť mu bylo nevolno tu nad hroby, kde rostoucí tma z pomníků, zábradlí a vyšších stvolů květin tvořila strašidelné podoby. „Maminka měla pohřeb podle evanjelického způsobu, protože to sestry na strýčkovi vyprosily, – ona sama na obřady nedržela, ba je zavrhovala, říkala, že je z ducha, ne ze světa. Ale jen co pravda, pan farář krásně nad její rakví mluvil, až mu to zazlívali! Přece prý nebyla upřímná evanjelička, ve víře bloudila, do kostela a k večeři Páně nechodila. Dali ji do hrobu k dědečkovi Kvapilovi; strejček mi pak vypravoval, jak bylo před lety těžko hrob ten vylámati, je ve skále, v žule.“

Otřásl se, polo chladem, polo hrůzou, a se slovy „Pojďme již!” oddálil se od zídky k cestě.

„Byl sem na pohřbu tvýho děda eště zamlada, byl to věrný bratr, syn světla čistého živého. A tvoje matka byla jeho pravá céra. Dobře vo sobě říkala, že není ze světa, že je z ducha. A věrná sestra byla – to že tu Pakostovu bránila, připravila si smrt. Ale teďkejc bratři vod ducha vodpadaj a chytaj se světa.”

Mlynář řečnil zvolna a polohlasně, ale zřetelně, an kráčel po úzké, často se klikatící pěšině za Jiřím; šlo se tu nesnadně, ze zadních částí stavení, kolem nichž stezka vedla, nepadalo sem žádné světélko, a teprve když, skorem na konci Dolců, dostali se na silnici, mohli opět jíti podle sebe.

„Bratr Kvapil,” započal znovu mlynář, „taky se vzdává naší víry, kerá byla vodjakživa. Čet sem knihu Svatý písmo člověčenstva vod ňákýho Francouza, bratr Mlejnek mi i dovez, tam je to psáno, jak se vo světlo čisté, živé přičiňovali a ho hledali eště sta let, nežlivá povstala víra židouská a nežlivá Ježíš Kristus kázal lidem. A teďkejc máme světlo živé vopustit a jenomej tý světský hroudy se přidržet.”

„Já myslím, pantáto, že se strýček ducha nevzdává; on všecko zkoumá, co by člověčenstvu bylo k užitku, on

323$

chce, aby ne tma a pověra, ale rozum u nás panoval. Vždyť vy také doznáváte, že jste se jen rozumem vždycky spravovali.”

„Rozumem, prauda, protože sme byli z ducha, duch byl v nás a my v něm. Šak teďkejc už s duchem nic, šecko jenomej je mozek, sou nérvy neboli jak tomu říkáte. Slyším to u bratří ve Strádovni, načichli tím, a bratr Kvapil, strejc tvůj, stejně taky, čte ty knížtičky vod ňákýho pana Šťastnýho a věří im. Mlejnek mně ich taky vnucoval, ale já ho hnal.“

„Nečetl jsem jich, byl jsem v Němcích, když byly na světlo vydány. Strýček se nesrovnává se vším, ale říká, že je v nich mnoho pravdy.”

„Vidíš, vidíš, hochu,” odpovídal Lexa vítězně na poslední větu, „dobře sem hádal. Dyby to matka tvoje věděla, jak se bratr Kvapil zvrhá! A tebe stejně taky zkazí, vodhodíš máminou přesvědčenost jako von.”

„Nebojte se, pantáto,” zašeptal Jiří v nesnázích.

„Ratolestě vod kmene částejc vodpadaj, – máme na to příklady. František Faimonů na študiích se zvrh na modloslužebníka. A tebe v tej školi třá vychovaj na učedlníka pánů falářů, s kerejma se tví předci potýkali.”

„Strejček a taky maminka mě učili, abych rozumem všecko poznával a zkoumal. Umím už rozeznávat, co je písmeno a co je duch. Tam v Němcích je také vyznávačů víry podivných, – ani byste neuvěřil. Hrál jsem při shromáždění jakýchsi pietistů nebo metodistů, ti stále volali Spasitele, ba po něm křičeli, plakali lítostí, z hříchů se sami obviňovali, že to bylo až trapno poslouchat. Ale přitom byli dosti nesnášenliví, – Spasitele, boha lásky, měli jenom v ústech.”

Mlynář s účastí poslouchal. „Jenomej se nedej ima přemluvit a zlákat, nezapomeň na matku. A přijdi k nám zasej, rád bych vo těchle Němcích eště uslyšel, a teďkej je dlouho, musím se vrátit. Tamle už sou vidět světla v městečku.”

Přešli právě Dolecký potok, a vystoupivše malým lesíkem, uviděli již nablízku dlouhou hmotnou hradbu, vytvoře—

324$

nou z dvojité řady domků ryneckých, mezi nimiž tu tam pronikaly jako malé jiskerky.

Lexa se zastavil a potřásl mladému muži rukou: „Teda přijdi; moje pomocnice a Růženka tě taky rády uviděj, moje říká, že tě má zrouna za syna. Toť, znala tě zamalička. Zdráv buď.“

Jiří slyšel, jak odchází velikými kroky a jak přeskakuje v nedaleké úžlabině kameny do vody navalené. Pospíšil také sám k domovu, neboť nebyl mu příjemný pobyt na tmavé, osamělé cestě, kde páchly z obou stran louky bahnitou vůní a kde kolem balvanů v ně leckde zarytých vyskakovala světla bludiček, aby ihned zase zmizela. Teskný dojem doleckého hřbitova a nyní konec cesty k domovu zahladily skorem vzpomínky na dnešní odpoledne; teprve když ulehl, zjevila se mu opět Růženka ve své zahrádce a tam v lese mezi balvany břečtanem obrostlými.

«17»

Mladý Koutný ještě několikráte za prázdniny vyhověl pozvání Lexových, jak již sestry vyzradily; rád seděl v přívětivé sednici ve mlýně neb v zahrádce, aneb s děvčetem chodil po lese, onou cestou, kudy Lexová s Faimonkou ubíraly se do zderadovského kostelíčka. A když pak odjel opět do Němec na ústav učitelský, vzpomínal mnoho na hodiny v Dolcích strávené. Za dlouhých zimních večerů, kdy osamělost na něho nejhůře doléhala a kdy soudruzi připadali mu cizejšími, hlučnějšími a protivnějšími než kdy jindy, přivolával si obraz lesa s balvany mechem, kapradinami a břečtanem obrostlými, se skvěle zelenými loukami, s prudkou, o kamenité břehy tlukoucí bystřinou, v níž se sluneční paprsky lámaly a křížily, a vše vyvstalo před ním ještě zelenější, slunnější a květnatější, než to viděl ve skutečnosti. Představoval si uprostřed luk neb pod šerými stromy Růženku, tak bílou, zarůžovělou, světlovlasou a jemnou, a zachvěl se vždy napolo rozkoší, napolo bolestí, jako doma, když podával si s ní ruku aneb když

325$

pomáhaje jí přes vodu dotkl se náhodou jejího ramene, jejího boku. Přiznal si ještě před svým odjezdem, že má dívku vášnivě rád, ale nezmínil se jí o tom, tuše, že ona to ví, že mu to vyčetla z očí, že to vyslechla z přízvuku jeho slov; byl jejím rodičům, zvláště mlynářce, velmi vděčen, že vždy nanovo do Dolců jej zvou, připomínajíce mu staré přátelství rodinné a jeho návštěvy za dětství. Jemu ani již nepřipadalo, že si s onou Růženkou, na kterou myslil nyní s tak blouznivou oddaností, hrával jako hošík, byla pro něho zcela novou bytostí, lnul k ní citem dříve nepoznaným.

Psával někdy i do Dolců svým pěkným, pečlivě zaokrouhleným písmem listy celkem bezvýznamné, v nichž vyptával se po zdraví rodiny, sděloval o sobě, čím se zabývá a že je zdráv, a popřípadě přál k některým ročním obdobím. Když podobný jeho list po dlouhých oklikách dostal se ze vzdálené pošty konečně do Dolců, způsobil v zapadlém mlýně takový rozruch, jako by obsahoval nejdůležitější noviny. Mlynářka dávala si ho od Růženky několikráte předčítati, uvažovala o každém slově, obdivovala se krásnému písmu, hovořila o dopise s manželem, ba i se sousedkami, jimž vypravovala, jaký tam daleko v Němcích mají počas neb nečas, co tihle študenti mají učení, že div si mozkem nepohnou, a jak se asi všichni těší, až budou moci zase odjeti domů, do Čech.

Jedenkráte zjara, o velikonočním pondělí, setkala se s Faimonkou ve Zderadově, kde v druhý ten svátek konaly se zase jednou po delší době služby boží. Řekly si, že půjdou společně domů, ale ne lesem, rozvodněnou bystřinou zajisté zaplaveným, nýbrž širokou vozovou cestou, Rovinku se Zderadovem spojující.

I tudy nešlo se ženám dobře; na hlinité půdě klouzaly jim nohy a často byly nuceny vyhýbati se rýhám, v nichž stála kalná voda, sníh to před několika dny rozmrzlý. Šly tudíž pomalu a povídaly si; mlynářce na rty dralo se, čím srdce překypovalo, i vypravovala hned, že obdrželi z Němec tuze krásné přání k „červeným svátkům”, tam že ještě přednedávnem byla vánice a zima převeliká.

„To vod toho študiósa Kvapilovýho?” ptala se Faimon—

326$

ka. „Ňáko přeukrutně na vás bére, mynářko, že až z Němec vám posílá psaní!“

„Známe ho už vodmalička, už jeho matka nebožka ho k nám nosila…”

„Toť, toť, na ty schůzky, na ty hody lásky, do kerejch nebožtík táta náš chodíval,” přetrhla jí Faimonka řeč a zamračila se. „Vondyno zaseje se u vašich sešli, a bylo ich hodně.” -

„Pár známejch ze Strádovně, ten žebrák Honzíček, paseckej Mlejnek, pantáta Kvapil a Pakosta ze Sedlišť. A nic po tom nebylo! Pořádem vo ňákejch knížtičkách vykládali a srounat se nemohli. Tomule ani vy, Faimonko, byste hody lásky neřekla. Jako sršáni byli.”

„A ženský žádný nepřišly?” dotazovala se žena jízlivě. „Cák ty Pakostovy, co se s farářem a četníkem vo svatej křest sepraly? A cák Růženka vaše? Nevede i mlynář taky k hodům lásky?”

„Už zasej začínáte, Faimonko?” vyčítala Lexová zardívajíc se. „Přecej víte, že je to marnej tlach!”

„Ničehož nic nevím! Proč by marokánům říkali adamiti, dyby – – no, jenomej neplačte, mynářko, dyť už mlčím. Růženku si pěkně hlídejte, aby ňákejma bludama nenačichla a potomej, jako ty Pakostovy, bez pana pátera sama se s mužem nevodevzdala. Byla by í škoda, – ten mladej Koutnejch, študiós, stejně za ní chodí. Zahlídla sem ich párkrát, díval se na ni nějako na kamarádku, ale jako by i chtěl láskou sníst!”

„Dyť sou to děti,” bránila se Lexová, „Růžence sotva minulo šestnáct a Iříčkoj Koutnejch dvacet nejní. Eště moc vody uplyne, nežlivá něčím bude.”

„Toť, dneskom nebo za tejdeň si i neveme. Jenomej tak nezapírejte, mynářko, dyž byly děti, sama ste říkávala, že by se k sobě šikly…”

„Líbil by se mi pro Růženku zrouna dost,” připouštěla Lexová. „Naše holka do statku nejní, je drobounká, poslabá, práce hnedkom i zmůže. Chtěla by si šecko pěkně vyparádit po městsky, naučila se lecčemu u paní učitelový, dyž chodila do šití. Dyby si vzala školmistra, mohla by si to

327$

závist podlévá svý chutě. A Iříček by dostal pěknou pomoc, máme i jedinou – mlejn bychme prodali, jenomej vejměnek si nechali…”

„Cák by vás to napadlo! Mlejn je ve vašom rodě snad sto let – nebožtík můj to říkával.”

„Dyž nejní syn, – ten hošek nám umřel,” vymlouvala se Lexová nesměle.

„To byste měli řích, pouštět takovou živnost! Naše Kačka se mohla dostat do pěknejch chalup, ba na půlstatek, ale já nespěchala, až se natrefil člověk, kerej se může přiženit k našim. Dostál naušecko přistoupil, udala sem si vejměnek jaksepatří, po žněch bude svarba.”

„Snad teďkejc, dyž se Kačka vdá, by si vás velebnej pán František vzal k sobě. Až bude třá farářem, bylo by mu to dobrý, mohla byste mu hospodařit.”

Faimonka zavrtěla hlavou, mlčela chvíli a bylo vidět, jak několika zbylými zuby kouše si rty. Pak odpověděla temným hlasem a klopíc hlavu: „František už má faru přes rok; vzal si tam dočista cizou ženskou. Nezapomenul, že táta se na věčnost vodebíral jako machometán, jako adamita; hněvá se, že sme tomu nezabránily. A já za nic nemůžu.”

„To se mu přecej divím, že si rejš nevzal vlastní matku. Vypravovala ste mi, že se rozhněval na velebnýho pána Saláška, že se drží s Žofičkou kastelánčinou, a teďkejc sám – – “

„Je to ňáká letná ženská, prej se s ní poznal v tech hradeckejch školách, mívala študiósy na stravu. František je čistejch mravů, ale srdce hrdýho, proto se za nás stydí. Ti handlíři ze Strádovni choděj na hradecký trhy, tím pádem sem to vyzvěděla; vyptávám se ich a zkazuju Františka pozdravovat.”

Faimonka vypravovala to vše stísněně, až jí bylo mlynářce líto.

„Třá se váš pan farář přecej vobměkčí, až uvidí ten krásnej kříž, co ste ke cti a chvále boží postavila. Jenomej aby semka kerejsi deň přijel; až šecko uhlídá, kerak se přičiňujete na svej živnosti, třá ste ženská, kerak ste i zve—

328$

lebila, snad k vám srdce přiloží. Smejšlela sem, že ho pozvete, aby ten kříž posvětil – – “

„Poslala sem psaní,” odpovídala žena stále ještě temným a stísněným hlasem. „Dal vodpověď, že mě za ten kříž chválí, ale přijdout že nemůže. Snad mu to bylo málo, slíbila sem tehdivá, že kapličku postavím. Mynářko,” zastavila se a zdvihla náhle hlavu a hlas její nabyl jasnosti, „já to přecej udělám! Kačka s Dostálem budou mět dost, já im v práci pomůžu, za to ten kousek ídla si zasloužím, vejměnek sem si uďála hodnej a celičkej ho budu střádat jenomej na tu kapličku. – Bude moct stát pět nebo šest set, dlouho-li to neušetřím? A dám nade dveřma postavit říkání, že je to založení rodu faimonovskýho. Tehdivá bude z rodu našeho smyta klatba a haňba, že byl adamitskej, mahometánskej, – a František istě přijde, aby svůj kostelíček vysvětil!”

Faimonka řečnila tak slavnostně a hlasitě, že se její průvodkyně skoro s úzkostným podivem na ni zadívala a poslední návštěvníci zderadovského kostelíčka, již za ženami se trousili, rovněž zvědavě po ní se ohlíželi.

Když zašli, stála žena ještě nepohnutě a upírala svůj vítězný pohled na mlynářku; jakoby k němu odpovídajíc podotkla tato nesměle: „Bude to Rovince na voslavu – my tu stejně kolem dokola ničehož nic nemáme – Zderadov je menší, a má ten pěknej kostelíček. Jenomej si na ni vyberte ňáký kloudný místo, aby i bylo vidět.”

„Toť, toť,” přitakala Faimonka, potěšena, že jí sousedka tak rozumí, „něhde při cestě neboli na kopci!” Jako by ji radostné očekávání popohánělo, dala se nyní do rychlé chůze, takže jí mlynářka svými drobnými kroky ani nestačila a všecka rozprávka stala se nemožnou. Ženy záhy prošly Rovinkou a u potoka se rozloučily; Lexová pak po celý den přemítala o Faimončině úmyslu a počítala v duchu, zdali je možno, aby ze svého výminku za několik let pět neb šest set zlatých ušetřila.

Avšak muži, ba ani Růžence se o budoucí kapličce nezmiňovala, vědouc, že řečmi o Faimonce vždy ve mlýně povstává svár, a vzpomínajíc, že tehdy při svěcení kříže

329$

Lexa co nejtrpčeji ji odsuzoval a ji vinil, že muže a jeho víru svými skutky ještě v hrobě hanobí.

Toho jara a podletí sešli se bratři ještě dvakráte třikráte u Lexů a jinde; pasecký Mlejnek, kolportér, jenž přicházel i do Stradouně, i do městečka, kde byl Kvapil domovem, ba někdy i do vesnic na Hlinecku, schůzky ty zprostředkoval. Měli nejpilnější hovor, kromě o knihách Alfonsa Šťastného, o Renanově Životě Ježíšově, tehdy již od Bambasa do češtiny přeloženém a právě nyní Mlejnkem horlivě rozšiřovaném. O tomto výkladě bible se nakonec vždy shodli, ač někteří abrahamité znali o evangeliích již dílo Davida Straussa a k němu se přidávali; ale o učení shrnuté v brožurách Šťastného a vysvětlující všechen život a svět jen hmotou strhávaly se na schůzkách zpravidla nekonečné půtky, někdy dosti hlučné.

Lexa stával urputně na tom, že bratři odhazují ducha, Pakosta mu pomáhal, uváděje z Písem, zvláště ze Starého zákona a z Apokalypsy, doklady pro staré učení abrahamitské, a na konec, dovolávaje se proroků Izaiáše a Jeremiáše, vždy blouznil o příští říše pokoje, lásky a ducha, tím vytrvaleji, čím méně byl střízliv. Honzíček, příštipkář a žebrák, mlynáři skromně přizvukoval, a když Stradounští aneb Pasečtí příliš pádně dokazovali, že není ducha a duše, že žádný „Nejvyšší” není s člověkem spojen, až se rozslzel. Vysvětloval pak, že dosud přes svou bídu se cítil spokojeným, když věděl, že žije v duchu a že duch je v něm, kdežto kdyby mělo býti pravda, co je psáno v knížtičkách pana Šťastného, že by byl velmi nešťasten.

Někdy přišly i Pakostovy, a ty zle na Stradounské se sápaly, vyčítajíce jim, že při nich ani při předcích pravé víry nebylo a že se naoko přidávali k vraclavské faře; byla-li schůzka u Lexů v Dolcích, dostavoval se i starý Košnár a společně s mlynářem důvody přívrženců Alfonsa Šťastného porážel.

Lexová úzkostně zavírala dvéře do sednice i do síně a zastírala okna, aby křik, váda a řečnění bratří a sester nezastavovaly kolemjdoucí. Byla dobrá a pohostinská, ráda uctila každého, kdo mlýn navštívil; ale tyto návštěvy vždy nemile ji dojímaly, nevěděla, oč se jedná, nebyla mužem

330$

zasvěcena v předmět vypuknuvšího nyní sváru, jenž učinil jí schůzky teprve trapnými. Chodívala již jen zřídka mezi besedníky, posílala za sebe Růženku, aby jim posloužila aneb otce na cosi se vyptala.

Počínání si mlynářčina, jejího uzavírání stavení a zastírání oken, jejího odchodu na sad neb na louku, když byli bratři a sestry přítomni, všímala si bedlivě Faimonka – více, než Lexová tušila. Z jejího sadu, či vlastně z travnatého prostranství, na němž potulovaly se husy, dobře bylo viděti, přicházel-li kdo k mlýnu, a některý účastník schůzek dokonce šel přes Rovinku mimo stavení Faimončino.

Kdykoli v pozdní odpoledne neb kvečeru vypátrala, že více lidí do mlýna vešlo, neměla stání, stále vybíhala na sad, k potoku, a Kačka nemohla se pak matky nikdy dočkati, obyčejně odnesla si konve a opatřila vodu k vaření a pro dobytek sama. Uvařila i večeři a trpělivě čekala, až matku špehování kolem mlýna omrzí. Když se matka vrátila, Kačka nereptala, ba nemluvila vůbec; jen když Faimonka zakončovala svoje vypravování o Lexových a jejich společnících láním na zemřelého otce, svraštila temné obočí a rychle, jako v rozčilení oddychovala.

Kačka vůbec málo mluvila a matka s hněvem si často řekla, ba i do očí jí vyčetla, že neví, co v ní vlastně jest. Ač byla více než dvacetiletá, dávno plnoletá, poslouchala matku ve všem, i ženicha si od ní dala vybrati; ale ke kříži na modlení nikdy nešla, o bratru Františkovi promluvila leda několik lhostejných slov a k horlení matčinu se nepřipojovala. Faimonce se někdy zdálo, že holka vším opovrhuje, že jest jí vše lhostejno, kromě zvelebení a zvětšení usedlosti, a skřípajíc zuby mumlávala, že ji přece jen otec nakazil svým machometánstvím, že je v ní jeho zatvrzelost a nevěra, jako zase ve Františkovi jest jeho hříšná pýcha.

Jakmile senosečí koncem června započala pilná práce polní, přestaly i schůzky a Faimonce odpadla stráž nad mlýnem Lexovým. Chystala Kačce výbavu, chodila a jezdila na jarmarky a urputně tam smlouvala, aby vše co nejlaciněji a nejvýhodněji koupila. Zvávala mlynářku, aby se přišla podívat, co dceři chystá, a když jí Lexová, která ku—

331$

povala Růžence věci lepší a vůbec byla štědřejší, vše nepochválila, velice se na ni hněvávala.

Pak započaly prázdniny a Faimonka opět ze sadu a z okének vyhlížela a k potoku a k lesnímu pásmu vybíhala: Jiří Koutný, vrátiv se z Německa, přicházel zase do Dolců, sedával v světnici při stole sekerami a koly vykládaném a procházel se s Růženkou po úzkých lučních a lesních pěšinkách.

Faimonku tyto návštěvy znepokojovaly, ba skorem bodaly; stále se samy sebe tázala, zdali ten študent, který bude školmistrem, ví, jak se to vlastně má s rodem Lexovým, zdali po matce jest stejné s ním víry a zdali mu to, jako všem adamitům, je jedno, že děvče, pro které teď láskou hoří, bude míti společně se všemi ostatními.

Dychtila po tom, pozeptat se ho, neboť není-li adamitou, pak by se mu sňatkem s Růženkou stala veliká křivda. Vemluvila se v jakousi povinnost, aby záležitost tu vyjasnila. Že by tím rodině, s níž byla v ustavičném sousedském styku, mohla ublížiti, toho nedbala. Mlynáře a jeho zemřelé rodiče nenáviděla vždy jako vroucí katolička a hlavně, že dle jejího mínění svedli a zkazili jí muže a tím oddálili od ní syna; mlynářku měla ráda, zvláště pokud ji považovala za obět marokánů a pokud mlynářka sama naříkala na podivné své příbuzenstvo; ale teď, když se zdálo, že se Lexová s poměry spřáteluje, když neopatrně se Faimonce svěřovala, jak bude šťastna, až bude Růženka jednou paní, jak ji vypraví, čeho všeho jí poskytne, vznikal ponenáhlu v ženě vždy roztrpčené hněv proti dávné družce, svatému katolickému náboženství se zpronevěřující, a spolu závist, že má Lexův rod býti ještě více povznesen.

Nadbíhala Jiřímu, aby se s ním seznámila, zdravila jej zdaleka, a přiblíživši se k němu, vždy několik vět prohodila, buď jej vítala, neb se vyptávala, jak se daří doma, jak sklidili, jak sestry jsou zdrávy, zdali se nebudou vdávat a podobně. Mladý muž již uvykl potkávati se, jakmile na konec Dolců došel, s rovinskou sousedkou, o níž věděl, že se s mlynářovými již po léta stále stýká a že zemřelý manžel její byl také ze soudruhů strýcových, z bratří. Promlouval

332$

s ní vždy přívětivě a Faimonka, jež se domnívala, že již získala jeho důvěry, umiňovala si pevně, že Růženčinu nápadníku k tomu poukáže, jaký osud si chystá.

Již léto z vrcholu svého zvolna přibližovalo se k jeseni, sotva deset dní zbývalo Jiřímu z prázdnin, když navštíviv znenadání Lexovy, nenalezl ve mlýně nikoho kromě děvečky a mládka, kteří mu sdělili, že pantáta a panímáma s Růženkou hned v poledne odešli, snad na jarmark – kam nevěděli –, a jej těšili, že přijdou asi brzy, jelikož do večera nedaleko. Sednice byla uzavřena, i vrátka do zahrádky byla uzamčena kladkou, aby, jak děvečka vysvětlovala, nikdo nemohl se dobýti, až ona s dobytkem odejde na pastvu a mládek bude prodlévá ti v mlýnici.

Jiřímu nezbývalo než procházeti se v okolí mlýna, chtěl-li Lexových dočkati; a to si přál, věda, že návštěvám jeho učiní nastávající školní rok brzy konec. Sešel od mlýna nejprve na louku a zvolna kráčel po pěšince, až octnul se mezi balvany v lese; vzpomněl však, že by odtud neviděl, vrací-li se rodina domů, i obrátil se zpět, pomalu přešel louku, až octnul se u lávky vedoucí přes potok k Rovince. Chtěl se dáti poněkud dále po břehu, když zastavilo jej volání: „Pochválen Pán Ježíš Kristus! Dobrý vodpoledne přeju!“

Pod lávkou při potoce klečela s dcerou Faimonka a máchala prádlo, házejíc je do velikého, zeleně natřeného škopku. Jiří přál navzájem „dobré odpoledne” a chtěl zvolna jíti dále. Leč Faimonka snažila se vstáti z břehu, což jí působilo nesnáze, a sotva se vzpřímila, ihned začala se vyptávati: „Mladej pán přišel na besedu – a Lexovi nejsou domka?“

„Šli prý na výroční trh nějaký a do večera se vrátí.”

„Kdák by! Ani snad žádnej jarmark nihdež nejní! To k přátelom se asi vydali.”

„Nevím, kde mají příbuzenstvo,” odpověděl Jiří, jen aby něco řekl.

„Snad ani k nikomu z přízně nešli, snad měl mynář řízení ve Strádovni, má tam kamarády, přijdou částejc semka,” uvažovala žena a v očích náhle se jí zablesklo. Teď

333$

řekne Koutnému vše, teď, kdy ji Lexovi tak snadno nepřekvapí !

„Strádouň je velmi vzdálena,” namítl mladý muž táhle a jako zklamán, „to by se večer již vrátiti nemohli.”

„Toť, toť, a bude-li schůzka, zvostanou tam přes noc.”

„Myslil jsem, že jich přece dočkám,” prohodil polo pro sebe.

„Je to věc možná, – ale tady u vody ich mladej pán vyčkávat nemůže, – moh by jdít k našim, je to pár kroků.” Ukazovala k svému stavení, jež čnělo na blízkém svahu, zdaleka jsouc viditelno. „Vod našich je ke mlejnu dobře vidět, mladej pán by ich nepropás, dyby se vrátili.”

Jiřímu se k Faimonům nechtělo, odpoledne bylo líbezné, od lesa dýchal vonný, pryskyřicí a luční vůní prosycený vánek, voda v potoce útulně šplounala, více jej vábila pozvolná chůze v údolí než pobyt ve světnici jistě horké a dusné. „Děkuji vám, panímámo; máte, jak vidím, práci, nechci vás omeškávat,” řekl zdvořile.

„Šak to Kačka za mě dodělá, už toho tak tuze moc nejní– a musím stejně zatápět. Ale mladej pán se štítí, – je to u našich jenomej tak pošpatný, jako u sedláka, nic po pansky,” vyčítala žena ostře.

„Jsem také jen z malého stavení, vím, jak je to na vesnici!”

„Pantáta Kvapil, mladýho strejc, s náma bejval za života pantáty našeho, – bejval kolikrát!”

Jiřímu připadlo, že by to skutečně vypadalo jako panská pýcha, kdyby déle se vzpouzel. „Podívám se tedy k vám na chvilku a sednu si k oknu, abych viděl k mlýnu, – nedejte se mnou z práce nijak vytrhovat.”

Faimonka kvapně shrnovala si vykasanou vrchní sukni přes starou, úplně zmáčenou kanafasku, shrnovala rukávy jupky, kterou měla navlečenu ještě přes bruslíček a hrubou košili, a přikazujíc dceři, aby s prádlem brzy se vrátila, přidružila se k mladému muži, lávku právě překročivšímu, a vedla jej po silnici a pak vzhůru po stupních do stráně vyhloubených na sad a dále do stavení.

Kačka jediným slovem nezúčastnila se rozprávky; má-

334$

chala a ždímala zbývající kusy barevného aneb zažloutle bílého prádla a přitom pozorně naslouchala. Teprve když matka se studentem odešla, ustala chvíli, ohlédla se za nimi a pak zamumlala: „Nač ho k našim voděj? Budem jenomej

pro smích! A nechtělo se mu – – Maminka nutit nemusili – – “ Ulevovala si při máchání víceméně srozumitelnými větami a nevrle házela kusy prádla jako lana stočené do škopku. Když odhodila poslední kus, vyskočila z kamene, sebrala z něho podložený pytel a plahočila se s těžkým škopkem až pod stráň, mumlajíc zase: „Šecko mám

zastat sama – A pro drůbínek tlachu – – Stejně se s tím

sama do kopca nedostanu…” Postavila prádlo a několika skoky přeběhla schůdky ve stráni, sad, záprseň i tmavou síňku a vběhla do světnice; zde nalezla Jiřího sedícího u okna a před ním matku, která horlivě, leč přidušeným hlasem mu domlouvala. Mladý muž nehleděl, jak si umínil, okénky k protějšímu mlýnu, nýbrž měl hlavu složenu v obě ruce, jako by jej tížila. Kačka vyzvala matku, aby jí pomohla s prádlem, vyčítajíc, že se dosti s ním natahala až pod chalupu, jiná že by se škopkem ani nepohnula, a že by ještě všecko vyklopila na cestu, kdyby je až na záprseň vynésti měla.

Na Faimonce bylo znáti, že jde nerada; když se mladému muži omlouvala, slibujíc, že hned se vrátí, pozdvihl tento hlavu z dlaní a Kačka viděla, že je ve tváři všecek rozrušen, a již na prahu slyšela, jak tiše, dušené vzdychl.

Když šla s matkou po sadě, řekla polo zamračeně, polo lhostejně: „Cák ste mu uďála? Proč černí?”

„Cák bych mu dala,” utrhla se na ni žena, „snad se nemůže dočkat Lexovejch!”

Ale dívka rozhodně zavrtěla hlavou a dívala se na matku úkosem. „Nepleť se, do čeho ti nic nejní, Kačka,” utrhla se Faimonka znova, „rejš už pojďme, přecej nemůžu hosta nechávat v seknici samotnýho!”

Jak dovedla nejrychleji, sešla po stupních a vynášela pak, namáhajíc se, s Kačkou prádlo. Odvracela přitom od ní tvář, aby se dcera zase znova nevyptávala.

„Rozvěs to na strop,” rozkazovala jí a spěchala do svět—

335$

nice. Jiří Koutný ještě měl lokty opřeny o stůl a hlavu v dlaně složenu a hnul sebou, leda když odháněl dotěravé mouchy, jichž byla u oken celá hejna.

„Mladej pán se na mě hněvá, že sem praudu řekla,” přibližovala se k němu Faimonka a usedla vedle něho na lavici.

„Vy myslíte, že je to pravda, a nikoli hanebná pomluva?” vyjel jako bodnut. „Viděl je někdo? Byl někdo při tom?”

„Neříkám, že byl,” potřásala žena rozvážlivě hlavou a přitom zpod hustého černého obočí dívala se ze strany na Jiřího. „Ale pro nic tyle řeči nejsou a říká to každej, že adamiti vod toho se menujou, že mezivá sebou tancujou, jak je Pánbů stvořil,–jak praotec Adam v ráji. A na svátost manželstva taky nedržej, u nich se neřekne žena, manželka, řekne se sestra, pomocnice, hospodyně, to jako že í žádnou věrnost zachovávat nemusej. Spravedlivej adamita se sestrou se vodevzdat nedá – šak ví proč!”

Tvář Jiřího za řeči Faimončiny hluboce se zarděla, sklopil víčka a dýchal slyšitelně. S namáháním řekl pak po chvilce: „Nechodí na oddavky, protože neuznávají moc kněží; a bratři a sestry si říkají na znamení, že jsou si lidé v říši lásky a pokoje všichni rovni. Moje zemřelá matka byla také věrná sestra.”

„Já vím, já vím! Vídávala sem i chodit na schůzky do mlejna se strejcem, s pantátou Kvapilem. Náš s něma taky bejval, a ty Pakostovy holky a inší eště, chlapů a ženskejch plničká seknice. Vokýnka si pěkně zastřeli plachtou, aby nebylo vidět, co – – “

„Panímámo!” vykřikl Jiří a vyskočil tak prudce, že udeřil se o hranu stolu. „Moje matka byla žena dokonalá!”

„Toť, toť,” usmiřovala jej žena úlisně. „Voni adamiti v tom ničehož nic zlýho nespatřujou, maj už takovej zákon – – “

„Nechte mne odejít,” a hoch snažil se odstrčiti stůl, což se mu ovšem nedařilo. „Nemohu tu poslouchat, jak hanobíte mou matku a strýce!”

„Třá na tole nedržela,” upokojovala Faimonka zase. „Třá jenomej zvostatní!”

336$

„Ani o nich tomu nevěřím. Schůzky mívají, to vím; ale na nich zpívají, Písma čtou, protivenství světa si vykládají a duchem se potěšují.”

„Cák by se zavírali a vokýnka zastírali, dyby to bylo jenomej tole?“ horlila žena, uchycujíc Jiřího, jenž dral se kolem stolu, za ruku. „Sama Lexová se přiznává, že tomu říkaj hody lásky.”

„Matka nebožka také tak říkala,” zašeptal Jiří jakoby pro sebe a snažil se ruku svou Faimonce vytrhnouti. „Je to podle bible, podle přikázání.”

„Adamiti uměj Písma vobracet na svou stránku,” usmívala se, následujíc mladého muže, který kvapně nyní bral se ke dveřím. „Nehněvejte se, mladý pane, já šecko jenomej v dobrotě – – Přeukrutně sem tím marokánstvem zkoušela, syna sem ztratila, manžel se nade mnou zatvrdil} douče mi zkazil a potomej na věčnou haňbu naši bez svátostí na onen svět se vodebral. Bylo mě vás líto, abyste tímle pádem taky do neštěstí nepřišel, – – já v dobrotě – – “

Jiří Koutný neodpovídal, skoro přeskočil vysoký práh světnice i onen ze síňky na záprseň a několika kroky byl v sadě, kdy rozplašil a na sebe popudil všecky tu rozložené husy; Faimonka klopýtala za ním.

„Eslipak už došli?” ptala se a ukazovala k mlýnu. „Vyprovodím mladýho pána a poďvám se.”

„Nepůjdu již do mlýna,” odmítal ji Jiří, „nemohu – –

dám se přímo domů. Je možno tudy po zadcích, po humnech přijíti na cestu k nám?” ptal se, když ocitl se u lávky.

„Toť je, tudy nahoru a potomej k helvetskýmu krchovu. Ale bude ich líto, že mladej pán ich nedočkal!” volala žena za Jiřím, když tento, překročiv potok, spěšně dal se vzhůru směrem, který mu ukazovala.

Neodpověděl již a neohlédl se po ní, jako by jí co nejdříve uniknouti chtěl. Teprve když bez dechu došel hřebenu stráně a vynašel si pěšinu vedoucí na lemu polí kolem stodol a srubů, zastavil se na okamžik a pohlédl dolů. Za lesním pásmem, kudy tak často s Růženkou se procházel, zapadalo zvolna slunce, vrcholky stromů některých ještě byly jím ozlaceny a několik rudých paprsků prodlévalo i na

337$

nejvyšším bodu černošedé žulové skály, v kamenný déšť pozvolna se drobící, k jejímuž boku byl přitulen mlýn Lexových. Bílé jeho stěny nebylo viděti, jen obnovenou střechu a vysokou baňatou stodolu.

Jiří zasténal a přikryl si na vteřinu oči rukou; když ji sendal, podíval se ještě k lesu a zaťal ji v pěst. Šel po klikatící se pěšině dále s hlavou sklopenou, až ocitl se u nízké zdi hřbitůvku. Pod zvoničkou dle květin z Růženčiny zahrádky poznal hrob dědečka Lexova; vichr, jenž náhle při západu slunce počal se zdvíhati, lomcoval vysokou na něm travou a cuchal macešky a sedmikrásy, div jim stonky nepřelámal. I vetchý, sluncem vysušený sloup zvoničky praskal a sténal a se prohýbal, až kovové části slabě zařinčely; a Jiřímu, jenž zůstal tu v zadumání státi, zdvihal vichr slaměný klobouk a do čela mu hnal jeho dlouhé, při spáncích a za ušima zkadeřené vlasy. Přidržel si klobouk rukou a dále dumal.

Jaké asi tajemství kryje hrob prarodičů Růženčiných? A proč chtěli Lexové býti pohřbeni v lese, při potoce? Vyloučili se sami z obce, vědouce, že s ní nemají nic společného? Proč jeho matka nechtěla mí ti pohřeb jako ostatní? Co bylo podstatou oné víry jediné od věků pravé, k níž se jeho matka přiznávala a jíž i jeho vyučiti se snažila? Byla v ní jen pravá služba světla čistého, ducha živého, bez obřadů, kněží a pout, – aneb bylo v ní ještě něco jiného, tajemného, skrývaného, jak tvrdila Faimonka? Byli bratři a sestry, jeho matka, jeho strýc vyznavači pravdy, aneb hanebníci, kteří ze slova Písma utvořili si zákon dovolující a přikazující jim svobodu chtíčů tělesných? Jsou hody lásky tancem obnažených těl a ukájením pudů, trhajícím všecky rodinné svazky, – a šla Růženka s rodiči opravdu do Stradouně, aby se divokých těch obřadů zúčastnila?

Tak se tázal a zase pokryl si dlaněmi oči a ve sténání položil se lokty na hřbitovní zídku; slaměný klobouk spadl mu mezi hroby, nevšímal si toho, mučil se dále úvahami o Faimonce, o matčině životě, o Lexových.

Hrobník, jenž po úplném západu slunce přišel zvonit, vyrušil jej; vida, že je hoch ve tváři všechen rozrušen, roz—

338$

pálen, že mu oči divně planou, že klobouk ztratil, ptal se zvědavě: „Máte tu někoho zakopanýho? Ani sem neveděl, že přijdete s Doleckejma do přízně!”

Jiří jen zavrtěl hlavou, nemohl promluviti, měl hrdlo staženo, ústa zprahlá a uvnitř jakoby ohromnou bolestnou prázdnotu. S pomocí hrobníkovou nalezl svůj klobouk a za klinkání zvonu, které dnes v hučení vichru znělo zlomeněji a divněji než jindy, utíkal po stezce, až dostal se na konec vesnice mezi širá pole. Hnal jej vítr, zde ještě více rozpoutaný, ale jemu připadalo, že žene jej jakýsi veliký neklid, který nemůže býti nikdy utišen.

Když si představil Růženku, kterou ve svaté úctě své lásky ještě ani políbiti si netroufal, ač cítil zvláště v lese uprostřed květů, vůně a cvrlikání ptactva často neodolatelné pokušení strhnouti ji všecku k sobě, opojiti se její nejužší blízkostí, – obnaženu před zraky bratří, vzdávati se jejich prudkým žádostem, – zdálo se mu, že vichr hněvu, vzteku, zklamání žene jej kamsi do velikých a strašných dálek, do propastí černých a bezedných. Všecek upachtěn, uřícen sběhl kolem březinek hlasitě šelestících do úvalu k potoku Doleckému. Zastavil se. Ne, nemůže to býti, Faimonka přece lhala, – Růženka, taková něžná, čistá, líbezná, nemohla se dáti za obět otcovy strašné víry! A její matka, která nenáleží k sestrám a která tak láskyplně o svou jedinkou pečuje, jistě nedovolila, aby si ji přisvojili mužovi soudruzi.

Ve svém hrozném vnitřním boji sevřel křečovitě ruce a zadíval se před sebe. Za potokem na úpatí mírné stráně z podrostu drobných olší, smrčků a jedliček vyrůstaly dvě tři obrovské břízy, jichž větve v sebe se skoro splétaly. Vichr ohýbal jejich krásné štíhlé kmeny, bělokoré, černě rýhované, a rozvíval tenké splývavé větve, na nichž bledé listí třepetalo se jako plavý vlas. Jiří nemohl od nich odvrátiti očí; připadaly mu jako lidské bytosti, jejichž štíhlá těla svíjejí se v žalu, jež lomí bílýma rukama a kloníce krásné hlavy rozhazují v zoufalosti svůj třpytný dlouhý vlas. Hudebníkovo ucho slyšelo ve sténání kmenů a šelestu březových ratolestí a listů srdcervoucí akordy, lkavé pasáže, i zdálo se mu, že v oněch břízách, jež často vídal tiše nad

339$

potokem se skláněti, je zobrazena jeho nenadálá pohroma, jeho náhlý žal, on sám. Naslouchal šelestění a vání a ze zoufalého vzteku bylo mu náhle do pláče; leč jakmile vzpomněl na Stradouň, na Faimončina slova, ihned oschly mu zarosené oči a on kolem bříz pádil vzhůru do širého pole, blíže k městečku, do vichru, jenž dul a skučel.

Stmívalo se a na obloze dříve jasné rozlézaly se tmavošedé mraky a zakrývaly pozvolně hvězdy, jež po západu slunce vyskočily. Jiří cítil čišeti vlhko nejen z bahnitých luk, ale i z mraků a přes svou rozháranost byl rád, že se blíží již k městským domkům. Uvědomil si, že musí se sebrati, že nesmí na sobě dáti doma znát, co jej potkalo. Bude kliden před sourozenci; ale jinak, ještě než odjede, vyzkoumá, jak se to má s tím strašným zákonem bratří; zeptá se strýce Kvapila, ba zeptá se samého Lexy, Růženčina otce.

Mraky slily se v noci v jediný černý příkrov a chrlily proudy deště; zrána byla krajina kolem městečka ověšena jakoby pohyblivými popelavě šedými závoji. Všecka venkovní práce obyvatelů městečka byla zastavena, byli nuceni setrvati ve svých sednicích a pozor ováti, jak voda oplakuje vyvstávající kameny chudé dlažby na náměstí, jak prudkým přívalem kapek přeplňuje nádržky kašen a vymílá postranní, spíše úvozům podobné uličky.

Jiřímu přišla nepohoda velmi nevhod; sestry zůstávaly s ním ve světnici, stále se ho na cosi vyptávaly, a když odpovídal jednoslabičně aneb vůbec mlčel, škádlily jej mladší, že jej srdce pobolívá nad brzkým loučením. Tím rozdíraly mu mysl ještě více; bylo na jeho tváři přímo viděti, jak jej tyto řeči mučí.

Všimla si toho konečně rozšafná Anička, nejstarší sestra, napomenula děvčata, aby nechala Jiříka na pokoji a neztrpčovala mu poslední chvíle pobytu v domově; radila bratrovi, aby si vzal housle a na nich si hrál, tím že tlachu holek se zhostí. Ale Jiří cítil, že by mu dnes hudba nebyla žádnou úlevou, že by ze strun jeho houslí znělo to, co včera šelestilo a sténalo ze zmítajících se bříz; pobíhal chvíli neklidně po světnici, pak nahlédnuv několikráte z okna, podotkl, že se vyjasňuje, že déšť asi brzy přestane, a že se

340$

tudíž pokusí jíti do lesa, – na rozloučenou. Vzal z kolíku starší čepici, navlékl na sebe huňatý kabátek a již spěšně přecházel náměstí, a vyhýbaje se stružkám vody, silnici zalévajícím, skoro běžel k lesnímu pásmu. Než se dostal pod stromy, promokl úplně, neboť vyjasnění trvalo jen na chvilku, mraky shlukly se nanovo a nepřetržitě chrlily proudy deště.

Zde v lese, zvláště na tmavých místech, nad nimiž stýkaly se větve starých a vysokých jehličnatých stromů, bylo spíše lze vydržeti; mladý muž postavil se pod hustou klenbu větví, opřel se o kmen obrostlý dlouhým jemňoučkým lišejníkem jako stařeckým vlasem a snažil se sebrati svoje myšlénky.

Co řekne strýci? Jak se ho vyptá, aby ho neurazil a památku matčinu neposkvrnil? Vášnivá touha vznikla v něm, aby strýc mu vše vysvětlil, obavy jeho rozplašil, on, účastník hodů lásky! Již si líčil, jak bude vše zase dobře, jak bude moci zase s jasnou myslí vkročiti do Lexova mlýna, po celou zimu se těšiti na shledání, – když opět se mu ozvala v paměti hrozná slova Faimončina. Neklidně přecházel, nová místa pod stromy si vyhledával; nepobyl v lese dlouho, vysoký mech, prosakující vždy více vodou, máčel mu obuv a ve vlhkém oděvu počalo mu býti zima.

Na cestě zpět, již zase tak rychle, přeběhl, trochu se zahřál, ale jakmile vstoupil do světnice, roztřásl se zimou k veliké starosti Aniččině, která mladší dívky plísnila, že svými pošetilými řečmi vyhnaly bratra do sloty a že nyní budou to míti na svědomí, roznemůže-li se. Poručila jim, aby řádně zatopily a k tetě Kvapilové pro nějaké koření skočily; sama pomáhala Jiřímu do postele tak starostlivě a obratně, jako by byla ne mladá dívčina, ale zkušená, usedlá matka.

Když hoch ulehl, roztřásla jej zima znova; zuby mu jektaly, těžká peřina na něm se hýbala, ba i pelest sama slabě se otřásala. Sestra přinesla peřin ještě více, aby se pod nimi zahřál, a se smutnou tváří stála vedle něho, polohlasně naříkajíc, že nebude moci ani do škol odejeti, jakáže to bude pro něho škoda.

341$

Tak nalezla je teta Kvapilová, která zároveň s Milčou přišla, jsouc jejím vypravováním ustrašena. Uvařila mu lipový květ pro zapocení a slíbila, že k večeru pošle mu silnou polévku, aby se po zimničce posílil, má prý kousek masa doma. Třesavka ponenáhlu přestávala, Jiří se upokojoval; vypil několik doušků lipového léku, jež mu teta a sestra vnucovaly, a pak upadl v jakousi ne nepříjemnou mdlobu, v níž jako v mlze viděl poblíže své postele Aničku a tetu seděti, až pak mu zmizely docela.

Usnul, a když se všecek zapocen probudil, byla ve světnici již úplná tma, jen v kamnech kmital oheň, vrhající na stěny trochu úzkých paprsků. Pohybem upozornil na sebe sestru, jež dosud u něho bděla; rozsvítila kahánek, přinesla mu z plotny vřelou polévku a měla radost, když jí řekl, že je mu lépe a že má dokonce i hlad.

Jiřímu se zdálo, že se probudil z jakéhosi těžkého snu, a nemohl se hned rozpomenouti, co ho tísní; když však mu Anička vyřizovala, že se teta zítra k němu podívá a že i strýc Kvapil přijde, uvědomil si, o čem v lese přemýšlel, a bylo mu hned zase teskno. Poprosil sestru, aby strýce jistě k němu přivedli, že musí s ním promluviti, pak jí děkoval za její starostlivost a posílal ji spat. Chvíli ve tmě a samotě ještě se mučil vzpomínkami; leč únava tělesná byla větší než duševní napětí, usnul znovu a za matných snů, v nichž chodil po lese a zase podél hřbitůvku v Dolcích a mimo zmítající se břízy, spal mnoho hodin.

Zrána neměl již horečky; ale byl bled a ještě sláb, i nepřipustila tomu Anička, aby vstal, a teta, přišedší sem hned časně, ji v tom utvrzovala. Mařka a Milča nesměly ani do světnice vkročiti, aby bratra neznepokojovaly; že však po ránu přestalo pršeti, mohly se zabývati prací na dvorečku a v síni. Váša jel na pole orat; tak, když strýc Kvapil přišel sestřence navštívit, zůstal s ním v jizbě zcela sám. „Pěkně se chystáš na cestu do škol,“ žertoval, usedaje naproti lůžku na lavici táhnoucí se kolem kamen. „Už ti jenomej zbejvá pár dní – a ty na postýlku!“

„Je mně dnes už líp,“ ujišťoval Jiřík slabým hlasem. „Myslím, že se budu moci vydat, – mám ještě asi šest dní

342$

času. Ale sedněte si, strejčku, ke mně blíž, vezměte si lenoušek – bude se nám líp hovořit.”

Kvapil vyhověl přání sestřencovu; leč když mu byl zcela blízko, zadíval se na něho Jiří zamyšleným a jako nejistým zrakem a nezačínal nijakou rozprávku. Strýc, pozoruje ho, pojal obavu, že zase upadá v zimničnost, a podotkl lítostivě: „Proč jenomej svoje zdraví všanc vydáváš? Říkala mi Anička, žes včera v lijáku do lesa se vydal a předevčírem za povětří se vrátil! Tímle pádem si z prázdnin moc síly nepřineseš!”

„Strejčku,” pravil hoch nenadále, nechávaje Kvapilovo politování zcela bez odpovědi, „slýchal jste někdy, že nebožce matce říkali lidé adamitka?”

Kvapil ustrašeně do synovce se zadíval, maje za to, že blouzní; ale Jiří měl oči jasné, a když mu strýc neodpovídal, opakoval naléhavě: „Slýchal?”

„Cák tě to, hochu, pojednou napadlo?” řekl potřásaje hlavou. „Lidé nám říkaj šelijak, ti učení nás nazývaj abrahamiti, deisti, blouznivci, a sprostí nám nadávaj marokánů, adamitů. Jenomej tím pravým mínem nás nemenuje nikdo: sme synové a dcery ducha čistého živého a chceme přebejvat v živém pokoji.”

„A proč adamiti, strejčku? Maminka mě učívala víře svojí, říkávala, že věří jen tomu, co Nejvyšší sám praotci é Abrahámovi zjevil, v Písmech že je mnoho překrouceno a přilháno, co se s duchem nesrovnává a co rozumem přijmouti nemůžeme. Taky mně vypravovala, že Pakosta a jiní bratří očekávají příchod krále marokánského, který založí říši pokoje a lásky. Ale proč adamiti?” Bledá tvář Jiřího se zarděla, mluvil rychle, naléhavě a trochu zase se zachvěl. Skrčil se pod těžkou peřinu, a zarývaje hlavu hluboko do podušek, dychtivýma očima, které skoro jediné bylo viděti, díval se na strýce.

„Naše víra, hochu, je prastará a nepřidržovala se nikdy toho, co kázali kněží a zákony, nýbrž co z ducha čistého pocházelo. Už za Žižky zpronevěřili se vyznavači kalicha, jak kroniky vypravujou, a začali nenávidět bratry pravé.

A že mezivá těma, kerý se im protivili, byli taky naháči,

343$

kerý chtěli bejt živi jako prarodiče v ráji, říkali všem adamiti, a to zvostalo všem nám, co nespravujem se zákonem církeuním, anobrž rozumem svým, tím duchem, který je v nás.“

„Tedy nejsou abrahamiti a marokáni zajedno s těmi, již z Adama v ráji příklad si berou a – nevím, dle kterého přikázání – manželky a nevěsty mají společně – – ?“ ptal se

Jiří zdlouhavě, vždy slaběji a tišeji.

Kvapil se zasmušil. „Je vo nás psaná na kancalářích lecjaká hanebnost a lidi si vo nás povídaj, že tancujem nazí a neplechy provozujem, – slejchal sem vo tom na Pasekách a inde – – “

„A jsou to jen bídné pomluvy, že, strýčku? Nebožka matka byla žena dokonalá, vy jste občan vzorný – a myslím, že všecky děti ducha živého jsou lidé spravedliví, čistí!“ řečnil Jiří a upíral na strýce oči pln žádostivého očekávání.

„To máš tak, hochu: sude je plevel v pšenici, i mezivá bratříma byli lidi nehodní. Reiman zderazskej, co provozoval ty podvody se zlatníkama, přeukrutně nám uškodil. A na Hradecku a Holičku byli ňácí vobejdové, který jenomej lenošili a se toulali, pomocnice svoje vopouštěli, inších se chytali a diuný řeči vedli. Nejeden bratr nedal se vod kněze a v chrámě vodevzdat a z toho hnedkom pošly řeči, že marokáni manželstvo neuznávají, že jako zvěř v lesi sou živi. Inu, kalná voda po lidských žlabech teče. Každej můžeme stát jenomej za sebe, podlévá svědomí svýho žít, – inší nutit nemůžem. – Ale načs to dneskom zpomenul? Rejš se netrap myšlínkama na nebožku matku a spi,“ zarazil se náhle ve svém obšírném výkladě, když si opět všiml, jak rozčileně jej synovec pozoruje. Pohladil jej po vlasech jako malé churavé děcko a odcházel lehkými kroky a opatrně dvéře za sebou zavíraje, jako by chtěl jej tím k spánku pobízeti.

Po odchodu strýcově se Jiří poněkud upokojil a zkonejšen velikým tichem ve světnici, rušeným jediné tikáním chraplavých hodin, upadal chvilkami i v dřímotu. Když konečně spaní ze sebe setřásl a s hlavou již vyjasněnou opět

344$

počal o minulých dnech přemýšleti, vybavovaly se mu řadou všecky dojmy zažité a řeči vyslechnuté, po Faimončině popichování a napovídání určité, jasné odmítání strýcovo, po schůzkách jí líčených vzpomínky na léta po boku matčině strávená, na její vážné učení, její přísný, bezúhonný život.

Již za plnou pravdu přijímal, co mu strýc řekl a čemu tak rád byl by věřil; vtom mu kmitla myslí slova Kvapilova: „Každej můžeme stát jenomej za sebe, – inší nutit nemůžeme.” Což byl-li jen rod Kvapilův živ v duchu a v pravdě? – Což spravovali-li se ostatní abrahamiti, Lexovi, Stradounští, nebožtík Faimon, zákonem jiným? Sami bratři a sestry vyhlašovali vždy, jak od matky slyšel, že neuznávají žádného zákona, ani církevního, ani světského, kromě toho, který jim vlastní rozum stanoví. Což ustanovili-li sobě bratři v Dolcích, že manželství s jedinou ženou zavrhují, že zavrhují i společenský mrav alespoň ve schůzkách svých a na znamení toho odvrhují i oděv jejich tělo tísnící? Jako tehdy na cestě vichřicí mučil se znovu úvahami, z nichž východu nenalézal, a obrazy, jež naplňovaly jej zahanbením a hněvem.

Ne, nestačí strýcova slova, musí se pozeptati samého mlynáře, je-li pravdou, že Růženka – – Jakmile trochu se

zotaví a počasí se vyjasní, půjde do Dolců!

«18»

Faimonka neopominula mlynářce vyříditi, že tu měli hosta, jenž se jich již nedočkal; připojila svou domněnku, že byli ve Stradouni na hodech lásky, s tak zvláštním usmáním a zablýsknutím svých ponurých očí, až v Lexové dech se zatajil.

Ujišťovala sousedku, že na Stradouň ani nepomyslili, na cestu takovou že by odpoledne nestačilo, že byli v městečku za lesem, mlynář za řízením, ony za koupěmi velmi naléhavými. Ptala se, zda mladý Koutný brzy zase přijde a co o svém odjezdu říkal. Faimonka s tímže zlým pousmáním

345$

vypravovala, že mladého zdržovala, ale že velmi spěchal a ani poukazem, jak budou Lexovi litovati, od návratu odvrátiti se nedal. Ba nešel ani kolem mlýna, dal se po humnech, jako by se s nimi potkati nechtěl. Mlynářka byla zaražena, zmocnil se jí neurčitý strach; ráda by se byla Faimonky zeptala, o čem ještě dále s Jiřím mluvila, a zase se ostýchala a její odpovědi obávala.

Muži o ničem se nezmínila, ale Růžence řekla, že tu byl mladý Koutný, a když jí dívka odpovídala, že již se to dověděla od děvečky a mládka, dodala, že se nějak na ně rozhněval, že se jich ani dočkati, ani s nimi se potkati nechtěl.

Růženka to s určitostí vyvracela: nemá, proč by se hněval, a býval vždy stejný, něžný a k ní i k rodičům pozorný. Vyzvídala na matce, kdo jí řekl, že se Jiřík hněvá; a když se dověděla, že domněnka pochází od Faimonky, již dokonce jí nevěřila, vždyť Faimonka vykládá všecko na zlou stránku, vidí vše černě. „Uvidíte, maminko, že se nehněvá,” pravila na konec. „Až přijde, sama se ho vyptáte. Dnes přijdout nemůže, toť, prší, je nečas; ale jak se vyčasí, budem ho tu mět, dyť nám musí dát spánembohem, nežli do těch škol se vydá!“

Mlynářka jí neodpírala; neřekla jí, že se obává, aby Faimonka nebyla se vytasila před Jiřím s oním podezřením, kterým ji samu již po léta mučí; nerozbírala s dcerou nikdy počínání si otcovo a dědečkovo a těšila se, že děvče ve své dětinné důvěřivé mysli nepozoruje nic zvláštního a odchylného ani v návštěvách bratří a jejich hlučných schůzkách.

Vyčasilo se hned druhý den, slunce probojovalo se tmavými mraky, proměňovalo je v bělavé obláčky beránky a do večera je nadobro zahnalo. Růženka byla neklidná, stále cosi ve světnici rovnala, květiny zalévala, do zahrádky vybíhala, stonky dešťovými kapkami zatížené přivazovala, cestičky rovnala. Desetkráte za odpoledne vzala si z košíčku na okenní římse svoje milé háčkování a zaseje odložila; nakazila svým nepokojem i matku, jež počala rovněž z okna vyhlédati a před stavení vybíhati.

346$

Všiml si toho konečně i mlynář a ptal se, kohože to vyhlíží. „Dyž sme nebyli domka, byl tu mladej Koutnej, čekáme ho teďkejc, eště nežlivá do Němec vodjede,“ vysvětlovala mu žena, leč s tváří tak rozčilenou, že se jí pousmál: „Ty ho vyhlížíš jako židi svýho Mesiáše! Dočkáš se! Třá se bál rozmoklejch cest – voda stojí šady – je í plničká zástauka a náhon přetyká. Ti městský panáčkové nejsou tomu naučený.”

Lexová uchýlila se do světnice, aby jí muž ještě dále neškádlil, a mlynář dal se kolem zástavky, již malému rybníku podobné, a podél lesa, by se podíval k přeplněnému náhonu, z něhož tenké stružky stékaly po vyvýšeném břehu na louku a ve stéblech zralé již trávy se ztrácely.

Šel ve svých vysokých botách dále a dále, libuje si, že vytrvalý déšť posledních dnů prospěje lukám i usnadní mletí, jehož právě nyní po vymlácení bude mnoho; došel až k potoku, který dnes s neobyčejnou rychlostí valil se kupředu přes balvany v koryto navalené a hlasitě šuměl.

V úvahách, jak bude nejlépe práci příštích dnů zaříditi, zapomněl zcela na čekanou návštěvu; když se z pochůzky navrátil, bylo skorem tma a žena volala jej do světnice k večeři.

Nevšiml si, že ona i Růženka jsou poněkud smutný, nebylo u nich zvykem mnoho před čeládkou hovořiti, již rodiče jeho tomu nepřáli; mlynářka byla sice povahy hovorné, ale během času utlumily těžké strasti její švitořivost, a Růženka byla vždy tichá, ostýchavá. Večer uplynul, aniž si Lexa uvědomil, že žena a dcerka jsou sklíčeny, – poněvadž Jiří Koutný, kterého s takovou jistotou čekaly, přece nepřišel.

Nedostavil se ani dne příštího; teprve když obě ženy již uvěřily, že čekají marně, a tajně v sednici a v komoře si poplakaly nad hněvem jeho nevysvětlitelným, kmitl se náhle odpoledne kolem okének právě dokořán do teplého, čistého vzduchu otevřených, za nimiž Lexová s dcerou na lajci seděly a ze suchých lusek hrách vylušťovaly.

Růženka zarděla se do ruda, odstrčila od sebe ošatku a chystala se povstati; mlynářka ji předešla, několika spěšnými krůčky octla se u dveří, ale Jiří jimi již vstupoval,

347$

rychleji, než jindy činil, takže se s Lexovou skoro střetl. Když popošel blíže k oknům, viděly obě, že má tvář pobledlou a poněkud ztrhanou, neklidné plápolavé oči, a také pohyby jeho že jsou nepokojné, čeho u něho nebývalo.

„Myslely sme, žes už vodejel do Němec, Iříčku, a tys zatím stonal, seš ve tváři přepadlej a žlutej,” vítala jej mlynářka, když poněkud se vzpamatovala, a ruce se jí třásly. „Sedni semka, hnedkej to uklidíme!”

Mladý muž zamáchl rukou, jako by odmítal. „Je mlynář doma?” zeptal se místo odpovědi.

„Toť, je ve mlejnici, máme moc mletí, šak slyšíš!”

„Byl bych rád, kdybyste jej zavolala, musím s ním promluvit.”

„Zajdi k němu do mlejnice,” navrhovala Lexová, „my to tu zatím pospravíme a ňákou svačinu zchystáme.” „Tam není svého slova slyšet, nedorozuměli bychom se. A nenamáhejte se, panímámo, nějakým chystáním, – mám naspěch, – zítra již odjíždím – svou nemocí jsem se zdržel –“ Mluvil to vše neklidně, trhaně a přitom se vždy na okamžik dotknul zrakem smutným a jakoby vyčítavým Růženky, která v nesnázích zase na lavici usedla a se suchou hrachovinou si pohrávala.

„Zavolám ho teda,” uvolovala se mlynářka, všecka podivena nad neobyčejným chováním klidného jindy hocha. „A ty, Růženko, pana Iříčka drůbínek rozveseluj, nežlivá se vrátím, pak zčerstva něco zchystáme.”

Děvčeti bylo úzko ze smutných pohledů hostových; srdce se jí svíralo obavou, že přece není vše, jak by býti mělo, že není to jen nemoc, která činí jej tak podivným. Přece se však přemohla a řekla srdečně: „Vy ste, Iříčku, stonal, – a my ani nevěděli! To hnedkej, jak ste se z Dolců vrátil? Bylo tehdy povětří – snad ste se nachladil?”

Jeho oči hleděly zase tak vyčítavě a takměř ji pronikaly. „Byla to neblahá cesta,” pravil po chvíli tichým, dušeným hlasem, „těžko mi po ní bylo…”

„My nevěděli, že nás budete marně čekat, přeukrutně sme litovali! Faimonka vypravovala, že ste se rozhněval, – my přecej schválně nevodešli! A že ta cesta dom tak vás

348$

zmohla! Špatně se vám do Němec pojede – v takovou dálku.”

Dívka domlouvala mu vroucně, a ani nevědouc přisedla blíže a ruku položila mu na loket. A on stále se na ni

díval bolestně, vyčítavě – – ba, špatně se mu pojede s tak

hroznou tíží na srdci – Leč snad mlynář vysvětlí, mu ulehčí –

Lexová vrátila se právě s mužem. „Vítám tě, hochu! Je dobře, žes přišel! Toť bylo ňákýho vyhlížení, – smál sem se hospodyni, že dělá, jako by spasitele čekala. Už se bála, žes za horama!”

„Pojedu zítra – přišel jsem se rozloučit a s vámi promluvit. Mohl byste se chvilku zdržet? Máte napilno, – slyším, že melete, – ale nebude to dlouho trvat – musím před večerem býti doma“

„Neé, neé,” vzpírala se Lexová, „nemůžem tebe jenomej tak pustit – “

„Teda, hochu, povídej,” započal muž, hodiv svou pomoučenou pangrotku na stůl a sednuv pohodlně ke stolu. „Povídej, ať je tě lehčejc, tak se mi ňáko zdá, že máš na srdci tíž?”

„Zde ne, mlynáři, vyjdeme si ven, zde nemohu – – “

„Zdá se ti tady temno? Můžem třá vyjdout na sad, tráva vyschla, bude se nám tam dobře besedovat.” Vzal ochotně zase čepici a vycházel před Jiřím; Lexová a Růženka zadívaly se na něho v podivení: proč odchází od nich, proč chce býti s mlynářem sám? – Vždyť přece přišel se s nimi rozloučit na dlouhou dobu, poslední hodiny s nimi strávit! Odpovídal na němou dívčinu otázku tímže dlouhým a bolestným pohledem, který již po celé odpoledne ji uváděl v teskný zmatek.

Když vyšli, počala mlynářka uklízeti po sednici, leč na její tváři bylo znáti, že je roztržitá, vzrušena. „Maminko,” zeptalo se jí náhle děvče, „cák asi Iříček po tatínkoj chce? Mívá přecej k nám šecku důvěru – a dnes k vám – a ke mně – skorem ani nepromluvil!”

„Třá se mejlím,” šeptala žena hlasem skoro se třesoucím, „ale myslila bych, že našemu vo tebe chce říkat – –

349$

Je všecek nesvůj, snad se bojí, že dobře nedopadne, – eště školmistrem nejní – a my tě máme jedinou, – ale vo to nic!“

Tvář dívčina, po tolik dní stále úzkostlivá a zádumčivá, pojednou se rozzářila; oči štastně se jí zablýskly, malá, něžná ústa se pousmála. „Myslíte, maminko?” vydechla, matce skorem do ucha, přibližujíc svou tvář k její hlavě. „Ach, to by bylo dobře! Přecej se tedy nehněvá, přecej,” dodala sotva slyšitelně, „mě má rád…”

„Bodejť měl,” řekla Lexová již směleji, „každej tu v Dolcích a v Rovince mu to z očí vyčet! Cák jenomej Faimonka se navyčítala, – nepřála ti štěstí, troufám! Ta se podiví! Uděláme šecko, jenomej se neboj, Růženko, za rok, až se

Iříček vrátí, můžete mět veselku. Ale teďkejc musím

něco zchystat, ať to přecej jako námluvy vypadá, – a ty bys mohla v zahrádce nařezat kytku.”

„Byla bych im na překážku, dyž v sadě hovořej,” namítalo děvče nesměle.

„Dyť chodíš jako myška, ani si tě nepoušímnou.”

Vyšla, tichounce otevřela branku do zahrádky a počala malou kudličkou uřezávat vysoké květy; úkosem pohlédla přes plot do sadu, kde asi muži besedují, ale nebylo jich tam. Šla pod stromy, až tam, kde ustupovaly několika keřům trnek a zdivočilého angreštu rostoucím z kamenité půdy; prostíralť se sad Lexových z jedné strany pod onou malebnou, drolící se skalou žulovou, malým lesíkem korunovanou, která čněla poněkud do cesty a mlýnu dodávala zvláštního jeho rázu.

Z výše, z místa, kde byla skalnatá stráň holá, zaznívaly k ní tlumené hlasy: zašli tedy nahoru, snad aby byli zcela nerušeni. Co asi řekl mladý Koutný? Řekl, že ji má velmi, velmi rád, tak rád, že až se rozstonal myšlénkou na brzké rozloučení? A co otec odpověděl? Nesmírná zvědavost pojala Růženku; půjde blíže, vystoupí k lesíku od náhonu, aby ji nezpozorovali. Snad neučiní nic zlého, bude-li trochu naslouchati, – chce slyšeti, že je šťastna, že bude šťastna – –„

Byly to vskutku hlasy Jiřího a Lexův, které se skály

350$

doznívaly do sadu. Když vstoupili pod stromy, ohlížel se mladý muž rozčileně, a vida z jedné strany zahrádku pod otevřenými okny a blízko silnici, po níž zdlouha hrkotaly vozy, prosil mlynáře, aby vystoupili k lesíku: „Zde bychom promluviti nemohli, stále někdo jde kolem a do sednice je slyšet. Tam nahoře budeme sami a bude nám volno.”

„Ale špatně se tam sedí, tu sme za větrem a tam větry foukávají.”

„To je právě dobře, stejně mne hlava pobolívá a je mně horko k zalknutí,” a již stoupal po stezičce sotva znatelné, vinoucí se v rozdrolené tříšti mezi kapradinami, třezalkou a janovcem. „Zde jsem jako chlapec nejraději sedal, tehdy, když jsme u vás byli po maminčině pohřbu. Je odtud daleko vidět, když jsem na strom vyšplhal, spatřil jsem věžičku zderadovského kostelíčka. Dole teče potok, že? Děvčata házívala dolů kaménky a měla radost, když to žbluňkalo.”

„Potok ne, ale náhon; jde to k němu srázné, musí bejt přeukrutná vopatrnost – pro děti tole nejní,” vysvětloval Lexa a sedl si vedle Jiřího na větší úlomky již měkkým mechem a drobňoučkým lišejníkem obrostlé.

Hoch opřel si hlavu o lokte, tyto o kolena, a jako by zapomínal, že vyžádal si rozmluvu, hleděl před sebe dolů na lesní louku, kudy často s Růženkou se procházel.

Mlynář chvíli taktéž mlčel, ale pak stával se netrpělivým; proč jej hoch vylákal sem na skálu, když nemá, co by mu

pověděl, a dole v mlýně je tolik práce – – Kdož ví, zdali

mládek svědomitě vše provádí, co mu nařídil, – a on zde marně zahálí! Již chtěl Jiřímu svou obavu svěřiti, když tento, vytrhnuv se náhle z přemýšlení, sám započal: „Řekl jste, mlynáři, že se vám zdá, jako bych měl na srdci tíž, – mám tam jako kámen, – a hlavu všecku pomatenu, nespím, nikde nemám stání, v bouřce a dešti vyšel jsem do lesa, div se nerozstonal –”

„Toť, toť, hnedkom sem si pouším, že nejsi svůj.”

„Tak do škol odjeti nemohu, nic bych tam pláten nebyl, ničemu bych se nenaučil,” pokračoval Jiří.

351$

„Rád bych ti pomoh, bratře, ale cák já, doktor nejsem, ničehož nic nezmůžu…”

„Zmůžete,” a mladý muž uchytil Lexu za ruku. „Proto jsem k vám přišel… Chtěl jsem, aby mne strýček, Kvapil, vyvedl z toho bludiště, – ale jenom vy, pantáto, to dovedete. Strýc může odpovídat jen za sebe a za rod svůj, dále nic…“

Mlynář pustil ruku hochovu a zpytavě na něho pohlížel, nerozuměje mu zřejmě. Hladil si nazad hojné, silně šedivějící kadeře, jež činily jej zcela již podobným dědečkovi Lexovi, ač tento vynikal obrovštější postavou.

„Slibte mi, že povíte úplnou pravdu, a kdyby byla sebehroznější. Abrahamité čili bratři zaslibujou se všichni, že budou Nejvyššímu sloužiti v duchu a pravdě – to vím od matky –, a tedy ani vy nesmíte se oddávat šalbě a lži.“

„Hochu, bratře, rozumím ti pořádem míň,“ potřásal Lexa hlavou, „cák mi chceš?”

„Chci, abyste mi řekl, zdali lhala Faimonka z Rovinky, tam naproti vašemu mlýnu, jejíž zemřelý muž byl vašeho rodu věrným kamarádem a taky bratrem.”

„Nevím, co ti říkala, – ale prauda to asi sotva byla. Faimonka na náš rod zaneuřela už vod samýho počátku. Černila, dyž bratr Faimon k našim chodil na hody lásky, a dávala nám vinu, že se bratr přiznával k víře pravé. A zatím rod Faimonů byl od kořene, jako náš.“

„Ty hody lásky, – konáte je ještě pořád?”

„Teďkejc málo. Bratři na Pasekách a ve Strádouni vodpadli vod ducha živého, – šak víš, i bratr Kvapil, strejc tvůj, s něma drží. Aspoň má Faimonka pokoj,” dodal s trpkým úsměvem, „něco se mej pomocnici navyčítala, kolem mlejna se navochomejtala! Pořádem chtěla něco vyčíhat – ale zmehlo jí!”

„Ona říká, že ví, co se děje za zastřenými okny a proč je zastíráte…,” pravil Jiří s hlavou sklopenou.

„Stejně ti poudala ty starý tlachy, kerý vo našom rodě nehodný lidi roztrušujou,” přerušil jej mlynář hněvivě a hlasem dosti silným. „Říkala ti, že u našich nazí tancujem!”

„Ano; a že adamité neuznávají manželství ani jedno—

352$

ženství, majíce všecky ženy společně, – bratr sestru, otec dceru, muž manželku jiného!” vyrazil ze sebe mladý muž, skoro syče.

„Toť, toť,“ zatínal mlynář pěstě a hrozil dolů směrem k Rovince, „aby Faimonka vo nás nepovídala, aby nás nevostouzela! – To za Františka, že se k ní nechce znát, – jako bychme měli vinu my – – “

„A není tomu tak?“ vyskočil Jiří z kamene a postavil se před Lexu s planoucíma očima. „Nezastíráte okna, abyste slavili hody lásky tělesné? Není vám dcera, vnučka, sestra zároveň manželkou, či jak vy říkáte, pomocnicí? A Růženka vaše – – “ Jiří se zajikl, nemohl již dále.

Také mlynář vstal. „Bratře, bratře,” pravil bolestně, „podívej se, vlasy mi plesnivěj, hrob pod zvoničkou mě vočekává, kerak bych moh do něho sestoupit, dybych ducha čistého živého tak byl opustil? Kerak bych se moh svýmu dítěti, jemuž všecko nejlepší přeju, ve tvář podívat, dybych byl takový hanebnosti páchal a k něm taky i sváděl? Bratře, tvoje matka byla věrná céra Nejvyššího, věrná sestra naše – cák bys i chtěl podezřívat, že s náma nahá tancovala a smilstvu se voddávala?”

Mluvil jasně, třeba smutně, a díval se mladému druhovi zplna do tváře. Postava jeho byla vzpřímena, šedých kadeří dotýkaly se odlesky slunce za lesní vrcholky protější rychle zapadajícího, byl podoben kazateli, starozákonnímu proroku.

Jiří vrhl se k němu, uchopil jej za obě ruce: „Odpusťte

mi, pantáto, – že jsem vás podezříval – – Byl jsem hrozně

nešťasten – – Snad jste uhodl, že mám Růženku rád, že si

na ni myslím – – Když jsem si představil, že ji nutíte, aby

při těch schůzkách tajemných byla všem bratřím pro rozkoš těla, – myslil jsem, že musím zešílet, nebo zabít vás

a pak sebe – – Na všecko jsem zapomínal, – na matku ani

pomyslet nechtěl – – abych jí nemusil zlořečit, že také

náležela k vám – – Vyzvídal jsem na strejčkovi – neupokojil mne – šel jsem k vám – – “

„A věříš mi, bratře?” ptal se mlynář skoro šeptmo, hlasem udušeným velikou rozrušeností.

353$

„Z vašich očí hledí na mne pravda,” odpovídal Jiří rovněž tiše. „Věřím, že jste si svoje bílé vlasy neposkvrnil neřestmi. Pojďme teďkej, mlynáři, připozdívá se, slunce zapadlo, rozloučím se s Růženkou a panímámou.”

Vzal jej důvěrně za ruku a scházel s ním s kamenité stráně k sadu. Větřík šuměl větvemi jednotlivých splývavých břízek z trhlin a tříště rostoucích a doleji listím ovocných stromů; Jiří zastavil se a naslouchal. „Neboj se, hochu, nezdvihá se povětří, to po západu dycky tak bejvá,” podotkl Lexa, domnívaje se, že se mladý muž obává bouře.

„Znělo to nějako vítr, ale jako vzdychání a pláč.”

„Potok je rozvodněn, žbluňká přes kamínčí, a taky náhon a zástauka přetejkaj po tech dýštích, – zní to jako pláč a ozvěnou v lesi eště se to rozlíhá,” vysvětloval mlynář. „V tu stránku málokdo přijde, kdák by tam naříkal? Teďkejc kvíčerou šecko tak posmutně se zdá – jenomej poď – ať sme už v seknici.”

Kráčel chvatně přes sad, prošel brankou a síní; v sednici šukala mlynářka kolem stolu, který slavnostně pokryla ubrusem a na němž nashromáždila, co právě měla v zásobě: chléb, pomazánku, med, trochu časných hrušek.

V kamnech měla zatopeno a vařila, jak vůně prozrazovala, nakvap kávu. Nutila Jiříka a muže, aby ke stolu přisedli a zatím si posloužili, káva že bude co nevidět hotova.

„A kde ste nechali Růženku? Nepřivedli ste i?”

Oba muži podiveně zavrtěli hlavou.

„šla do zahrádky nařezat kytku,” hovorně vykládala žena, vždy k plotně odbíhajíc, „smejšlela sem, že se k vám přidala, – no šak přijde, Růženka naše je přeukrutně

voslejchavá, stydí se – – ” Zdvíhala poklice na hrnečkách,

přidala na oheň veliká polena, aby se jí svačina rychleji uvařila, a přitom vždy po očku podívala se k muži, zdali jí řekne, že Růženku mladému Koutnému připověděl, na kterou dobu smluvili veselku a jaké podmínky si navzájem ustanovili.

Bylo jí divno, že muž nic jí nepovídá a že vůbec nehledí nijak vesele, jak by se dalo očekávat od otce, který vdá dceru za pána. Také Jiří Koutný nevypadal jako ženich;

354$

uklidnil se sice trochu, již sebou tak netrhal a oči mu tak horečně neplály jako za příchodu, – ale zdál se jí jaksi unaveným, malátným. Těšila samu sebe, že jest to nemocí, z níž právě vyvázl, a byla ráda, když mohla nalívati kávu a nésti ji na stůl, – snad se host osvěží a rozjaří.

„Neměli bychom počkati na Růženku?” ptal se Jiří, když jej Lexová do jídla nutila a sama krajíčky máslem mu mazala a medem pokapávala.

„Šak dojde, dojde, voslejchá se,” pravila mlynářka se šťastným úsměvem, líčíc si v duchu, jak se dívka v rozpacích červená po rozmluvě obou mužů, kterou v zahrádce jistě zaslechla. „Jenomej si, Iříčku, služ, šak teďkomej tě dlouho neuctíme – budeš daleko – – “

Dal si říci a pojedl, co mu hospodyně předkládala, ale zvolna, skoro z přinucení, bylť dosud příliš rozechvěn, neměl hladu. Také mlynář jen na stálé domlouvání ženino upil trochu z velikého porculánového hrnku, chleba se však nedotkl.

„Přinesla bych piva, máme pár flaší v kamenici,” nabízela se. Nechtěl; což si s Jiřím nepřipije na šťastné manželství jeho a Růženčino?

Mezitím se ve světnici úplně setmělo, bylo třeba rozsvítiti kahánek. Růženka nepřicházela a matka její byla pevně přesvědčena, že již nepřijde, dokud je hoch zde, že se příliš stydí. Lexa sám, zmaten dosud nedávnou rozmluvou, seděl v zamyšlení, a sotvaže žena několik slov z něho vylákala, upadal opět v zadumané mlčení. Od hřbitůvku na stráni doznívaly sem otevřenými okny neurčitě poslední trhavé údery klekám; k lampičce slétaly se tenké jepice dlouhých nitkovitých noh a malé šedé a huňaté můry; jepice padaly na ubrus, lepily se na misku s medem a hynuly, můry kroužily a kroužily kolem žlutého světla, až křidélka si přižehly.

Mlynářka vždy dychtivěji ulpívala na rtech manželových; on pohledů jejích nepozoroval, díval se na svoje v klíně složené ruce. Jiří vstal.

„Již vidím, že se Růženky nedočkám, zašla kamsi, zapomněla, že jsem přišel se rozloučit –”

355$

„Dyť snad přecej zejtra se nevydáš,“ naléhala Lexová, „dyť snad přecej k našim eště přijdeš!”

„Rád bych –,“ pravil Jiří váhavě, „jestli snad zítra nikdo na dráhu nepojede, – mohl bych ještě jednou do Dolců – – Bolelo by mne, kdybych se nemohl s Růženkou rozloučit.”

„Toť, toť, jenomej k našim přijď! Domluvím í, aby se tak nestyděla, – ňáko už to spravím, Růženka je moudrá! Šecko si vypovíte po libosti – s naším taky se vypořádáte – – “

Mladý Koutný zadíval se na horlící ženu, nerozuměje jí. „Kdybych však přece zítra odjeti musil, pozdravujte ji nastokrát a řekněte jí, že jí budu často psáti. A vynasnažím se, abych si v Němcích získal nějaké peníze. Pak bych přijel dříve, o vánočních svátcích.”

„Toť, toť, – dyť by ti náš moh ty peníze poslat!” přitakala žena radostně. „Ale rejš přijď zejtřejší deň nebo pozejtří, ať Růženku potěšíš! Chuděra, – vona se dneskom tak přeukrutně voslejchala!”

Vyprovázeli Jiřího po síni a záprsni a dále kousek po silnici, až za skálu zvolna se drolící. Mlynářka stále muži o tom švitořila, jak je dcerka stydlavá, jak jí vyčiní, až se vrátí, –jak zítra musí býti zcela jiná. Lexa jí neodpovídal, ba zdálo se, že ji ani neslyší, že o čemsi jiném přemýšlí; nevstoupil s ní ani do světnice, šel hned dohlédnout k mletí, jehož pro návštěvu Jiříkovu zanechal.

Připadalo mu, že mu stále v hlavě cosi hučí a klepe, a tento skutečný hluk byl mu skorem úlevou. Odpovídaje na dotazy mládkovy, pomáhaje mu při nasýpání a odebírání, zapomínal na slova Jiřího, která prve, když s ním a ženou u stolu seděl a pak po silnici jej vyprovázel, ustavičně se mu vracela – – „že nutíte Růženku, aby byla všem

bratřím pro rozkoš těla” – – „myslil jsem, že musím

zabít vás a pak sebe – – “

Ta Faimonka! Kam až nenávist k bratřím a msta za Františka ji zavedla! – –

Mlynářka poklízela v sednici, odnášela zbytky svačiny do vařenky, pak odestýlala. Vyhlédla několikráte do tmy

356$

na silnici neb do zahrádky, nejde-li konečně Růženka. Snad zašla k některé kamarádce; vyčká jí, nepůjde si lehnout. Sedla na lavici blíže stolu, opřela lokty o desku. Leč i tu přemohl ji spánek, byla unavena a zeslabena nejen celodenní prací, ale i těžkými starostmi a chmurnými dojmy minulých dní. Dřímala dosti dlouho, mlýn klapal, voda zpovzdálí šuměla, kahánek na stole hasnul, zase zazářil a konečně zasyčev několikráte zhasl docela.

Když Lexová z dřímoty procitla, byla kolem ní tma; nemohla se zprvu upamatovati, proč tu sedí, až pak, probravši se docela, připomněla si, že čekala na dceru. Dřímala jistě dlouhou chvíli a Růženka zatím se vrátila a dávno v komoře spí. Šla ke kamnům, kde visel sirník, leč kahánek, v němž olej došel, rozsvítiti se jí nedal; sňala z kobky svazek vyschlých loučí a jednu rozžehla o žhavé uhlíčky v kamnech dosud doutnající.

Přes tmavou a chladnou síň šla do komory; dceřina postel byla dosud urovnána, Růženka se nevrátila. Lexovou, která po celý večer líčila si stydlavost dívčinu a tím nepřítomnost její si vysvětlovala, pojal náhle strach; s hořící loučí zašla do mlýnice a tam již na prahu na manžela volala: „Růženka naše nejní domka, a je tak dlouho!”

Mlynář k ní přiskočil a vzal jí louč, na jejímž konci se kroutil dlouhý žhavý uhel, kvapně z ruky: „Dej pozor, abys nezatrousila! Svítíme tu lampou, louče třeba nejní.” Zadupal hořící dřevo a teprve pak počal se dotazovati: „Kam zašla? A pročs i spíš nesháněla?”

„Smejšlela sem, že zašla ke kamarádce – nebo na louku, – – že se zastyděla, – dyž uslyšela, jak mladej, Iříček, vo ni říká…,” koktala žena v nesnázích.

„Cák vo ni říkal? Mně neříkal, a s tebou nebyl, šli sme” hnedkom do sadu, do lesejka.”

„Růženka šla do sadu za váma; istotně í nedalo, aby drůbínek neposlouchala, kerak Iříček vyjevuje, že i má rád…”

„Bylo by zle, dyby byla poslouchala…,” obořil se Lexa skorem na ženu a nad tmavýma očima stáhly se mu husté, již šedivějící brvy.

357$

„A cák ste hovořili?” Mlynářce jektaly zuby, všecka se roztřásla jednak zimou, která tu v mlýnici provívala její tělo nedávnou dřímotou rozpálené, jednak hrůzou nad podivně rozčilenou řečí mužovou. Upírala na něho oči s úpěnlivou žádostí za vysvětlení, leč on silnou rukou stiskl jí rameno, že zapištěla bolestí, a mrkl po mládkovi.

Když tento za chvilku odběhl po schůdkách do horního patra, zamumlal Lexa temně: „Faimonka poštvala Koutnýho těma starejma poudačkama vo našom rodě… Chtěl po mně, abych mu řek, esli Růženka naše taky – – ,“ starému muži se hlas lámal a zajíkal, jen s největším namáháním byl s to dodati, „– za hodů lásky nahá tancuje a tělesnejm žádostem bratří se voddává – – “

Žena roztřásla se nyní tak silně, že ji manžel uchytil do náruče, aby na houpající se podlahu neklesla; otevřela zsinalé rty, chtěla cosi říci, dále se vyptati, ale jen rty hýbala, slova nepronesla.

„Vyprovodím hospodyni do seknice,” zavolal mlynář na mládka, „událo se jí nedobře, posprav to zatím, hnedkom tu zasej budu!”

Když octli se ve světnici a Lexa, doplniv rychle kahánek, opět jej rozsvítil, klesla mlynářka na lavici u kamen a beze slov ustavičně spínala ruce, až jí v nich klouby praskaly. „Ježíši, Ježíši Kriste,” zasténala konečně, „měla sem zlý tušení, že Faimonka nás zhanobila, dyž sme tehdivá vodešli! – Proto Iříček nešel!”

„Proto,” přisvědčoval muž. „Moh z toho mět nemoc – – Vyzvídal na bratru Kvapiloj, – ale neuvěřil, nedalo mu to, přišel semka.”

„Esli vás Růženka poslouchala – – vona si smrt udělá,

že byla nařknutá z takovejch hanebností,” kvílela žena.

„To snad neé,” konejšil Lexa. „Iřík Koutnejch už Faimonce nevěří – šecko sem mu vyložil, na jeho nebožku matku ho připamatoval – byla taky sestra. A Růženka nás uslyšet nemohla, byli sme vysoko, v lesejku nad náhonem, nad zástaukou.”

„A kdák teda douče je? My tu sedíme, naříkáme, a vona hdesi bloudí neboli se ukrejvá – anebo, Kriste Ježíši,

358$

uďála si smrt v lesi!“ lomila Lexová rukama, a nabyvši nyní hlasu, skoro vykřikovala svoje obavy. „Rozsvěť, táto, lucernu a mládek ať nechá mletí – pudem i hledat. Já zbudím děvečku.”

Mlynář šel pomalu za ženou, která rozčileně se rozběhla směrem k chlévům, kde děvečka spala u dobytka. Ani se mu nechtělo mládka z práce vytrhovati, mletí zanechati; bylo teď, po žních, napilno a vody sdostatek, na jeho malém, dosti nedokonalém mlýně jen několikráte do roka vyskytla se vydatná práce, – i Dolští již nelenili zajížděti blíže do kraje, k Luži, pod Nové Hrady. O Růženku neměl strachu; zašla do některého stavení v Rovince neb v Dolcích, beseduje si tam, vrátí se, – vždyť není ještě tak pozdě.

V těchto zapadlých vesnicích nebylo zvykem hlídati nějak usilovně svobodná děvčata; jeho sestry a sestřenice spávaly na stropě, v komoře, na síni, kdekoli, nikdo o to se nestaral, jsou-li doma, procházejí-li se s chlapci aneb chodí-li tito k nim na kalandu. To jen žena jeho, že je z města a že má Růženku jedinou, se o ni tak bojí a tak úzkostlivěji střeží. Nevěřil také, že by dívka byla rozmluvu jeho s Koutným poslouchala; nejevila nikdy přílišnou zvědavost – proč by tentokráte za nimi se plížila?

Ovšem, když si pomyslel, že by jeho mladé dítě bylo zvědělo o hrozném podezřívání Faimončině, o tom, že i Jiří na chvilku byl o ní a o něm, otci jejím, v pochybnostech a že v duchu si líčil, jak zúčastňuje se bezuzdného smilstva, – bylo mu hořko a dusno. Leč – žena se jistě mýlí.

Nevytrhl mládka z práce, sám zase se do ní dal. Když mlynářka, vyburcovavši děvečku, sehnavši a rozsvítivši starodávnou, drátem opředenou lucernu, objevila se ve mlýnici, byl skoro podiven, že hospodyně od svého předsevzetí neupustila. Novým nářkem a pláčem přinutila jej, že skutečně mletí zanechal i podruha vzbudil a že se všichni vydali, aby děvče vyhledali. Kromě luceren vzali s sebou i veliké vyschlé štěpiny bukové a jimi na cestu po sadě, po silnici a k nejbližším stavením si svítili. A mlynář ještě stále vyčítal ženě, že zbytečně se strachuje a zbytečně burcuje lidi

359$

v okolí mlýna, a stále byl přesvědčen, že se mýlí ve své domněnce, jako by Růženka byla slyšela onu strašnou rozmluvu a jí se byla polekala – –

Ale dívka slyšela ji přece; šla za hlasy doznívajícími shora, z lesíka, chtějíc slyšeti vyznání Jiřího o jeho lásce k ní. Šla opatrně, aby nerozvířila kamennou tříšť a úlomky padajícími na sebe neupozornila; tam, kde sad blížil se k náhonu, propletla se divokými keříky a vystoupila několika kroky na stráň. Neviděla mužů v lesíku rozmlouvajících, viděla jen pod sebou hluboký náhon, v němž voda zčerstva plynula, přitékajíc hojně z rozvodněného potoka, viděla za ním skupiny lesních stromů, mezi nimiž prokmitala světlejší místa půdy, vysokými stébly travními a mnohobarevnými květy porostlá.

Slyšela hlasy, ale tlumeně, nejasně; když snažila se je zachytiti, vždy spíše zaslechla šplounání vody a srčení malých stružek, jež přes břehy náhonu vylévaly se na louku. Řekla si, že musí postoupiti výše, aby šum vody k ní nedoléhal; šla dále, zachycujíc se tenkých pňů menších borovic a bříz, neboť stráň stávala se příkřejší, kdyby sklouzla a spadla, zřítila by se přímo do náhonu.

Lekalo ji, že se půda, čím blíže k vrcholku, tím více drolí; i pod opatrnými, lehoučkými kročeji jejími spadávaly drobné kaménky, zachřestily a se svahu se skulily, až bylo slyšeti, jak žbluňkají do vody. Konečně uviděla zdola postavu otcovu, jenž stojí před Jiřím, sedícím na kamenech; schoulila se na místo mechem poněkud porostlé mezi keřem krušinovým a borovicí a přidržela se kmene, jehož hnědý drsný povrch zapadající slunce měnilo v barvu sytě rudou.

Jakmile byla jista, že se udrží na půdě přece poněkud nakloněné, zdvihla hlavu směrem k postavám stále viditelným a snažila se uchytiti nejprve jednotlivá slova, pak souvislé věty. Slyšela několikráte jména „Faimonka” – „ve Strádovni” – „na Pasekách” – „rod Faimonů” – „bratr Kvapil”, ale spojitosti jejich nemohla se dohádati.

Pak klidnější řeč mužů nabývala jakoby prudkého, hněvivého rázu, a otec její řekl náhle hlasem tak silným, jako by vedle ní byl promluvil: „ – – poudala ti ty starý tlachy

360$

vo našom rodě, – říkala, že u našich nazí tancujem –“ A slyšela dále, jak Jiří viní adamity, že mají všecky ženy společně, otec dceru, bratr sestru, muž manželku jiného, jak vysvětluje si zastírání oken o hodech lásky –jak se ptá, zda i ona se jich zúčastňuje, zda i ji otec nutí, aby byla všem bratřím pro rozkoš těla!

Horko vyrazilo jí po celém těle, vlasy při čele smáčel jí pot, bylo jí, jako by plamenný oblak byl ji celou zahalil, držela se křečovitě kmene borového, takže drsná kůra do lokte, jen nedostatečně halenkou chráněného, hluboce se zařezávala, a vytřeštěně dívala se vzhůru na Jiřího, jenž stál před otcem rozezlen, s planoucíma očima. Zaslechla, jak se otec brání pohnutým, bolestným hlasem a jak Jiří znovu opakuje svá obvinění, jak líčí svoji zoufalost, když představil si ji, Růženku, dopouštějící se neřestí při hodech tělesné lásky, a jak chtěl by zabít za to otce jejího a pak sebe. Nespouštějíc se kmene, neboť cítila, že vrávorá, chytila se oběma rukama za hlavu, za spánky, v nichž bušily, pálily všecky tepny.

Již neslyšela jasně, co dále mluvili, věděla jen, že hlasy znějí méně usilovně, tišeji a konečně že je sprovázejí kroky vzdalujících se. Zavzdychala těžce oněmi vzdechy, které Jiří zaslechl mísiti se do vání prudkého večerního větru a jež otec její měl za šplounání rozvodněného potoka. Vzdychala a vzlykala, ale zaplakati nemohla: nikdy ještě za mladého jejího života nesvírala jí srdce tak strašlivá tíž, nikdy ještě, ani za nemoci, nepálila ji tak hlava, jako by shořeti měla.

To hanbou, hanbou! Věděla teď, proč již za dětských let spolužáci a spolužačky, kteří neměli jí rádi, pokřikovali na ni ,,adamitko“, „douče adamitský”; když se matky tázala, vysvětlovala jí tato, že adamitů přezdívají všem, kteří se nepřidržují pevně církevních přikázání a uctívají Boha dle svého způsobu, jako rod Lexů odjakživa činíval. Vysvětlila si náhle, proč se matka Faimončiny rozmluvy s Jiřím tak velice obávala a proč věřila, že se rozhněval, že již nepřijde.

A on mohl, byť i jen na chvilku, uvěřiti, že Faimonka o hodech lásky řekla pravdu, on mohl věřiti, že Růženka

361$

Lexova beze studu, nahá objevuje se před otcovými přáteli,

že s nimi – – Rvala si chumáče vlasů kolem spánků a

bolest, kterou si působila, jí lahodila, – byla menší než ona z Jiříkova podezřívání.

Měla jej tak ráda, již za dětství, a pak když jako jinoch z ciziny se vrátil, tak ráda jako nikoho již, ani matku, dobrou, oddanou; stokrát by byla se mu v lese uvrhla v náruč, políbila jej na rty, tolik ji to k němu táhlo, myslívala, že by v jeho náručí nalezla nebeskou blaženost, – ale vždy se zdržela, aby snad si nepomyslil, že se mu vnucuje, že je záletná. Její kamarádky vedou si se svými hochy nenuceně, všecko jim dovolují, ona sotva ruku podat si troufala i jemu, kterého tolik miluje, – a on si ji líčil, jak celému zástupu cizích mužů se poddává, jako ty smilnice ze Starého zákona, o nichž dědeček někdy předčítával… Spustila ruce se spánků a zarývala si nehty do nahých loktů: je zhanobena, je pošlapána za všecku svou lásku, zdrželivost a čistotu…

Kmeny borovic nabyly zase své temné hnědi, sluneční světlo úplně se ztratilo, rychle dostavovala se tma. Větřík studený, mlhou nasycený počal lomcovati korunami, dívka roztřásla se chladem, třebaže jí tváře ještě stále pálily. Měla by jíti domů, – ale nepůjde, – snad ji tam Jiří Koutný očekává, – nemůže se objeviti před ním, který ji tak hrozně nařknul, před otcem, jenž musil ji z hanebností omývati, – před matkou, která o tom všem také ví… Zasténala: ach, kdo o její hanbě neví! Faimonka, celá Rovinka, celé Dolce, – nebude se moci objeviti před nikým, – jak, ach jak jen bude živa? Kdyby se teď chtěla skalnatá stráň rozstoupiti a ji pohltiti, – jak by to bylo dobře!

Ale nic se nehnulo, jen voda slyšitelněji šplounala, mlýn klapal a vítr hučel prudčeji ohýbajícími se korunami stromů. Růženka seděla, vzdychala, chvěla se zimou a tma kolem ní houstla, takže nad sebou i pod sebou již jen rozeznávala tmavou hradbu stromů a keřů, v jejichž prorvách prokmitávala nejasně obloha dnes zakalená, beze hvězd. Seděla dlouho v mučivém svém rozjímání a marně se snažila přesvědčiti se, že by kdy zase mohla s Jiřím promluviti, před lidmi bez zahanbení se objeviti. Když byla již všecka

362$

zkřehlá nočním chladem a přitom zmučena prudkým bolením hlavy, jež dostavilo se po hodinách strašného rozčilení, řekla si, že musí odejíti, jinak že tu na stráni zahyne.

Hluboký odpor ozýval se v ní proti novému sblížení se s lidmi, byť to byli i vlastní rodiče, pud sebezachování však ji nutil z chladné, sychravé noci, z nebezpečné stráně pod střechu. Vklouzne nepozorovaně do své komory, – vždyť Jiří asi již dávno odešel. Zítra neb pozítří se svěří matce – poprosí ji, aby odtud odešli, kamsi daleko, kde je lidé neznají, mlýn prodali, vždyť chtěli tak učiniti, vezme-li si Jiřího, – nechať učiní tak pro záchranu její od hanby světské. Zatím půjde k přátelům matčiným do Svratky, ti jí nevyčtou, že je adamitkou, ti nevědí o rodu Lexově, že byl nařknut z neřestí a smilstva. Nechce žíti na očích Doleckým, nemůže se setká ti s Faimonkou – –

Vstala, pustila kmen borovice, zachytila se prsty za křoví a rozhlížela se kolem; všude tma, sotva na krok je viděti, a ona je nad vodou, na strmém drolícím se svahu. Ve zmatenou, zoufalou mysl Růženčinu vstoupil nyní ještě strach z nočního ticha, z divného okolí, v němž tma měnila každý keř, strom a kámen v hrozivou, strašidelnou podobu. Musí se dáti směrem k sadu, jakmile ocitne se na rovnější půdě, bude lépe, pak již nahmatá plůtek zahrádky, projde brankou a dostane se mlýnicí do stavení a do komory. Scházela po stráni opatrně, uchycovala se tmavých předmětů, často místo keříku neb pně chytila se kamene, vytrhla jej z půdy a zapotácela se. Vždy větší strach se jí zmocňoval, zdálo se jí, že se stále vrací na totéž místo, že je stále vysoko na svahu, že sadu nikdy nedojde; již i rukama přidržovala se půdy, měla je od kamení a suchých vyčnívajících pahýlů již do krvava rozškrábány, pálily jako oheň; i vlasy se zachytila několikráte o větve.

Rozplakala se teď ve své malomoci a strachu; zůstala na chvíli přikrčena k zemi, a pak setřevši si slzy, pátrala znovu, zdali neobjevuje se již sad. Zdálo se jí náhle, že jest již dosti nízko na svahu a že nedaleko pod ní objevuje se černá plocha, snad trávník sadu. Sestupovala opatrně, leč po několika krocích hrůzou vykřikla: octla se místo na sadě ve vodě

363$

náhonu. Až skorem po pás sahala jí tekoucí voda, studená jako led, a plynula, jako by jí nohy chtěla podvrátiti. Dívka se třásla, křičela, jak dovedla nejhlasitěji, a snažila se opět na stráň se dostati. Leč co by se jí snadno bylo podařilo za denního světla, teď za úplné tmy bylo nemožno provésti; nenalézala vhodných míst, kam by stoupla, větví, o něž by se zachytila, vždy znovu smekla se zpět do studené, černé vody.

Byla již všecka zmáčena, pískem a blátem poskvrněna, do nohou chytala ji křeč; ale přece se snažila vyváznouti, volala o pomoc, volala otce, matku. Ó, ten mlýn stále klape, přehlušuje její volání, – což nepřestanou mlíti, což se po ní neohlédnou? Co jen rodiče myslí, že jí nepohřešují? Zoufale plakala, vzlykala, křičela hlasem již chraptícím, slábnoucím.

Pak jí připadlo, že vystoupí místo na stráň přes vysoký břeh na louku; uchopila se trávy, pokud ji rozeznávala, ale drn povolil pod její rukou, ona zase zapotácela se zpět. Teď již počala se obávati, že tu zahyne; křičet již nemohla, ochraptěla příliš, modlila se otčenáš a všecky modlitbičky, kterým ji matka naučila. Vždyť není adamitkou, neznabožkou, věří v Hospodina, on se nad ní smiluje!

Připadlo jí náhle, že by mohla jíti náhonem dále až k zástavce, – snad ji tam spíše někdo zpozoruje a uslyší; považovala tuto myšlénku za vnuknutí od Boha a šla opatrně, hmatajíc rukama tu po tom, tu po onom břehu. Často vrazila do kamenů, uvázla v nich nohou, neboť řečiště náhonu bylo velmi neurovnáno, skalnatá to, lesu urvaná půda; každý krok byl zápasem, – plakala vášnivě, naříkala, že pouti té již dlouho nesnese. Tu přišla na podklad měkký, jenž lahodil jejím unaveným, zraněným nohám, – snad je na písku, lépe se jí půjde. Ale podklad povoloval, ona bořila se hlouběji, voda vystupovala k ní výše, cítila, že páchne ošklivě, bahnem, řasami, hnilobou, – – hleděla se uchytiti některého břehu, ale neviděla před sebe, – křičela, ryčela – pak umlkla – –

Lexovi s mládkem, děvečkou a podruhem pobíhali sadem, silnicí, doptávali se ve staveních, ale Růženky nena—

364$

lezli. Celé okolí mlýna naplněno bylo dýmem hořících štěpin a čmoudících luceren, jako by kdesi dřevěné stavení bylo vyhořelo. Lidé v Dolcích a na počátku Rovinky byli vyrušováni ze spaní, vybíhali ze svých stavení, a teprve ponenáhlu, když i Lexovi do mlýna se vrátili, utišovali se a zase ulehli. Ve stavení pod skalou však bděli a vyčkávali svítání. Sotvaže se trochu rozšeřilo, vyšli znovu; tentokráte vydali se přímo do sadu a mlynář vystoupil i na skálu lesíkem porostlou, kde včera kvečeru s Jiřím rozmlouval. Sotvaže se kolem sebe pátravě rozhlédl, zaslechl zdola křik a pláč: Lexová, jež s podruhem šla podél náhonu, spatřila, jak na vodě, jen několik set kroků od zástavky, plove Růženčin bělavý šat. Když vytáhli ji z bahna, všecku již ztuhlou, zpozorovali, jak v ruce pevně svírá dlouhá stébla utrženého drnu.

«19»

Strýc Kvapil zamluvil Jiřímu tak naurčito místo na Mlejnkově voze, že byl tento nucen hned časně zrána po návštěvě v Dolcích na dráhu se vydati. Mnoho hodin byl již na cestě, když se ke Kvapilům donesla zpráva, co přihodilo se ve mlýně Lexově, a mnoho týdnů přešlo, než mu strýc o tom dopsal. Sám odebral se ještě přede dnem pohřbu do Dolců; jemu nezatajil Lexa nic z toho, co předcházelo Růženčině smrti. Kvapil poznal, kam čelily otázky sestřencovy, co způsobilo jeho churavost. Mlynář dovedl Kvapila i do lesíka na skále, kde se mladému bratru zodpovídal. Oba muži, Lexa zdrcen rodinným neštěstím a Kvapil rozteskněn hlasitým nářkem a ustavičně tekoucími slzami mlynářčinými, pohledem na Růženku, k níž kvílející matka jej přivedla, uvažovali, jak jsou děti ducha čistého neustále trestány světem. Oba zalétali vzpomínkami do minulosti rodů svých, rodů od kořene, jež pro přidržování se víry jediné pravé, jediné s rozumem lidským se srovnávající byly pokutovány, pronásledovány. A teď, kdy je úřady i fary nechávají na pokoji, zase svět za nástroje si volí zaslepence, kteří chtějí zabrániti světlu, rozumu a pravdě. V městečku

365$

občané neprozíraví, v Dolcích podezřívaví sousedé, v Rovince Faimonka – všichni k tomu přispívají, aby synům světla živého ztrpčován byl život, jehož překážky a nesnáze přemáhali rozumem.

Truchlivě rozešli se bratři a Kvapil po celou cestu uvažoval o Lexových, o bratru Faimonovi, o své nebohé sestře Heleně, o jejím Jiříkovi. Jak mu sdělí hroznou zprávu, jak rozmluví mu, že jejich víra, víra abrahamitů, víra matčina, přivodila všecku tuto zkázu? Hoch skoro od kolébky dívá se smrti v tvář, je vážný, v radost života skorem nevěří, –jak bude s ním nyní? Nedopíše mu hned, sečká, snad čas radu přinese.

Na pohřeb Růženčin dostavil se Kvapil opět; mlynářka vyžádala si od muže, že smí jej vystrojiti dle svého způsobu – – „Dyť nemáme než i jedinou, šecko mělo bejt její –,“ vzlykala –, a strojila jej se slávou v Dolcích nevídanou.

Dívka byla po smrti ostatních dětí po dlouhá léta středem a obsahem jejího života; nedovedla si uvědomiti, že by mohla býti bez ní, že vpravdě již jest bez ní, a svými obšírnými přípravami sama sobě jaksi dokazovala, že dosud pro Růženku pracuje, že na ni nakládá, že ji dosud má. Objednala jí nejkrásnější světlou rakev, kterou truhlář v městečku měl na skladě; od vesnické švadleny dala našiti jí na bílé průhledné šaty celé kusy krajek; skoupila po vesnici kde měli jakou myrtu na korunku mrtvé a na pruty a věnečky družičkám a mládencům; otrhala všecka kvítka v zahrádce, jež Růženka vypěstovala, a pozvala všecky dívky v Dolcích a Rovince, ba i Koutných z městečka, aby dcerku vyprovodily, dodávajíc, že jim vystrojí hostinu pohřební, když své jediné veselku vystrojiti nesměla.

Po celý den a po celou noc zadělávala, pekla, smažila a podruha poslala do Svratky, aby ženské z příbuzenstva přišly jí pomoci. A vždy za chvíli odbíhala do komory, nad mrtvou naříkala, střídavě ji budila blouznivými slovy a polibky a zase nad ní stála něma a pozorovala, jak třepotá se nad bílou tváří plamen rozžatých svící a dodává jí zdání životnosti.

Obličej dívčin ustálil se konečně v rysy velmi přísné, kte—

366$

rých zaživa nemívala, – někdy mlynářce připadala, že je podobna babičce Lexově; jen kolem úst tkvělo cosi jako úsměv, ale úsměv trpký, vyčítavý, tázavý, čím častěji se do mrtvé tváře zadívala, tím usilovněji se sama sebe ptala, o čem Růženka v poslední své chvíli přemýšlela, jaká otázka jí takto na rtech utkvěla? Byla by nejraději u rakve zůstala, aby tomu na kloub přišla, ale volali ji neustále, bylo třeba poraditi, nařizovati.

Dlouhým průvodem šly družice před rakví Růženčinou, jedna jako druhá ve věncích, některé s jehlicemi, fábory a skládankami ve vrkočích; šly všecky, malé školačky, nebožčiny vrstevnice i dívky obstarožní, všecky, jež v zeleném věnci jíti si troufaly. Mládenci s bílými fábory, myrtovými i rozmarýnovými proutky střídavě nesli ji na nosítkách modře natřených, pestrými květy pomalovaných přes lávku, celou Rovinkou, mezi poli zčásti již zoranými, vzhůru ke kostelíčku zderadovskému.

Tam je očekával kněz, zpěváci, kostelník. Hrob Lexových dítek byl vykopán a jejich kůstky, svázané do bílého vyšívaného šátku, odpočívaly na navršené hlíně, aby k sestřině rakvi byly zase položeny. Ženy z Dolců obklopovaly naříkající mlynářku, domlouvaly jí, od hrobu ji odstrkovaly; opodál stála zamračená Faimonka, k níž se její dávná družka, již když přišla do mlýna u Růženky se pomodlit, náhle znáti nechtěla.

Lexa nemluvil, nemodlil se, nepřidával se k responsoriím na slova kněze; stál poněkud nahrben vedle Kvapila, větřík kolem zderadovského kostelíka vždy kroužící svál mu bělající kadeře do čela a funusníci nemohli s určitostí poznati, zdali „ten adamita svoje dítě přecej oplakává”.

Po obřadech, a když všichni již svou hrstkou hlíny rakev zasypali, nechtěla se Lexová od hrobu hnouti; ale příbuzné jí připomněly, že musí domů, strojit hostinu, špatně že by dceřinu památku uctila, kdyby omladině ve slově nestála. Šla tedy se ženskými, stále plačíc, stále o Růžence vypravujíc; muž její, zaplativ na hřbitově, vracel se s Kvapilem poslední. Když došel mlýna, slyšel otevřenými okny radostný hluk častované mládeže, a když pak bratra dle zvyku

367$

svého kousek vyprovázel a do svého obydlí se vracel, potkal se s družicemi a mládenci u hospody, kde počala právě vyhrávati – zemřelé Růžence na oslavu – hudba k tanci. –

Hrozno bylo po týdny v Lexově mlýně; teprve po pohřbu, když již nebylo co Růžence chystati, o její oslavení se starati, pocítila matka, jak je marno vše, jak bylo marno vše, počala přemýšleti o dceřině a svém osudu. Tolik se Bohu, Kristu Ježíši a jeho blahoslavené matce naděkovala, že jí bylo po mnohých ztrátách ponecháno toto utěšené dítě, tolik se za jeho štěstí namodlila, tolik a tak pevně v ně doufala, – věděla teď, že neměla zač děkovati, že bláhovo bylo se modliti.

Připomínala si nyní mnohou řeč babičky a dědečka Lexových, když za její „modloslužebnictví“, za její zbožnou důvěru ji kárali; ji od dětství učili, že je Bůh nejvyšší dobrota a moudrost, že co on činí, dobré jest, že se za nás Spasitel na kříži obětoval, aby časné a věčné blaho nám vykoupil, že Panenka Maria je orodovnicí u svého syna a že zvláště prosby všech matek vyslyší a splnění jim vymůže.

Je tomu tak? Je dobré, co u nich se stalo? Kde je časné blaho její, všech jejích dětí, za něž matka Kristova orodovala? Neměla spíše pravdu babička Lexová, která pravívala, že není Boha kromě v člověku, že modlitbami, nadějí ve spásu nic se nedokáže, nýbrž jen rozumem, vůlí, poznáním?

Mlynářka chodila po stavení sehnuta a tiše jako stín, stále si kladla tyto otázky, stále si říkala, jak je všecko marné, a zvláště se mučila vzpomínkou na onen záhadný úsměv Růženčin, při níž se jí vždy srdce zastavilo a sevřelo, jako by nechtělo již znovu biti. A vzpomínka ta budila novou, strašnější ještě otázku, kterou ani vysloviti si netroufala.

Mezitím u Faimonů chystali veselku Kaččinu s Dohnalem; měla býti v úterý před svatým Václavem, matka již všechno nakoupila, i synovi, důstojnému pánu Františkovi, dala od pana školmistra složití psaní, v němž s velikou uctivostí ho zvala, by sám sestřině sňatku před oltářem Páně požehnal.

368$

Všecky ty přípravy však nepřekážely Faimonce, aby o neštěstí v protějším mlýně se udavším nevedla dlouhé hovory s každým, kdo do cesty jí vběhl. Hned jak uslyšela, že byla dívka nalezena v náhoně, uvažovala o tom doširoka, jak tam asi přišla? Vždyť nemívala ve zvyku v náhoně se koupati, a prádlo máchati jí Lexová také nesvěřovala, – měla ji „jako v kastli“, těžkou práci jí nikdy neukládala. Že by z neopatrnosti do náhonu spadla, pokládala Faimonka za zcela vyloučeno. Stráň nad ním není nejpříkřejší a dole z druhé strany je měkký travnatý břeh, po němž se snadno chodí. A proč by se tam vydávala za tmy?

Faimonka brzy došla k přesvědčení, že tam Růženka šla v noci schválně a schválně se utopila. I příčinu, proč tak učinila, si ihned vysvětlila: mladý Koutný, když se dověděl, jaké hanebnosti adamitské provozuje, ji nechal, a než do Němec odejel, všecko jí vyčetl! A holka, když viděla, že je to najevě, jak ve Stradouni a doma, ve mlýně, při hodech lásky nahá tancuje a všem adamitům i vlastnímu otci k rozkoším těla se oddává, nemohla pro hanbu déle býti živa, a proto smrt si sama udělala.

Nejprve se Faimonka sama hrůzou zatřásla, když došla tohoto rozluštění dívčina skonu, a promlouvajíc o tom za večera s Kačkou, litovala Lexovou i Růženku, že se staly obětmi té proklaté marokánské víry. Nezdržela se, by nedotkla se přitom zemřelého poblouzeného muže svého, a hněvala se pak na dceru, když tato dosti horlivě jí nepři zvukovala.

Umiňovala si, že bude hodně často mlynářku navštěvovati a ji těšiti; avšak když již při první návštěvě se Lexová od ní odvrátila a sebou škubala, jako by nebožce ani dopřáti nechtěla, že se někdo za spásu hříšné duše její modlí, když o pohřbu ode všech žen těšiti se dala, jen ne od ní, Faimonky, která přece nejlépe by to dovedla, – tu zanevřela na Lexovou, řekla si, že stejně tím marokánstvím také načichla a že žádné útrpnosti hodna není.

Zprvu ve zlomcích, tajemně, pak vždy zřejměji a otevřeněji počala lidem v Dolcích a Rovince vypravovati, děvče Lexovo že nepřišlo ve tmě k úrazu, nýbrž že se utopilo

369$

v náhoně z vlastní vůle, protože se na ně a na otce vyjevily

adamitské hanebnosti a protože je hoch, dověděv se o tom, zavrhl.

Když jí dobromyslnější posluchači její zdání vyvraceli, vykládala jim totéž, co tehdy Jiřímu, a končila obyčejně nářkem na nebožtíka Faimona a na Františka, kterého mužova zatvrzelost od ní odvrátila.

Vemlouvala se tak tvrdošíjně ve hněv proti všem marokánům, že konečně počala Lexovům vyčítati i Růženčin pohřeb. Bylo prý velikou křivdou, že do země od velebného pána požehnané, svěcenou vodou vykropené pochovali holku adamitku a samovražednici. To prý stejně Lexovi jen faru a pana pátera uplatili, aby jejich dítě světské hanbě ušlo.

Když jí lidé vyčítali, že také její manžel, ačkoli ve víře bloudil, v téže svěcené půdě pohřben byl, namítávala rozhorleně, že alespoň sešel ze světa nemocí, nikoli vlastní rukou.

V obou dědinách, kde měli lidé tak úzký obzor a tak zřídkakdy co zajímavého, o čem by se uvažovati dalo, bylo záhy v chalupách i na statcích plno povídání o smrti Růženky Lexovy a jejích příčinách. Mlynářka, byť pohroužena ve svou zoufalost, přece si všimla, že sousedky i omladina, ukáže-li se kde, po ní mrkají, šuškají a se pošťuchují, zaslechla cestou někdy úryvek řečí a konečně z rozmluvy čeládky, kterou mimoděk zaslechla, dověděla se vše, co Faimonka v sousedství rozhlásila.

To byla ta strašná otázka, kterou napovídal záhadný úsměv na tváři mrtvé dcery, – – šla Růženka dobrovolně ve svou zkázu? Opustila svět sama pro lživé podezření, pro lásku hocha, kterého ani dlouho neznala? Opustila schválně ji, svoji matku, která od prvního okamžiku opatrovala to dítě tisíckráte vymodlené jako poklad nejdražší? Ne, nevěří tomu, Faimonka lže, jako vždy!

A přece – což sama nevolala za oné nešťastné noci, že si Růženka smrt udělá, zaslechla-li rozmluvu Jiřího s otcem? – – Leč ona slyšeti nemohla, – snad si jen vyšla přes luka, snad ve tmě zbloudila – – Ale proč milosrdný Bůh, bez

37°$

jehož svolení nespadne ani vlas s hlavy lidské, nechránil její čisté, dobré dítě, proč k ní nevyslal anděla strážce, jenž, jak na obrázcích malováno, hodným dětem se zjevuje, proč Panenka Maria jí nevyprosila pomoc? Bůh je hluchý, nebo ho není, pravila si konečně ve vášnivé trpkosti, Panenka Maria byla matka pozemská, ubohá a utrápená jako ona

sama, Kristus smrt nepřemohl – – babička Lexová mluvila

pravdu, čistou pravdu!

Mlynářka stala se mlčelivější, již před nikým nenaříkala, nikomu se nesvěřovala se svou zoufalostí. Přestala se stýkati se sousedy, ba na potkání se jim vyhýbala; bála se, aby se jí nevyptávali na Růženku, a ještě více se bála, aby jim nevyzradila, co si myslí, – zhrozili by se, že se stala také adamitkou.

Málokdy teď plakala; oči, dříve ustavičně v slzách tonoucí, hořely jí vnitřním nepokojem, klopila je, aby se v nich lidé nedočetli, jak je jí strašně těžko.

Jen na krchůvku ve Zderadově roztavil se někdy žhavý ten kámen, jenž jí na srdci ležel. Chodila tam nyní velmi často, nejen v neděli a ve svátek, i všedního dne; nedbala již o zdar usedlosti, pracovala jen, co největší nutnost kázala, – pro koho hospodáři ti, šetři ti, se dři ti? Kostelník zderadovský již znal její zaťukání, hnal se ihned s klíčem od vrat hřbitovních, věděl, že štědře se mu odmění.

Běžela tam někdy i za pozdního odpoledne a za noci se vracívala. Mlynář nepřekážel jí, nechával ji odcházeti, ale mlčky a zkoumavěji pozoroval; byla jako podťatá, vyvrácená vrba, víc a víc se k zemi hrbila. Někdy nalezl ji při náhoně, na bahnitém místě pod strání; ani si netroufal ji odváděti, jí domlouvati, čekal stále, že mu vyčte, on že vším vinen, víra rodu Lexova že poslední jejich dítě zabila.

Ve mlýně pod skalou bylo ticho a mrtvo, jediná čeládka hlasitěji promlouvala, se zasmála neb si zavýskla; u Faimonů však bylo hlučno. Faimonka, jak si sousedé s pochvalou vypravovali, „dala se vidět”. Nazvala si hodně svatebčanů i z nejvzdálenější přízně, koláče rozposlala v neděli před svatbou po všech staveních a sestru kastelánku z hradu

371$

přivedla si již týden předtím, aby všecko hodně po pansku uvařila a připravila.

Ale toho, co mělo býti jaksi korunou dceřiny veselky, příchodu důstojného pána Františka, přece nedosáhla. Farář poslal sestře velmi značný dar na penězích, vymlouvaje se, že mu úřad kněžský nedovoluje na týden se vzdáliti. Žije prý v dědině rovněž zapadlé jako Rovinka, a trvalo by dva dny, než by se na hlavní trať neb na poštu a odtud zase na rodný statek dostal, – a zpět rovněž tak.

Matka byla zle zklamána a rozhněvána; před cizími roztrpčenost svou tajila, ale Kačce vyčetla, to že její nebožtík otec jest vším vinen, on ještě z hrobu celému rodu škodí a v posměch jej uvádí. A před sestrou kastelánkou zlobně plakala a vše nanovo vypočítávala, čeho od své vlastní svatby zakusila.

Veselku však chystala právě tak slavnou, jako měla býti za přítomnosti „nejdůstojnějšího pana syna“; došla si sama do městečka na faru a tam, poukazujíc k tomu, že je matkou a její dcera sestrou farářovou, vyprošovala si, aby Kačku oddával sám jemnostpán, nikoli velebníček, a zajednala si po oddavkách zpívanou mši svatou. Farář v městečku za lesem věděl, že je žena velmi horlivá katolička, že dala zříditi nákladný kříž, že chystá se snad vystaviti i kapličku, věděl i o jejím synu knězi; vyhověl její žádosti a Kačka měla oddavky vskutku neobyčejně slavné. Chovala se při nich ostatně velmi lhostejně a skoro jako stroj odříkávala, co jí jemnostpán předříkával. Vesnické matky na oddavky svých dcer zřídkakdy chodívají, vaří a strojí zatím doma, ale Faimonka svěřila dozor nad hostinou svatební kastelánce a jela do kostela také, podotýkajíc, že se musí postavit Kačce za všecko přátelstvo, když je otec mrtev a bratr pro vzdálenost přijeti nemohl. Při ofěře hodila na cínový podnos stříbrný zlatník, který si k tomu účelu zvláště vyměnila, neboť tehdy platilo se papírovými penězi, stříbrné mince byly vzácné a drahé.

Pálilo ji na duši, že tolik na veselku vydala, uvyklať až nerozumně šetřiti, – ale přece byla zase hrda, když viděla, co diváků do kostela se sešlo, aby na „velikou selskou svat—

372$

bu“ se podívali, když slyšela, jak si svatebčané pochvalují hostinu a jak po celý týden v Rovince i v Dolcích o svatbách Faimonovy Kačky se zalíbením se hovoří. Umiňovala si, že to zase všecko našetří, aby živnosti neubylo, a se zadostiučiněním pozorovala, jak zeť Dohnal ukazuje se taktéž člověkem šetrným, rozšafným a jak si všímá, kde a co dalo by se na laciný způsob na usedlosti zvelebit, co bylo by z hospodářství lze zpeněžit. Sama kastelánka, kterou sestra ještě na několik dní zadržela, připouštěla, že se Kačka znamenitě vdala, že nynější hospodář, třebaže mnoho set nepřinesl, bude živnosti na prospěch.

V neděli po svatém Václavě vyšla si kastelánka do Zderadova; byly tam zase po několika týdnech služby boží, kázání, mše a odpůldne nešpory. Pravila, že velebný pán Salášek na ten kostelíček velmi držel a mnoho o něm vypravoval; také prý do těch spisů o zdejším panství dal o něm dlouhé říkání. Svěřovala se sestře, že má velebného pána dosavad v největší úctě, třebaže nehodní lidé se mu za to pošklebují, že si vzal k sobě její Žofičku a duchovní správy se vzdal. Připadá prý jí, jako by jejím synem byl; vždyť jako matka na hradě jej ošetřovala a tu jeho hospodyňku mu vychovala.

Šla dopoledne, řkouc, že se vrátí, až bude po všech bohoslužbách, je prý tak zvyklá, celou boží neděli tráviti na modlitbách – a zde v Rovince všedního dne ani na mši svatou choditi nemohla. V poledne počká na hřbitově a sní kousek buchty, kterých dnes časně ráno napekly, – je stará, žaludek jí neslouží, nemá hladu.

Byl den již chladný; slunce kolem poledne svítilo a podzimní kraj slabě zahřívalo, ale po třetí hodině uschovalo se za mraky a hned počaly se na celou krajinu spouštěti mlhy, jež jako by vzdálené lesy sem vysílaly. Když věřící po nešporách z kostelíčka vystupovali, bylo nevlídně, sychravo; kněz halil se pevně ve svůj plášť a s chvatem sestupoval mezi hroby k bryčce dole připravené, osadníci ze Zderadova i ze vzdálenějších vesnic také se nezdržovali, obávajíce se, že mlha promění se v dlouhotrvající déšť.

Sotvaže odhrčela bryčka, spěšně vracel se kostelník, za—

373$

krýval oltář, odklízel náčiní; i kastelánka, která dosud v lavici se modlila, byla nucena odejíti. Kostelník zavřel hlavní vchod i dvířka postranní, vedoucí do sakristie, a chystal se právě uzavřití i vrata hřbitovní, když si povšiml ženské postavy klečící u jednoho z hrobů. Kývl na ni: „Přijdu za chvilku, paňmámo, jenomej si tu buďte.“

Kastelánce bylo divno, že muž, který předtím tak spěchal, až ji samu z chrámku vyháněl, nyní hledí vyhověti jiné návštěvnici. Zadívala se na neznámou; klečela, ba spíše ležela u hrobu jako zhroucená a jistě si nevšímala, jak vlhne tráva, jak je země studená. Měla ruce sepjaty a k hrobu svisly; černý otřásněný šátek zakrýval jí zcela tvář, nebylo viděti, zda pláče, zda se modlí; ani zvuku nevycházelo jí z úst a ruce se nehýbaly, nekřižovaly, v prsa se nebily.

Kastelánce bylo z pohledu toho smutno; když již chvíli ženu pozorovala, přiblížila se až za ni a přečetla pomalu slabikujíc náhrobní nápis, promlouvající o dítkách Lexových z Dolců. Porozuměla nyní; sestra vypravovala jí s velikým rozhorlením o případě v mlýně pod skalou a již před léty často se zmiňovala jí i velebnému pánovi o Lexové, tehdy své nejvěrnější sousedce.

Položila ruku na šíji zhroucené ženy: „Pamatujte se, paňmámo, hděte dom, mha padá, uženete si souchotě!”

Lexová vyjela jako z hlubokého bezvědomí a ohlédla se; uviděla před sebou ženu starou, nahrbenou, jejíž tvář, dosti ještě plná, byla složena v nesčíslné záhyby a vrásky; z přihnědlého, skoro tmavožlutého obličeje vynikalo husté černé obočí nad očima dosud výraznýma a tmavýma. Na zrýhované čelo měla sčesány z obou stran černé vlasy a na nich posazený černý čepec z týlu, krajek a pentlí, – zahalena byla také v černý bábovec a vůbec všecka černě oblečena.

Mlynářka nemohla se hned vzpamatovati, dívala se na ženu, jako by se jí byl zjevil přízrak. Když neodpovídala, ozvala se kastelánka znovu: „Vomeškala ste se na těch božích službách, – ale teďkejc abyste šla dom, je dlouho.”

„Šla sem jenomej na krchov – nechodím se do kostela modlit,” prohodila Lexová s odmítavým máchnutím ruky.

„To je škoda,” pravila kastelánka laskavě. „Byly tuze

374$

krásný letanie vo nešporách a předpolednem kázání znamenitý, – to se duše křesťanská potěší, dyž k ní Pán Bůh kněžskejma ústama promluví.“

Mlynářka máchla zase rukou.

„A zarmoucenýmu člověku je toho eště víc potřeba, aby byl s Pánem Bohem v ustavičným spojení,” pokračovala kastelánka a zase ruku na rámě ženino položila.

„Vo mně Pán Bůh dávno neví…,” vyjela Lexová s ledovou trpkostí.

„Ale, ale, paňmámo, Pán Bůh je laskavěj, spravedlivej, vševědoucí, – on ví vo každým z nás!”

„Esli vo mně ví, teda nedbá – – A spravedlivosti sem

se vod něho nedočkala, jenomej mě trestal – – “

„Já vím, paňmámo, naříkáte vo tu svou cerušku jedinou! Ale věřte, Pán Bůh je přecej nejvejš spravedlivej! A moudrej ! Nevíte, proč si vaše dítě k sobě vzal, k čemu ho potřeboval!”

„Aby tady hnilo a já si na tom světě zoufala, – k tomu!” vyjekla zase žena.

„Neříkejte to! Cák sme jenom tělo porušitelný, cák nejsme duše nesmrtelná? Ty duše s náma tu žijou dál a Pán Bůh na nebi im ustanovuje jejich oukol. Dyž umře člověk učednej, moudrej, jeho duše, proměněná v anděla, chodí napomínat ty nedbalý, posilňuje ich, dává im vědomosti. Vaše ceruška byla dobrá, mírná, vona navštěvuje lidi zlý a nese im dobrý předsevzetí! Přejte í toho, je í líp nežlivá tady!”

Mlynářka vrtěla hlavou: „Dyby duše Růženčina byla

nezhynula, vona by nejprú navštívila svou matku – –

Nejní tomu tak, kerak vy povídáte, – moje dítě mi vodešlo nadobro – – “

„Nebyla byste dobrá katolická křesťanka, dybyste v tole věřila. Duše nebožtíků sou s náma napořád, hlídaj nás, dávají nám znamení. Dyž sem byla zamlada eště ve službě, daleko, ve Vídni, jednou po třikrát na mou postel někdo zaklepal a jako by hlas mý nebožky mámy se vozval. Neveděla sem, co by to bejt mělo, – a vidíte, tehdivá mou maminku vykopávali a vona mi dávala znamení, abych tomu bránila, abych í šťastnýho vodpočinutí dopřála, –

375$

a já byla daleko a nic neveděla, až za kolik neděl! Já věřím, že sou duše s náma a že čekají na shledání; taky vaše ceruška na vás čeká, je vokolo vás, vás poslouchá! Nic nekruťte hlavou, paňmámo, věřte tomu a se nerouhejte, – vona vás slyší a nad váma pláče! Podívejte se za kvíčerka k nebi, tam na tech hvězdičkách maj duše svůj příbytek, a čím je kerá lepší, čistší a pobožnější, tím spanilejší hvězdu í dal Pán Bůh. Vaše Růženka istě vostává na hvězdě tuze krásnej!“ Stařena mluvila vřele, ruku pevně držela na šíji mlynářčině, dívala se jí upřeně do očí. Cosi jako útěcha zablesklo v tváři Lexové, ale ihned zase zavrtěla hlavou a rys trpkosti vrátil se na její semknuté rty.

„Ale teďkejc vstaňte z trávy, půda je zrouna syrová, – poďvejte se, kostelník hde s klíčem – a tma válem se žene!“ Pomáhala mlynářce vstáti, zbožně pokřižovala hrobeček nedávno osazený slaměnkami a cineráriemi a zůstala opodál státi, mezitímco žena zalomivši rukama trávu na něm líbala a hladila. Kostelník zarachotil klíčem v zámku vrat, Lexová vedena jsouc kastelánkou, potácela se dolů po nakloněné ploše hřbitova, a ohlédnuvši se ještě několikráte, konečně vyšla.

„Pudu s váma, dyť sotva hdete, máme stejnou cestu, hdu do Rovinky a vy do Dolců,“ konejšila ji stařena a vzala ji pod paží. Lexová chvíli tiše vzlykala, a ještě než zašla mezi zderadovské chalupy, se ohlédla. „Co se semka nachodím!” plakala. „A ničehož nic to platný nejní!“

„Mlčte, mlčte, máte anděla, bude za vás orodovat u Pána Boha, Krista Ježíše a jeho blahoslavený matky!“

„Takle – je tomu romada let – taky kázal jeden velebnej pán, menoval se Salášek, a zrouna tady ve Zderadově– vzlykala mlynářka ještě. „Tehdivá tuze mě to potěšilo – ale

teďkejc – – Už nevěřím, už nedbám – – “

„Ba, ten je dobrá duše, umí potěšit každýho, má dar řeči a dar ducha. Dyby tu byl, líp by s váma uměl nežlivá já, hloupá vosoba!“

„Vy ho znáte? A kdák teďkejc přebejvá?” ptala se Lexová s mdlým jen zájmem.

„Už kněžskej ouřad nevykonává,” kývala kastelánka

376$

smutně hlavou. „A je to škoda veliká! Ten s lidma uměl! Ale stejně nezahálí, sepisuje a srounává lejstra a stal se ve svým rodným místě ňákým ouředníkem při šporkase neboli při čem.“

„A proč to uďál?“ vyptávala se Lexová, jejíž zvědavost přece poněkud byla probuzena.

„Sočili na něho a špinili ho, že nejní knězem jaksepatří, že káže a mluví podlévá svý vlastní přesvědčenosti, a neé kerak mu to poroučí biskupská konzistoř. Ale velebnej pán je stejně muž boží, člověk srdce zlatýho. Už to, že se vejřeuně zná k ženský, kerou si voblíbil, a k svýmu dítěti. Inší mu to vykládaj ve zlou stránku, ale já ho za to chválím. Šak je muž posvěcenej, ví, co dělat má a může. A kněz každičkej deň ve mši svatý říchů všech se zprostí, na ňom ničehož nic nezvostane, je čist jako beránek.”

Stařena řečnila zvýšeným hlasem a často se zastavovala na vlhkých, mazlavých cestách polních, kudy se, minuvše Zderadov, ženy nyní ubíraly. Dostala se do jakéhosi nadšení, oči jí svítily, vzpřímovala se, pokud dovolovala její velmi již nahnutá postava. Lexová poslouchala ji s podivením: „Vodkád tole šecko víte? Vo konzistoři a vo tej ženskej, co má u sebe?“

„Dyť já přijdu Žofičce tetkou, já i vychovala, dala sem

í vejpravu, dyž šla k velebnýmu pánoj – – “

V Lexové zajíkl se dech. Již na hřbitově, když se poněkud vzpamatovala ze svého leknutí, připadala jí stařena nějak povědomou, ale pohřížena jsouc v zoufalé své úvahy, nesnažila se na ni se upamatovati. Teď věděla, že jest to Faimončina sestra, o níž a jejíž synovkyni mívala s Faimonkou dlouhé rozhovory. A ona k sestře své nepřítelkyně chovala se tak důvěrně, odhalila jí svoje srdce, svou zoufalost, svoje pochybnosti! Jak se asi bude zlá žena radovati, až jí kastelánka vše vypoví!

Odstoupila od stařeny na krok a řekla zamračeně: „Už

se se mnou nemeškejte, – pudu sama – chvátám – – “

Přes rostoucí tmu pozorovala stařena náhlou změnu ve tváři své průvodkyně. „Vy se mě, paňmámo, štítíte, že sem velebnýmu pánoj holku dala –“

377$

„Cák je mi po tom,“ vybuchla mlynářka, „je to věc jeho a vaše! Ale mrzím se na sebe, že sem s váma šla, že sem se před váma prořekla… To bude mět Faimonka zasej radost, že je se mnou zle – že se kloudně vo naše neštěstí přičinila! Jenomej í to povězte, zachováte se í!“

„Cák by se radovala, – vona vás lituje,” namítala kastelánka všecka ohromena výbuchem ženy, která si dosud vedla tak sklesle.

„Lituje! A spískala to šecko sama! Nebejt í a její zlořečený huby, měli bychme Růženku a nebyli bychme nadosmrti nešťastný. Chtěla se pomstít adamitům za Františka, a utratila nevidnej život! Ach Růženko, moje Růženko, proč jenomejs mi vodešla!”

Ubíhala jako štvaná, někdy klouzla na mazlavé hlíně, zase se vzpřímila a brzy mezi prvními chalupami Rovinky uděšené kastelánce se ztratila. Stařena stála jako vyjevena, pohlížejíc za prchající postavou. Vzdychla těžce: tolik chtěla nešťastnou matku potěšit, dát jí trochu své vlastní vroucí víry ve shledání s dětmi, a teď ji jen rozhněvala a jí uškodila!

Je pravda, že sestra její zavinila všecku tuto zoufalost? Pomalu, ve tmě se potácejíc, docházela kolem rybníků pod usedlost Faimonovu.

«20»

Jiří Koutný na svátky vánoční do Čech nepřijel; našetřil si sice něco peněz, ale ještě než započal s přípravami k odjezdu, došel strýcův list, jenž mu celou událost v Dolcích, všecky domněnky Lexovy i pověsti v okolí se trousící dopodrobna vypsal. Řekl si, že není proč domů jezditi, naopak, že boj, který v něm nešťastné zprávy rozvířily, bude lépe přetrvati v cizině, mezi neznámými lidmi. Chodil za svých řídkých prázdných chvil do osamělých zasněžených neb omrzlých polí, tam plakal nad neblahou dívkou, nad sebou, který byl zajisté do jisté míry její záhuby příčinou, nad onou nešťastnou věrou dětí světla čistého živého, která byla jí ještě více.

378$

Nebylo-li možno vycházeti pro vánice a plískanice, seděl osamělý, hlavu v ruce složenu; spolužáci neb představení jeho domnívali se, že se v tichosti učí a si opakuje, aneb že dumá nad svou opuštěností a chudobou, – věděliť, že je sirotek z neúrodného českého kraje.

Teprve později, když ráně své trochu uvykl, bral útočiště k svým houslím, hrál na nich všecky smutné melodie, které znal, hrál ony nápěvy k žalmům, které jeho matka mívala ráda. čítal verše ve vydáních německých lyrických básníků, která byla v ústavě po ruce, aneb v maličkém počtu českých knížek, které měl ve svém kufru, a vyhledával v nich místa vyjadřující bol jeho vlastní. Jimi hovořil s mrtvou Růženkou, s mrtvým svým štěstím, s hrobem jejím na hřbitůvku dalekého domova; pak již nacházel řeč vlastní, skládal sloky chatrné formou, nehluboké myšlénkami, ale vroucí citem a k nim na houslích vymýšlel nápěvy.

Jsa příliš zabořen ve své neštěstí, ztratil po vánocích a v prvních jarních měsících svou horlivost v učení; ale pak mu představení k tomu poukázali, že takto ničí svou budoucnost, že nemá, nač by spoléhal, že chudého, skorem ode všech platů osvobozeného studenta vyloučil by ústav, stal-li by se nedbalým.

Sebral se násilně, pomyslil, že strýc stárne, že živnost asi za málo let odevzdá synovi, a že maje vybýti ještě tři jiné děti, nemohl by se starati o sestřence. Že ze živnosti zemřelých rodičů nedostane se mu podílu žádného, věděl již, když do Němec odcházel; v rodném kraji bylo ustáleným zvykem považovati ony děti, které jdouce za svým vzděláním, prací rukou svých hospodářství se nezúčastnily, za „vyděděné” čili vybavené. Matka na stavbu po ohni vynaložila vše, ba i do leckterého dluhu se uvedla, což dlouhotrvající její nemocí ještě se zhoršilo; jen ožení-li se Váša se zámožnou dívkou aneb prodaje stavení kamsi se přižení, bude lze třem sestrám několikastový podíl vyplatiti.

Je odkázán sám na sebe – musí se učiti, musí zkoušky dobře složití! Přemohl skutečně svou boluplnou nečin—

379$

nost, zase octl se v popředí „čekatelů” a zkoušky šťastně vykonal. Skládal si pak své skrovné věci, napolo domova se obávaje, napolo naň se těše. Cítil, že bude mu v rodném městečku lépe než zde v cizině, jíž po všecka ta léta neuvykl.

To, co mělo jej pojiti s ústavem a jeho správou, víra protestantská, bylo v něm příliš málo zakořeněno; za dětských let chodil do školy katolické, a i tu mělo poučování matčino a strýcovy výklady o víře na něho větší vliv než hodiny katechismu. Když pak k matčinu přání přestoupil, dospěl již tou měrou, že sám víru rodu Kvapilova srovnával s ortodoxním evangelictvím, a čím dále tím jasněji poznával, že jsou abrahamiti bádání rozumovému, vědeckému daleko bližší. Dopídil se i některých filosofických knih, čistě spekulativních i přírodovědeckých, a znovu poznal, že deismus českých rodáků, jenž ducha světa, vesmír, nazývá, neuměje se jinak vyjádřiti, „Nejvyšším“, je v souhlasu s nejlepšími duchy století osmnáctého i devatenáctého. Byl tedy i náboženstvím, i národností nesourodý školnímu prostředí; a spolužákům v tomto posledním žalném roce, kdy tolik mu bylo třeba samoty, skoro úplně se odcizil.

Těšil se i na lesy a údolí, na jejich krásná, zhusta jen jemu známá místa; ale zase se bál, jak bude po jeho návratu ze škol, zda sourozenci udrží domov, zda se jemu na některé konfesijní škole – na jinou mu jeho příprava v protestantském Německu nedovolovala vstoupiti – dostane místa a jak se k němu zachovají farář a presbyteři, až seznají, že není zcela pravověrný a že pochází z rodiny náboženských blouznivců.

Bál se též, že všecka jeho duševní rovnováha, tak těžce získaná a nikoli zaručená, zhroutí se opět, až uvidí při Doleckém potoce břízy sténající a své vlasové listí rozhazující, až uvidí mlýn Lexův pod skalou, za ním náhon, balvany břečtanem obrostlé v lese a dále ve Zderadově Růženčin hrob.

Po celou dlouhou cestu, již konal z valné části pěšky, místy poštou a místy i drahou, mučil se myšlénkami, jak bude doma. Nepřicházel jako veselý student, šťastně školy

380$

vychodivší a radostnou budoucnost očekávající; sám si několikráte připomínal, jak jej matka učila, že máme rozumem všecky svízele přemáhati, jak je hanbou dětí ducha živého, dávají-li se jimi, čili jak ona říkávala, „světem” udolávati, jak mu strýc poukazoval k radosti života, ta a boj že jsou cílem člověka, – ale přesto nedovedl svou mysl ustáli ti.

Vcházel do tmavého průjezdu domku Koutných tak zkroušeně a sklesle, jako by se byl na školách čehosi dopustil. Sourozenci vítali jej s velikou radostí, vyptávali se ho, jak pochodil, jakou měl cestu; a sotvaže trochu udomácněl a se nasytil, již mu mladší sestry svěřovaly, že se o Aničku, jejich hospodyňku a skorem mámu, hlásí vdovec s pěknou živností, jenž potřebuje pro své tři děti a své hospodářství dobrou a rozšafnou ženskou. A Vášovi prý se také naskytuje dobré místo; mohl by se přiženiti na půlstatek, kde jsou samé jen dcery. Když nyní odejde Anička, která všecko vedla, nejlépe by bylo domek a pole prodati, hned by měla Anička i ony podíl a Váša přínos, dluhy by se poplatily, na interes skládati by se nemusilo. Strýček Kvapil jako poručník také tomu přeje.

Jiří byl jako u vidění nad tímto novým seskupením budoucnosti Koutných rodiny, v němž ovšem o něm nebylo zmínky; neodpíral, jen se zeptal, kam by Milča a Mařka šly, kdyby se stavení prodalo, vždyť ani do půlstatku, kam by se Váša přiženil, ani k budoucímu švagrovi, jenž má sám děti, by se nastěhovati nemohly.

„Šly bychme k strejčkoj, sme tam stejně jako doma,“ ujišťovala jej Milča. ,,A Iříčku,” pokračovala se smíchem, „dyť my tam moc času nezvostanem, – až se Anička vdá, vdáme se taky, je nám každej přes dvacet roků, máme hochy vyhlídnutý!”

Mladému muži sevřelo se srdce, – sestry i Váša jsou šťastnější než on, – a vynášejí se svými vyhlídkami, jako by zcela zapomněli, čím mu byla Růženka Lexova a že mu něčím byla! Potlačil vzdech a po chvilce se zeptal po strýci, je-li zdráv, že mu dávno nepsal.

Rozveselený obličej Milčin zvážněl: „Pane, u strejčka je

381$

to pošpatný! Tetička stonala celičkou zejmu, i teďkejc polehává, sestřenice šecičko za ni udělaj. Esli se holky Kvapiloj vdaj, bude se musit Jeník zrouna voženit, aby byla v domě hospodyně. No, a vo strejčkoj víš, že přišel k neštěstí.”

Jiří vyjel uděšen: „Nevím nic, nic jste mi nepsali!”

„Toť víš, my na psaní nejsme, mysleli sme, že ti to strejček napíše sám, má psaní složený hnedkom. Nechtěl tě stejně zarmucovat, měls mnoho učení, velikou starost, snad čekal, až s ním bude líp.”

K jeho naléhání vypravovaly mu sestry, jedna druhou opravujíce a do řeči si vpadajíce, že časně zjara, když ležely ještě veliké sněhy, jel strýc Kvapil kamsi odvádět objednanou sedlářskou práci, kterou za posledních týdnů dohotovil. Vzal sice saně, ale bylo to kdesi hluboko v horách, blíže moravských hranic, a tam bylo sněhu ještě více, země do tuha umrzlá a cesty skorem k nepoznání. Bál se o koně, že s ním kdesi zapadne, nechal jej v hospodě a šel po pěšinkách s prací pěšky. Zapadl do struhy jen slabě zamrzlé a na povrchu sněhem zaprášené, takže mizela mezi sousedními poli a lukami; nemohl se z ledové tříště dostati, a byl by málem zmrzl, kdyby lidé z hospody, divíce se jeho dlouhému prodlévání, nebyli se po něm podívali a kdyby pes, kterého vzali s sebou, nebyl ho našel a štěkotem na něho upozornil. Vyvázl životem, v hospodě zase se zahřál a mohl se zpět odebrati; ale nastydl tak důkladně v ledové lázni, že mu pak všecka hlava a šíje otekla, a i když horečka polevila, zůstal mu otok po jedné straně, tvrdl a tuhl a krk stal se skoro nehybným.

Již strýc neleží, dokládaly holky, ale všecka práce je mu těžká, a zvláště jezdění velice jej namáhá. A co nejhoršího, školáci a štvanci v městečku se mu posmívají, posuňky jej napodobí, ba i dospělí lidé, jeho nepřátelé, o něm vtipkují, že mu ďábel chtěl zakroutit krk, ale že se mu to podařilo jen napolo.

Jiří spínal ruce: „A to jste dali strejčkově nemoci dojít tak daleko, až se z něho stal mrzák? Nemohli jste zavolat lékaře, více lékařů? Vždyť je u Kvapilů z čeho doktora

382$

platit! Mohl dojet Jeník, Váša náš, – kůň je, bylo by jen o nějakou tu hodinku omeškání – a za tu strejček stojí!”

„Dyť měl dochtora nejednoho, kolik ich měl! K tetičce dochtor dojížděl kolikrát za zejmu, strejček se s ním poradil, mastě, flastry a vodičky kupoval, a dyž to platný nebylo, dojel k inším. Och, Iříčku, každej vo tom soudil ináč, jeden, že to bude nádor, že musí uzrát, druhej, že svaly ztratily vládu, třetí, že sou to nervy. Byly sme tam napořád, vyptávaly se, co dochtoři říkaj, zapamatovala sem si to!“ „To je hrozné,” bědoval Jiří, „to jsem nečekal! Staral jsem se, jak bude, až se vrátím, – ale že s takovou smutnou novinou mne přivítáte, netušil jsem!“

„Ba, je to smutný, je!“ přikyvovala Mařka. „Něco sme se nad strejčkem naplakaly!”

„Máte proč plakat!” horlil bratr. „Strejček byl naší matky dobrodinec, nám byl otcem, když jsme osiřeli, – hleděl prospívat každému, – pěknou to má odměnu za svou šlechetnost! Půjdu k němu, jen co se trochu umyju a oděv si vyčistím. Mám svoje věci na dráze, – musí mi pro ně Váša nebo Mlejnek, kolportér, dojet.”

„Jenomej před ním nenaříkej,” pravila Milča úzkostně. „Strejček nemá to rád, dyž lidi nad ním bědujou, hnedkej se vodvrátí a nemluví! Sám si nihdá nestěžuje. Říká, že musíme šecko přemáhat rozumem a silnou vůlí.”

Ale když Jiří ještě téhož odpoledne přišel ke Kvapilům a uviděl strýcovu zestárlou tvář, jeho velmi prošedivělé vlasy a trapnou tu strnulost, která mu hlavu obracela stále v jednu stranu, skoro k rameni, čímž i pohled očí, kdysi tak bystrý, skoro ohnivý, nabýval jakési utkvělosti, – nedovedl se opanovati, zajíkal se ve svém pozdravu a dlouhou chvíli odpovídal jen krátkými větami, jednotlivými slovy na srdečnou řeč strýcovu.

Kvapil četl ve smutném pohledu sestřencově, že je dojat, a to nejen shledáním, ale vyhýbal se každé narážce na svou nemoc, na své zohavení. Vyptával se mladého muže na poslední měsíce jeho studií, na jeho cestu a pravil, že již byl dychtiv o něm něco zvěděti, jej uviděti. „Nepsals od velkonoc!”

383$

„Psal jsem v máji, strejčku, a pak jsem měl mnoho práce, myslil jsem, že bude líp, když vám všecko sám vypovím, až jak dopadnu. Ale vy jste mi nepsal, o ničem se nezmiňoval,

–já nic nevěděl, až teď od sester – – hlas se Jiřímu zase

zajikl.

Kvapil s namaháním otočil tělem a tím ocitl se tváří v tvář Jiřímu. Mrkl víčky a rukou ukazoval stranou na odestlanou postel s tmavě pruhovanými peřinami, na níž, jak si host teprve teď všiml, ležela teta. „Chuděra, zdřímla, nebuď i nářkem nade mnou. Spí málo za noci, mívá bolesti v životě, – – vona už zdravá nebude,” šeptal.

Seděli ve veliké sednici, Kvapil na lajci zbudovaném kolem kachlových kamen, Jiří naproti němu při stole. „Je to hodná žena, věrná, pracovitá; neporozuměla mně, byla mi částejc na překážku, ale cák je platný, měla inší vychování nežlivá tvoje matka a já. Ten pan senior nebo superintendent, co byl s jejím pantátou zadobře, í tuze ležel v hlavě. Už í to nezazlívám.”

„Vy, strýčku, s každým tak dobře smýšlíte, každému samou jen laskavost prokazujete, – proto je mi tak líto, že sám trpíte – a tak špatné odměny docházíte!” ujišťoval Jiří vřele, skoro se slzami v očích.

„Hochu, naše víra zná jen dvoje přikázání místo desatera: ,miluj bližního’ a ,čiň dobře’. Tím sem se řídil napořád.”

„Vím, že na odplatu za dobré a zlé, na nějakou spravedlivost nemůžeme počítati, vím, že se svět řídí věčnými zákony, které my nezměníme –,“ horlil Jiří skoro vášnivě. „Ale přece je mi divno, že právě dětem Nejvyššího, jak matka souvěrcům svým říkávala, které bližní milují a vždy dobře činí, dostává se osudu zvláště krutého. Jenom vzpomeňte na matku, co ve vdovství zakusila starostí, jak těžce nás vychovala, – jak vyhořela a pak, když utlačenou ženu chtěla ubránit, k časné smrti si pomohla! A co se vám, strejčku, lidé neprozřetelní naubližovali, ačkoli jste je vedl k národnímu pokroku, k svobodnému smýšlení! A Lexovi v Dolcích byli Špiněni nejhoršími pomluvami, až

jim – – “ Mladý muž umlkl, rukou přikryl oči a se

odvrátil.

384$

„Neběduj, hochu,” pravil Kvapil po chvilce trudného mlčení stále ještě tiše, aby ženu nevzbudil, „běh světa nářkem nepřemůžeš a nezinačíš, jenomej rozumem a světlem živým. Je na tomto poutu pozemským vícej trampot nežlivá štěstí, a nás, co máme pravý poznání, pronásledujou eště lidi hloupí a vod černejch pánů a slaunejch ouřadů navedený. Tím pádem nás svět trestá dvojnásob.”

„Učil jsem se odmalička a ve všech dobrých knihách četl, že musí být lidstvo vděčno těm, kteří je osvěcují a na dráze pokroku dále mu pomáhají. Vy, strejčku, jistě k nim patříte“

„A takýs čet, hochu,” vpadl mu Kvapil živě do řeči, „že takoví sou nenáviděni a že teprú po jejich smrti přijde prauda, kerou hlásali, ke cti a k uznání.”

„Ale je to žalostno a nespravedlivo,” bránil se Jiří. „Tolik bych vám všeho dobrého přál!”

Strýc chtěl pokrčiti rameny, ale učinil jen posuněk, při němž se mu tvář bolestí zkřivila. „Rejš už vo tom přestaňme, – řeknu ti, hochu, co sem eště žádnýmu neřek, že se mi částejc zdá, jako by toho už byla míra taková, kerou rozum náš ani přemoct nemůže… Ale napomáhá mi přesvědčenost, že to zinačit nedokážu, a pak – že to věčně nepotrvá, že tomu bude konec, – snad spíš, nežlivá se naděju…” Opřel si hlavu, pokud strnulost dovolovala, o kachlíky kamen a jako unaven zamhouřil oči.

„To je smutný výsledek života tak užitečného a činného, jako byl váš, strýčku,” odvětil mladý muž trpce. „Ó jak je nevděčno žíti, – lépe se ani nenaroditi,” šeptal, vzpomínaje hrozné zimy minulé. „A lidé spíše ještě nám přitěžují, – nejsou to bratři a sestry, jak jim Písma a zákony přikazují!”

Kvapil vzdychl zhluboka. „Vidíš, hochu, to mi jako plamen padá na duši, že nám lidi světa naše neštěstí tak tuze přejou. Jak se mi tu v městě pošklebujou, dost brzo uslyšíš, – Lexom vyčítaj, že im to patřilo, že ten adamitskej rod měl šechen zhynout; vo Helence, matce tvej, šuškaly si sousedky, evanjeličky i katoličky, že to byl na ni boží trest, protože se Bohu rouhala, víry pravý neměla. A teďkejc zase

385$

to Pasečtí říkaj vo bratru Kubíkoj. Je to dobrá duše, za nic nemůže, – inu píchalo ich vodjakživa, že měl pravý pohnání, že chodil ve světle živém!“

Jiří vyptával se, kdo jsou oni Kubíkovi a co se jim zlého přihodilo.

„Ty ich neznáš; ale Kubík s matkou tvojí se částejc sešel na hodech lásky, – byl věrný bratr, a teďkejc, co Mlejnek paseckej nám knížky vozí, stal se z něho čtenář přeukrutnej. Je tichý nátury, ale šemu porozumí a při svý přesvědčenosti trvá. Má jenomej dvě ratolesti; holku vdal dost dobře, za hodnýho člověka, – ale nebyla k tomu, stůně napořád po maličkým, snad se í chytaj souchotě. A syn se přidržuje ňáký špatný holky, nechce se mu voženit, živnost převzít, už se jedenkrát za ní pustil, daleko, až k moři. Teďkejc Kubíková pomocnice mu dává vinu, že si chlapce neušímal, že jenomej v knihách ležel a na schůzky naše chodil. Chuděra Kubík má peklo – –“

Mladý Koutný naslouchal horlivému vypravování strýcovu; ale tento brzy postřehl, že to hosta jeho nezajímá. „No, cák je ti po Kubíkovejch, – rejš si povíme, jak a co hodláš dál.“

Jiří se svěřoval, že jen si trochu odpočine a ihned se vydá na obhlídku po místě pomocníka učitelského na některé evangelické škole, – ví, že sourozencům na obtíž býti nemůže.

„Tak se mi zdá, že bys ani neměl hde přebejvat,” utvrzoval jej strýc. „Anička se dostane na Teplejch statek, už je to jako hotovo, a Vášovi se naskytuje tuze dobrý místo. Už sem na to přistoupil, aby se váš domek prodal anebo zatím propachtoval, – holky mladší pudou k našim, sou taky už jako zadaný. A místo, Iříku, dostaneš; je tech škol na evanjelickou stránku eště romadu, eště málokerá se podlévá tech novejch zákonů školskejch s katolickou spojila ve školu obecní. Třá bude místo u nás; teďkejc už ten novej pokrok to nese, aby byli učitelové dva, jeden starší, druhej pomocník. Spíš to jeden vodbejval.”

Kvapil podíval se na sestřence skoro vesele; ale ve tváři Koutného nebylo odlesku radostné důvěry strýcovy. Neod—

386$

povídal chvíli, až pak řekl zkormouceně: „Nemyslíte, že mi bude na překážku víra rodu Kvapilova? Sám jste připomínal, že sousedky mamince vyčítaly, že se rouhá, – a vás tu…”

„Mě tu vyhlašují za adamitu, za bezbožníka, to víme. Ale lidský pomluvy, hochu, nedosazujou učitele na školy.

V tom bude mět hlauní slovo pan farář, – a to je dobrá duše, nihdá nám neublížil, i nad tvojí matkou pěkně kázal a ani tem Pakostovejm nezazlíval, – říkal, že zkusili mnoho pronásledování. Je stařičkej, nad hrobem, nepošpiní se pronásledováním nás abrahamitů. A bude rád, že přijde semka učitel mladej, učednej.“

„Přece bych raději jinam, zvláště když se sestry vdají a já tím domova pozbudu,” uvažoval Jiří. „Ohlédnu se, nebudu cest litovati.”

„Dám ti vodporučení – mám známosti, dyť sem za obchodem mezivá lidma napořád,” těšil jej Kvapil. „No, eště času dost, teprús ze škol přijel, smluvíme se, seš vedle a jako náš.”

Mladý muž vstal, potřásl si se strýcem ruku a chtěl odejiti, když zpozoroval, že churavá teta nespí, že se na něho upřeně dívá; přistoupil k posteli, vítal se s ní, na její požádání přistavil si k ní lenoušek a odpovídal na její účastné otázky o cestě, o školách, o Němcích. Zdržel se skoro do večera; jsa jat lítostí s nemocnou a velmi sešlou ženou, nechtěl se vyhýbati hovoru s ní a později se sestřenicemi a bratranci, když se tito z pole vrátili.

Teprve když si Anička pro něho došla a jej k večeři zvala, odebral se domů; a když seděl se sourozenci zase po dlouhých měsících u společného stolu, netajil se bolestným překvapením ze strýcova neštěstí a tetiny, jak se zdálo, nevyhojitelné nemoci. Sám odebíraje se na lůžko si řekl, že jeho prázdniny budou ještě těžší, než si v cizině líčil.

Ale daly se snésti snadněji, než tušil; mladá, vznětlivá mysl, která uměla přijímati hojně dojmů a je v sobě zpracovati, vplétala si do hodin trudných i chvilky živé, povzbuzující. V městečku s velikou dychtivostí vítali studenta z Němec se navrátivšího, nastávajícího pana učitele; zvě-

387$

davost a vypočítavost vítězily nad nevraživostí; Jiřík Koutný byl horlivě zván do všech stavení, kde jen poněkud s jeho a Kvapilovým rodem se znali. Starci byli zvědavi, jak to nyní ve světě chodí, co se změnilo v končinách, které za mladých let také zjezdili, ženy chtěly věděti, jak to tam vedou v domácnostech, co mu vařili a jak se míval, čtenáři, strýcovi kamarádi, vyptávali se na politiku, na víru, k jaké se tam přiznávají, a zdali se setkal také s potomky českých exulantů, jichž znali v Sasku a Prusku mnoho. Maminky jeho vrstevnic a sestřiných družek, jako kdysi mlynářka Lexová, uvažovaly, jak by to bylo hezké, kdyby jejich dceruška stala se paní učitelovou a nemusila dřít jako ony od časného rána do hluboké noci, stala se „paní“.

Tak býval Jiří mnoho na besedě, a třebaže si často řekl, že jen prázdné řeči se tam vedou, lahodila mu přece ta vlídnost rodáků a teplý dech jejich domácností, připomínající mu léta dětství.

Bylo rušno i u nich v domku; připravovala se svatba Aniččina a Vášova, jež obě měly se konati před svatým Václavem neb po císařském posvícení; přicházeli kupci a nájemníci, jimž se buď stavení, neb celá živnost hodila; v sednici, kde nebožka Koutná žila tak vážný, ztlumený život, rozléhaly se nyní často velmi hlučné řeči, výpočty, ba i žerty, laškování, smích. Obě mladší sestry příliš se těšily na „svarby“, na nové šaty, na pronikavou změnu, která se s nimi všemi stane, by daly se stísniti dvojí nemocí u Kvapilů a rozloučením se s rodným domkem.

Časem vydal se Jiří i do okolí, až hluboko do hor, ba i na Moravu, by poohlédl se po místě pomocníka; zchodil mnoho vesnic, viděl mnoho škol, krčících se blízko oněch skromňoučkých tolerančních domů Páně, a přemýšlel znovu o pronásledování, jehož se dostalo lidem žijícím dle svědomí svého, kdysi tajným evanjelíkům, později blouznivcům, abrahamitům, adamitům.

Tak místo stísněné poníženosti, kterou očekával za návratu, žil život podávající stále látku k přemýšlení, k duševní práci; četl i mnoho knih strýcových, jeho uschované noviny, Havlíčkovy i z dob politického oživení po roce

388$

1860 i z perzekuce koncem let šedesátých a počátkem sedmdesátých.

Staří písmáci pak sami mu nabídli své vzácné tisky po předcích zděděné, – a v Jiřím někdy divně se rozvířila mysl, hleděl-li srovnati blouznivou mystiku pronásledovaných s ostrou a chladnou filosofií oblíbených svých myslitelů.

Arciť, i smutných, skličujících dojmů bylo dosti; od strýce vracel se vždy rozteskněn a statečnost, s níž Kvapil vše snášel, určitost, s níž odmítal všecku soustrast, ba všecky narážky na své neštěstí, působila na Jiřího bolestněji, než kdyby byl strýc před ním plakal a bědoval.

Viděl stále jasněji, že „děti světla čistého živého” skutečně jakousi velikou vnitřní silou, „rozumem”, jak říkaly, umějí přemáhati všecky bědy světa; vždyť i ten starý žebrák Honzíček, jemuž již jeho matka byla dobrou a štědrou sestrou a s nímž nyní častěji u strýce se setkával, nikdy nežaluje, stále se usmívá, ač složen jest takměř z neduhů a sotva ze vsi do vsi, od stavení ke stavení po berli se vláčí.

I Lexa je zmužilý, ač mlčelivější, zdrželivější než jindy, jak poznal za svých návštěv v Dolcích. První cesty k Lexovům byly chvíle velmi těžké, ale Jiří věděl, že nesmí se jim vyhnouti, že musí své rány, jen zastírané, nikoli zacelené, obnažiti.

Vydal se do Dolců nějaký týden po svém návratu, šel pomalu, postál u potoka proti břízám. Byl den teplý, skoro žhavý, břízy se nehýbaly, bílá jejich těla se svítila, tenké větve splývaly jim s hlav jako bledozelené, třpytící se závoje, – byly tak klidné, nádherné, vlídné, jako by ani neuměly lkát a se svíjet. Nelomcoval jimi již vichr, lehounce jen třepotalo se listí, když pták, motýl, hmyz o ně zavadil, – už nebyly tím, čím si je líčil v cizině, – podobou jeho.

Šel dále poli, zčásti již posečenými, lukami vlhkými, na nichž vzrůstala opět tráva, kolem skupinek balvanů rulových a žulových všude roztroušených, tu tam v hrobky roztlučených, jež přes všecku zeleň a žluť, v níž tkvěly, činily ze svého okolí kraj zoufalý, ten, o němž Kvapil i matka

389$

Jiříkova pravili, že jeho tvrdost třeba překonávati rozumem. Prošel Dolci po silnici jindy blátivé, teď už v rozpukané rýhy ztvrdlé, rozhlížel se smutně, pravě si, že vše vypadá i po roce, jako by se nic nebylo stalo – –

Ale přece; Růženčina zahrádka u mlýna byla zpustlá, – tvar záhonků rozbit, cestičky zarostlé chomáči travních stébel a truskavcem ve hvězdice se rozvětvujícím, macešky, sedmikrásy, karafiáty, jichž semena snad vítr rozvál aneb jichž kořínky se rozlezly, vyrůstaly porůznu mezi travou, zakrnělé, neošetřené, kdežto noční fialy, zahradní máky a světlé keříky řimbaby rostly do neobyčejné výše. Břečtan z lesa sem přenesený pokrýval větší plochu průčelí a dral se do oken, z nichž zmizely kořenáče s pestrými květy.

Když vstoupil Jiří do světnice, spatřil mlynářku, jak sedí na lavici kolem kamen upravené, nečinně, ruce majíc složené v klíně a hlavu v černém šátku hluboce sklopenu; vyjela, slyšíc jeho kroky a pozdrav, jako ze sna, a poznavši jej, zakryla si tvář zástěrou a dala se do pláče. Mladý muž tiše usedl ke stolu a čekal, až se žena upokojí; ale ona vzlykala dále, a kdykoli odhalila tvář a na něho pohlédla, vždy opět si ji rukama zakryla a prudčeji plakala.

Konečně vstal Jiří, uchopil odložený klobouk, a přistoupiv k Lexové, pravil zarmouceně: „Odpusťte, mi, panímámo, že jsem přišel, – nevěděl jsem, že vás tak rozteskním, – půjdu raději!“

„Neé, neé, Iříčku,“ lkala žena, zadržujíc jeho ruku, „já vím, že nemám bejt taková, – ale dyž já si nemůžu a nemůžu pomoct – – ! Dyž tě zasej vidím – –“ Plakala znovu

a pevně, až křečovitě držela Jiříkovu ruku, takže nemohl se vymknouti.

Lexová pak přece postřehla výraz trapného rozrušení na jeho tváři a pustila jej. „Sedni, sedni semka,“ nutila, a když byl jí po vůli, a nevěda co říci, ohlížel se mlčky po světnici, vzlykala: „Je to tu dokonca inačí nežlivá spíš! Už to tu nemá kdo parádit! A já nedbám, – už mne tu ničehož nic netěší, už abych byla votáď pryč!“

„Chcete se vystěhovat, panímámo?” tázal se Jiří s účastí a udiven. „Maminka naše i strýc Kvapil vždy vypravovali,

390$

že je mlýn v rodině Lexově od nepamětných časů, – to by se manžel váš asi ztěžka odhodlal svoje dědictví prodati.“ „A cák s tím, Iříčku?“ namítala žena sklesle. „Nemáme to komu dát, – z rodu Lexova zvostatní pomřeli anebo se vystěhovali, náš je tu poslední. Chtěl by jet do tý Ameriky, jede tam lidů sila, – ale já na to nechci přistoupit, – nevopustím hrob Růženky naší, – kdák by se staral, aby to tam měla hezký a ve všom pořádku?”

Rozslzela se zase a Jiří na ni mlčky pohlížel.

„Tedy přece zde zůstanete?” tázal se, když Lexová trochu se upokojila a oči si cípem zástěry utřela.

„Nezvostanem; jenomej co se kupec najde. Šla bych do Svratky k přátelůn svejm, ale to bych byla vod Růženky daleko, – rejš si něco vyhledáme ve Zderadově nebo v městečku za lesem, odtamtud je do Zderadova taky blízko, malej kouštíček. A bude-li nečas, můžu si zjednat, nemám

na koho šetřit – – “

„Bylo by to právě takové, kdybyste zůstala zde v Dolcích,“ namítal Jiří. „Budete míti nesnáze s prodejem a větší nesnáze se stěhováním. Zkazíte si tak stáří, – nevíte, zdali uvyknete novým lidem, novému okolí!”

„Neříkej to, Iříčku, šady nám bude líp nežlivá tu v Dolcích. Dyť my pro ty lidi vodtáď pospícháme! Jenomej se nám to pošklebuje a naše neštěstí nám přeje. A pořádem se mi zdá, že šecko na mě tu padá, – srdce se mi může rozskočit, dyž vidím ten náhon, – tu louku, kudy Růženka

chodívala, – kudy ste spolu chodívali – – “

„Chci se tam také podívati, tam a do lesa, – znám místečka, která měla ráda,” pravil mladý muž tiše. „A lesem půjdu do Zderadova, – jen bych ještě promluvil s mlynářem, neviděli jsme se dosud. Je v mlýnici?”

„Náš šel na pole, vrátí se až dlouho, – rejš se stav, až pudeš dom.”

„Udělám dle vaší rady, za hodinku nebo půldruhé mohu se vrátit. A panímámo,” vstal a vzal ji za ruku, „ukázala

byste mi, kde v náhoně – – ” Šeptal ta slova a zajíkal se.

Mlynářka mlčky kývla a vstala také. Šli kolem zástavky na pokraj louky a dále vysokou travou až k místům, kde

391$

stráň značně příkře k vodě spadala. U jedné z olší zastavila se Lexová a ukázala na vodu; pak sepjala v sebe ruce, ale ne k modlitbě, spínala prsty, až v nich klouby praskaly. Chvíli díval se Jiří na vodu, pak, jako by si chtěl zapamatovati okolí, rozhlížel se kolem sebe. Na nejbližší olši spatřil zavěšený věnec z chvoje a kvítí lučního a lesního.

„Dávám ho sem Růžence na poctu dvakrát do tejdne, dokáď kvítí roste, “ plakala mlynářka a hleděla na prostý věnec vášnivě roztouženým zrakem.

„Dávají kříž nebo obrázek Panny Marie,” podotkl mladý muž, „vy jste dala věnec…“

„Iříčku,“ zalkala žena v hluboké trpkosti, „nač bych kříž nebo Panenky Marie vobrázek dávala? Vona se za nešťastný dítě mý nepřimluvila, Kristus se nad ní nesmiloval, – Pán Bůh na nebesích vo ní neveděl! My se, Iříčku, modlíme, věříme a doufáme – ale vona žádná spravedlivost na světě nejní. Nejní snad ani žádnej Pán Bůh na nebesích, ináč by nás musil slyšet a nad náma se smilovat…“

Volala to hlasem povýšeným, skoro skřípajícím, jak sejí v suchém hrdle zarážel, a opět divočeji spínala v sebe prsty a lámala v nich klouby. Jiřímu bylo bolestno a takměř úzko z pohledu na vášnivou trpkost ženy jindy tak tiché. Přistoupil k ní na krok a položil jí ruku na šíji: „Panímámo…”

„Já vím, Iříčku, že mě chceš napomenout, abych se nerouhala. Ale ať se rouhám, – já nedbám – – Už rozumím

tej babičce Lexovej, – mívala se mnou outrpnost, dyž sem se k Pánu Bohu a k Panence Marii modlívala za svý umřený děcka a Růžence štěstí vyprošovala. Říkávala, že je Bůh v nás a my v něm, že zdrávaskama si ničehož nic nevyprosíme, že sami rozumem svým si musíme svůj osud připravovat a ho přemáhat. Och, já sem Růžence a sobě špatnej osud připravila, moc sem se na ní prohřešila!”

„To si, panímámo, jen tak namlouváte. Jak jste mohla ještě více o ni pečovat?” domlouval jí mladý Koutný.

„Och, bylo to platný, bylo to platný! – Dyž žádná spravedlivost nejní – Zlejm se vede dobře, a dítě nevidný, dobrý bídně zajde… Poďvej se, Iříčku, na tu zlou Faimonku! Dyby jaká spravedlivost byla, hrom by do ní musil uhodit,

392$

dyž hrdlouhala a falešnejma řečma tě mámila. A prošlo í šecičko, s cérou, Kačkou, se í povedlo, už má synáčka, živnost si zvelebujou a sou samá pejcha! Už je Rovinka pro ně špatná, prej do města se postěhujou, až dost peněz nasušej.”

Rozhněvané ženě planuly oči, před chvílí slzami naplněné. „Třeba nejsou tak šťastni, jak se zdají,” namítal Jiří, jen aby nějak mlynářku uklidnil.

„Bodejť byli! Faimonka a ten její zeť jenomej dyž peníze rabou. A snad i pana faráře Františka na sebe usmířej – Dohnal mu složil pěkný psaní, šecko vyložil, jak živnost zvelebujou – –“

„Vraťte se teď do mlýna, panímámo, já půjdu do Zderadova a u vás se pak zastavím,” přetrhl jí Jiří výklad o blahobytu Faimonových, jenž přes všecku soustrast s nešťastnpu ženou jej odpuzoval a nudil. „Doufám, že mlynáře najisto zastihnu; kdyby se dlouho nevracel, vzkažte na pole.“

Potřásl jí rukou, a sešed od břehu, rychlými kroky bral se po louce a brzy zmizel jí za skupinkami smrčků a borovic, do květnaté luční půdy z lesa jakoby vybíhajícími. Lexová dívala se za jeho štíhlou, mladistvou postavou, a když si vzpomněla, jak po jeho boku vídala kráčeti svoji líbeznou, jako ptáče drobnou a lehounkou dcerku, utuchl v ní hněv na Faimonku a jen bolest, zoufalá ve své malomoci změniti osud zahynulé a ji na luční cestu vrátiti, opanovala ji opět. Nevracela se hned, schoulila se do trávy u náhonu a vzlykala jako prve ve světnici, kladouc si chvílemi ruku k srdci, jako by je stiskem chtěla posíliti v jeho hrozném zápase.

Jiří Koutný v zamyšlení kráčel lesem; zašel k balvanům, za nimiž byla stráň břečtanem porostlá, postál, utrhl lístek, do zápisníčku schoval. Kolem bylo líbezně, slunce, derouc se skupinami keříků a korunami stromů, vyluzovalo z nich báječné zelené a zlaté svity, země mechem porostlá a různobarevnými květy zpestřená v tuto pozdní hodinu odpolední voněla a dýchala, očekávajíc večerní rosu. Blíže a zase vzdáleněji zaznívalo šplounání říčky četnými zátokami se vinoucí a pak náhle mezi kamenitými srázy přes úlomky balvanů se vrhající; bylo tak osamělo na pěšině, že ptáci

393$

nerušeně před Jiřím zpívali, a teprve když octl se jim zcela blízko, odlétali cvrlikajíce do houštin.

Řekl si, jak často v cizině toužil po chůzi v lesích domova; a nyní, když se jimi ubírá za slunného, teplého dne, pod oblohou modrou, drobounkými mráčky beránky jen ještě zjasněnou, je mu hořko vzpomínkami a tou malomocí lidskou, která činila mlynářku tak zoufalou.

Ale jeho bolest byla klidnější, více elegická; mladistvá životní síla, bohatý život duše se v něm hlásily, cítil, že zase kdysi potěší jej les, obraz rozkvetlé, kypící přírody, jako nepřestaly ho těšiti knihy, hudba, styk s lidmi myslí mu spřízněnými. Nedohrál jako Lexová všecku svou životní úlohu, neztroskotal zcela.

Prostá dřevěná brána byla výjimečně otevřena, žena kostelníkova sžínala mezi hroby trávu, dostal se na hřbitov snadno. Nebyl zde nikdy; ale brzy vyhledal si na oddělení vyhrazeném obyvatelům Dolců hrob dětí Lexových. Pochopil, proč Lexová chce býti blízko Zderadovu; Růženčině zahrádce dala zpustnouti, ale zde nasázela hojnost krásných květin, zasadila keř růžový, který dosud pokryt byl květy a poupaty, a vztýčila pomník. Byl poněkud těžký, neohrabaný, leč z nejlepších, jaké maloměstští kameníci umějí vyráběti; zlatem se na něm skvělo jméno Růženčino, rok narození a smrti a pod tím naivní veršování o mladém žití, které pokoseno bylo jako květ, o sladkém dřímání do dne soudného. Nejníže na podstavci poznamenáno, že tu odpočívají ostatky tří sestřiček Růženčiných, dítek Lexových z Dolců.

I zde, jako v lese, byl mír; listí na jasanech, lipkách, osikách po hřbitově, zvláště blíže zdi roztroušených lehounce se třepetalo, ptáci bez bázně mezi hroby poletovali a cvrlikali, země vlhla a květiny silněji v ní voněly, krásně zářil v paprsku zvolna se nachylujícího slunce bílý leštěný kámen a zlatá na něm písmena. Jiří, jenž obával se prvního pohledu na hrob zahynulé dívky, byl jat znovu onou elegickou náladou jako na lesní stezičce; při prvním spatření ucítil jakoby prudkou ránu v srdci, ale pak, když tu stál s nachýlenou hlavou, s kloboukem v sevřených rukách, ne-394$

měl tento hrob, na němž růže pukaly a uvadaly, kolem něhož bzučely včely, nořící se do rozevřených kalíšků vysázených tu květin, na němž tak čistě jako dětská důvěřivá duše svítil ve slunci bílý kámen, pro něho nic hrozného, děsivého. Zapomínal na mladé, rozpadávající se tělo, viděl jen květy, záři, mír. Uvažoval, že ji ztratil, než si ji nadobro získal, a ona že ztratila život, – ale což není život, svět to, co musíme ustavičně přemáhat rozumem? Byla ušetřena těchto neustálých zápasů, – její duch, něžný, přítulný, zpola neuvědomělý, splynul opět s nesmírným duchem světa, jenž vše naplňuje a oživuje.

Veliké, ač bolestné uklidnění rozestíralo se nad ním a rostlo, – – stávalo se velebným, když slunce na čistém obzoru zlatorudě zapadalo a když kostelnice, dožavši trávu, počala vyzváněti na věžičce večerní klekání. V růžové záplavě červánků sestupoval k bráně; ohlédl se po hrobě, poznával jej po bílém pomníku, jenž stál tu štíhlý, jako by ona to stála ve svých bílých šatech, vzpřímená, z mrtvých vstalá.

Prošel rychle vesnici, vstoupil do lesa, přeskočil po balvanech říčku; pomalu se mezi stromy stmívalo, u skal břečtanem porostlých byla téměř tma. Ve mlýně v sednici očekával jej již Lexa, potřásli si ruce mlčky a Jiří vedle něho usedl ke starému stolu, koly a sekerami vykládanému.

I Lexová připlížila se a usedla; nechystala, jak jindy mívala ve zvyku, poctu, zapomínala zcela býti pohostinnou, zapomínala téměř na vše. „Krásně to má vyzdobeno,” podotkl k ní tiše a dojatým hlasem Koutný, „žádný skorem hrob není tak pěkný a v takovém pořádku.”

Cosi jako uspokojení, radost přelétlo tvář ženinu, dosud jen zoufale skleslou. „Našels i?” zeptala se po chvíli, když si zástěrou osušila oči. „Nečekals na hrobníka? Vostává až na druhým konci!”

„Bylo otevřeno; jeho žena vyžínala trávu a pak zvonila klekání.”

„Tady už je taky vodzvoněno, den se krátí, zvoní se spíš,” podotkl mlynář. „Ale nechvátej,” přidal, vida, že host opětně již vstává, „eště sme si ani nepohovořili.”

395$

„Zdá se mi, pantáto, že vám a panímámě Lexové jen tesknoty přidávám,” sklíčeně odpovídal Jiří, jemuž v temnící se světnici a po boku mlčenlivého muže a slzící ženy

bylo nevolno. „Neměl jsem k vám chodit, – – ale obával

jsem se, že se urazíte, uslyšíte-li , že jsem se vrátil a do Dolců nezašel.”

„Toť, toť,” přikyvovala Lexová horlivě a muž její podiveně se tázal: „Proč bys neměl chodit? Toť, je u našich neveselo, – to už ináč nejní, – ale seš přecej náš, z rodu Kvapilova, a ti s rodem Lexů byli dycky věrní bratři a sestry.” Položil svou velikou a tvrdou dlaň na ruku Jiříkovu a díval se na něho vážně svýma hluboko v důlkách zapadlýma očima.

„Strejček mi taky připomínal, abych k vám zašel a o vás zprávu přinesl, jak se máte, – ale je mi líto, že moje návštěva váš smutek ještě rozmnožuje.”

„To se, Iříčku, přeukrutně mejlíš,” horlila zase mlynářka.

„Rádi tě vidíme – – jenomej částejc k našim přijď! My sme

pořádem postejní…,” vzdychla.

„Přemáháme rozumem a duchem, co nám svět ukládá,” dodal Lexa pochmurně. „Šak víš, že tvoje matka, sestra Koutná, činila nápodobně.”

Zase se všichni na dlouhou chvíli zamlčeli; pak Jiří opětně vstal, a namítaje, že jest málem noc, již manžely zdržeti se nedal. „Pudu tě vyprovodit, jako spíš, eště mi povíš vo bratru Kvapiloj a co sám hodláš. Aspoň na hranice s tebou pudu,” naléhal mlynář a již se chápal své šedé čepice. Lexová ještě před stavením Jiřího napomínala, aby k nim zase brzy přišel, že si budou povídat o zašlých časech, a oba muži postupovali od mlýna podél drolící se skály vzhůru ke středu vesnice.

Chtěli porozprávěti, ale dlouho nenalézali slov; vzpomínali oba příliš, jak a za jakých poměrů často touto cestou spolu chodili, vzpomínali i na svou poslední hroznou rozmluvu. Konečně mladý Koutný přece řekl: „Byl jsem smutně překvapen, když jsem se vrátil a strýčka shledal nemocného. Toho jsem nečekal! Tolik dobrého za života vykonal a má jen trápení!”

396$

„Ba, svět ho trestá napořád, – – jako nás, bratře…,“

svědčil Lexa. „To že se mu poddat nechceme.”

„Opravdu, pantáto, připadá mi to, jako by všecko neštěstí chtělo se sesypat jen na hlavy abrahamitů,” vyjel mladý muž vášnivě. „Pamatujte na moji matku, na Pakostovy, na Honzíčka, žebráka. A strejček vypravoval, že taky nějakým bratřím na Pasekách je zle.“

„To Kubíkom; ale ti přestali býti bratry, už nejsou synové a dcery světla čistého, živého, – vodvrhli ducha. A smejšlím, že tvůj strejc to uďál taky! Bratře, mě svět ztrestal, že mi rouno nejní, poslední ratolest moje zahynula, pomocnice mi vadne, ze stavení rodu svýho se vystěhuju, – co mě drží a sílí, je duch, je světlo! Ale co bude sílit jich, dyž ducha vodvrhli, dyž se jenomej hroudy přidržujou a čistou víru předků našich zpotvořujou?” Bylo tma, leč Jiří jako by viděl, že starému, skoro bělovlasému muži planou oči i líce, když takto naléhavě se ho táže.

„Nemyslím, že by strýc byl odvrhl ducha, vždyť on stále za jeho vítězství, za vítězství pravého pokroku se přičiňuje a od vrstevníků proto příkoří snáší! Těch Paseckých neznám.”

„Věř, bratře, je to tak. Na Pasekách, ve Strádovni, u vašich ve městě, šecko jedno; načichli těma knížkama pana Šťastnýho. Dost sem se ve Strádovni nahněval, – bejvali to bratři upřímný. Nebejt toho, byl bych se tam nastěhoval, dyž tu v Dolcích moje pomocnice nechce zvostat.”

„A postěhujete se doopravdy? Strýček by to jistě neschvaloval, myslil, že si na tom zakládáte, že je váš rod na mlýně snad víc než sto roků!”

„Chtěl bych do tý Ameriky; stěhujou se tam lidi pro živobytí, ale já bych šel, abych moh bejt živ v živým pokoji. Slejchám, že si tam šecky víry sou rouny, pro přesvědčenost že se tam žádnýmu nepošklebujou a ouřady že ho pro ni netejraj. Ale moje si umiňuje, že nepude vod Růženky… Je to platný, esli chodí do Zderadova každičkej deň, esli dává kvítí, kámen, svíčku! No, musím i nechat, ináč by nebyla živa, – a zasloužila si, abych í vyhověl.”

Vše to bylo promluveno polo trpce, polo oddaně; Jiřímu

397$

se zdálo, jako by i tu slyšel strýce Kvapila, svou matku. Neměl odpovědi; v něm se proti takové naprosté rezignaci bouřilo mládí, ale zároveň v něm vznikal obdiv, přání, aby také dovedl „přemáhat vše rozumem, duchem”. Upozorňoval jen mlynáře, že dávno překročili hranice dolecké, a pobízel ho, by se vrátil. Lexa tak učinil, připomínaje mladému bratru jako předtím žena jeho, že musí k nim zase brzy přijití.

Jiří spěchal, aby dostal se k městečku; po krásném dni nastala dosti chladná noc, hvězdy na obloze se jasně třpytily a oblouk Mléčné cesty zřetelně klenul se nad zmlklou, silně zarosenou krajinou. Když již před ním matně třepetala se světélka na zadcích domků, zalekl jej při záhybu cesty pozdrav pronesený chraplavým stařeckým hlasem: „Dobrej vodvečírek, pane školmistr.”

Ve schoulené postavě, sedící polo na mezi, polo na kamenité cestě, poznal po prvním překvapení Honzíčka; měl vedle sebe pytel napolo naplněný a berličku, kterou nyní, když chromá noha často se mu nítila, nahradil svou sukovici. „Z Dolců, z Dolců, pane školmistr, – a tak dlouho!” pokračoval žebrák.

„Neříkej mi tak, bratře, vždyť jím teprve budu, vezmou-li mne kde,” odmítal Jiří, „– a ty taky jdeš pozdě!”

„Troufal sem, že dojdu spíš; ale už mi nohy službu vypovídaj, ta chybná nejvíc. Chodil sem po prosbě celičkej deň; hdu až z Mejtska.”

„Mnohos vyprosil?” tázal se Jiří, ukazuje na pytel.

„Dali bandor, drůbínek jáhel, krup, chlebečka a taky něhde ten krejcárek,” vypravoval Honzíček. „Ale naříkají sady, že nejní, že sou těžký časy! Pane školmistr, bratře drahej, dyž naříkaj na statku, cák by měl říkat Honzíček. Řku im: ,Dybyste měli chybnou nohu, těžkej dech a uši vomrzlý, to byste věděli, co je svět!‘ Ale neuznaj, že im Nejvyšší dal šeho; já nenaříkám, a nemám ničehož nic, ani to řemeslo už nemůžu v zejmě dělat, – bejvám tuze Špatnej.”

„Škoda, že nejsem již opravdu školmistrem, dal bych ti, bratře, každičký týden něco na přilepšenou. Ale jakmile

398$

něčím budu, nezapomenu. Neměl bys tu sedět v trávě, je chladno a veliká již rosa.“

„Už sem si vodpočal, mohli bychme jdít spolu, šak se Honzíčka neštítíš. A děkuju za milosrdenství, děkuju za slib! Nebožka sestra Koutná taky nezapomínala.”

Zdvihl se namáhavě, opíraje se o berli, a Jiří vida to, přiskočil, rukou jej podpíral a pytel mu podal. Šel pak podle žebráka zvolna, neboť pozoroval, že tento ze vší síly se namáhá, aby svým belháním mu stačil. Vypravoval mu, že o něm mluvili s Lexou, mlynářem, a jak jeho statečnost chválil; a Honzíček zase mu sděloval, že se na svých cestách často setkává s bratrem Pakostou, jenž ztrativ svou chalupu, žije nyní na Kamenných Sedlištích v podruží, shání práci kdejakou, a nenalezne-li ji, chodí prý rovněž po prosbě.

„Už taky stárne a slábne, – ale víry nepozbyl, že mu Nejvyšší dá dojdít spravedlivosti a že mu král Marokán k ní dopomůže. Ceká ho deň co deň a předpovídá, že s náma seušema, kerý sme víru pravou zachovali, bude dobře. Pane školmistr, mám skorem sedumdesát, ale chtěl bych to dočkat!”

Za můstkem, již blíže rynku, rozloučili se bratři; Honzíček belhal se po humnech do obecní chalupy, pastoušky, Jiří, unaven cestou a dojmy, jako by byl těžkou práci konal, a všecek zkřehlý, rád ocitl se doma.

«21»

Kvapil i dolecký Lexa správně vypravovali, že u Kubíků na Pasekách daří se zle.

Kubíková sice vždy nad mužem umíněným a jí málo pomáhajícím každému naříkala, ale sousedé, i když ji litovali, věděli dobře, že to na jejich chalupě zle nedopadá, že jim majetek zvolna roste, a po straně jí vyčítali, že by spíše měla Bohu dělcovati za hezké děti a za hodného, třebaže podivínského manžela.

Ale co Manča Pešavova na Paseky návštěvou přišla, vše se Kubíkové hatilo a sousedé ji a churavícího muže jejího

399$

nyní litovali doopravdy. Již tomu více než tři roky, rána stíhá je za ranou a napravit se to nechce.

Když brzy po Milčině svatbě s Petrem Hladíků Toník tajně ujel, aby v cizině Pešavovu vyhledal, utěšovala se Kubíková štěstím dceřiným a byla zeťovi vděčna, že jí pomáhá a že se k nim na její žádost přistěhoval, než, jak mu vysvětlovala, syn s Baruškou se ožení a než jeho otec půjde na vejměnek. S matkou Baruščinou udržovala ustavičný styk, Toníka omlouvala, slibovala, že se umoudří, že býval dosud vždy hodný, tichý hoch; děvče, kterému se mladý Kubík velmi líbil, dalo si říci a čekalo, ač se o ně hlásili i jiní nápadníci.

Zdálo se, že se Kubíkové i tato svatba podaří; neboť znenadání se Toník vrátil, sklíčen, bez Pešavové. Nezkušený hoch, jenž o zvyklostech světa mimo Paseky neměl ani zdání a před svým odjezdem nikoho kromě starých Pešavových se nevyptal, vydal se nazdařbůh s poměrně skrovnou částkou peněz; do Hamburku se ani nedostal, uváznuv na polovině cesty. Nevěda, jak se uchytiti, psal rodičům z Magdeburku a prosil, by mu pomohli. U Kubíků strhla se hlučná mrzutost, za níž nebohý blouznivec snad potisícáté vyslechl, on že je všeho rodinného nezdaru příčinou, poněvadž o nic kromě svých knížek a těch podezřelých schůzek nikdy nedbal, a že stejně je Hospodin takto trestá za jeho hříšnou bezbožnost a rouhavost.

Hladík, ač jinak člověk srdce dobrého, utvrzoval svou panímámu v jejím hněvu proti Toníkovi, jehož jednání přísně odsuzoval; připomínal, že takto utratí hodně peněz, tak těžce našetřených, a že svým namlouváním si Pešavovy holky, o kterou pořádný hoch by ani nezavadil, i kdyby těch řečí o ní nebylo, dělá rodu Kubíkovu i Hladíkovu hanbu.

Složili pak společně přísné psaní, přikazující Toníkovi, aby ihned se vrátil, a připojivše peníze, poslali na udanou adresu. Kubíková po mnoho dní chodila jako zmámená, nemluvila a tajně vzdychala; byla přesvědčena, že hoch ve své vášni nevydá se domů, nýbrž pojede dále „za tou děvkou”, a již předem před hodným zetěm se styděla a jeho výčitek se obávala.

400$

Leč Toník, vždy nerozhodný a bázlivý, zalekl se dopisu, trochu byl i zahanben, že mu rodina peníze posílá, kdežto on ji opustil a zklamal, a nějaký týden po svém listu objevil se na Pasekách. Trpělivě snášel vádu matčinu, bolestné řeči otcovy, ostré poznámky Petrovy; trpělivě svolil i k tomu, aby matka pozvala k nim Barušku a matku její na pouť a aby jim pak kterousi příští neděli společně návštěvu oplatili. Choval se za obou setkání slušně, ač ostýchavě; vřelejšího slova nepromluvil a Kubíkové bylo všecko přátelství projevovati samotné. Ale doufala, že syn přece zapomíná, a tajně se sestřenicí již smlouvala svatbu na podzim, až bude na obou živnostech po nejpilnější práci.

Netušila, co se v ostýchavém synu děje. Toník, sotvaže byl dva tři týdny doma a přemohl zahanbení ze zármutku a vydání, které rodičům způsobil, již si říkal, že neměl se vraceti, že měl peněz užiti k touženému shledání s Mančou. Namlouval si, že vlastně poslali mu peníze jeho, že by je nepoškodil, i kdyby desetkráte tolik si vyžádal neb vzal, vždyť má půl usedlosti, otec ani matka nesmí ho vyloučiti z dědictví, s nímž může naložiti, jak sám chce, častěji počal zase na Manču mysliti, tím tvrdošíjněji, čím více mu matka Barušku rovinskou vnucovala.

Tajně, aby doma nevěděli, plížil se do Sodomkovy pazderky k Pešavovům, vyptával se na Manču a s tichou rozkoší poslouchal, když vypravovali o dceřině kráse, znamenitosti, dobrotě a co peněz jim stále posílá.

Aneb chodil do hospod za Pavlem, bývalým kamarádem, když právě na Pasekách se zdržoval. Mančina bratra ani vojna nezkrotila; jako hoch byl nezbeda, jako dragoun stal se obávaným rváčem, který za muzik často tanečníky sobě nepohodlné do krvava posekal.

Nenaučil se za vojenské služby ničemu, co by mu v životě mohlo prospěti; jen sílu svou a obratnost tělesnou ještě rozvinul a chodil nyní po těžké práci, byla-li dosti výnosná. Lesníci brali jej ke kácení vysokých stromů neb při upravování průseků na kamenité půdě, vždy však očekávajíce, že se soudruhy se pohádá a sepere aneb náhle vší prací hodí a uteče. Stará Pešavka třásla se před neurvalým sy—

401$

nem, který jí jen. ubližoval; na Pasekách a v nejbližším okolí báli se Pešavy dragouna a skoro se mu vyhýbali, ba konšelé již nyní prorokovali, že obci něco vyvede a ji pak hodně peněz stát bude.

Jen tichý Toník Kubíků se s ním scházel, – proč, věděli všichni. Mluvil s ním o Manče, o své marné cestě, o dalších svých plánech; Pavel mu je schvaloval, utvrzoval jej v mínění, že si může vzíti peněz, co sám chce, ba i na chalupu vydlužit! Všude dostane živnost jediný syn, dcery se jen malou částkou vyplácejí, – a Toník odmalička na chalupě se nadřel a neměl za to krejcaru, jen nějakou tu placku a třikráte za den bandory s mlékem! Počal pak vypravovati, jaký je ve světě zcela jiný život, zvláště pro mladého člověka. Hned by se tam vrátil, kdyby měl peníze a nebyl z pazderky, – a Toník, kamarád, peníze má, může světa užít!

Když mu mladý Kubík sděloval, že vlastně touží jen odejiti z Pasek, býti hodně nablízku Manče, radil, jen aby tedy do Hamburku se vydal, tam světa užije nejvíce – a sestra, Manča, snad konečně přece si dá říci a vezme si ho. Ovšem tady na Pasekách ne, odvykla selské těžké práci, – ale tam v nějakém velikém městě by si mohli zavést obchod, to je nejlehčí živobytí – a peníze do toho budou míti oba dva.

Toník všecky tyto řeči v sebe pil jako občerstvující vláhu; nahrazovaly mu jaksi přítomnost Mančinu, byla mu takto bližší. A věřil všemu, co Pavel povídal, maje jej za člověka světa zkušeného a kamaráda upřímného. Pešava dragoun ovšem jen tak chvástal, věděl od matky, že sestra na paseckého Kubika nepomýšlí, ba ani pomýšleti nesmí, – ale lahodilo mu, že hoch z pořádné chalupy vyhledává jeho, kterého se ostatní štítí, a byl rád, že přítel za něho vždy platí všecku útratu a ještě tabák a doutníky do zásoby mu kupuje.

O návštěvách v Sodomkově pazderce Kubíková nezvěděla; o stycích s dragounem se jí lidé zmínili, leč ona věřila pevně v Toníkovu přeměnu, a pak – měla nyní jiné těžké starostí.

402$

Milča, mladá žena Petra Hladíka, byla na pohled děvče svěží, zdravé; ale po otci byla drobných kostí, příliš štíhlá a útlá. Když se jí narodil chlapeček, trápila se několik dní a zkoušela hrozně; stará, napolo již slepá a chromá bába přísežná nevěděla si rady, jen stále se modlila a napomínala Kubíkovy i Petra, by také Boha Hospodina vzývali. Lékaře volatí, jenž by tu byl záhy pomohl a nebohou nedělku mnoha strastí ušetřil, nebylo na Pasekách zvykem a bylo k němu také daleko. Milča zůstala naživu, protože byla zdravé povahy, a také synáček se dařil, byl hezký po matce a neobyčejně veliký po rodě Hladíků, mužů vzrostlých a silných jako obři. Ale vzpamatovat se nemohla, jakmile vstala, bylo jí hůře, chůze i práce sebelehčí ji namáhala. Naříkala si, že má těžké nohy, že jí hned nabíhají v nich žíly, stěžovala si na bolesti v životě, vždy den dva po hospodářství šukala a zase ležela.

Kubíková dobře pozorovala, že to s dcerou není v pořádku, že trpí a hubne; ale těšila samu sebe, že se to poddá, že po prvním děťátku, než si tělo zvykne, mnohé matky takto zkoušejí. Vařila a přikládala, co kdo radil; volala i bábu přísežnou a svědomitě vykonávala, co tato přikazovala; bába, když všecko mazání, užívání, flastry i pytlíčky selhávaly, vyjádřila se konečně, že se mladé asi chytají souchotě, bývá prý to tak u tkadlců, pantáta Kubík že je má stejně taky, a neumřel ještě, je mu skoro šedesát, může vydržet do devadesáti, a tak to bude i s mladou.

S tím bylo se Kubíkové spokojiti; a souchotě neměly pro ni nic strašného, znala vskutku lidi v sousedstvu, o nichž se deset dvacet let říkalo, že mají souchotě, a žili, chutnalo jim, jen k větší práci nebyli. Nedala také mladé ženě nic dělat, všecku ženskou práci sama odřela a statečně i zeťovi na poli a na louce pomáhala, nabádajíc Toníka, by si z něho a z ní vzal příklad.

Toník měl chvíle horlivé, kdy opravdu matce vyhovoval, a zase dny malátnosti a vzdoru, kdy seděl s Pavlem Pešavovým v hospodě neb se toulal v lese, řka si, že mu po chalupě vlastně nic není a že není příjemno poslouchat matčino a Petrovo rozkazování, – vždyť není u nich čeledínem!

403$

Svého muže Kubíková teď, co byl zeť v domě, již nikdy do práce ,,venkouní“ nehnala; tichý bratr seděl u některého stavu, házel člunkem, šlapal podnůžky, přemýšlel neb sám sobě něco povídal; někdy pohlédl k postýlku, kde Milča i za dne podřimovala, majíc malého Bohumilka, pevně v červenou peřinku zavitého, vedle sebe. Mladé ženě nepřekážel pravidelně se opakující hlomoz podnůžek a brd; uvykla mu, spala dále svůj horečný, vysilující spánek, jen když otec na chvilku přestal, otevřela těžká víčka, rozhlédla se po sednici a utkvěla pak na něm očima. Když se jejich pohledy někdy setkaly, vstal Kubík od veřtatu, šel k Milče, pohladil ji po čele a po tváři a těžce vzdychal; křičel-li chlapeček, choval jej a konejšil, aby dceři ulehčil.

Ale byl sám také dosti sláb; nohy i jeho bolely, kašel časem vytrvale jej soužil, nevydržel mnoho hodin u stavu pracovati, jak jen mohl, vylezl si na strop, zahrabal se tam do sena a četl si vždy znovu svoje zamilované knížtičky, Micheletovo Svaté písmo člověčenstva, spisy Alfonse Šťastného, svazečky Matice lidu, starou, všecku již plesnivou a otrhanou Knihu Josefovu, Havlíčkovy Epištoly kutnohorské. To byly Kubíkovy nejmilejší chvilky; v rozjímání o původu a sestrojení světa, o duši lidské, zda jest či není, o obsahu jednotlivých knížek, zda ta či ona hlásá vlastně pravdu, zapomínal na dceřinu nemoc, na poblouznění synovo, na výčitky a láni Kateřiny, své pomocnice, často slabostí nad čtením i usnul; přišla-li pak žena na strop jej vyhledati a uviděla-li tituly knížek, s ošklivostí je odkopla a zeť také nad tím potřásal hlavou, že pantáta těch lejster nenechá, že se ho z nich jednou chytí fantas!

Kubíková odkládala synovu svatbu nejprve na konec srpna a pak, když Milča po chlapečkovi byla tak daremná, na dobu, až se tato trochu spraví. Leč když mladá Hladíková stále polehávala, rozhodla se, že déle čekat nebude, a posílala Toníka do Rovinky, by u Baruščiny matky o ni řekl, že by mohly být již příští neděle první ohlášky a do Šimona a Judy veselka.

Sama, předstírajíc, že jde do městečka nakupovat, vy—

404$

dala se do Rovinky synovi půdu připravit a vrátila se všecka radostna, neboť sestřenice, jež také již si žádala jistoty, přijala její návrh ochotně a ženy také co do pomoci na penězích a vejpravy se dorozuměly. Ode chvíle, kdy Toníka viděla do Rovinky odcházeti, byla neklidná, i k Milče netrpělivá, a toužila jen, by se dověděla, co z Rovinky vzkázali a jak se mladí shodli. Od sestřenice vzkaz nepřicházel, a když se chtěla samého Toníka zeptat, nemohla ho nikdy zastihnout; jednou jí o něm řekl zeť, že šel do lesa, podruhé se muž domníval, že již na stropě spí, sousedky jí tak mimochodem sdělily, jedna, že jej viděla s Pavlem Pešavovým, druhá a třetí, že jej potkaly na cestě do městečka a v rynku.

Když jej den, dva neviděla, připadlo jí, že se snad z Rovinky dosud nevrátil, že jej zdržely; ač byl den říjnový, studený, zašedlý a vítr ošklivě foukal přes strniště a žloutnoucí louky, vydala se podruhé nejbližšími stežníky do Rovinky, slibujíc Milče i Petrovi, že se co nejdříve vrátí a Toníka přivede.

V Rovince přijaly ji chladně, skoro rozhněvaně; hned v první chvíli jí sestřenice přikazovala, aby si z ní a Barušky déle blázny nestrojila, že již má jejího Toníka až po krk; holku že dá zderadovskému Soukalovi, jenž má přes třicet mír, vejměnek žádný a o Barušku stojí. Neporozuměla a zmateně se vyptávala; tu se dověděla, že Toník v Rovince ani nebyl a že měla sestřenice z toho jen hanbu, když již každý věděl, že tam Kubíková byla jako na námluvách. Utíkala domů, umiňujíc si, že s hochem vzdorovitým nyní co nejpřísněji zatočí; přišla všecka žhavá, zpocená, ač již sychravý večer se schyloval.

Leč všecky výčitky, všecky rozklady, jež Toníkovi chystala, zůstaly nevysloveny; doma se neukázal, a když se Petr Hladík i Kubík sám vydali, aby ve vsi jej vyhledali, objevilo se, že ani na Pasekách jej po dva dny nikdo nespatřil a s ním nemluvil. Pešavův Pavel kácel drva někde až na moravských hranicích u Švarcavy, jeho nebylo lze se zeptati. Petr Hladíků, nechtěje se sám do Sodomkovy pazderky vydati, poslal tam malou sestru; tu odbyla stará

405$

Pešavka, že s Toníkem Rubikovým víc než týden nebyla a že ničehož nic o něm neví.

Druhého dne po příchodu Kubíkové z Rovinky byli v chalupě již všichni přesvědčeni, že Toník opět ujel za Mančou; Petr láteřil, Kubík svým tichým, nesmělým způsobem uvažoval, co počíti, žena vyčítala mu jeho slabost, nerozhodnost, vyčítala Milče její nemoc, pro niž ona sama nemohla hocha, jak náleželo, hlídati, Milča plakala a vzlykavě tvrdila, že bude nejlépe, když zemře, aby nepřekážela. Děcko do toho vřískalo a žádný ve svém rozčilení neuměl ho ukonejšiti.

Do večera mluvili, naříkali, po světnici pobíhali, a neustanovili se ještě, co počnou. Jen tolik si řekli, že neustanou pátrati: vždyť, plakala Kubíková, snad Toník někde leží, snad smrt si udělal, protože si měl vzíti Barušku! Vyptávali se po Pasekách, za lesem, v městečku, udali celou záležitost četnictvu. A tu ponenáhlu vyjevila se všecka pravda; něco prořekl Pavel Pešavův, když z drv se vrátil, něco vypátral četník, našli se lidé, kteří Toníka v posledních dnech potkali a s ním mluvili.

Neležel nikde zabit: den po tom, kdy měl jíti na námluvy do Rovinky, vydal se přes městečko do Litomyšle, odtamtud na hlavní dráhu vedoucí ku Praze a dále přes hranice. K této cestě konal tajně, hlavně s pomocí Pavlovou, již delší dobu přípravy; jistému zámožnému občanu v městečku dal, jsa již plnoletý, úpis na svůj podíl na chalupě a za to obdržel od něho několik set zlatých na cestu. Nakoupil si v městečku i v Litomyšli šatstva i všelikých zbytečných tretek, také Pavlovi něco koupil „na památku” a dal mu dvě pětky; a řekl určitě, že jede do Hamburku a do Čech že se již nikdy nevrátí.

V Kubíkově chalupě se nyní bědování a výčitky ještě stupňovaly; Milčin stav z ustavičného rozčilení se horšil, matka její zuřila proti člověku, jenž Toníkovi peníze půjčil, volala, že nic mu nedají, že neměl práva bráti od hocha úpis, že je živnost jejich, že ještě na výměnek nešli a neumřeli. Kubík však namítal, že nemohou si to na svědomí vzíti a za jeho ochotu jej okrásti, – on že za nic nemůže.

406$

I Petr Hladíkův, jindy tak oddaný, řekl časem několik ostrých slov o špatném vychování, o přílišné shovívavosti, která teď je trestána. Bylo smutno, neútulno u Kubíků, zvláště když zima nastala a všichni byli nuceni pobývati spolu v sednici; každé slovo téměř znělo jako narážka, výčitka, omluva.

Zprávy o Toníkovi byly zjištěny a vyčerpány; celá záležitost vypadala velice smutně: oklamal rodiče, udělal na ně veliký dluh, nevrátí se nikdy. A Kubíková ještě doufala! Vzpomínajíc prvního jeho odjezdu, stále Milče slibovala, že se bratr zase umoudří, že se opět vrátí, že uzná, jak se prohřešil, a bude pak již zajisté dělat dobrotu. Baruška je pro ně arciť ztracena, vdali ji opravdu za Soukala, – ale vyhledají mu jinou holku, byť nebyla tak možná, jen když bude hodná, přičinlivá. Kdykoli objevil se pořádník s poštou, vždy se ho zeptala, nenese-li jim psaní; i Mlejnka, který ještě stále s Luckou na poštu a dráhu jezdil, poprosila, aby se poohlédl, nemají-li tam oni něco.

Avšak mnoho neděl uteklo, aniž jaká zpráva na Paseky došla, Toníka jako by již na světě nebylo. Když Kubíková stále nad nešťastným, zbloudilým synem bědovala, aniž si věděla rady, co počíti, navrhl jí manžel, že dojde k bratru Kvapilovi, jenž mnoho zemí prošel a ví, kterak to ve světě chodí a jak k ouřadům se obrátit. Kateřina neměla bratra v přílišné lásce; ale věděla, že je světa zkušený, dobrý obchodník, čtenář novin, a schválila muži úmysl jeho. Petr, zeť, také dodal, že bude na čase něco o švagrovi zvěděti, jinak všecky ty „stouky“ utratí a vrátí se jako žebrák.

Kubík vyčkal jen příznivější pohody; byloť po vánocích za vlhkého času vytrvale chumelilo, sníh za chalupou ležel v zámětech vysokých na půldruhého sáhu, po mezích a stežnících se rozplýval a zase v noci zlehka umrzával, takže chůze po cestách, místy dosti příkře k městečku se sklánějících, byla obtížná. Ještě před Jménem Ježíš uhodilo však několik mrazů, za nichž sníh ztvrdl a cesty vyschly; vždy o polednách vysvitlo i na hodinu, dvě slunce a vzduch osvěžil, nebe bledě se zamodralo.

Kubík vyhledal si jednoho dne pojedenácté hodině do—

407$

polední svou beranici s ušima, kolem krku otočil pestrou vlněnou šálu, přes kazajku vzal ještě starý kožíšek hodně již odřené kůže, obul zánovní, o podzimním jarmarce koupené uherky a cupal drobnými kroky od chalupy_po pěšinkách směrem k strmé silnici, zarývaje spěšně svou hůl do zmrazků a zase rychleji vytahuje. Kateřina stála u okénka, obloženého zvenčí narovnanou a do žluta seschlou chvojí, a dívala se na jeho drobnou černou postavičku, jež odrážela se ve slunečním svitu nápadně od širé běli luk a polí. Vrány a havrani se zdvíhali, když se k nim blížil, a zase usedali, krákajíce; bylo všude osamělo, Pasečtí drželi se doma, Kubík sám jediný ubíral se cestou. Dívala se za ním, dokud jí naprosto nezmizel na sklánějící se silnici; se vzdechem a polohlasnou otázkou, co mu asi Kvapil poradí, sedla pak místo muže k menšímu stavu a dělala za něho modrý barchet, jenž do soboty měl býti faktoroví odveden.

Tkalci šlo se pěkně, zvláště když ze stežníků přece poněkud kluzkých dostal se na širší cestu; nebylo mu ani zima, chůze jej hřála, jen obličej jej trochu pálil, fičelť ve volné prostoře vítr, a to od městečka vzhůru k Pasekám. Neohlížel se mnoho, neměl smyslu pro přísnou krásu a hluboký mír krajiny, jejíž sněžné plochy, přerušené jen černobílými chaloupkami a vysokými neb košatými stromy, i ve své bezlistnatosti malebnými, lemovány byly z prava i leva tmavými, na kraji jakoby půvabně roztřepenými hradbami lesů, pod paprsky slunce temnozelených, dále v mlze modravých. Hleděl si jen své cesty a uvažoval, bude-li bratr doma, rozkládal si v mysli, jak mu vše vysvětlí, a tázal se sám sebe, co mu tento poradí.

Bratra nalezl ve veliké dolejší sednici, která dosud byla shromaždištěm celé Kvapilovy rodiny; byla silně vytopena, takže se Kubíkovi, jenž přišel z mrazu, zdála jako výheň. Vysvětlil si ihned, proč je tu tak horko, když spatřil Kvapilovu ženu ležeti na posteli, přikrytu těžkou duchnou, – jí asi i v těch peřinách je zima, – vypadá tak sešlá, vyhublá, rty má skoro modré, nos přispičatělý!

Bratr vítal jej z Pasek a pobízel, by odložil kožíšek a šálu, že by tu v horku neobstál. Omlouval se, že tu musí

408$

s ním zůstat. „Máme nahoře pěkný pokoje, ale nejsou tam dosavád kamna, – ňáko sem v letě zmeškal a pozapomenul a pak už nestačil čas. Chystám si to za vejměnek, šak už narok hospodářství ani obchod nepovedu, přepustím to šecko synoj. Zatím tam mám skladiště, mám toho železa a plátna silu, taky obilí sem tam dal, je tam pěkně sucho. Ale tady nejní hnutí; no, nic si z toho, bratře, nedělej, že je to tu jako ve špitále, šak seš u mrzáka,” usmál se trpce, ukazuje nejdříve k posteli a pak na sebe, na svůj oteklý nehybný krk.

„Jenomej abych tvej pomocnici, bratře, nebyl na překážku,” pravil Kubík lítostivě. „Mám toho na srdci romadu, nebudu hotov honem, třá si bude chtět zdřímnout.”

„To í neuškodí, šak slyší kolem sebe hlučení napořád; hovor míň rámusu nadělá nežlivá tlučení nádobím. A dělej s tím zčerstva, Milko,” obrátil se k dceři, která u kamen nádobí od oběda umývala, „a dones chlebečka, medu, másla.”

Děvče začervenalo se nad pokáráním a rychle utíralo a uklízelo nádobí do almárky, do police a na věšadla kolem plotny přibitá.

„Nebudu, bratře, nebudu,” vzpíral se Kubík, „svačil sem, nežlivá sem se vydal.”

„Jenomej přines, Milko, – je to po cestě, – snad tu, bratře, nebudeš sedět na suchu? A mám dát přinýst pivo? Aby ti nebylo po něm zima!”

„Byla by to věc zbytečná, – domka taky ho nepiju, piju jenomej mlíko, podmáslí, – eště tu skleničku kořauky pro zahřátí,” vykládal Kubík.

„Mám slivovici, přinesu ji,” zdvihal se Kvapil ztěžka a zamířil ke dveřím.

Vida, jak kamarád strnule hlavu drží, obrátil se Kubík k nemocné ženě s lítostivou poznámkou: „Nic se to nelepší – – “

„Nic – ani s naším, ani se mnou,” zavzlykla Kvapilka, „a se mnou je hůř, – musím tu ležet, ničehož nic nemůžu dělat a šklube mně to v těle pořádem – už aby si mě rejš Pán Bůh vzal, měla bych pokoj a naši taky.”

409$

„Cák byste umírala, – život je jenomej jeden!”

„Spravedlivě sem žila, snad by mně Hospodin popřál na věčností se s ním radovat,” zaplakala, „– a tady mám jenomej trápení!”

Kubíkovi zaškublo to rty; chtěl říci, že není žádné věčnosti, žádných v ní radostí, že člověk končí hrobem, ale ostýchal se sklíčenou ženu ještě více zarmucovati, snad hádku s ní vyvolati, i řekl po chvilce pouze: „Céra nám domka taky leží, na bolesti naříká, a jak trochu vstane, hnedkom je s ní hůř. Kateřina, moje pomocnice, dává, co hdo radí, – toť bylo ňákejch flastrů, lektvarů, ňákýho mazání!”

„A cák í je? Cák ste dávali?” ptala se churavá žena s živou účastí, „povídejte, strejčku – – ” Vzpřímila se, pokud

dovedla, v polštářích, aby nic nepřeslechla; jako všechny nemocné, zajímalo ji především vypravování o utrpení a léčení jiných.

Z Kubíková vypravování přílišně se nepoučila; nepamatoval si jména bylin, jež se pro Milču vařily, mastí a náčinků, jimiž ji obkládali, věděl jen, že toho bylo mnoho a každou chvíli něco jiného. O příčině a podstatě její nemoci vypravoval brzy, co si myslí o tom bába přísežná, co sousedky, brzy, co sám o ní věří.

Když byl uprostřed svého výkladu, vrátila se Milka s chlebem, máslem a medem a Kvapil s lahvičkou slivovice a kalíškem. Omlouval se, že tu měl kupce, že se zdržel. „Ale teďkejc si, bratře, ukroj a pomaž, a nejprú si zavdej,” pravil, podávaje mu naplněný kalíšek, „a potomej mi řekneš, pročs přišel. Dybys se nebejval zmínil, že toho máš na srdci romadu a dyby nebyl deň všídní, myslil bych, žes dosel na besedu.” Sedl si k němu na lavici a čekal, co bratr mu řekne.

Kubík srknul trochu z kalíšku, opatrně postavil jej před sebe, ukrojil pak z pecnu malou skyvku, pomazal máslem, pokapal medem a zvolna ukusoval. Pohlédna náhodou na kamaráda, viděl, jak na něho pozorně upírá oči, jež přes všecko utrpení minulé zůstaly jasny a pronikavý jako v mladších Kvapilových letech a dívaly se zpod silně vykle—

410$

nutého čela a hustého obočí skoro velitelsky. Složil ruce v klín: „Troufám, bratře, žes šecko slyšel vo Toníkoj, synoj?”

„Vím jenomej, že ujel, a to asi za tou ženskou do Hamburka.“

„A že dluh na nás uďál velikej – a že prál, že se nevrátí,” dodal Kubík smutně. „Kateřina, moje pomocnice, pořádem doufala, že se navrátí jako spíš. Teďkejc už je tomu romada neděl, už bude čtvrt roku, nepíše, nezkazuje, ničehož nic vo hochoj nevíme. Přecej to takle nechat nemůžem! Přišel by v nic a peníze by utratil! Tak du k tobě, bratře, na radu, kerak mu máme psát, aby ho psaní v tom Hamburku došlo? Tys prošel světa kus, snad i v Hamburku se vyznáš!”

„Nebyl sem tam, ale byl sem ve velikejch městách inejch a vím, že je tam lidí kolik set tisíc. V takovým městě nedojde psaní, dyž na něm nejní správnej atres.“ Chtěl dle zvyku potřásti hlavou, ale jen bolestně obrátil ji v jednu stranu.

Kubík mlčel sklíčeně a díval se na svoje v klíně sepjaté hubené ruce.

„A dyť ani, bratře, nevíš, esli hoch v Hamburku je, esli neujel inám,” pokračoval Kvapil horlivě, „nejprú musíte mět istotu, hde je, potomej ho můžete hledat nebo mu psát!”

Kubík mlčel dále. Po hodné chvíli řekl nadobro sklíčen: „Ale kdák nám to poví? – Nikoho v tom Hamburku neznáme – – “

Kvapil se také zamlčel, opíraje si těžkou hlavu o loket na stole vztyčený. Náhle řekl: „To vám poví jedinká osoba, – ta ženská, za kterou tam jel. Ta bude vědít, hde je, co tam dělá, – s ní mluvil istě.”

Kubíková ustaraná tvář se trochu rozjasnila; chytil kamaráda za volnou ruku: „Bratře, ty máš dar řeči a ducha, ty dovedeš psaní postavit jaksepatří! Napiš í, kerak sme sklíčení, aby nám vo Toníkoj pověděla, mu domluvila, aby se navrátil, – stejně vo hocha nedbá, má inších silu!”

Kvapil se jemně usmál Kubíkově horlivosti. „Ani nevím mina jejího…”

411$

„Manča, Manča Pešavova í říkají,” chvatně ujišťoval Kubík.

„To nestačí; musíš vědět ulici a číslo domouní. A, bratře,” dodával Kvapil přísně, „cák si myslíš, že je tam pod svým pravým přímením? Manču Pešavovu byste mohli hledat v Hamburce do smrti marně! V přístaumch městách – slyšel sem vo tom a čet – sou zařízeny domy pro rozkoš kapitánů a lodníků, tam se hoduje, pije, tancuje a šeliká neřest provozuje. Troufám, že ta holka se zaprodala do takovýho pelechu, – a kdák ví, jak í tam říkají a esli tam k ní někoho pustěj, ba i psaní í dodají? Píše si na Pasekách s někým?”

„Má rodiče, bratra, posílá im dost peněz, šatstva, živobytí – – stejně jenomej vod toho Paulíka Pešavovýho

Toník náš vyzvěděl, hde je.”

„Nic platný, musí tvoje pomocnice nebo ty sám k těm lidem dojdít a vyzvědět, pod jakým atresem í píšou. Až ho budeš mět, složím s radostí psaní, šecko tej holce vypíšu, snad se v ní srdce pohne. A dyby se Toník nechtěl vrátit, vobrátíme se na ouřady, na rakouskej konzulát – znám ty cesty, vím, jak to v cizej zemi chodí! –, jenomej musíme nejprú mět istotu, že Toník v Hamburku je.”

Na Kubikově rozjasněné tváři bylo zřejmo, jak jej potěšila řeč bratrova a že nyní má již celou tu věc za vyhránu. Vřele děkoval Kvapilovi, dal si od něho vnutiti ještě jeden kalíšek slivovice „na cestu” a pak oblékl se zase do kožíšku a zabalil do šály.

Když přistoupil k posteli Kvapilčině, by se s ní rozloučil, přála mu tato, „aby mu Bůh Hospodin dal štěstí a aby se mu synáček brzičko navrátil a se mu umoudřil”. Nemocná s největší účastí naslouchala hovoru obou mužů a po odchodu Kubíkově naléhavě na manželu vyzvídala, jak se „ten pád u Kubíků přihodil”, a vyptávala se na Pešavovy a na Hamburk. Kvapil jí trpělivě vše znovu vysvětloval a dodal, že si mnoho od zakročení svého neslibuje, ač ochotně vše pro bratra vykoná.

Ten zatím pln nadějí stoupal k Pasekám; ve své dychtivosti, aby doma již sdělil, co mu bratr uspokojivého řekl,

412$

šel rychleji, než jak stačily síly jeho, udýchal se a rozkašlal. Stanul chvíli a roztržitě, maje myšlénky zcela jinde, rozhlížel se kolem sebe. Bylo teď tišeji a osaměleji než dříve. Slunce, které svými paprsky oživovalo poněkud krajinu, zatím zašlo, černě, nehybně stály hradby lesů dokola. Dole mizelo městečko pod závějemi sněhu na střechách nakupeného; jen dva hroty věže nad katolickým kostelem a jeho zvonice čněly tmavě do šedé oblohy a nade vším zdvihal se ohromný, na kopci zbudovaný dům Páně. Naproti na Pasekách bylo znáti jen stavení v popředí, blíže silnice; zvláště dvě k městu nejbližší krčila se podle sebe ve sněhu jako dvě stařenky v bílých plachetkách, tmavých kolem čela stínů, zežloutlého průčelí, z něhož vyhlížela okénka jako dobromyslné, mrkající oči.

Když se Kubík, oddechnuv si trochu, volně ubíral kolem, již i v nich rozněcovaly se jiskérky světla; lidé patrně po zmizení slunečního svitu neviděli nyní již ke tkalčení, jímž po zimní čas hlavně se zaměstnávali. Osamělý chodec se zalekl, co Času uběhlo od jeho odchodu; přidal zase do kroku a záhy zamířil ze silnice na draha a pak na pěšinku přímo k jeho chalupě vedoucí.

I zde již svítili; v rozlehlé sednici, jejíž okénka šla z jedné strany na vyhloubený dvorek, z druhé do zahrádky vysoko sněhem zasypané, bylo toho zvláště potřeba. Kubíková ještě stále tkalčila, Milka na posteli podřimovala, muž její řezal a štípal na dvorci drva; Kubík vešel vesele a vesele, svlékaje se, vykládal, že mu bratr Kvapil pomůže Toníka vyhledat, že do Hamburka dopíše, k ouřadům se obrátí. „Ten ve škole života moudrosti nabyl,” dodával se zbožnou úctou.

Žena naslouchala mu dychtivě, ale čím dále tím nedůvěřivěji; a když konečně Kubík vytasil se s požadavkem, aby došla co nejdříve do Sodomkovy pazderky a tam na Pešavce vyzvěděla přesnou dceřinu adresu, rozhněvala se velice i na Kvapila, který vlastně ničím nepomohl a neporadil, i na muže, který marně do městečka se vydal a tam utrácel čas, který ona za něho musila nahradit. Hlasitým jejím reptáním vzbudila se Milka, a zeť, zaslechnuv je až

413$

na dvorek, vrátil se do světnice; nastalo znovu vyptávání, opakování, znovu Kubíková bědovala a muže plísnila. Nechtěla k Pešavce dojíti, a když, všecek sklíčen, nabízel se, že k ní sám dojde, pravila, k tomu že nesvolí, ještě by se té sekuři podložil, jí polichotil za to, co jim udělali. Chtěla přímo do Hamburku psáti synovi, tvrdíc, že ho psaní přece dojde, pak zase hodlala se vydati k soudu, k hejtmanství, aby jí pomohli. Trvalo několik dní, než jí zeť mínění její vymluvil, tvrdě, že Kvapil radil zcela rozumně, jinak že ani jednati nelze; a tu ještě mu vyčítala, že je při pantátovi, že si jí neváží.

A zase uběhl den, než se odhodlala zajíti k Pešavce. Muži byli jí za její úmysl tak povděčni, že odházeli sníh až k březince a i dále proklestili jí úzkou pěšinku mezi stromy, aby cestou nejkratší a pokud možno nepozorovaně mohla do baráčku zajíti. Jí se ta cesta přece zdála dlouhou; vzpomněla si, jak sem šla před mnoha lety, by Pešavovům zakázala styk se svými dětmi, – a teď přece nad ní zvítězili a ona jde se jich doprošovat!

Byla by se nejraději vrátila, ale styděla se před zetěm, a pak přece se v ní ozývalo temné vědomí, že jinak o Toníkovi nezví a jeho návrat neuspíší.

Pazderka za ty roky sešla ještě více, zdálo se, jako by do země chtěla zapadnout; Pešavovi dávali, ač nebylo jim zle, na cizí stavení jen nejnutnější správu a umiňovali si, jakmile je hospodář vypoví, že si někde něco svého koupí, – však to Manča zaplatí! Pešava pořídil si flašinet, a byl-li počas a nebylo-li právě hub, které mu přece nejvíce vynášely, chodil s ním po krajině a dost krejcarů jím vyhrál. Toče klikou a vybíraje do čepice, stěžoval si: „To je práce, to je práce!“ a lidé se mu smáli a již jen dle tohoto pořekadla jeho v okolí jej nazývali. Teď v zimě, když chumelilo aneb závěje ležely vysoko, nejvíce času prospal; nevolal-li ho hospodář, ani mu nepřipadlo nějaké práce z vlastní vůle se chopiti.

I dnes spal na stropě a Pešavka byla v sekničce sama. Vařila na kamnech jen tak ledabylo z hlíny splácaných a do hněda oprýskaných kávu; vůně její zarazila a rozhně-

414$

vala Kubíkovou hned v tmavé síňce: u nich doma vaří se káva jen o Božích hodech, o posvícení, a tu ta sekuř si jí dopřává všedního dne, – arciť, – Mlejnek málo balíků z pošty se Pešavovům nenavozí! Zaklepala a nízko se sklánějíc vešla do polotemné světničky; nebylo tu podlahy a právě při vysokém prahu byla hlína vymleta a vydrolena, takže příchozí klopýtla a se zapotácela. Koktajíc přála Pešavce „dobrej deň“; ta vstala z lavice a široce se usmívajíc vítala: „Toť sou k nám hosti, vzácný hosti! Jenomej nechejte, paňmámo Kubíková, zauřu sama,“ dodávala, vidouc, že se žena marně namáhá zdvihnouti rozviklanou kliku. „Sedněte, třá semka, na laje, lenoušku nemáme, Paulík poslední mi rozmlátil,” zvala, utírajíc lavici u kamen děravou zástěrou a sama usedajíc na lůžko při zdi, které svými houněmi a hadry, jimiž všude sláma se prodírala, spíše psímu pelechu než posteli se podobalo. „Toť sou hosti,” opakovala pak, na Kubíkovou s týmž širokým, nepříjemným úsměvem hledíc. „A cák nám nesete? Práci ňákou?“

Kubíková usedla stísněně na samý kraj lavice, uvolnila si vlněný šátek na hlavě a rozepjala svrchní jupku, neboť z kamen sálalo k ní veliké horko. „Rejš bych si něco vodnesla,“ odpovídala posléze zdlouha.

Pešavka dala se do smíchu: „Cák nevidíte, jaký to u našich je? Sme podruzi v pošpatným baráku a nemáme ničehož nic! Těžko vodnášet!“ a řehtala se zase.

Návštěvnice se zajíkla; na rty drala se jí výčitka, že mají všeho, že hodujou jako páni, ale svým smíchem ji podruhyně jaksi zastrašovala, dávala jí cítit v něm svoji povýšenost, svoje vítězství. Řekla tedy jen prostě: „Náš vás, Pešauko, žádá, abyste mu pučila atres Manči vaší, chce í do toho Hamburka poslat psaní.”

Pešavka se na pelesti podiveně pohnula a pak zamračila: „Manči naší? Cák vy s ní? Cák je vám po ní? Manča se nikoho z Paseckejch neprosí, na Paseka si ani nezpomene!”

„Je to skrzevá toho hocha našeho; už je tomu kolik neděl, čtvrt roku, nic nám nepíše, nic vo ňom nevíme. Chcem vyzvedít, esli v Hamburku je, nebo do Ameriky zajel.

415$

Manča vaše istotně vo ňom ví, stavoval se u ní, – Šak stejně jenomej pro ni tam jel!“ Poslední větu vyrazila ze sebe již podrážděně, kdežto dříve snažila se mluviti klidně a mírně.

„Moh tu zvostat, Manča ani my sme se ho neprosili! Už tady za ní pořádem dolejzal, až se í zprotivil! Manča pro takový nejní! Je jako princezna, chodí si v krajkách, v herbábí, ve zlatě, a váš Toník je selskej vornát – a dost hloupej! Dyž vodjela, dolejzal taky k našim, chodil s Paulíkem po hospodách – vyptával se na ni, – blázen! – snad si nemyslel, že mu i namluvíme? Milá brachu, takový štěstí jako u vás, na pošpatný chalupě, pro naši Manču nejní!“

Svou řečí opovržlivou a posměšnou připravila podruhyně Kubíkovou o všechnu těžce udržovanou rozvahu. „Šak to vaše škoda nebyla, že k vám dolejzal, cpal vám a Paulíkoj z našeho!” křičela a hrozila Pešavce rukou. „Ba, blázen byl, blázen, že si smyslil vaši holku k našim přivíst! Takovou děvku! Ta je špatná pro pazder ku, ne-li pro naši chalupu!”

„Esli ste přišla nás hanobit,” křičela Pešavka navzájem, seskočivši z pelesti, „teda zrouna zas táhněte!”

„A nejní snad děvka? Je pro každýho, kdo í zaplatí! Ta se vám povedla!” volala Kubíková vstávajíc také.

„Lip nežlivá Milča vám,” oplácela jí podruhyně. „Dala ste i jednomu a je z ní lazar, na svoje nohy zdravá už nevstane. A Manča je šťastná, je bohatá, má šeho!”

„A vy s ní,” křičela Kubíková již v nejvyšším hněvu. „Ze se nestydíte, Pešauko! Za říšný peníze se máte dobře, strojíte, přejete si! Že se každým soustem, každým douškem i s tátou a Paulíkem nezalknete!”

„Borejť zalkli!” smála se Pešavka řezavě. „Šak to Manča neukradla, dají í z dobrý vůle, že je krásná, že i mají rádi! Borejť by se mužskejm nelíbila, třá tomu největšímu pánu, to je tělo ňáký, krev a mlíko, a těch vlasů co má, a nese se jak králouna! Jenomej se vo nás, paňmámo, nebojte, že se zalknem: chutná nám, šak je to vod dobrýho dítěte, přeje nám, nezapomíná na nás. Vaše Milča vám

416$

jakživa nic nedala, abyste dávali í a zeťoj, a Toník – ten vás vokrad!“

Kubíková chtěla se vrhnouti na podruhyni a chytit ji za rozcuchané šedivé vlasy, které, nezakryté šátkem, čepejřily se jí kolem zežloutlé, vrásčité tváře; vtom se otevřely dvéře a Pešava napolo rozespalý vstrčil dovnitř lysou hlavu. „To je křiku, to je křiku,” pravil zívaje, „ani sem se s pokojem na stropě vyspat nemoh! Cák se tu děje?”

„Tule Kubíková nadává Manče naší a já í povídám, aby táhla,” vypravovala Pešavka ponuře a ukazovala na pootevřené dvéře rukou.

„Och, Manča je dobrá holka, starýmu tátoj přeje, posílá rosolky, rumu, šafuje mu šatstvo, na flašinet dala,” blábolil Pešava, usmívaje se. „No, je s tím práce, práce, ale pár krejcárků se přecej vybere! A co pantáta Kubík, – eště kašle? No, do jara nedaleko, bude zasej dobře!” Pravil to důvěrně, jako by s Kubíkovými byli nejlepšími přáteli.

Zmínkou o muži vzpamatovala se chalupnice a uvědomila si, že jeho jménem přišla žádati za Mančinu adresu. Místo toho se s Pešavkou pohádala; teď ji znovu žádati nemůže – musí s nepořízenou odejíti domů. Zamumlala jen „spánembohem!”, a nepozdvihnuvši ani očí, kvapila ze dveří a dále síní a březinkou. Dlouho za sebou slyšela Pešavčin zlostný smích, a i když již k chalupě své se blížila, zdálo se jí, že ještě jí řeže do duše.

Starý lenoch se pak ženy vyptával, jak se do hádky dostaly, a když zvěděl, že Kubíková přišla pro Mančinu adresu, vyčítal: „Tos í měla ten atres dát! Viděli by, v jakým je Manča slauným domě! Dones bych ho Kubíkom.”

„Nic nedoneseš!” hněvala se Pešavka. „Až ho budou chtět mět, ať si dojdou! Ale dyby zasej si ňáko začínali, vystrčím ich podruhý. Mohla tam zvostat i dneskom; stejně mi kafe vystydlo, abych zatápěla znova.”

Kubíková doma vyznala, že u Pešavů nepořídila; žalovala, že s Mančinou matkou není žádná řeč, že jim nadávala vornátů a pošpatných chalupníků, Toníkovi pak bláznů a zlodějů, a svou Manču že vynášela jako královnu. Dodala i, že Pešava se na tátu vyptával jako důvěrný přítel a že jí

417$

z toho bylo hanba. Vyčítala trpce, že snad dokonce muž s tím lenochem kamarádí, – snad také chodí na hody lásky jako Pakosta, – není pak divu, že si Toník z táty vzal příklad.

Kubík se shovívavým úsměvem ji ujistil, že Pešava není z bratří, ale na sdělení ženině zbudoval si plán, jak adresy Mančiny dosíci. Jakmile se za nastalých teplejších dnů únorových potkal s Pešavou, zastavil jej, pravil, že se ženské tehdy nepohodly, ale oni dva že v tom účast nemají a že si mohou býti na ruku. Pešava již věděl, oč jde, nabídl se, že adresu přinese, a Kubík mu za to dal hned dvacetník, který schválně u sebe nosil, a slíbil, že ještě něčím bude na něho pamatovati.

A pak již u Kubíků byli stále jako na trní, jaké zprávy dojdou, kdy se Toník vrátí, neboť Kvapil splnil svůj slib, napsal Manče důtklivé psaní, vše jí vylíčil, co by dobrého mohla způsobit rodině, s jejímiž členy za dětství kamarádila, a to aniž by ji to stálo jakého namahání a vydání.

Poněkud se Kvapil obával, že mu holka ani neodpoví; a když nedocházela asi po deset dní žádná zpráva a on Kubíkovi, kdykoli přišel se dotázat, vždy musel říci, že odpovědi dosud neobdržel, byl ve svém přesvědčení utvrzen.

Ale Manča přece psala; buď věděla o Kvapilovi jako o váženém, po celém okolí známém občanu, jehož list nebylo by slušno umlčeti, aneb se bála, aby nyní, kdy její určité bydliště je i doma známo, nebyla činěna zodpovědnou za osud Toníkův. Co psala, bylo tak beznadějné a zdrcující, že se Kvapil, ač mu chůze do vrchu, zvláště za nestálého počasí únorového, byla velmi obtížnou, sám vydal na Paseky, by s Kubíkovými to sdělil.

Toník dlouho i s adresou Pavlíkem mu dodanou hledal Manču po Hamburce; neumělť se s nikým dorozuměti, označení ulic přečisti. Když se s ní shledal v zábavném lokálu ve čtvrtí Svatopavelské, kde byla zaměstnána, chtěl mermomocí, aby s ním šla, že si ji vezme, že má mnoho peněz, že může si vlastní domov zříditi. Ona mu vysvětlovala, že je vázána, že nesmí lokál opustiti, že by ji musel

418$

vykoupiti, vše za ni zaplatiti, a na to že jistě nestačí jeho hotovost. Objevilo se skutečně, že má sotva pětinu toho, čeho by bylo třeba, – a co pak by začal?

Ale Toník sliboval, že si doma vypůjčí, že si vydělá, jen co se v městě obhlédne, přicházel každodenně, stále na ni doléhal, až se jí ostatní dívky v lokále již smály. Bylo prý štěstí, že jeho řečem nikdo nerozuměl; kdyby byl někdo tušil, že ji chce vykoupiti a nemá peněz, že ji přemlouvá, aby s ním ušla, byl by jej dal pán lokálu a někteří z nejčastějších hostů, kterým se ona zvláště líbí, spráskati a vyhoditi. Bez „slečny Vandy“, jak jí nyní říkají, nemohl by lokál obstáti, ona prý pánovi teď vynáší veliké peníze. Konečně, když stále chodil, stále prosil a plakal, řekla prý mu, že by s ním nešla, ani kdyby měl pětkráte tolik peněz, co má, že se jí tu život líbí, že se ještě vdávat nechce, a kdyby se vdala, že by si zvolila velikého pána, ne chudého hocha z chalupy.

Odešla od něho, a od ostatních pak slyšela, že prý řádil tak, až jej chtěli vyhodit na ulici. Tu prý se ho ujal člověk, jenž prve jejich rozprávku pozorně poslouchal; mluvil prý k němu podobně jako česky, avšak lámaně, s divným přízvukem. Lidé, kteří se s ním u nich asi dvakráte setkali, tvrdili, že je buď z Polska, nebo ze země dráteníků, zaměstnáním nakladač, že prý přijel z Ameriky aneb se tam hodlá odebrati. S tím člověkem, to viděla z okna, se Toník vzdálil, – a více jej nespatřila,–je tomu snad již tři měsíce. Zdali onen člověk s ním odejel přes moře, zdali snad jej oloupil, neb dokonce zabil, – neví. Možno to je, neboť v tak velikém městě přímořském každou chvíli se něco podobného přihodí; zavazadla, tobolky aneb i samo tělo hodí lupiči do Labe neb u Cuxhavenu do moře a jen náhodou se zločin někdy objeví. A Toník od onoho večera, kdy mu odřekla a kdy s Polákem neb Slovákem odešel, u nich v lokálu se neobjevil, kdežto jindy chodil ji znepokojovat každý den. Více, než co napsala, neví a dosvědčit nemůže.

Psaní dalo asi „slečně Vandě“ mnoho práce a neméně Kvapilovi, ač byl dobrý čtenář a uměl přečisti i účty

419$

jinojazyčné; bylo plno chyb pravopisných, s chybnou interpunkcí, chybným rozdělením slabik, psáno na osmi stránkách, patrně v přestávkách, takže se mnohá věc nesčíslněkráte opakovala. Zvláště vždy znovu jistila Manča, že ona za nic nemůže, že Toníka stále odháněla a že o něm opravdu dále nic neví.

Po sdělení dopisu smlouval Kvapil s naříkající rodinou, co dále podnikati. Vyhotovili popis osoby Toníkovy i jeho šatstva, psali konzulátu rakouskému v Hamburce, psali tamnímu úřadu městskému i policejnímu, psali i prosbu do Vídně, aby pátrání po Antonínovi Kubíkovi bylo milostivě doporučeno. Jelikož se Kvapilovi němčina na cestách získaná již poněkud vytratila a listiny bylo třeba napsati co nejsprávněji, vzal si na pomoc sestřence svého, Jiřího Koutného, jenž takto znenadání octl se uprostřed poměrů, o kterých dříve jen zdaleka slyšel.

V Kubíkovi objevil se mu abrahamita zcela jiného rázu než ostatní bratři a sestry; nebylo v něm zmužilosti strýcovy, oddané statečnosti, s níž neštěstí své přemáhali jeho matka a mlynář Lexa, dobromyslnosti snadno ve vytržení přecházející, kterou poznal v Honzíčkovi žebrákovi a v Pakostovi: tkadlec byl měkký jako vosk, – jako kdysi vtiskly se veň nauky předků, „dětí ducha čistého, živého“, tak nyní opět pravdy hlásané spisy šťastného z Padařova přehnětly jeho duši, vždy jakousi mystikou prostoupenou.

Kubíkovi děkovali napořád Kvapilovi i Jiřímu; bratr slzavě, v pohnutlivých výrazech biblických žalmů, Kateřina, jeho pomocnice, s vášnivou touhou, aby přispění jejich bylo platno.

Ale nebylo; v Hamburce i po velikém šetření, v němž i „slečna Vanda“ a personál lokálu byli vyslýcháni, nevypátrán ani onen společník Toníkův, ani Toníkovy šaty, ani stopa z Hamburku na loď a do zámoří vedoucí. I radil Kvapil, aby učiněn byl ještě dotaz u krajanů z okolí Pasek do Ameriky se vystěhovavších; psal sám každému, o němž něco určitějšího věděl, a nekonečnými zdály se Kubíkům týdny, než psaní do Nového světa došlo a než vrátila se

420$

odpověď. Ale nikdo z vystěhovalou neviděl Toníka, aniž o něm od krajanů slyšel.

Po celý podzim trvalo dopisování a hledání a pak nastala Kubíkům neméně smutná zima než předešlá. Ba smutnější, neboť po čas pátrání stále se těšili jakousi nadějí, ale teď se jim zdálo skorem již jisto, že onen Polák neb Slovák, zvěděv z rozmluvy mu srozumitelné o Toníkově jmění a jsa jist, že o něm kromě lidí v lokále v Hamburce nikdo neví, jej oloupil a v Labi neb v moři utopil.

Petr Hladík ujal se Kubíkovy živnosti, zaslíbiv se, že Tomkův dluh uplatí, a kdyby se vrátil, mu odevzdá, co by ještě na jeho podíl připadalo. Činil se statečně a jeho panímáma stále ochotně mu pomáhala, neboť Milče nebylo lépe, ležela skoro napořád. Zato Bohumilek se utěšeně dařil, byl neobyčejně vyvinutý na svůj věk, žvatlal roztomile a tak jediné rozveseloval svou mladou chorou matku, vždy smutnou, vždy sklíčenou. Kubíkové někdy se zdálo, že vidí v něm jakousi podobu s Toníkem, ale pak hned si řekla, že bude lépe, bude-li se podobati ve všem svému otci, který svou rozhodností si vynucoval její úctu.

Kubíkovi zbývalo nyní ještě více času k dumání a četbě; odpadla mu všecka práce hospodářská, jen tkalčil, když právě byl dosti zdráv. Zeť o veřtat nedbal; za částku, kterou mu otec zatím vyplatil, když projevil úmysl, že hony hladíkovské přenechá mladšímu bratru a půjde na ženino hospodařit, přikoupil pole a louku a měl nyní tolik práce, že ani v zimě mnoho času mu nevybývalo. Hodlal i koupiti koně a všemožně se přičiňoval, aby i na něho ušetřil; veliké to dření pomáhalo mu zapomínat na ustavičnou chorobu jeho mladé ženy, kterou měl upřímně rád, na hanbu, kterou Toník rodině způsobil, a na jeho bědný konec.

Zato tchán jeho u stavu a při knihách, aneb když zvečera usnouti nemohl, tím více o tom dumal; vyhledal si ve svém zamilovaném Micheletovi odstavec o Egyptě, kde uctívána byla božstva smyslná, a líčil si, taková jako ony chrámy že jsou ona místa, kde ztroskotal a zahynul jeho syn.

Někdy se v něm cosi vzepřelo proti ranám, jež ho pro—

421$

následují, chtěl zašeptati prosbu za smilování, za obrat nějaký, ale pak si ihned vzpomněl, že nemá koho vzývat. Nejvyšší neřídí a nenaplňuje svět, vše, jak pan Šťastný píše, děje se cestou zcela přirozenou, zákony dokazatelnými, – muselo se tedy tak státi s Toníkem, s Milčou, Avšak zahloubával-li se ve brožury Šťastného, by usilovněji si to připomenul, ucítil v sobě často hroznou prázdnotu, bylo mu teskno, jako když v dětských letech pustil se do lesů a ztratil v nich cestu, než křikem někoho se dovolal.

Kubíkové neušel skleslý, skoro zoufalý výraz na tváři mužově; věřila, že se trudí nad nešťastným osudem dětí, ale divno jí bylo, že vypadá nejsklíčeněji, nejsmutněji tehdy, kdy od svých knížek vstává, kdežto jindy čtení jej utěšovalo, rozradostňovalo. Ani ze schůzek s bratřími, z hodů lásky nevracel se rozjasněn; mimoděk od Mlejnkové aneb z jeho vlastních řečí srozuměla, že se starým Košnárem srovnat se nemůže, oč se nedověděla.

Vidouc jej tak nadobro skleslého, ani si netroufala mu domlouvati a vyčítati, jako činívala jindy třeba každého dne; někdy však přece v ní trpkost překypěla, i nedovedla zamlčeti, co stále duši jí hryzlo.

Tak jednou počátkem dubna, kdy v pozdní hodinu odpolední byla s ním sama ve světnici. Po zlé zimě objevilo se několik překrásných, teplých dní, jimiž se i nemocná Milča rozveselila a okřívala; žádala si, by otevřeli okénka, pak i z postele slezla a dnes dokonce se teple oblékla a šla s malým, již cupitajícím Bohumilkem přes cestu k Hladíkům, rodičům mužovým. Petr vydal se hned po poledni s barchetem za poslední týdny vyrobeným k faktoroví; pravil, že potrvá-li počas, nastane co nejdříve práce na poli, a tu raději dílo odveze a „vorkáf“ přiveze, později by pak nezbývalo času.

Sluníčkem, jež do rozsáhlé, smutné sednice dralo se tak mile, přítulně okénky ještě zaprášenými a zašlými, rozveselila se trochu i Kubíková, která sedla si zrovna do jasných paprsků, aby na své látání lépe viděla a zároveň se ohřála. Řekla si, že se to s Milčou snad přece zlepší, že na ně Hospodin vzpomenul trápením, ale teď snad že dá jim radostí,

422$

snad dokonce i o Toníkovi dojde nečekaná dobrá zpráva! Vzývala jej tak vroucně ve své žalosti, každého dne, i když byla sebeunavenější, četla alespoň kapitolu v bibli, ke stolu Páně v té době přistoupila několikráte; snad Hospodin, který vidí ve všecka srdce, pro její upřímnost odvrátí svůj hněv i od rodu Kubíková, ve tmách po věky bloudícího! A kdož ví, zda metla Hospodinova nenapraví i muže jejího; tak bylo vždy ve Starém zákoně, že ranami všelikými uváděn byl lid vyvolený od model a neřestí k pravému Bohu.

Vzhlédla ke Kubíkovi; seděl nečinně ve stínu u stolu, ani knížek svých z římsy nesendal, opíral si hlavu o obě ruce a v dlaních tvář skoro skrýval. Přece však postřehla žena, že je neobyčejně smuten, že má čelo v samé vrásky staženo; jeho nerozveselil teplý, slunečný čas, on netěší se z osvěžení dceřina!

Navlékla si novou silnou nit, navoskovala ji a pak hlesla: „Přecej se naše Milča spravuje. Bůh na nebi dá, že zasej bude zdravá. A kdák ví, esli nám nedopřeje s Toníčkem eště se setkat, nežlivá na věčnost se vodebereme? Vzývám Hospodina napořád, – troufám, že mě uslyšel!”

Kubík vzhlédl a odstranil si dlaně se spánků, když počala mluvit; na její zbožně důvěřivé věty odpovídal jen trpkým stažením svých seschlých rtů. Bůh na nebi, jenž slyší! Věčnost!

„Nesměj se, táto, ba istotně mě uslyšel! Nemůže nás hněvem svým pronásledovat pořádem, vytrpěli sme svoje, teď vyleje na nás smilování a radost. Troufám, že taky bludařstvo rodu Kubíková tím trápením je smyto, – a dyby nebylo, – dyť i za vás Pán Ježíš na kříži umřel, dyť i vás vobmyla kreu beránkova!”

Mluvila vroucně, naléhavě a zanechala i šití, dívajíc se na muže se vzrušenou tváří.

Odpověděl jí teprve po mlčení několik minut trvajícím: „Ty smejšlíš, že nám Milča stůně a Toník se zpronevěřil a potomej zahynul, protože se rod náš spravoval podlévá svý přesvědčenosti, a ne podlévá panáčků? Šecko ve světě, milá brachu, se řídí zákonama nezměnitelnejma, a dybys

423$

Hospodina vzejvala a se modlila napořád, ich nezpřeinačíš!“

„Ale Hospodin ty zákony dál, on ich může přeinačit, dyž je vůle jeho,“ přela se žena. „Je všemocnej, je nejvejš moudřej, trestá, dyž se mu zachce, ale taky zná smilování. Chtěl potrestat rod váš za jeho bludařstvo, jako trestal Kvapila a tu jeho sestru, co bránila Pakostovu, jako potrestal Lexovy v Dolcích! Z Pakosty je žebrák, – se žádným bludařem nebylo požehnání. A ty mý nebohý děti to vodnesly za předky svoje.“

Kubíkovy mdlé a smutné oči se rozjiskřily. „To nejní trest, mámo! Každýmu přišlo, co přijít mu musilo! Co sme kdo zašili, to klidíme!”

„Bárciť,” pravila trpce žena, „tys ležel v knížkách za těžko vydělaný peníze koupenejch, chodil s bludařema po schůzkách, ničehož si neuším, a hoch potomej se nám zvrh! Dyby mu táta nedával příklad a nechodil s Pakostou a s tím příštipkářem Honzíčkem ze města, hoch by se tý sekuře Pešavovy taky nebyl přidržel! Z adamitů žádnej dětem svejm pořádný vychování nedá, ba ani do tý školy by ich neposílali, dyby ich slaunej ouřad nepřinutil. Řeknou: ,Dítě samo sebou ve škole života moudrosti nabejvá,‘ a tím to vodbudou! Nemět Toník a Milča mámu, ani číst by to neumělo, ani by nevědělo, kerak to v domu Páně vypadá!”

„Mejlíš se, milá pomocnice moje,” odpíral Kubík živě, ale přece laskavě, smířlivě. „Děti ducha čistého živého sou šickni písmaři, šak znáš Mlejnka, Košnára, Macka tu na Pasekách – co ti knížek přeříkali! My sme škol nedbali, protože tím duchem, kerej je v nás a v němž přebejváme, sami vod sebe sme vědomostí nabejvali. A tím, že do domů Páně a do kostelů chodil, nihdo eště dokonalosti nedošel!”

„Jenomej ty domy Páně nevodsuzuj! Celičkej tejdeň se na tý hroudě nebo u veřtatu dřeme, –je nám toho potřeba, aby k nám v sídmej deň něhdo promluvil a nás z toho krkaučení pozdvih! A dětem je toho potřeba eště víc, strůmek se musí vohejbat, aby nakřivo nevyrost, – my sprostý to nedokážeme, na to sou lidi učedný, páni faráři!”

424$

„Farář je člověk jako já; nejní-li naplněn praudou, nic nejní pláten. Nepotřebujem kněží pro svý ratolesti; Kvapilova i Koutnejch omladina je hodná, spořádaná, a z nejmladšího, Iříčka, si sestra Koutná až i školmistra vychovala, člověka učednýho, znamenitýho. Šaks poznala, kerak znal písemnosti skládat v cizejch řečích, kerak krásně psal, zrouna jako dyž to namaluje. Nechej adamitský děti s pokojem, nezvrhne se žádný, – a tenle mladej školmistr nám bude ke cti. To jenomej chuděra Toník se dal zlákat tou Jezebel z pazderky, tou Mylittou ejyptskou.“

„Stejně s tou jeho slávou bude zčerstva konec,” prohodila žena ostře, jsouc podrážděna tím, že manžel jejich dítě haní a cizího hocha z bludařského plemene vychvaluje. „Dvojctihodný panáček s ním dokonca spokojen nejní, říká vo něm, že nevydává vo sobě svědectví, že je řádnej evanjelickej křesťan.”

Kubík se usmál. „To si lidi jenomej smyslili! Farář je dobrá duše, nechá každýho s pokojem, i nás, je stařičkej, nad samým hrobem se s lidma vadit nebude!”

„Cák, táto, nevíš, že už se vodebírá na vodpočinek, že má vikáře? Toť, na knížkách říkat, s Mlejnkem a Košnárem se domlouvat, – ale šímnout se, co se děje kolem dokola, – toť neé! Máme teďkejc dvojctihodnýho panáčka mladýho – ten s lidma umí! Rozpláče ich, rozebere, – to je kazatel! Troufá celá vůbec, že si ho presbyteři vyvolej, až pude dvojctihodnej pan farář na penzi.”

„To proto teďkejc neděli každou chodíš do města, – to ten kazatel!” usmál se Kubík opět, ale jaksi kysele.

„Proto, a že sem poznala svoji nedbalost! Ňáko sem taky načichla vod bludařů, dyž sem se do jejich rodu vdala a pořádem sem s něma!” posmívala se žena. „Ale teďkejc bude s něma dočista konec! Dvojctihodnej panáček prohlásil, že tady koukol přeukrutně se vzmáhala mezivá pšenicej, že musí bejt vytrhána a do vohně uvržena! Sliboval, že si nedá pokoje, dokád to bludařstvo šecko nebude vykořeněno a dokád čistá víra evanjelická, víra pravá, nevzroste. Teďkejc bude zle s takovejma, jako je Pakosta, strejček Kvapilů a ten mladej školmistr!”

425$

Kubík se zamyslil a složil zase čelo do dlaní. „Čistá víra evanjelická!“ usmál se po chvilce, „víra pravá! Předkové smejšleli, že i vyznávaj, dali se pronásledovat vod ouřadů a kněží. A teďkejc my potomci sme poznali, že se dokonca mejlili, – že lidi učedný ináč usoudili.”

Pomocnice jeho naprosto mu nerozuměla; napolo sejí zdálo, že vyvrací řeč dvojctihodného pána, napolo, že svým výrokem o lidech učených dává mu za pravdu. Dychtivě uchytila se této domněnky: „Dybys se do domu Páně vydal a panáčka uslyšel, istě by tě to adamitství zvomrzelo a stal bys se zasej věrným křesťanem. Bůh Hospodin by se k tobě naklonil smilováním a Pán Ježíš, utěšitel, vešel by do srdce tvýho.“

Tkadlec mlčel stále, ani tváře z dlaní nepozdvihl a na ženu se nepodíval. Ona neustávala ve svém horlení: „Och táto, on umí potěšit! Dyž bylo s Milčou, cérou, nejhůř, dyž se nám Toník nenavracoval a už každej ho měl za mrtvýho, tu sem šecko složila na Hospodina a Krista Ježíše, jeho syna, a bylo mi lehčejc. Neboť Písmo svaté praví: Tlucte a bude vám otevřeno, proste a bude vám dáno! Dybys zaklepal, poprosil, bylo by ti taky lehčejc! Šak je to na tobě znát, že máš na srdci přeukrutnou tíž!”

Teď Kubík vzhlédl. „Ba, mám, mám,” vzdychl zhluboka a sáhl si tak prudce na čelo, že si vlasy zcuchal a zježil.

„Oučelem člověka je, aby štěstí došel, a hde je pro mě, pro naše, štěstí? Jenomej rány na nás dopadaj, jedna za druhou!

Už nevím, čeho se přidržet!”

Zoufalý přízvuk jeho řeči potlačil v ženě výčitku, kterou chtěla za jeho rouhání vyslovit; řekla laskavě: „Přidrž se Boha, táto, on tě nezklame; on ulehčí ti trápení a po skončení jeho uvede tě ve věčnou radost nebeskou, podle zaslíbení Pána Ježíše.”

„Nebe je jenomej klam,” odmítal, „nad náma je obloha a vzduch a páry a nic inšího. Je toušecko prozkoumáno vod lidí učednejch. A ňáký radovánky, ňáká věčnost po smrti nejní, věčnost je pořádem, svět je věčnej tím, že se přeinačuje, v knížkách pana Šťastnýho je to zapsáno a dokázáno!”

„Musí to přece prauda nebejt,” vrtěla hlavou, „co ty

426$

bezbožný knížky tvý píšou! Cák Pán Ježíš nehovořil vo králouství otce svýho, cák neřek ,V domě otce mýho je mnoho příbytků, dyby nebyly, byl bych vám řekl‘? Pán Ježíš nelhal! Och táto, nechej těch knížek, – jenomej ti přidávaj trápení! Práls, že je štěstí ouďelem našeho života; nejní to stejně prauda, oučelem je, abychme cnostně žili a potomej s Pánem Ježíšem v králouství božím se radovali, – ale dyby byla, – tu bys ich musel zavrhnout, protože pro štěstí nejsou!”

Trhl sebou a vzhlédl zase, překvapeně, nejistě.

Měla pravdu, knížky již ho neblažily, nebyly mu oporou, ony právě způsobovaly onu nejistotu, ono tápání, jako by ve velikém, tmavém a neznámém lese byl cestu ztratil. Zamyslil se a hledal, co by Kateřině odpověděl.

Ale k odpovědi nedošlo, vrátila se Milka, vycházkou a návštěvou tak udolaná, že ji Kubíková jen rychle svlékala a na lůžko ukládala. Pak bylo třeba malému hošíku přichystati mléko k večeři, dojíti do chléva, zatopiti; pak zeť se vrátil a vypravoval doširoka, jak se mu na cestě dařilo, co od faktora přiváží a s kým se ve městě setkal.

Manželé o svém různícím se stanovisku se již nedorozuměli; leč rozmluva za jasného jarního odpoledne dlouho pak oběma tkvěla v mysli. Kubík věděl arci, že z manželky mluví mladý zanícený vikář, bývalať Kateřina sice horlivou čtenářkou bible a dosti výmluvná, ale takto k němu nikdy neřečnila. Přesto byl nucen si vyznati, že mnohé uhodla: neměl nikde opory, byl nešťasten, – a ona snášela vše lépe, statečněji ve své oddané víře v příklad Ježíšův a odplatu na věčnosti. Kubíková opět přemítala, zdali přece trochu manželem pohnula; kdyby si dal říci, do domu Páně se s ní vydal a dvojctihodného pána vyslechl! Anebo kdyby směla jej sem přivésti! Ve své horlivosti šel by jistě!

427$

«22»

Jeden z „pěkných pokojů” nahoře v Kvapilově domku na náměstí došel již svého účelu; bratr nastěhoval se tam a zdržoval se tu skorem napořád. Druhý zůstal skladištěm železa, koží, obilí a různých hospodářských plodin. Výměníkoví stačil jediný; byl sám, Kvapilka asi za rok po zániku Toníka Kubíková po hrozném utrpení zemřela, dcery provdaly se, starší za rolníka v městečku, mladší do sousední veliké vesnice za truhláře, nejstarší syn Jan převzal hospodářství i obchod, jen faktorství se zřekl, maje je za přílišné břemeno. Mladší syn, vyučiv se v Litomyšli, byl nyní jako tovaryš ve světě na vandru.

Do pokojíka dali zdola starý nábytek, jenž vedle výbavy nevěstiny jen překážel: stůl, několik lenoušků, lavici ke kamnům, zčernalou dubovou almaru a dvě římsy. Na nich i na almaře měl Kvapil plno knih a časopisů; ani jediné číslo nedal roztrhati, vše uspořádal, provázky svázal, uschoval.

V popředí na almaře stálo trochu hrníčků, sklenic, koflíků, co po nebožce Kvapilce zbylo a co si dcery nerozebraly. Na stěně nad lůžkem vysoko nastlaným visela památka po Kvapilově otci, bratru babičky Kučerovy, stará jeho puška z vojny přinesená. Kvapilovi byla milá, nejen že mu připomínala statečného otce, jenž ve válkách se vyznamenal a přitom neubil v sobě ducha, ale i že pohledem na ni vybavoval se mu rok osmačtyřicátý, kdy jako mladý muž ji nosil a gardu cvičil.

Kromě pušky visely na stěně barvotisky a mědirytiny, jež míval Kvapil dole v sednici, k nim přibyl obraz deklarantů z roku 1868, obraz Palackého, již mnoho let zesnulého, a rozličné obrázky z časopisů, které při pořádání objevily se neúplnými aneb jež zaslány byly na ukázku. Na obou oknech bílých rámů bylo plno květin: petúnie, pelargónie, drobné růže, nizounké pižmo, fuchsie, vanilka; Kvapil pečlivě je zaléval a ošetřoval, takže mu skorem po celý rok vždy některá kvetla. Když se sluneční světlo jejich listy a květy sem prodíralo, bylo v pokoji přívětivo, přes

428$

starý, málo ozdobný nábytek a zdi jen prostě obílené.

U oken seděl Kvapil, dokud bylo světlo; dal si od zetě udělati lenošku a sám si ji vycpal a potáhl: byla to jeho poslední sedlářská práce. Rád opřel si hlavu na měkký lenoch, byla stále nehybná, otok na krku nezmizel, ztvrdl, rostl a působil mu mnoho obtíží; jiné neduhy, nedostatečnosti a bolesti dostavovaly se stářím a životem v samém jen namáhání a rozčilení stráveným.

Seděl v lenošce, četl buď staré své knihy a časopisy, aneb nová, právě došlá čísla novin, jež si i jako výměník, přes všechen podiv a rozhořčení, stále ještě předplácel a spoluobčanům půjčoval. Aneb zadíval se na náměstí, kde šplounala voda v kašnách, kde lípy a kaštany kolem štátuje vysázené vyrostly a zkošatěly tak, že všecku ji zakrývaly, a kde naproti domku jeho ještě zelo spáleniště rathouzu.

Když se setmělo zimního a podzimního času a v pokoji se ochladilo, zatopil si Kvapil sám v kamnech a na lavici u nich se přestěhoval, někdy i lenošku si přisunul. Držel rád černou hodinku a dosti pozdě rozsvěcoval: navečer při blikavé lampičce mu již oči ke čtení nesloužily.

Málo vycházel; schody do poschodí zdola vedoucí byly poněkud příkrý a zatáčely se prudce, chůze po nich činila mu obtíže; nemusil-li , ani do přízemku nešel, prosil, aby mu i stravu po děvečce nahoru dodávali. Návštěv nekonal, vymlouvaje se, že se mu těžko chodí, ale rád vídal, přišel-li kdo k němu na besedu; tu oživl, rozpovídal se, nabízel knížky ke čtení, uděloval rady, jak zvelebiti hospodářství, včelařství, sady, předčítal stati o nových výzkumech, jež noviny přinesly.

Leč těch návštěv nebylo mnoho; z rynku přišel Loukota rohovský, nadšený kdysi učeň jeho, jenž sice zestřízlivěl věkem, ale byv zvolen do obecní rady, přece vždy „za ten nový pokrok” se přimlouval; někdy, zvláště v neděli, dostavily se provdané dcery, ale přítomnost jejich Kvapila netěšívala, naříkaly na starosti, na práci s dětmi, – znělo to vždy, jako by chtěly od otce něco odnésti, – hořce si Kvapil pravíval, že nejsou po něm, že jsou ze světa, ne z ducha. Z bratří stavil se časem Mlejnek z Pasek; co byla v městečku

429$

zařízena pošta, nejezdíval tudy již tak často s Luckou. Lexa odstěhoval se daleko, za les; Košnár byl stár a velmi sešlý, a Kubík také nepřicházel, nějak, se bratřím odcizil. Honzíčka žebráka a Pakostu odbyli, jak se Kvapil od nich náhodou dověděl, mladí dole, aby prý pantátu neobtěžovali a mu nepřitěžovali.

A jeho důvěrník a nejmilejší odchovanec, Jiří Koutný, býval doma jen na tři čtyři týdny o letních prázdninách. Kateřina, Kubíková pomocnice, dobře hádala, že se s novým, horlivým farářem, který byl bezprostředním představeným pomocníka na evangelické církevní škole, nesnese filosofující deista. Podrobil-li se Jiří jeho rozkazům, snášel-li jeho napomínání, činil tak s tváří pochybovačnou, někdy i s úsměvem neobratně zatajovaným a nedovedl vždy zamlčeti své mínění, jež pak horlivci v městečku ve slovech často překroucených faráři donášeli.

Duchovní přišel do městečka s opravdovým úmyslem vy kořeni ti bludařstvo, o němž mnoho slyšel a četl; svoje nemilosrdné chování k pomocníkovi měl za čin záslužný, byl přesvědčen, že mladý učitel prospěje sám sobě, zanechá-li své vlažnosti, svého zvráceného mínění, jež by mu zvláště na dráze učitele církevní školy neustále škodilo. Nemohl také trpěti, aby úsilí, jež věnuje ve škole dětem, bylo učitelem opět mařeno. Starší učitel, muž pravověrný, ovšem shodoval se s farářem, a tak nebylo dne, aby se na Jiříkovu hlavu nesneslo napomenutí, poučení, pokárání, někdy mírnější, někdy dosti ostré. Kdyby nebylo jeho pěkné hry na varhany a housle a závažné okolnosti, že za dvě stě zlatých platu sotva by se našel jiný mladý člověk, který by na svoje příbuzné spolehati nemohl, – byli by se presbyteři s farářem dávno usjednotili, že jej propustí.

Rok snášel Jiří tuto trýzeň a ponižování; chodil za večerů ulehčovati si k strýci, jemu jedinému mohl vše říci, u sestry Aničky neb bratra Váši, kde býval zdarma bytem, nerozuměli jeho steskům, ba měli je za pošetilé a nevděčné, pokládajíce mladého člověka, který „dostává tolik peněz”, za velmi šťastného.

Strýc, jenž, jak zhusta pravíval, ty černé pány již za

430$

mladých let na cestách svých tovaryšských prohlédl a jenž od nich a lidiček jimi navedených tolik příkoří zkusil, plně oceňoval příkoří, jež se synovci dělo, vypravoval navzájem o kněžích evangelických i katolických, které znal, o bezcitném Františkovi Faimonovi, o kaplanovi, jenž štval proti manželům Koutným, o dávno zesnulých pastorech, kteří na panství zdejším i sousedním udávali adamity, ač, jak rozhorleně dodával, byli od nich placeni. S pochvalou vzpomínal pátera Saláška, jenž „byl lepší Čech a vlastenec než kněz“ a jenž „rejš se dal do lidskejch hub, než by někomu, koho měl rád, křivdu dál“. Také bývalého faráře chválil, že i s Pakostou promluvil a jej obdaroval, třebaže byl tento pro bludy trestán, – „ale,“ dodával, „to jenomej někerej je dobrá duše, vo tech zvostatních platí, co řek už pan Havlíček: Ničehož nic im nedávejme a nevěřme!”

Z vypravování o pronásledování abrahamitů, v němž Kvapil uváděl i tradice rodů Lexova, Kubíková a Faimonova, přešli pak obyčejně na výklad víry „dětí ducha čistého živého”. Starý muž vzpomínal, jaká to byla víra, která „byla odjakživa”, a jak nyní pan Šťastný opravil, co v ní přece měli chybného, uváděl Ronga, citoval Straussa a Renana, jejichž spisy o životě Ježíšově četl. Mladý pomocník pak vykládal o Hegelovi, Schopenhauerovi, a zvláště o Feuerbachovi, jehož teorie božství se mu nejvíce zamlouvala jako přirozená, rozumová, a v níž domníval se viděti vyjádřenu způsobem vědeckým víru matčinu a strýcovu.

Když dosti se Kvapilovi napovídal o obsahu knih, které dovedl si lacino opatřiti a vypůjčiti, s úsměvem vždy přidával, že ty asi nejvíce pálí pana faráře; co se dověděl, že je pomocník má, považuje jej za nevěrce, rouhače a ještě usilovněji jej pronásleduje.

Někdy naskytl se k takové návštěvě i bratr Mlejnek; a když mu Kvapil s rozhořčením vypravoval, co Helenčin syn zkouší, přitakal mu „korpoltér”, že již pan Havlíček a teď pan Šťastný byli pro to, aby učitel byl zároveň knězem, a vynášel „mladýho”, že by se výborně k tomu hodil.

Návštěvy Jiřího churavce vždy vzpružily; a stará žárlivost

431$

Kvapilovy omladiny i jejich matky, pobytem Jiřího v cizině uhaslá, opět se vznítila. To bylo ještě za hospodaření bratrova; počátkem druhého roku Koutný, nenaleznuv jiného místa, byl nucen opět v městečku zůstati a nepřátelství farářovo snášeti, i umínil si, poněvadž studie a zkoušky na cizím, v Rakousku neplatném ústavě opravňují jej jen na školy církevní, že složí zkoušku novou.

V tu dobu příprav padly i poslední měsíce Kvapilčina velikého utrpení, odchod strýcův na odpočinek a tiché svatby jeho dcer; Jiří mohl jej nyní navštěvovati jen zřídkakdy, a i když k němu přišel, netroufal si jeho strasti žalobami svými ještě zvětšovati. S nastalým jarem a létem, bylo-li mu zvláště těžko, chodil procházkou k Dolcům a tam, v údolí při potoce, pozoroval zase břízy, jež někdy chvěly se, sténaly, bledé vlasy rozhazovaly, větve vzpínaly jako tehdy za velikého rozvratu jeho srdce, někdy stály zase tiše, líbezně, usměvavě. Zašel i kolem mlýna pod drolící se skalou, z jehož oken dívali se teď zcela cizí lidé, do lesa k balvanům břečtanem porostlým. Dvakráte třikráte, když vydal se časně a potok v lese nebyl příliš rozvodněn, zašel i do Zderadova na hřbitov. Nad hrobem Růženčiným byl mír, květiny stále nahrazované krásně kvetly a voněly, kámen vždy čistě umytý se leskl a slunce aneb alespoň modrá obloha se v jeho hladkých plochách zrcadlily.

S mlynářkou se tu nikdy nesetkal; hrobník mu napověděl, že chodí časně po poledni, v zimě jednou, v létě dvakráte i třikráte týdně, kdežto on, jsa po celý den zaměstnán, přicházel kvečeru. Za těchto procházek prožíval znovu svůj život minulý, celkem nedlouhý – byloť mu as čtyřiadvacet let –, ale tak plný přepodivného utrpení.

V létě druhého roku svého učitelování složil v Praze zkoušku a po svatém Václavu dostal se do středních Čech, na Podřipsko, na školu již obecnou, i dětmi evangelického vyznání navštěvovanou. Šel pln radosti a ještě naplněn poznáním Prahy, kterou za zkoušky poprvé viděl a o které strýčkovi nadšeně vypravoval, odpovídaje na jeho otázky po místech význačných a po změnách, které se od jeho poslední návštěvy udály. Umiňoval si, že navštíví ji nyní

432$

častěji, má k ní blíže a také jeho služné se málem zdvojnásobilo. Když jezdíval za hranice do škol, volíval vždy nejkratší, nejlevnější cestu, a co věděl o Čechách, o Praze, vše bylo jen ze strýcova vypravování, z knížek. Teď bude jináče, rozšíří svůj obzor, nakoupí více knih, bude svobodnější, snad zcela svoboden.

Takto ztratil churavý bratr svého nejmilejšího společníka a ještě více v „pěkném pokoji nahoře” osaměl. „Dolů“ schválně nešel; jako všichni výměnici byl naplněn trpkostí, že teď je jako odstaven, bezmocen tam, kde jindy byl pánem, k tomu u něho přidávala ser rozhořčenost, že syn nezachovává tradicí Kvapilova rodu, že každonedělně ubírá se s mladou svou ženou, slavnostně ustrojenou, do domu Páně a že, patrně pod vlivem jejím, evangeličky přísných zásad, projevuje přání, aby, jak se slušelo občanu tak znamenitému, byl volen presbyterem.

Mladá Kvapilka byla zcela nepodobna Heleně Koutné, kterou bratři nazývali Esterou a Judit, ba i té dobré Adně, pomocnici jeho, jež třeba vzpomínajíc stále svého otce a pana superintendenta, který jej miloval, přece vždycky povolila, k ničemu nenutila. Řekl si, že ratolesti rodu Kvapilova, vyjímajíc Jiříka, školmistra, všecky od kmene se odštěpily, a hned přidal, jako nepochodil u svých, že nepochodil ani u spoluobčanů, marně je napomínal, marně je přiváděl k „národnímu pokroku”, k svobodnému smýšlení.

A bylo stále hůře a hůře s roztrpčeným bratrem; otok krku ztěžoval mu dech i každý pohyb, v nohou míval lámání, následky to častých cest v zimě, a zvláště oné nešťastné pouti, kdy spadl do zamrzlé struhy, zuby mu tupěly a vypadávaly, takže nemohl skorem nic rozkousati. A nevěstě nenapadlo, že tchán skoro sedmdesátiletý nemůže jisti to, co mladí, zdraví lidé; posílala, co právě měli. Tím i trávení jeho bylo porušeno a nový neduh jej časem přepadal a ještě více život mu ztěžoval.

Když se Jiří vrátil na první prázdniny, zděsil se strýce; nalezl jej zhrouceného v lenošce u okna, oblečeného, ač byl teplý, slunný den, v těžký přiléhavý kabát, nohy vtěsnané ve vlněné střevíce. V pronikavém světle, jež sem padalo

433$

otevřenými okny, bylo znáti, jak je tvář jeho zežloutlá, jak hluboko zapadly v jamky bystré oči; pozbyly tím své výraznosti a také husté černé obočí, jež dodávalo jim rázu, zešedlo zároveň s vlasy, dosud hojnými a při spáncích i v týle v kroužky se stáčejícími. Byly jako pozůstatky těla zřejmě kdysi silného a statného, které teď rozhlodávaly nemoci a stáří.

Stařec, jenž měl stále bystrý sluch, při zavrznutí dveří a šelestu kroků chtěl se rychle podívati, kdo to přichází; leč nemohl otočiti hlavu a byl nucen v lenošce přesednouti tak, aby namístě k oknům viděl do pozadí pokoje, ke dveřím. Chvilka ta stačila mladému muži, aby své pohnutí ze žalostného pohledu potlačil; přistoupil ke strýci usmívaje se a potřásl mu oběma rukama. Pak si vzal lenoušek při stole u zdi stojící a usedl naproti starci, dívaje se na něho účastně.

I v Kvapilových očích zableskla radost ze shledám; hleděl se v lenošce vzpřímiti, nohy lépe si o podlahu opříti, ale bylo přes všechno jeho přemáhání znáti, že trpí. „Ani sem neveděl, žes domka, – ani mi ničehož nic neřekli!” začal zpola trpce.

„Přijel jsem dnes; jen jsem se trochu umyl, strýčku, a hned jsem se vydal k vám. Řekli mi u bratra, že jste nemocen…“

„Nejsem nemocen,” ozval se Kvapil, a nemoha zavrtěti hlavou, odmítavě mával rukou.

„Není to dobře, že jste tu tak sám, musí vám býti smutno,” započal zase Jiří. „Měli by vás více navštěvovati, Jeník se ženou, sestřenice, naši.”

„Nejsem nemocen,” opakoval stařec silněji, „sem jenomej unaven. To máš, hochu, tak,” pokračoval s přízvukem měkčím, „dyž poutník dlouho chodí světem, ujde se, šecko ho bolí; já taky chodil životem mnoho let, utrmácel sem se. A jako poutník ničehož nic si nežádá, ani jídla, ani pití, ani veselí, jenomej místo, hde by si moh odpočinout, tak i mně bude nejlíp, dyž si mě žádnej neušímnete a jenomej mě necháte s pokojem.” Sklonil hlavu, jak dovedl, a trvalo chvilku, než opět na sestřence se podíval.

I Jiří sklopil víčka; nechtěl, aby strýc viděl, že v oči derou se mu slzy, – porozuměl z řeči starcovy, že mnoho, ne-li

434$

stále, v osamělých dnech svých přemýšlí o konci všech věcí… Násilně nutil se do veselosti: „Dobře, že jsem přijel, strýčku; nesu vám knížky, koupil jsem si jich několik, a pěkných.”

„Hochu, už mě to čtení přeukrutně namáhá,” odtušil Kvapil smutně. „Nemám brejle jaksepatří, nemoh sem si ich pořídit, dyž do měst už nejezdím. Už sotva ty noviny přeříkám… Ty držím eště napořád.”

„Tedy vám budu předčítat,” odmítal mladý muž naříkání strýcovo. „Od čeho bych byl na férie přijel – nemám tu nic na práci! A což nejste ani trochu dychtiv zvěděti, jak to u nás vedeme, jak to v Čechách chodí? Jindy vás zajímal všechen pokrok!”

„Šak to vím z novin,” ozval se Kvapil, oživen výčitkou sestřencovou, „čtu šecko vo sněmích, vo tej radě říšskej, kam se naši přecej vydali, čtu vo schůzích i vo tom hospodářským pokroku! Nepřestal sem bejt občanem, třá sem vejměníkem! Jenomej povídej, hochu, jaký to je tam u vás; ten kraj kolem Prahy málo znám, na vandru přicházel sem do hor, na hranice, kudy se chodí do cizejch zemí, a co sem tu, jezdil sem za obchodem v inší strany.”

„Je to docela, jinačí, jak jsem vám již psal, než tu u nás. Půda úrodná, ornice na kolik střevíců hluboká, snadná práce, veliký mezi lidmi blahobyt. Tam neuvidíte v polích a kolem polí hrobek.”

„Tam se můžou radovat ze života, jak nám stará naše víra přikazovala,” podotkl Kvapil pochvalně. „Anebo, jako je zaznamenáno v kerejsi knížtičce pana Šťastnýho, vyplnit oučel života lidskýho, sami dojdít štěstí a blažit inší.”

„Je to výrok Bolzanův,” opravoval Jiří. „Ale, strýčku, – – zdá se mi, že tam v té končině lidé spíše snaží se býti sami šťastnými a života užívati, než aby jiné blažili. Protože tam není boje o život jako zde u nás v podhoří, v horách, berou tamější sedláci všecko na hrozně lehkou váhu; lehko peníze vytěží za obilí, cukrovku, ovoce, rychle je opět rozházejí; ba ani dluhů se neštítí, jsouce přesvědčeni, že je zase snadno zaplatí.”

435$

„Přej im, hochu, ten blahobyt,” usmíval se Kvapil, „šak ho v Čechách je a bylo málo!“

„Vždycky jste, strýčku, tvrdil – a pamatuji se, že i maminka tak říkávala –, že máme protivenství přemáhat rozumem, – proto byl nám dán! A vždycky jste si více vážil těch, kteří byli z ducha, než těch ze světa.”

„Dyž člověk dlouho chodí světem,” zachmuřil se stařec, „i duch se mu promění v hroudu a světlo v blud! Já přemáhal rozumem svízelů mnoho, a kam sem na svej cestě

došel? A přemáhám protivenství napořád a – – ,” umlkl, – pýcha jeho tomu nepřipouštěla, aby zřejmě žaloval, zřejmě svoje „ratolesti” obviňoval.

„Zůstal jste vzorem statečnosti,” ujišťoval jej Jiří vřele,

uchopiv jej jemně za ruku. „A nejen statečnosti – – věřte,

strýčku, že jsem si vždy připomínal jen vás, bylo-li mi úzko neb nevěděl-li jsem kudy kam.”

„To se nepatří na člověka učednýho, školmistra,” odmítal Kvapil směje se dobromyslně. „Teďkejc budeš ty pro příklad mně a nám šem, a neé já tobě.”

„Vy jste každého, s nímž jste se setkal, vedl jen k pravdě a dobře mu dělal! A mně jste byl dobrodincem největším,” pokračoval mladý učitel dojatě. „Nevyhánějte mne od sebe, strýčku… Já vím, že jste raději sám, ale – vždyť jsem hlavně kvůli vám přijel! Kdožpak mi tu porozumí? Bratr a sestry mají jiné zájmy a starosti a s ostatními jest to stejné. Víte, že už za maminky jsem se mnoho s lidmi nestýkal, vyhýbali jsme se sobě navzájem… Jen s vámi mohu se dohovořit, když je maminka mrtva.”

„Jenomej přijď, hochu, a částejc,” pravil Kvapil se zřejmým potěšením ze slov Koutného. „Šak tě to zvomrzí dost brzo!”

„Neomrzí. Budu vám předčítat, budeme si povídat, ujde vám čas a zapomenete na svoji nemoc. A mně to také zde uteče rychleji,” dodával spěšně, vida, že strýc chce jeho slovům odporovat, „když budu míti nějaký úkol. Koncem srpna se pak vydám na malou pěší cestu, – uspořil jsem si trochu peněz.”

Jiří Koutný splnil, co slíbil; skorem denně přicházel

436$

k churavému starci, by jej pobavil, rozptýlil, takže v městečku až z toho vzniklo pohoršení, že výměník Kvapilů mladému učiteli kazí dobu určenou k zotavení. Vyčítali, že Jiří patří mezi omladinu, nikoli k člověku tak starému a nemocnému, jemuž jeho vlastní domácí se vyhýbají, jak jen mohou. Nabádali jeho bratra i sestry, aby „pana učitele” posílali mezi mladá děvčata, již prý se jeho zádumčivá tvář a pomněnkové oči mnohé zalíbily, mohl by dostat děvče z pořádného rodu, třeba i ze statku.

Jiří vyslechl všecky ty řeči, ale chodil „nahoru ke Kvapilům“ dále, a ne-li tam, pak na dlouhé osamělé procházky do lesů, do Rovinky, do Dolců. Nepohřešoval společnosti děvčat, nebyl muž prudkých milostných vznětů a památka na líbeznou, tak nešťastně zhynulou Růženku Lexovu byla v něm dosud živá. S vrstevníky již svými studiemi a dlouhou nepřítomností se rozešel, hovor s nimi vždy záhy uvázl; spíše na svých dlouhých procházkách vyhledal některého druha učitele, – ale i tu s málokterým si porozuměl. Nepřinášel tudíž obětí, jak se v městečku domnívali, když často po dlouhé hodiny vyseděl u strýce, rozuměli si spolu skutečně nejlépe.

Zprvu bývalo mladému muži teskno z pozorování těžkých neduhů strýcových; ale pak i tomu znenáhla uvykl a dovedl mu v lecčems i ulehčiti. Předčítání knížek ustoupilo obyčejně dosti brzo hovoru; Kvapilovi nezamlouvala se vždy díla, která mladého muže nadchla, prosíval ho, aby raději mu četl některou knížku jeho starou aneb noviny, a vyhověl-li mu Jiří, zavdalo to skoro vždy podnět k dlouhým rozprávkám. Starý muž vypravoval o svých cestách světem a jak všude seznal boj pravdy se lží, moci se spravedlností; vypravoval o svém životě v městečku a jak sám se potýkal s občany o „ten pokrok” již před rokem osmačtyřicátým a pak po něm, jak pro svoje snahy našel oporu v novinách a spisech pana Havlíčka a později v panu sudím Volákovi. Se sestřencem uvažoval, která z těch tolikráte navrhovaných oprav a výhod přece byla provedena, a vzdychal nad tím, jak to šlo zvolna!

Rozebírali spolu i přesvědčení blouznivců, bratří, kteří

437$

jeden od druhého ve mnohém se lišili, a Jiří zase vykládal, kde v kterém učení filosofů nalezl co podobného a souhlasného. Tím potěšil starého bratra vždy nejvíce: zakládal si na tom, že jejich víra, víra dětí ducha čistého živého, přece, jak předci tvrdívali, byla odjakživa a že jen bylo třeba lidí učených, od péra, aby ji vyslovili a lidem ostatním o ní pověděli. V těchto hovorech nikdy nebyli s to najíti konce, soumrak, noc často je překvapily; před Jiřím nanovo zaskvěla se blednoucí postava zemřelé matky, Heleny Koutné, která od pravdy, od ducha nikdy neustoupila a za víru jediné pravou, bráníc Pakostovu, i život položila.

Tím upevňoval se poměr jeho k strýci, a on navštěvoval jej čím dále tím raději. Otevřeně svěřil se mu i s vlastními myšlénkami a poměry; líčil mu ustavičný boj, který mu způsobuje úřad učitele církve evangelické, v jejíž dogmata sám nevěří, líčil, jak často střetne se s okolím svým pravověrným a jaké nesnáze mu z toho vyplývají. Ani na novém svém působišti nedovedl se tomu vyhnouti, ač nebylo proti němu předsudků jako zde, – a vědomí, že může získávati si živobytí jediné zapíráním nejvniternějšího přesvědčení, bude jej pronásledovati všude a do konce života. Tu opět stařec se rozteskňoval nad bojem vychovancovým a počal ho těšiti, odvahy mu dodávati tvrzením, že nebude tomu vždy tak, že pravda nakonec přece zvítězí, že přijde říše pokoje a světla, v níž nebude přetvářky a nucení.

I o Růžence Lexové řekl Jiří strýcovi, ač zprvu stálo jej to dosti přemáhání; Kvapil mnoho z toho již tušil a vždy nanovo z Faimončina jednání a dívčiny smrti vyvozoval útrapy a křivdy, jimž byly a jsou podrobeny děti ducha živého.

A z útrap blouznivců často přecházeli k útrapám národa celého; ustavičnou, někdy výhradnou četbou novin byl starý muž skorem lépe poučen o politické situaci než mladý jeho druh; uvažoval, kam nynější poměry asi konečně povedou a co by jim říkal pan Havlíček a pan Palacký. Jiří vypravoval o rolnictvu kolem Prahy a na Podřipsku, jakého je smýšlení, jak se staví k pokroku, a Kvapil vždy se vracel

438$

k obyvatelstvu v rodných horách, jež pro těžkou práci skorem ani nedovede se vzchopiti a v němž jediné bratři byli čtenáři, odběratelé knih a novin a průkopníci nové doby.

Rychle minuly Jiřímu ony čtyři týdny, jež si určil k pobytu v městečku; v předvečer svého odchodu zvláště dlouho prodléval u strýce. Domníval se s určitostí, že jej vidí dnes naposled, že nemocný příštích prázdnin již nedočká. Okříval sice na duchu za jejich dlouhých rozmluv, byl veselejší, méně Často sebe označoval jako unaveného poutníka; leč neduhy jeho nijak se nelepšily a sil mu nepřibývalo.

Seděli v přítmí při otevřeném okně; Jiřímu se zdálo, že vše dýchá zvláštním smutkem, i ta mdlá vůně květin, i srpek měsíce, jenž plul nad nízkými protějšími domky, i šplounání kašen a zaléhající šoupání kroků na šerém náměstí. Zarmucující předtuchy svíraly mu hrdlo a dusily mu hlas; odpovídal jednoslabičně a po přestávkách na otázky strýce, vyptávajícího se na směr jeho výletu a zamýšlené zastávky. Tak rád by byl řekl něco významného, znovu a naposled děkoval za strýcovu pomoc, – avšak strachoval se, že vyzradí svoje obavy a nemocného uvede v ony zoufalé úvahy, jež po celý svůj pobyt od něho odvracoval.

Když se úplně setmělo, zavřel okno, rozsvítil lampičku, a ujišťuje starce znovu, že bude mu brzy psáti a že celý průběh cesty vylíčí, tiskl mu silně vlhké, stále se potící ruce, pohladil ho po rameně a pak odběhl. Dole zastavil se u mladých Kvapilů, loučil se a prosil, aby o svého pantátu se starali; zde již se nepřemáhal, plakal zcela zjevně a vysvětloval jim, že asi strýčka viděl naposled, že je bídný a mnoho trpí, třebaže to na sobě nedává znát.

Leč Jiří Koutný se přece mýlil; strýc byl tělesného složení tak silného, že ani rozličné jeho neduhy ihned ho nesklátily. Lidé v městečku si povídali, že vejměník Kvapilovy asi ještě kolik let potrápí, že se na něm osvědčuje pověst rodu, jehož členové všichni dosáhli vysokého věku. Dědeček, invalida, měl přes osmdesát, když mu na evangelickém hřbitově do skály hrob vylamovali, a babičce Kučerové, jeho sestře, bylo skorem devadesát.

439$

Kvapil přetrval zimu, tentokráte poměrně mírnou; pokoušel jej sice dusivý kašel a lámání se s prvními plískanicemi také dostavilo, leč nebylo to jiné a horší než roky předešlé. Zjara, kdy dostavily se první slunné dny, polevil mu kašel a udělalo se mu lépe; tehdy dostalo se mu i veliké radosti, které se nenadál: Kostlán, kožešník, přijel se synem podívati se na své rodiště a starého kamaráda navštívil.

Neviděli se několik let; co byl Kvapil na vejminku, nenavštívil Litomyšl, kam jindy za obchodem pravidelně dvakráte i třikráte do roka jezdíval. Věděl však od sousedů, že je kamarád dosud živ, že ovdověl před nějakým rokem, že bydlí nyní sám, poněvadž synu Prokopovi se z Prahy nikterak nechce. Nebývalo mezi nimi zvykem dopisovati si, ježto se častěji vídávali, kromě Litomyšle i na jarmarcích okolních měst; a tak odchodem Kvapilovým na odpočinek přestal styk jakýkoli.

A tu pojednou objevil se před ním kožešník, drobňoučký, usměvavý, čistě vyholený a vymydlený, jak jej znával; a vedle něho syn Prokop, kterého by nebyl za živý svět poznal, muž skoro čtyřicetiletý, v čamaře hojně ošnůrkované, ve vyšívaném nákrčníku vlajících konců a v širokém měkkém klobouku. Když je viděl vcházeti a kamaráda poznal, tak rychle z lenošky vstával, že jej v nohou píchlo a oteklý, strnulý krk jej zabolel, – ale nedbal toho a v jeho uvítání „Zdráv buď, kamaráde, to sem nečekal!” zněla jen radost nad překvapujícím shledáním.

Přinášel s obtíží židle a nutil Kostlána, aby si usedl do lenošky, která je nejpohodlnější, ale ten se usmíval a pravil, že si raději sedne na lavici ke kamnům, to že mu připomíná chlapecká léta, – kamarád nechať jen lenošku pro sebe si nechá, Prokop že blíže ke kamnům mu ji přistrčí.

Kvapil si nesedl, omlouval se, že přijde ihned, že jen dole u mladých cosi vyřídí. Sešel, vlastně belhal se, jak nejrychleji dovedl, s příkrých, zatáčejících se schodů a s takovou opravdovostí a důrazem žádal syna a nevěstu, by pomohli mu vzácné hosty vyčastovati a na noc uhostiti, že nepřipadlo jim, aby prosbu mu odepřeli, zvláště když odevzdal hned peníze na zakoupení pocty.

440$

Těžko se po schodech vyškrábal zpět, potlačuje v sobě zahanbení, že byl nucen se doprošovati; ale když se k oběma Kostlánům vrátil, byla jeho zestárlá a svraštělá tvář klidná a vlídná. Kožešník hověl si u kamen, syn jeho chodil po pokoji a prohlížel si barvotisky, rytiny a pušku nad lůžkem; při vstupu Kvapilově toho zanechal a sedl si vedle otce na lenoušek.

„Tos koukal, kdo to k tobě jde!“ žertoval Kostlán, když se kamarád k pobízení Prokopovu konečně pohodlně usadil. „Neviděli jsme se léta, – a Prokopa’s ani nepoznal, viděl jsem ti to na očích!“

„Znal sem ho jako chlapce a teďkejc je z něho statečnej muž! A nosí se jako ti vlastenci, ti naši bojouníci, ti taky mívali kabátky se šnůrama, vyšívaný mašle a nápodobný klobouky. Ten kroj stejně dosavád v Praze panuje.”

„Už čamara upadala do zapomenutí,” usmál se Prokop. „Ale když se zakládalo Národní divadlo, to český kroj zase obživl. Byl jsem tehda v Praze asi tři roky, hrozně se mi to zalíbilo, – nosil jsem i poděbradku sametovou, a čamaře jsem neodvyk ani dnes.”

„Šak je to pěkná věc, dyž je Čecha hnedkej na první podívání znát,” chválil Kvapil. „Přecej sis vychoval vlastence, Staročecha, jaks sliboval pro památku pana Voláka, – a tu oficínu kněhtlačitelskou už stejně má.”

„Nemá; ale je už faktorem, a co není, může bejt. Až umřu, dostane po mně peníze, – bude mět do začátku. Dávají mi za domek v rynku pěkný tisíce, prodám ho.”

„Cák bys umíral, kamaráde, seš jako říbeček! Pan Prokop si rejš na peníze pár let počká, nežlivá by ti kopal hrob,” napomínal Kvapil vesele a utkvěl na kamarádovi dlouhým, zároveň uspokojeným a lítostivým pohledem. Ač nepřiznával se před nikým k svému zbědovanému stavu, cítil jej ustavičně a stálo jej mnoho práce, by dle zásad abrahamitů útrapy své rozumem přemáhal.

Na Kostlánovi bylo znát, že je zdráv; byl sice hubeňoučký a drobňoučký jako zestárlý vrabeček, šaty, pečlivě uchované, na jeho údech kloktaly, krk, ovázaný dle starého způsobu nad plátěným límcem černým hedvábným šátkem,

441$

byl samá hluboká vráska, hnědý vlas, hladce přičesaný, velmi zeřidl, a třeba úplně nezešedl, promišen byl všude bílými nitkami; ale hubené tváře měly růžový, svěží nádech, oči dívaly se jasně a bezzubá ústa spokojeně se usmívala.

Kvapil si řekl, že je kamarád s ním stejného věku, snad o nějaký rok i starší, a jak je uchovalý, klidný! Sebral se opět a vlídně se zeptal: „A v kerej tej kněhtlačitelně je pan Prokop ? Znám ich mina, přečtu si na knížkách a novinách dycky, hde sou vydávaný.” Mladý Kostlán počal mu vykládati, kde se učil, kde jako sazeč a později jako faktor byl zaměstnán, vysvětloval ulice i domy, neboť Kvapil se v jeho udáních již nevyznal, názvy za těch mnoho let, co Prahu nenavštívil, z většiny se změnily; tu byl jeho výklad náhle přerušen příchodem mladé Kvapilky a její děvečky, které přinášely láhve piva, bochník chleba, máslo, homolky a plástev medu.

Výminkář belhal se k starému mísníku, vyndával nože, slánku, talíře, přitom seznamoval nevěstu s kamarádem a s „panem Prokopem, faktorem v kněhtlačitelně”. Srovnala vše na stole a oznamovala, že děvečka kávu co nevidět přinese, že už zatopily. Oba muži se k ní měli dvorně, děkovali za její úsluhu, a když odešla, podotkl starý Kostlán: „Statečná ženská! To Kvapilův rod nevymře! Hádal bych jí mandel dětí!”

„Mýlíš se, kamaráde, nemají ratolestě.”

„Snad máš ještě jinší děti?” napravoval host.

„Nejmladší syn je ve světě a eště na svobodě, céry mám provdaný, mají dětí dost. Nemá cenu keř neboli strom podle počtu ratolestí, ale podle květu, jakým prokvítají, a podle ovoce, jaký vydávají.”

Kostlán znovu ucítil, že nepromluvil vhodně, a znovu chtěl napravovati: „A jsi vdovcem, jak vidím?”

„Moje pomocnice už je kolik roků zakopaná. Zkusila velkýho trápení, přáli sme í odpočinutí šickni.”

„Jako Baruška; už jí bylo všecko na vobtíž. Je mi po ní smutno, ale přeju jí tu věčnou blaženost. Snad, až domek prodám, přestěhuju se k Prokopovi; bude mi veselo, má už tři dětí.”

442$

„Ale berte si, přátelé, je to po cestě a je vám přáno,” pobízel Kvapil, jehož netěšily rozpravy o rodinných poměrech.

„Vždyť jsme nepřišli pro pohoštění,” bránil se Prokop Kostlán. „Děláte si zbytečnou s náma obtíž a outratu.”

„Něco se mě, pane Prokope, pantáta a nebožka paní Baruška nahostili, dyž sem jezdíval do Litomyšle! Nejvíc se, kamaráde, pamatuju na ten večírek, dyž sme se po jarmarce sešli s panem Volákem. Byl s náma paseckej Kubík a tvůj bratránek Haněl.”

„Chudák, už je taky nebožtíkem,” vzdychl kožešník. „Byli jsme se u nich podívat, živnost drží teďkej syn.”

„A zvelebuje to; je smělejší, nežlivá byl otec, ujímá se pokroku, – otec se šeho bával. Na něho a na Loukotu rohovskýho skládám šecku naději, že naše městečko povznesou. Loukota si dá říct.”

„Přecej se tu leccos zjinačilo, třebaže na sousedy pořádem naříkáš,” chválil Kostlán, ukusuje z namazané skývky a rozkrojuje homolku na paprskovité dílky. „Máte kašny, domky skorem všecky od kamene, hasičskej sbor taky už je zařízenej – a všude ovocnejch stromků, oulů, – to nebejvalo.”

„Čas nestojí, kamaráde, i naši sousedé museli s tím pokrokem drůbínek dál. Ale stejně se nám toho nedostává: nemocnice ani špitálu pro starý lidi nemáme, – a ta škola, ta mě nejvíc pálí, že nejní vystavěná, – na vesnicích mají krásný školy, my tu sme pro pošklebek! A mohlo to bejt, cák jenomej po vohni obecních podzemků a lesů se prodalo!”

„Slyším, že se rada už na ni chystá,” upokojoval Kostlán rozhorleného hostitele. „Je to přecej jenom maličký městečko, i ve městách velkejch to jde pomaloučku. A vem, kamaráde, Prahu, českej národ, toť bylo ňákejch průtahů, nežli něčeho dobyl! Tuhle Prokop by ti moh vypravovat, co je každou chvíli v Praze pronásledování.”

„čtu to v novinách; ale je to tam přecej inší nežlivá u nás. Tady jako by šickni spali! Budil sem ich, dokád sem byl při síle. V roce dvaašedesátým něco sem se napřičiňo—

443$

val, abychme se z našeho městečka vydali do Borový na slavnost, šak víš, – byls s náma! A v tej perzekuci sem pomáhal shánět tábor na Košumberku, měl sem s tím potomej tahání. Hde sem moh, občany sem přemlouval, knihy pučoval, předčítal; teďkejc už je mně těžko!“

„Nebožtík pan Volák tě tuze za to chválíval,“ připomněl Kostlán. „Musíme stejně na něho vzpomínat, on nás přidržoval ke čteni a k oučinkování pro českou vlast, čtení jsem si tak voblíbil, že bez něho bejt nemůžu. Dostal jsem od jemnostpaní hodně knížek; a když potom tuhle Prokop se dostal do Prahy a trošku se vokoukal, posílal mi zas on knížky a noviny. Ty Humoristický listy jsem měl nejradš, těm jsem se nasmál! A hned jsem z něch srozuměl, kterak to s náma stojí, co se chystá a čemu se musíme ubránit.” Teď poslouchal Kvapil se zalíbením a skoro byl nerad, když děvečka, nesoucí tři sklenice kávy a cukřenku, hosta z vypravování vyrušila. Děvče, as patnáctiletý výrostek, stavělo sklenice na stůl neobratně a dotklo se přitom lokty nešetrně oteklého krku Kvapila, jenž jí chtěl pomáhati. Když sebou trhl a tvář bolestně se mu zkřivila, zachechtala se hloupě a i pak, když od stolu odstoupila, neodcházela z pokoje, nýbrž dívala se, jak hosté k vybídnutí výminkářovu kávu si sladí a ji zvolna upíjejí. Kvapil nevšiml si toho ihned; jakmile ji však spatřil blíže kamen okouněti a své skvěle bílé zuby ceniti, otočil se k ní neobratně a zamumlal: „Táhni! Už ať tě tu nevidím!”

Děvče rozchechtalo se ještě hlasitěji nad neobratnými pohyby starcovými, vyrazilo ze dveří a pádilo po schodech dolů, že až sem bylo slyšeti skřípání dřevěných stupňů.

„Proč tu semka posílala, proč nepřišla sama?” mumlal Kvapil zavíraje za děvčetem dvéře. „To stejně jenomej mně pro zlost! Přecej ví, že holku ani cejtit nemůžu…” Přisedl ke stolu s rozhněvanou tváří a podotkl jako na vysvětlenou a ukazuje na vyšplíchnutou kávu: „Je to nešika!” „I nezlob se, kamaráde, pro takovou hloupost,” usmíval se starý Kostlán, „zůstalo toho ve sklenicích dost. Snad bys si pro zbrklou holku nekazil den! Musíš bejt s náma vesel, kdož ví, kdy se zase sejdeme!”

444$

„Vona nejní jenomej zbrklá a hloupá, – vona mi dělá šeckno naschvál,“ odporoval Kvapil s rozrušenou dosud tváří. „Dyž má posloužit, schválně něco vyvede a potomej se vysměje. Říkal sem už nevěstě, aby ji vyhnala eště před vánocema, ale nechce, má ji ráda a vymlouvá se, že je sirotek. Že mě holka hanobí, jak může, na to nedbá. Stejně í tím přijde k libosti a Jeníkoj taky…“

„Taková žába, kdo by to řek…,“ divil se host.

„Nejní to k uvěření, kerak se vopovažuje,” rozhorloval se Kvapil dále. „A nejní sama… zdejší štvanci něco se mně napošklebujou, – a holka to po něch vopakuje…Vymyslili si na mě zlí a vod černejch pánů navedený lidičky, že ďábel, můj mistr, si pro mě přišel a že mně chtěl krk zakroutit, – ale že se mu to podařilo jenomej zpola… Holka vo tom mluví při práci, a hodně hlasitě, abych to slyšel… Tak si z mýho neštěstí dělaj lidi smích, a to jenomej protože sem se pánům farářům nepodkládal, protože sem šel svou cestou a chtěl dokázat něco vyššího a lepšího nežlivá zvostatní.“ Chorobně žlutá tvář starcova zardívala se hněvem do ruda a na čele perlil se mu pot; oba hosté seděli tu zticha, uděšeně na sebe hleděli, ani kávy neupíjeli, ani jídla se netkli. Pak zbledl opět obličej Kvapilův, on několikráte těžce vydechl a řekl dosti již klidně: „A co ty tam, kamaráde, pořádem děláš? Řemeslo eště provozuješ?”

„Už před párma lety jsem toho zanechal; nebožce Barušce byla na vobtíž starost s tovaryšem a učedníkem a mně zase ty jarmarky. Trochu peněz jsem si ušetřil, činže z domku taky něco nese, a tak jsem živ pomaloučku.”

„Musí ti veselo nebejt, dyž nemáš na práci ničehož nic, – jako mně tu,” vzdychl Kvapil.

„Není mi ani tak tuze smutno,” usmíval se starý Kostlán. „Letního času chodím do Panský zahrady, jsou tam ti páni penzisti, procházíme se, povídáme si, nejsou pyšní, – a vědí, že jsem přecej domácí pán z rynku. V zejmě, a když je nečas, si doma čtu, mám ty knížky po panu Volákovi, mám Slovana, Národní noviny, mám leccos jinšího. A dokád vidím, přepisuju si.”

„Přepisuješ?” divil se Kvapil nerozuměje.

445$

„Naučil jsem se tomu od jednoho pana penzisty; ten si krásně přepisoval německý básně, uďál tomu pěknou hlavičku písmem větším, všelijak vykroužkovaným a hrozně si na tom zakládal, říkal, že zůstane po něm památka. Pomyslil jsem si, když může ten pán německy, proč bych nemoh česky? Mně to stejně dalo víc práce, ouředlník, člověk vod péra, a řemesník, to je rozdílí Ale už mi to jde, švabachem líp, tomu jsem byl zamlada naučenej; ale taky latinkou už pěkně umím.”

„Říkám tatínkovi, že to dáme do muzeum, aby mělo památku po českým vlastencovi,” smál se Prokop.

„A co si to píšeš? Snad sám neskládáš ňáký spisy ?“ divil se Kvapil ještě stále.

„Nejvíc ze Slovana; ten se mi nejlíp líbí a něco už z něho umím nazpaměť. Taky básně pana Jungmanna a deklamovánky od Františka Jaromíra Rubeše – a co kde hezkýho vyšukám nebo vod študentů dostanu. Snad se přecej jednou do Litomyšle vydáš, – pak bych ti to, kamaráde, ukázal.”

Kvapil, nemoha zavrtěti hlavou, zamávl odmítavě rukou a zamumlal: „Sotva, sotva,” a pak živěji dodal: „Ale jezte přecej, přátelé, – kávu ste nechali skoro vystydnout pro tu holku, nalejte si piva, připijem si.”

„To si připijem – a na shledanou,” ochotně svoloval Kostlán, jsa potěšen, že kamarád zabočuje ve veselejší směr. Ťukli si všichni tři a do dna vypili. „Ale teďkom již musíme jít, bude hned tma, třebaže je den dlouhý; zdrželi jsme se!”

„Musíte bejt u mě na noc; už sem mladejm dole řek, aby šecko připravili,” zdržoval je výminkář.

„Nemůže to bejt, kamaráde,” vzpíral se úzkostně Kostlán a chvatně vstával, hůl, klobouk i šálu si vyhledával. Bylo mu u starého přítele stále jaksi teskno, narážky jeho na roztržku s mladými a konečně vypravování o posměchu děvečky nemilý ten dojem ještě zvýšilo. Cítil, že bude mu lehčeji, až odejde. „Byli bychme tu jenom na překážku a vobtíž.”

„Nebyli, nebyli – sem přecej ve svým, tady v těch pokojích sem pánem já!”

446$

„A slíbili jsme už u Hanělů; nemůžem zrušit slovo. Až podruhý, kamaráde! Však už jsem u tebe na noc byl! A stavím se, bude-li to moct bejt, ráno, nežli vodjedem.”

Stařec chtěl je vyprovoditi ještě přes schody a síní na náměstí; ale hosté tomu nepřipustili, vidouce, jak jest umdlen, rozrušen a stále ještě rozhněván. Rozloučili se v malé síňce u prvních stupňů příkrého schodiště, a Kvapil, ač mu kamarád několikráte volal „na shledanou” a na něho se usmíval, vycítil přece, že od něho odchází ne docela uspokojen. Snad se zděsil jeho vzezření, snad jej zamrzela ta drzá děvečka…

Jeho návštěva obou Kostlánů těšila a vzpružila; měl o čem přemýšlet, o čem vypravovat, když navštívil jej Loukota rohovský neb Mlejnek z Pasek. Vyhledal si v knihách a novinách oficínu, kde byl Prokop faktorem; zalíbil se mu a řekl si, že kamarád dobře udělal, když pro památku pana Voláka dal syna na takové povolání, kde prospěje vzdělání národnímu, dle pana Havlíčka základu všeho štěstí. Však rod Kvapilův českému národu také prospěje svou ratolestí; ne potomci jeho vlastní, ale syn Helenčin bude učiti a buditi, tmu rozháněti a rozšiřovati světlo živé.

O bývalém kožešníku také mnoho přemýšlel. Je přece docela jiný než on sám! Vše klidně snáší, všemu se přizpůsobí! Býval přítelem pana Voláka, který byl pro revoluci, a teď se přátelí s ouředníky, penzisty, snad s Němci! A jaké si to na stará kolena nalezl zaměstnání! Kvapilovi se krasopisné přepisování z knížek a novin, byť to i pana Havlíčka Slovan byl, zdálo velmi zbytečným a titěrným; nu, kamarád byl odjakživa titěra, již vzezřením, pak také řemeslem, – zůstal si věren.

Vypravoval to vše Mlejnkovi, jenž Kostlána také znal, ještě z dob pana Voláka; „korpoltér” sice přisvědčoval, že je to divné a skoro namáhavé zaměstnání, lépe než z knížek opisovati jest čisti je anebo, kdo má dar ducha, je napsati, – ale dodával, že je to přece lepší než seděti s rukama v klíně jako na Pasekách Kubík, jenž i tkalcoviny zanechal a jen přemýšlí a se trudí nad neštěstím na něho se přivalivším a nad jeho příčinami.

447$

Někdy koncem června přinesl Mlejnek ke Kvapilům zprávu, že stařičký jeho strýc Košnár zhasl. Byl poslední dobou již velmi sláb, většinou podřimoval i za dne a z postýlku skoro neslézal. Přesvědčení svému však zůstával věren; ve chvílích jasného vědomí nazýval se dítětem božím, synem ducha čistého živého a zazlíval synovci, že se „panem Šťastným” dal odvrátiti od ducha.

Prosíval, až přijde den odpočinutí jeho, aby pohřbili jej v blízké březince, nevolali k němu faráře a školmistra se zpěváky, nýbrž sami mu zazpívali píseň „Myslíte všichni, že dobře máte“ a některý ze žalmů. Chceť prý, aby i tenkráte bylo znáti, že nedal se zlákati lidským povídáním, že vždy stál při světle živém. S politováním sděloval „korpoltér” starému bratru, že vůle strýcova nebude splněna; jakési sestřenice a tetky, které byly rovněž z nejbližšího příbuzenstva, hrozně se pobouřily, když odepřel jim jíti na faru; poštvaly proti němu všecko přátelstvo a sám rychtář obce dal si ho zavolati, radil, aby církevní pohřeb obstaral, jelikož byl zemřelý, nechať byl uvnitř víry jakékoli, zapsán v matrikách církve evangelické, a konečně moudře podotkl, že to nebožtíkovi již jest jedno, že o tom neví.

Mlejnkovi bylo jen o to, že nesplnila se vůle umírajícího; v tom, že se církevním průvodem a pohřbem nezarmoutí duše strýcova, byl zajedno s představeným obce, – té duše nebylo, když prostředek projevů jejích, tělo Košnárovo zemřelo a zetlívá.

Kvapila přece hryzlo, že bratr jeho takto je i v smrti znásilňován; vzpomínal s Mlejnkem sestry své Heleny Koutné, jíž příslušenství k církvi evangelicko-reformované taktéž bylo stále v životě i ve smrti vnucováno, a měl za to, že by oni, kteří žádnou z dovolených církví neuznávají za svou, měli prohlásiti se bez vyznání, jak již učinil pan Šťastný a někteří odhodlaní Češi. četl o tom v novinách a uváděl Mlejnkovi příklady.

Na pohřeb bratrův dostavil se přece; dojíti na Paseky bylo pro něho mnoho, očekával průvod na horním konci rynku a přidal se k němu, jak myslil, nepozorovaně. Leč lidé si všímali jeho bídné, belhavé chůze, jeho děsivého

448$

vzezření, a panímámy si šeptaly, pošťuchujíce se, že by bylo na čase, aby „Kvapilů vejměník“ již po městečku nestrašil a svým domácím nebyl na obtíž, – že si tu pobyl dosti dlouho.

Těžce došel po kamenitém kopci na hřbitov; tam ustoupil v pozadí do stínu stromů a byl skoro nerad, když k němu přece dozníval zvučný, lahodný hlas mladého kazatele, jenž mluvil o životě věčném, o radostech v ráji Ježíšově, které tento zemřelý vyměnil si za pozemské těžké trudy, o víře v beránka obmyvšího nás svou krví, která jediné jest s to povznésti ubohé děti země.

Někdy zalétl zrak jeho k manželům Mlejnkovým, stojícím při rakvi na pokraji vykopané jámy; kolportér byl vzpřímen, tvář jeho jako kamenná, líce Helenky, Košnárovy schovanky, mizely v Černém, hluboko do čela staženém šátku. Do řeči farářovy a jeho modliteb vzlykaly ostatní ženské příbuzné, s nimiž Košnár mnoho se nestýkal; bud chtěly ukázati, že nezavrhují tohoto člena rodiny, aneb byly pohnuty koncem všech věcí lidských, otevřenou jámou, vzpomínkou na jiné své zemřelé.

I Kvapil vzpomněl, méně své ženy než své sestry Heleny. Její úzký hrob, bez pomníku, jen zpola zdivočilými zahradními květinami porostlý, dosud byl zachován společnou péčí jejích dětí. A blíže něho, již nedaleko zdi hřbitovní, byl do skály vylámaný hrob jeho otce, pahrbek chudou, živořící travou pokrytý. „Adna“ Kvapilová odpočívala pod nákladným pomníkem svého otce, oblíbence pana seniora. Sem k nízké zdi, mezi hroby Heleny Koutné a otcův, zasedl unavený Kvapil, když pohřební průvod počal se rozptylovati, a vysoká mezi pahrbky a kolem pomníků rostoucí tráva skoro jej zakrývala. Záhy byl na hřbitově takměř sám; hodně opodál, na oddílu Paseckým vyhrazeném, zahazoval hrobník Košnárovu rakev hlínou.

Oddychoval zdlouha, stíral si s čela pot a hleděl přes zeď, kam byl hlavou obrácen. Pod ní vlnila se žloutnoucí pole žitná a jasně zelená ovesná a vyhlédaly nedávno pokosené kusy luk; tu tam na mezi rozkládala své větve košatá hruška neb krčily se mezi vlajícími klasy keře šípkové a

449$

hlohové, již odkvetlé. Opodál doširoka táhlo se městečko, tlum domků z většiny nízkých, nad nimiž vynikaly věž a zvonice katolického kostela a některé vysoké jasany a lípy. Kol dokola pojily se k chalupám městským na silnice vybíhajícím lesy, v nich rozsety tu tam vesnice, znatelné více kadeřavým stromovím ovocným než krovy, a malé samoty; za lesy do všech odstínů zeleně se měnících a přecházejících zdvihalo se napravo podhoří kolem Litomyšle a Ústí a nad ním rýsovaly se, že bylo neobyčejně jasno, vysoké chlumy Orlických hor. Nalevo ohraničovaly obzor stupňovité stráně krajiny lužecké, zvolna k Polabí se sklánějící. Na lesích, polích i lukách ležel jemný, mihotající se opar horkého léta; nad hroby poletovali mouchy, komáři, jepice a leckdes jako mráček tančili a hromadili se ve vzduchu; na stromech hlasitě cvrlikali ptáci, cítíce blížící se večer. Stařec seděl v suché trávě nehnuté, jen někdy mávl rukou, by odehnal dotírající na něho hmyz. Odpočívalo se mu příjemně; bylo mu, jako by tu v horku a tichu letního podvečera měl usnouti a všeho se zhostiti.

Z dalekého obzoru černomodrých lesů a mlhavých údolů mezi vrcholy hor svezl se jeho zrak opět k hrobům: jak dlouho tu již Helena odpočívá! –Je tomu více než deset, ba třináct, čtrnáct let! A přesto má ji jasně před očima, jako by dosud žila; byla mu přece nejbližší, nejdražší, nejlépe si s ním rozuměla. V ní byl duch živý, duch poznání; že i ona se nedočkala rozluštění konečného knížkami pana Šťastného jako on a bratři! A jak dlouho, dlouho tu tlí otec… snad i kosti jeho již v prach pomalu se drolí…

Dosáhli oba již místa k odpočinutí stálému; jejich osoby proměnily se v zem, v trávu, ve zdivočilé ty květiny, jejichž vysokými stvoly večerní vánek teď hýbe. Došli účelu života; ale ne tak, jak pan Šťastný žádá; bylo jim přemáhati těžkosti a svízele rozumem, duchem živým. Ani on cíle nedosáhl; nedostalo se mu blaha, chtěl blažiti, ale odmítali jej skoro všichni, a teď je pro poškleb a na obtíž. Těm je lépe, kteří již v prach přecházejí a necítí nohu po nich šlapající – – Radostem života učil otec jeho a sestru, –

Helena mívala pravdu, těžko je učením tím se spravovati…

45°$

Pan Šťastný píše podle slavných učenců, že člověk je s vesmírem zajedno, že jest jeho malou částí: a tam dole kraj kypí a roste, klidně oddychuje, i tu mezi hroby vše jako by mírně se pousmívalo, a on, část toho velikého, věčného světa, svíjí se jako červ, jenž nemůže z místa.

Již se mu pěkně neodpočívalo, již nechtělo se mu usnouti; hněvivá trpkost, na chvilku jen uspaná, mučila jej znova; již vstával ze svého místa, když hrobník, dokonav svou práci, hlučně sbíral své náčiní, a ohlížeje se významně po Kvapilovi, pádnými kroky kráčel k mřížkovým vrátkům. Prohlížel si skoro š úsměškem starce, za nímž branku uzavřel; ten tu nebýval častým hostem, ten sem a do přilehlého domu Páně za mnoho let sotva jednou vkročí!

Jiří Koutný přibyl toho roku do rodiště svého až v srpnu; uhostil se tentokráte u nejmladší své sestry Mařky, veselé, usměvavé, co do letory nejvíce Vášovi podobné. Leč i její tvář se zachmuřila, když počal se vyptávati na strýce. Vypravovala, že je to u Kvapilů stále horší, strýček prý velmi trpí, ale přesto se hněvá, lituje-li jej kdo a chce-li ho těšiti. Nerad někoho k sobě pouští a nejneraději své domácí; urazil prý je také, když si k sobě pozval toho příštipkáře a žebráka Honzíčka a kamennosedlištského Pakostu, který skoro nepracuje, jen po krajině se toulá, a nadchnut jsa kořalkou, výtržnosti tropí. Ty prý u sebe častuje, k velikému pohoršení mladé panímámy Kvapilovy. Kromě nich přijde k němu leda Mlejnek z Pasek, – i rohovský Loukota mívá obavu, aby se tam s těmi nečistými žebráky nesetkal, –je přece v radě a dává na sobě záležet. Sama nebyla tam mnoho měsíců; a teď by se tam teprve neodhodlala, bratranec Kvapil sám vypravoval, že od Košnárova pohřbu jest tatínek ještě divnější, než býval, že se na nejen utrhuje a jim vyčítá.

Nedala se od bratra přesvědčiti, že Honzíček a Pakosta jsou lidé hodní, ač nešťastní, ke kterým již jejich zemřelá maminka se znala a jež podporovala. Nechtěla uvěřiti, že podpory zasluhují, naopak vyčítala Jiřímu, že tím, co on uděluje Honzíčkovi dle slibu svého jako malou penzičku

451$

a co Pakostovi dá, potká-li jej, jen maří těžce vydělaný svůj groš a u nich podporuje pití kořalky. Zanechal, aby hádce se vyhnul, rozprávky o strýci a jeho přátelích a šel si pohrát se sestřinou as pětiletou holčičkou, která svou bělounkou tváří drobných rysů a stříbrnými kadeřavými vlásky připomínala mu dávno ztracenou Růženku Lexovu.

Ale byl roztržit, myslel na strýce, na trapný jeho život; cítil povinnost co nejdříve jej navštíviti, a zase se ostýchal tam dojíti, vzpomínaje, jak byla s ním při poslední návštěvě rozmluva těžká, když ve všem pociťoval nemilou narážku. Nakonec si řekl, že není pomoci, že se k němu vypraví, jen co sobě po cestě trochu odpočine, a že si na slova svá dá pozor, aby nešťastného a popudlivého starce neroztesknil a nepohněval.

Nedošlo k tomu; byl sotva tři dny doma, když zrána vrátila se sestra z rynku všecka vyděšena, ve tváři změněna a lomíc rukama klesla na laje u kamen. Zsinalé její rty vyrážely ze sebe jakási nesrozumitelná slova, a teprve když křečovitý vzlykot její přecházel v pláč, bylo zřejmo, že štkají: „To je rána… to je rána… Pane Bože na nebesích –

– kdák by si tole byl pomyslil – – – Je to k víře nepodobno – – –“

Ani muž její, Novotný, pasíř, jenž pracoval u okna u svého stolku, ani Jiří, jenž vrátiv se z časné procházky v lese, snídal u velikého stolu v rohu, nevěděli, co se s ní děje; oba vstali, přiblížili se k ní a naléhavě se vyptávali, proč pláče, zdali jí kdo ublížil?

Tu nesouvisle, stále se třesouc, počala vypravovati, že jakmile vstoupila na náměstí, zpozorovala shluk lidu naproti vyhořelému rathouzu, a když rychle běžela, by zhlédla, co se děje, že sousedky k ní se hrnuly a vyptávaly se jí, co tomu říká? „Já ničehož nic neveděla, toť, dežpak my tu, – sme jako na samotě! Poudá Pečenková, tule Václavova sestřenice: ,Zastřelil se Kvapilů vejměník, šak vám přijde strejčkem – –‘ Já křikla, diu sem se nesvalila…”

Vypravování její o výkřiku jako by bylo vzbudilo ohlas; Jiří vykřikl též a zapotácel se leknutím: „Strýček Kvapil…”

452$

„Bude to ňáký hloupý povídání,” potřásal Novotný hlavou. „Cák by se střílel? Stojí nade hrobem, – šak ho smrt nemine! A nemá ani čím!“ Sedl si podle ženy na lavici, a hladě jí tvář, snažil se ji upokojiti.

„Ó má, má,“ odpovídal Jiří a hlas se mu v hrdle lámal. „Má pušku, památku po dědečkovi, zakládal si na ní, – měl ji zavěšenu nad postelí!”

„I dyť našinec s flintou ani neumí,” přel se švagr znovu.

„Strejček uměl; vypravoval, jak v roce osmačtyřicátém cvičil gardu – víte, že chtěli na Prahu –, a chodil taky za mladších let na hony – – “

„Ale že by se střílel? Nemůžu tomu srozumět, proč by to dál?”

„Je nemocen již tolik let, všecko mu již připadalo zatěžko – – Žil smutně a sám, nikdo s ním necítil, nikdo mu

nerozuměl, a jeho nejbližší nejméně. On sice vždy říkával, že musíme všecko rozumem, duchem přemáhat, – ale bylo toho již příliš, již nestačil – – “

Mladý muž stál uprostřed světnice s hlavou skloněnou; teď si ruku položil na oči, a než ji sendal, utřel si slzy, jež mimoděk stékaly mu po tváři. „Jen nevím, proč by právě teď jej byla síla opustila? Že by se byl tak roztesknil nad smrtí paseckého Košnára? Neslyšelas, Mařko, co a jak?” obrátil se k sestře, stále ještě plačící.

Tato prudce zakývala hlavou a podívala se na bratra plna úzkosti. „Měl snad mrzení nějaké?” ptal se Jiří nyní rovněž úzkostlivě, jako naplněn strašnými obavami. „Prosím tebe, seber se, povídej, ta nejistota je horší než co jiného!”

„Poudala Pečenková, a taky mladá Kvapilka to dosvědčila, dyž sem k nim přišla, že to bylo nejspíš skrzevá tu děvečku,” započala mladá žena, tlumíc svůj pláč. „Měli tam, Iříčku, vod vánoc ďouku, Filoménu, sirotka, a tu strejček ani cejtit nemoh. Říkal, že se mu pošklebuje, že mu dělá šecko naschvál, chtěl po nevěstě, aby ji vyhnala. Kvapilce se hodila, nechtěla i pustit, – toť, – ale neměla ji seuším k strejčkoj posílat. Včera prej se vo tu holku zasej s mladejma pohádali, a říkala Pečenková, že eště vo

453$

věci inší. A dneskom brzičko ráno ďouka ňáko neuctivě se strejčkem jednala, a dyž i napomenul, eště se mu pošklebovala a říkala kerýsi veršíčky, co štvanci za strejčkem zpívávali, – šak víš! Říkali v rynku, že se snad Jeník taky k tomu připletl a se smál. Strejček prej strh se zdi flintu – seděl eště na postýlku – a po děvečce – možná že i po bratránkoj střelil – –“

„A zastřelil je?“ ptal se Jiří tak zticha a těžce, že sotva mu bylo rozumět.

„Myslel, že je zastřelil, – holka křičela, že to bylo až v rynku slyšet, a utíkala tak zčerstva, že až na schodech brkla a dolů se svalila. A strejček stejně smejšlel, že je mrtvá, – snad měl z toho strach a lítost, a střelil sebe do spánku –“ Teď i Mařka šeptala, při hrozné zprávě vypovídaly jí rty znovu službu. „Dyž vyšla druhá rána, šla se

Kvapilka podívat – tak na to přišli –“

Dlouho mlčeli všichni. Mladá žena, choulíc se jako zimou na lavici, tiše plakala, muž její držel ji za ruku, potřásal rozvážně hlavou a cosi si šeptal pro sebe, Jiřímu zpod dlaně kanuly po zbledlých tvářích slzy. Z postele dosud rozestlané, jež stála v pozadí světnice naproti kamnům, vyhlédala bělokadeřavá hlavička Máninčina, jež očkama rozespalýma dívala se, co se tu děje a proč slyší maminku vzlykat.

„Vidělas jej?“ ozval se konečně Jiří.

„Nepustili mě, – říkal Jeník Kvapil, že to nejní podívání

pro ženskou – – Strejček byl zaživa zohavenej dost a dost,

ale teďkejc – hlavu prej má celou rozbitou – – “

„Půjdu tam – mě pustí,“ řekl mladý učitel náhle živěji a ohlížel se po klobouku, který si prve na lavici za stůl odhodil.

„Cák to ten strejček jenomej dál!“ vykřikla Mařka a lomila rukama. „Cák si nepomyslil na haňbu, do kerý přivede celičkej náš rod? Cák si nezpomenul, že na tole je trest boží věčnej?“

„Odhodil život, který mu byl již příliš obtížný,“ pravil Jiří ponuře a podíval se na sestru široce rozevřenýma očima tak hrdě a hněvivě, že až se zalekla. „Věčných trestů se

454$

strýček nebál, jelikož jim nevěřil, – byl to duch osvícený!” „Protože se nebál Boha a nevěřil v jeho moudrost a spravedlivost, proto to s ním tak daleko došlo!” horlila mladá žena. „Na věčnou vodplatu nedržel, ale lidskýho trestu se stejně strachoval, ináč by se nebyl střelil!”

„To nemyslím, Mařko; možno, že se sám před sebou zastyděl, že se dal unésti hněvem; ale nejspíše mu posměch té děvečky a urážlivé chování synovo dodalo, – byla to krůpěj poslední do přeplněného kalicha utrpení.”

Narazil si prudce klobouk na hlavu a ze dveří skoro utíkal. „Kdák by to řek, že se náš Iříček umí tak rozzlobit,” vzlykala Mařka. „Cák za tole já můžu? Je mně strejčka hrozně líto, ale nemůžu ho přecej chválit, že uďál našemu rodu hanbu? Toť, Iříček dycky byl s ním, byl tak vod maminky naučenej, – my spíš byli při tetičce.”

„Slejchal sem,” přiklonil se Novotný k své ženě, „že ani strejček Kvapil, ani náš pan učitel, ba ani nebožka tvoje maminka neměli tu pravou víru. Neříkám, že sou neznabozi, adamiti, třá se ledacos šustlo, ale ňákej háček v tom bude.”

„Maminka nebožka byla diuná – ale bála se Boha Hospodina, četla v bibli a písně a žalmy zpívala,” plakala rozteskněná žena. „Teďkejc, dyž to strejček uďál, bude celičkej náš rod vyhlašovanej za adamitskej a machometánskej! A pan farář stejně strejčkoj na funus nepude!”

„Toť neé,” potřásal Novotný rozvážlivě hlavou. „Budou s tím Kvapilovi mět vobtíž! Uslyšíme, co pan učitel přinese. Troufám, že im s tím pomůže.”

„Šak Jeník, bratránek, se hněval, tole že mu tatínek dělat neměl, že už toho snes moc, – ale to že je přesmíru. Snad to složí na Iříčka…”

Zdálo se opravdu, že se tak stalo. Mladý Koutný zůstal po celý den v městě a vrátil se teprve za soumraku, v tváři hluboce zasmušen, s očima vpadlýma a zprahlými, pootevřenými rty. Přiznal se, že po celý den skorem ničeho nejedl, jen ve velikém tom horku vždy něčeho osvěžujícího se napil, aby mohl opět dále pochůzky konati.

Mladá Novotná, jsouc jednak rozlítostněna bratrovým

455$

rozrušeným a skleslým vzezřením, jednak dychtivá zvěděti, jak pořídil, snášela mu rychle večeři, buchty, které k obědu přichystala, chléb, tvaroh k němu a mléko. Jiří pojedl několik soust, dychtivě se napil a počal pak odpovídati na sestřiny otázky, kde byl, co pořídil. „Bylo běhání po celý den, u starosty, u truhláře, musil jsem podávati zprávu úřadům. Jeden mne posílal k druhému a žádný nic nevěděl,” stýskal si.

„A co strejček –jak vypadá?” ptala se Mařka zajíkavě. „Mohla bych se přece podívat?”

„Raději toho nech. Je to smutná podívaná… Sám bych nejraději ten pohled zapomněl. Chci si představovati strýčka, jak byl za mladších let, když mě po maminčině smrti vypravoval do škol. Už by ho nikdo nepoznal, – jen ty husté kadeřavé vlasy mu zůstaly.”

„Já bych se nebála…”

„Nepustili by tě; zítra ráno přijde komise, všecko sepíše, vyšetří. A zvečera bude pohřeb; už jsme mu poručili hrob, bude ležet s dědečkem, – ale dáme to trochu dále vylámat. Jdu právě odtamtud.”

„A u pana faráře na evangelický faře’s eště nebyl?” ptala se ostýchavě.

„Pan farář by nešel, když se strýček samovolně života zbavil. A je to dobře tak! Nepřál si nikdy kněžského průvodu, ani řečí, ani zpěvu, nechtěl se ve smrti znát k té církvi, které se zaživa vyhýbal. Kdyby o tom věděl, schválil by nám, že jsme to tak zařídili. Vždycky vám holkám měl za zlé, že jste na něm vynutily, aby byla maminka pochována jako pravověrná evanjelička, nikoli jako sestra.”

Mařka rozhlédla se ustrašeně, neslyší-li bratra nikdo; leč byli sami, Novotný ještě před návratem švagrovým šel k faktoru odvádět práci a nakoupit potřeb a dosud se nevrátil. V napolo odestlané posteli spala tiše Mánička. „Pro Boha a Ježíše ukřižovaného tě prosím, bratře, nedělej z naší matky neznabožku! Už mi dnes náš vyčítal, že ledacos zaslechl. Maminka byla žena pobožná a spravedlivá!”

„Byla, ale nešla tou cestou vyšlapanou, spravovala se ro—

456$

zumem svým…“ Zamyslil se a skoro mimoděk uschoval tvář do dlaní a dlouho nemluvil.

„Jez přecej, Iříčku, sáms poudal, žes neobědval, – seslábneš přeukrutně.“

„Myslil jsem, že jsem velmi hladov, ale sousta mi v ústech

rostou. Jsem příliš rozčilen – – Byl to strašný den, a zítra

bude druhý…“

„Smejšlím, že by si pan farář dal přecej říct, – strejček byl váženej soused ryneckej, měl známosti, pučoval knihy, noviny, – málokerej soused se mu vyrounal, – a teďkejc má bejt zarabanej jenomej tak – Pán Bůh mi vodpusť, jako zvíře ňáký – a za večera!“ naříkala žena.

„Udělali jsme to tak, aby nebylo hluku a pozdvižení. Kdo si ho vážil a ho miloval, vyprovodí jej i za večera a bez pana faráře.”

Mařka přece nesouhlasila a také muž její, když po svém návratu vše vyslechl, namítl, že to není v pořádku a že se měli alespoň pokusit, již pro rod Kvapilův, Koutných, Kučerův a Kulhavých, z něhož pocházela nebožka Kvapilka, které všechny byly v městečku a okolních vesnicích velmi rozšířeny.

Mladý učitel se však naléháním tím ani jiných přátel a sousedů nedal pohnouti; byl rád, že s jeho návrhem souhlasí syn a dědic strýcův, jenž ve svém hněvu nad otcovým skutkem vítal účastenství bratrancovo, zbavující ho mnoha nejvýše trapných povinností. Z dcer ona v místě provdaná bědovala sice, že bude pantáta tak odbyt, byla však umlčena švagrovou, která důvěrně jí radila, aby tomu byla povděčna, čím dříve se vše ukončí, čím méně se hluku nadělá, tím že bude lépe pro celý rod. Druhá dcera obdržela zprávu příliš pozdě.

Po vykonané komisi bylo rychle se rozkládající tělo bratrovo zabedněno do rakve a po humnech odvezeno do maličké márnice evangelického hřbitova, na němž Kvapil ještě před málo týdny ukryt ve vysoké trávě dumal o svém těžkém životě a jeho cílech.

Byl horký den, mraky se shlukovaly a zase rozestupovaly, očekávaná bouře se nestrhla, ale slunce ještě vysoko nad

457$

obzorem zapadlo do šeda a soumrak nastal Časně, již po sedmé hodině. Hrobník, obávaje se vichřice, spěchal s vykopáváním a vylamováním hrobu; Jiří při něm stál a dohlížel a za jeho pomoci složil vetché kosti dědovy do pěkného bílého šátku, který odevzdala mu k tomu účelu nejstarší sestra Anička.

Uložil uzlíček za nejbližší kámen; však již se počali scházeti účastníci pohřbu, nebožtíkovy děti i poručenci a jejich rodiny, Loukota rohovský, mladý Haněl, kožešníka Kostlána synovec, a k překvapení Jiříkovu všichni bratři, „synové ducha čistého živého”, co jich bylo v okolí. Honzíček, příštipkář a žebrák, jenž „pana školmistra” včera náhodou potkal a od něho se dověděl, co se s bratrem Kvapilem stalo, nedbal své chybné a oteklé nohy a oběhal své spoluvěrce v okolních obcích. Nebyl by to snad ani dokázal, kdyby nebyl se potkal v Budislavi s Pakostou, jenž za něho na Paseky a do Končoviny došel. Přišli Mlejnek s obrovským Mackem a s Vávrou, katolíkem a věrným „pana Šťastnýho” čtenářem; přemluvili i Kubika, aby doprovodil kamaráda kdysi tak oblíbeného; s Pakostou dostavil se jeho zeť Karlička a jiný abrahamita z Budislavi, Sára; ba i do městečka za Zderadovem dobelhal se Honzíček a přivolal odtamtud Lexu.

Mlynář zestárl a změnil se téměř k nepoznání; dlouhé vlasy úplně zbělely, šíje se nahrbila a lícní kosti vyvstaly nepřirozeně v krásném a bohatýrském kdysi obličeji. Přistoupil hned k Jiřímu, silně mu potřásl rukou a sděloval mu, že je stále sám, že mlynářka už do Zderadova nechodí, poněvadž letos zjara sama k Růžence pod kámen si ulehla. „Už bych taky chtěl ležet zakopanej něhde v lesi, skorem tvýmu strejcovi to vodpočinutí nepřeju.”

Co si takto šeptali, přidal se k nim Mlejnek: „Pane školmistr, už abychme bratra vynesli, ináč ani na cestu vidět nebudeme. Měsíc nešeří ani hvězdy – táhne bouřka neboli dýšť.“

„Myslil jsem na to, že bude tma, opatřil jsem pochodně. Strýček na ně držel při slavnostech, měl je uschovány, věděl jsem o nich.“

458$

„To je dobře. A, pane školmistr, mohli bychme mu zazpívat naši písmičku ,Myslíte všichni, že dobře máte‘ anebo žalm čtyřiavosumdesátý. Dyž strejc Košnár umřel, zazlíval nám bratr Kvapil, že sme brali faráře a zpěváky, říkal, že sme měli zpívat ty dvě písmičky.“

„Žalm čtyřiaosmdesátý měl strýček rád, to vím. Hrával jsem mu jej na housle a mamince taky. To můžeme.”

„Ten se přeukrutně mezivá náma zpívá, umíme ho šickni,” dotvrzoval Mlejnek a již se s Mackem, Jiřím a Kvapilovým synem Janem ubírali do márnice v koutě přikrčené a společně rakev na márách vynášeli. Byla prostá, tmavě natřená, kalichem ozdobená; žádný příkrov ji nezahaloval. Nastala zatím skorem úplná tma, i několik vyskočivších hvězd zmizelo za mraky a jakýsi kvílivý větřík lomcoval nad hřbitovem korunami vysokých stromů. Když Jiří rozsvítil s pomocí Honzíčkovou přinesené čtyři pochodně a bratřím je podal, plápolalo a třepetalo se jejich červenavé světlo a brzy zahaloval dusivý kouř muže stojící kolem már a při otevřeném hrobě. Neurčité obrysy pomníků, keřů, hrobů a květinových chomáčů stávaly se v mihotavém plápolám kalných plamenů ještě matnějšími, hrozivějšími; někdy zasvítila blízká pochodeň i do tmavé jámy a světlo její odrazilo se od hlatě žulové skály, jež drala se na povrch sypkou hlínou, aneb zasáhlo bílý uzlíček s kostmi dědovými, jež hrobník již uložil do jednoho koutku.

Jiří stiskl Mlejnkovi loket a pobídl jej, by začali zpívat; sám první měkkým, lahodným hlasem intonoval nejmilejší žalm strýcův a všichni muži, po chvilce i ženy nesmělými hlasy svými, zpívali jednotlivé sloky:

{Věčný Bože, silný v boji,

jak jsou příbytkové tvoji

rozkošní a nejmilostnější!

A protož touží má duše

po tvých síňcích v každém čase,

ó Pane nejžádostivější,

duch i tělo mé k živému

pleše k tobě, Bohu svému.}

459$

A dále:

{Blaze těm, jenž moci, síly

od tebe v srdce nabyli,

a přes údolí světa jdouce,

po tvých stezkách s ochotností

žížně, hladu, zhoubců zlosti,

i všech se bíd odvažujíce,

byť jim bylo i hledati

studnic neb dešťů čekati.}

A konečně:

{Tys štít každého věrného,

viz pomazaného svého;

s tebou jediný den prodlíti

lépe jest než jinde tisíc,

jáť sobě žádám mnohem víc

vrat domu Páně strážným býti

než uprostřed bezbožníků

pánem nádherných příbytků.}

Když dozpívali ty tři sloky, uchopili se muži rakve a uložili ji ve skalný hrob; mlynář Lexa, jenž dostal se v blízkost Jiřího, díval se dlouze do zpola vyplněné jámy: „Troufám, že by se s toule písničkou už nesrounával. Zapřel Nejvyššího, netoužil už po příbytcích jeho.“ Mladý učitel zavrtěl hlavou a šeptal navzájem: „Zaměňte, mlynáři, slova Bůh a Nejvyšší duchem světa, všehomírem, pravdou, a zase se se strýcem ve víře setkáte. On jistě odvážil se všech běd, šel stezkami těžkými, aby mohl přebývati v síňcích pravdy.”

V plápolání pochodní viděl nejasně, jak naproti němu Pakosta, jehož bělavá plátěná halena odrážela se i v polotemnu od tmavého šatu ostatních, smlouvá cosi s Honzíčkem žebrákem a s Mlejnkem; za málo okamžiků se mu vysvětlilo, oč se jednalo: píseň abrahamitů, i jemu známá, s refrénem „Bůh je s člověkem spojený, všemi Písmy potvrzený, Jan vám to zjeví, že jinak není“ zazněla nad hrobem.

Teď zpívali jen blouznivci; ostatní, dcery Koutných, děti Kvapilovy, Loukota a Haněl podiveně a skoro ustrašeně naslouchali. Přezpívali pouze první dvě sloky; když hrob—

460$

ník, jenž házel vykopané hrudy na rakev, uvědomil si obsah písně, položil lopatu, a přistoupiv k synu nebožtíkovu, jehož považoval za zástupce rodiny a nakladatele pohřbu, pravil mu polohlasně: „Pane Kvapil, tole bejt nemůže! Sme přecej na hřbitově církve evanjelicko-reformovanej, – žalmy, toť jo, – ale aby tu Pakosta adamitský písmičky zpíval, – to by dvojctihodný pán i presbyteři se hněvali, to bych byl vybroukanej!“

Mladý Kvapil, jehož tato „adamitská“ okázalost rovněž netěšila, hned se obrátil k bratranci a žádal ho, by ten zpěv překazil, že to na hřbitově není dovoleno.

Jiří již si všiml počínání si hrobníkova a laskavě řekl Pakostovi, jenž zprvu tvrdošíjně dále zpíval: „Žene se noc, bratře, a déšť, – máš na Sedliště daleko, – nech toho, zazpíváš strejčkovi podruhé!”

Když zpěv přestal, hodili všichni po hroudě na rakev Kvapilovu a spěšně se vzdalovali. Jiří s bratřími ještě nad ní postál: „Říkal o sobě, že jako poutník dlouho světem a životem chodil a že si již ničeho nežádá, ani jídla, ani pití, ani veselí, jen místa, kam by mohl ulehnouti a si odpočinouti. Došel místa toho! Dobrý boj bojoval a bude se mu dobře odpočívati! A my budeme vzpomínati!”

„Budeme,” šeptali Mlejnek, Lexa a Kubík; a Pakosta počal nad hrobem řečniti: „Nedočkals, bratře, příchodu krále marokánskýho, který zbuduje říši živého pokoje! Ale on přijde, blýskati se bude a svět zůstane předěšený. Tenkrát k panování dojdou synové boží, synové ducha živého!”

Hrobník netrpělivě sebou hnul a hřmotněji rýpal lopatou do navršené hlíny. „Zhasněme pochodně až na jednu,” vybízel Jiří Mlejnka, jenž stál poblíže; učinili tak, a všecko kolem nich, i zpola zaházený hrob, zatonulo ve tmě. Za hřbitovní zdí zjevil se obzor pokrytý roztrhanými mraky, jimiž tu tam dralo se světlejší místo; obrysy městečka, jeho domů, věží a jednotlivých vysokých stromů, obrysy okolních lesů i vzdálenějších, dnes po celý den neviditelných hor splývaly v jedinou čerň; jen světélka v městských domcích, ve vesničkách a samotách do lesů roztroušených vyskakovala jako červené, ohnivé jiskérky. Když vítr zadul

461$

silněji, mihotaly se jiskřičky divočeji; pak zasvitly mezi mraky jednotlivé krátké blesky a daleké hřímání je sprovázelo.

„Zasypu hrob zrána, je dlouho a bouřka se přibližuje,” naléhal hrobník, pospíchaje k mřížovým vrátkům.

Jiří zhasl i poslední pochodeň a vystoupil s bratry z vrátek. „Nevím, jak se dostanete domů,” staral se.

„Pakosta přespí u Honzíčka, já tu v městě mám známosti, vyspím se tu s Lexou a Paseckejma. Snad se eště zejtřejší den uvidíme,” loučil se Mlejnek a odcházel po kopci. Jiří chtěl se dáti za ním, když kdosi se dotkl jeho lokte. „Čekáme tu na tebe, Iříčku, na krchově už nám bylo ouzko.”

Poznal hlas Mařčin a za okamžik rozeznal vedle vrátek i obrysy postavy její a švagrovy. Vzala jej za ruku: „Poďvej se,” a ukazovala vzhůru k faře, „pan farář istotně vás slyšel zpívat! Jenomej aby se nemrzel, – sestřenice Kvapilka se dost zhrozila!”

Mladý učitel pohlédl k faře, která od doby, kdy konal se tu násilný křest Pakostova vnuka, vzrostla o poschodí. Tma byla tak hustá, že zcela dobře bylo znáti matně osvětlenou plochu prostranného okna, v němž vítr hýbal záclonami a v němž postava jakási stála, opřena jsouc o polštář.

Připadlo mu, jak asi soudí přísný duchovní o pohřbu blouznivce, jenž sám životu konec učinil, ale nehovořil o tom s manžely Novotnými. Šli mlčky a rychle podle sebe, jen když silněji zahřmělo a jasněji blesk jim osvítil cestu, sdělovali si své obavy, dojdou-li za sucha. Došli, leč sotvaže ulehli, bily proudy deště do okének jejich a do střech městečka, bičovaly vysoké stromy na hřbitově, omývaly pomníky a rozlévaly se potoky a stružkami mezi hroby.

«23»

Mladý farář v podhorském městečku si pravil, že jeho úsilí o vykořenění bludů a přeměnu stoupenců blouznilství nebude přece marno; že vytrhá koukol, jenž do ohně bude

462$

uvržen, a že pak širý jeho lán utěšeně bude rozkvétati a líbiti se oku Hospodinovu.

Strašný konec blouznivce otřásl členy rodiny tak, že ještě zanícenějšími stali se křesťany a věrněji oddanými faře, zvláště od doby, kdy nynější hospodář u Kvapilů zvolen byl presbyterem. O jeho otci nikdo nemluvil, všichni se zmínce o něm spíše vyhýbali, takže se zdálo, jako by tu nikdy nebyl žil.

Mladý učitel, jenž faráři před lety tolik nadělal nesnází nebezpečným svým smýšlením, dosud působí daleko ve středních Čechách a od doby, co se oženil a o četné děti se stará, ještě řidčeji zajíždí o prázdninách do rodiště.

Žebrák Honzíček také již zemřel, as osm let po Kvapilovi; farář šel jej navštívit do pastoušky, odkud prastarý příštipkář již mnoho měsíců nevycházel, jsa nečistotou, která jej pokrývala a užírala, hrůzou svých spolubydlících. Duchovní přemohl svou ošklivost, chtěl neduživce potěšit, povznést, – ale byl odmítnut.

Starý žebrák měkce prosil za odpuštění, že nemůže „dvojctihodného panáčka” vyslechnout: „Sem tomu naučenej, že člověk, dyž je z ducha, nepotřebuje žádnýho pomáhače a prostředníka mezivá sebou a Nejvyšším. Já v duchu a pravdě stále přebejvám a duch ve mně. S ním se spojím dočista, až bude vůle Nejvyššího.”

Když mu farář horlivě namítal, že projevuje pýchu nehodnou křesťana, že žádný člověk hříšný k Hospodinu vejíti nemůže vlastní vůlí a zásluhou, nýbrž jen zásluhou a krví Spasitele našeho, usmíval se žebrák klidně, vrtěl svou velikou, neforemnou hlavou a konečně odpovídal uctivě: „Neráčej se na mě hněvat, – my dokonca ináč tomu věříme.” Duchovní odcházel dosti brzy, přesvědčiv se, že jest tu zbytečný. Chudákům z pastoušky, kteří jej doprovázeli, projevil své podivení, že je Honzíček tak dlouho živ, že nezemřel vysílením, hlady, když nyní po prosbě choditi nemůže; a tu se dověděl, že dostává odněkud od Prahy, nejspíše prý od pana školmistra Koutného, každých čtrnácte dní malou částku peněžní a za tu prý mu některá žena potravin nakoupí a trochu poslouží.

463$

Farář viděl v tom ne sebezapření učitele, zajisté dosti omezenými prostředky opatřeného, ale houževnaté spojení všech blouznilstvím nakažených údů křesťanských církví. Neopouštějí sebe, vědouce, že ostatní všichni jimi opovrhují a že sám Bůh je opustil, ba trestajícím prstem svým je poznamenal.

Ukázalo se to zase na paseckém Mlejnkovi, zvaném kolportér, jenž nakonec, špatnými, ateistickými knihami jsa pokažen, již ani v duši nesmrtelnou nevěřil jako Honzíček a Pakosta z Kamenných Sedlišť a zcela veřejně se k tomu znal; formanil se svou Luckou bezstarostně, spoléhaje na svou sílu a obratnost, – a náhle nalezli jej po ránu kdesi na příkré silnici s přeraženými údy pod převrženým vozem. Žena jeho nevzepřela se pohřbu dle ritu evangelicko-reformovaného, jak farář a presbyteři i kostelník s určitostí očekávali, nýbrž všecka jsouc zkrušena, pokorně přišla poprosit, by dvojctihodný pán jejího nešťastného muže vyprovodil.

Duchovní pokládal pohřeb kolportérův za vhodnou příležitost, aby za řeči i v Mlejnkově chalupě, i za kázání v kostele, i u hrobu svým duším náležitě vyložil, jak jen plná, oddaná víra, žádnými výstřelky nezhyzděná, učiní člověka šťastným na tomto světě, pojistí mu milost a slitování boží a věčnou blaženost v příbytcích Hospodinových. Kázal, že je chvalitebno, když člověk nevědomý snaží se vzdělávati sebe písmy; ale že má v sebe přijímati vědění, které živí a utěšuje, nikoli které nadýmá a otravuje, vybírati si knihy božským duchem naplněné, nikoli rukou ďábla napsané. Vykládal dále, že se zdá, jako by hrozná byla smrt člověka v plné práci a síle, který byl milý a potřebný mnohým; ale že Bůh Hospodin zajisté věděl, proč k sobě povolal tohoto náhle zemřelého, že věděl, proč místo jeho chce míti prázdné. Veliké jsou účely jeho a cesty jeho nevyzpytatelné, a proto ti, kdož dnes trnou a truchlí, raději by měli se radovati a Boha chváliti.

Za řeči náhodou vzhlédl nad nízko skloněné hlavy zarmoucených účastníků pohřbu, a tu setkal se s tváří muže obrovské postavy, jenž hněvivě po něm blýskal očima a

464$

jednu ruku svíral v pěst. Neznal ho a jen vytušil v něm přítele nebožtíkova, též blouznivce; leč nespatřil ho pak nikdy již, – snad se mýlil, snad jen náhodou přišel do této končiny a neprzní jeho věrné stádo.

Zbývá jen Pakosta, tulák, žebrák, opilec, jemuž jedni se smějí, jehož jiní se štítí.

A nad Kubíkem paseckým dá Bůh že zvítězí on! Bude to těžké, velmi těžké! A kdyby nebylo té hodné jeho ženy a všeho toho neštěstí, jež do Kubíková rodu od několika roků stále bilo jako blesky do vysokých stromů v paseckýčh lesích Na ostrově, – snad by všecky ty četné pochůzky na Paseky, všecky výklady a domluvy přece byly marný.

Po léta domlouvala mu jeho pomocnice, jak ji po adamitsku nazýval, aby s farářem se poradil, s ním promluvil; ona chodila do domu Páně často, i na faře se stavěla a vždy si stěžovala, jak je manžel neústupný a jakými podivnými řečmi ji odbývá.

Nepodařilo se jí duchovního do své chalupy uvésti, až když dcera Milča zhasla po osmiletém, skoro v ustavičné neduživosti stráveném manželství. Tu přece při farářově slavnostní a dojemné řeči o mladistvé nešťastné matce a manželce, při níž celé Paseky v slzách se rozplývaly, neodešel, tiše ji vyslechl a pak k pobídce ženině a zeťově i nesměle mu poděkoval.

Ztratil obě děti, neboť syn zůstával i nyní, po více než deseti letech, nezvěstným. Ale kdežto jeho pomocnice jen u Boha slitovníka a jeho jednorozeného syna, nejlaskavějšího beránka, hledala útočiště ve své opuštěnosti, zůstával Kubík stále zatvrzelým, mlčenlivým, a ani žena nevěděla, co se v něm děje, neboť rozhovoříval se leda nad svými knížkami, když byl na sadě neb v sednici úplně sám.

Neobměkčil se ani tehdy, když na staré manžele Rubikovy nová rána dopadla: zeť, Petr Hladík, nechtěje stále ve vdovství trvati, oženil se podruhé a přivedl do stavení zcela cizí ženskou. Nesměli mu brániti, měl k tomu plné právo; již za Milčina života byl na chalupě polovičním zápisníkem, vloživ v ni podíl svůj od otce mu vyplacený; když mladá žena zemřela, stal se spolu se synáčkem Bohu—

465$

milkem dědicem jejím, takže živnost náležela mu ze tří čtvrtin a on poskytoval bývalým majitelům na ní vejminek, maje zároveň povinnost vyplatiti Toníkovi neb jeho potomkům podíl jeho, – kdyby se přihlásili.

Mladá Hladíková byla žena tichá, spíše zasmušilá; přicházela na Kubíkovu živnost s obavou, že to se starými nebude dělat dobrotu, a úzkostně se vyhýbala každému šváru, ale jinak zase si Kateřinu Kubíkovou nenadcházela, řkouc si, že nemá proč, že pracuje, ba těžce pracuje, a kromě do muže že jí do nikoho na chalupě nic není. Chovala se ke Kubíkové zdrženlivě, málo k ní mluvila, což si tato vykládala jako pýchu, jako opovážlivost od holky, která vdala se skorem bez krejcaru do pěkného místa, náležejícího její nešťastné, před časem zhynulé dceři.

Bylo neveselo po celý den v prostranné sednici u Kubíků, o niž se, poněvadž nebylo ani chaloupky, ani výměnkářské sekničky, mladí se starými dělili; jen zvečera, když se Hladík vrátil a ke společnému stolu zasedl, roztálo trochu ledové ovzduší: mladý hospodář měl se laskavě i k ženě své, i k paňmámě a pantátovi, v nichž ctil bývalé majetníky i lidi nešťastné.

Všem bylo za přítomnosti hospodářovy lehčeji; jen Bohumílek se, jak nejdřív mohl, uklidil na pec ke spaní, on se otce bával, nestrpělť mu tento jeho kousků jako prarodiče a nevlastní matka. Chlapec, i když z dětských let vyrůstal, zachoval si krásu matčinu a sílu a mrštnost rodu Hladíkova; všude se líbil, všude mu vyhověli, nejen doma, kde, jsouce neštěstím sklíčeni, v ničem mu meze nekladli. Dospíval v hocha bujného, pánovitého, o jehož odvážných kouscích se záhy na Pasekách vypravovalo. Macecha, věrna jsouc svému předsevzetí, že se do ničeho nebude plésti, nechala ho býti a nikdy mu nedomluvila; dala mu dosyta najísti, spravila na něho – a dost; Kubík, děd jeho, nevšímal si chlapce nikdy mnoho, babička byla na jeho pěkný vzhled, na jeho sílu a odvahu pyšná a neuvěřila, žaloval-li někdo na Mílka, že mu na štěpech a hrušních několik větví zlomil, v plotě odstávky vylámal, kamením střechu neb okénko rozbil a káčatům neb kuřatům krky

466$

zakroutil. Viděla v něm jedinou naději vymírajícího rodu, a způsobil-li jí neposedností neb vzdorem sebevětší mrzutost, těšila sebe, že to věkem u něho přejde.

A když z druhého manželství Hladíkova dostavovaly se ponenáhlu děti, nejprve děvče, pak hoch, a po sednici počaly se batoliti, tu milovala hocha ještě více a děti mladé panímámy považovala za nevítané vetřelce, kteří se roztahovali na místě určeném dětem její Milči, pro nemoc této nezrozeným.

Petr Hladík byl stále tak velice zaměstnán hospodářstvím, že o chlapci skoro nevěděl; přikoupil polí a luk a na práci se ženou skorem nestačil. Na čeledína, ba ani na děvečku živnost nevynášela, zvláště uhodil-li nepříznivý rok, smetla-li zjara voda od lesů se ženoucí nevysokou prsť aneb zkazily-li bouře, které na vysoko položených, ohromnými lesy obklopených Pasekách bývaly neobyčejně častý a zhoubný, svízelně docílenou úrodu. Tkalcovinu neprovozoval, výminek byl značný, členů rodiny přibývalo a bylo třeba vždy pomýšleti na to, že by se Toník mohl přece vrátiti aneb za něho někdo přihlásiti. činil se, že se tomu lidé na Pasekách až divili, ale na vychování chlapce mu ovšem času nezbývalo.

Dobrosrdečný Kubík uznával Petrovu píli; chválil jej někdy i Kateřině, čímž ji velice na sebe popudil, neboť co se zeť znovu oženil, ztratil u ní všecku téměř lásku! Vyčítala mu tajně, že mohl míti dosti na Milče, ona že mu mohla hospodařiti, – aneb že měl se vrátiti do rodného půlstatku a nepřiváděti jí sem cizí ženskou a její děti.

Byli-li manželé Hladíkovi na poli neb zaměstnáni někde venku, dlouhé o tom vedla hovory s mužem; malá nevlastní vnoučata jí nerozuměla, jen Bohumílek sem tam něco pochytil a byl pak k maceše ještě neuctivější a vzdorovitější.

Kubík nesrovnával se s pomocnicí svou; k jejím nářkům, co to Bůh na ně dopustil, za jaká provinění že je trestá, zase odpovídal, že všecko má svoji přirozenou příčinu, že na světě se děje vše dle nezměnitelných zákonů, – jak se to u nich stalo, tak se stát musilo, – ač, jak připouštěl, je těžko to nésti.

467$

Plakával s ní o Toníka, o Milču, měl je právě tak rád jako žena; ale dostával se s ní do sporu, když ve svém zoufalém stesku vrátila se ke své důvěře v Boha a volala, že jim Hospodin přece pomůže, Bohumilkovi dá štěstí za ně za všecky, takže zase on bude panovati nad chalupou, – a jim nahradí v nebeském království věčnými radostmi trápení pozemské. Tu popíral Boha, nebe, radosti duše, těla zbavené. Leč cítil se přitom hrozně nešťastným; nic a nikdo nemohl mu dáti útěchy, jeho knížky jedna druhou vyvracely a pravily stále totéž, s bratřími se smluviti nemohl. Košnár i Kvapil byli mrtvi, konečně i Mlejnek zahynul, a Pakosta byl několikráte i Kateřinou, i hospodáři tak rázně u Kubíků odbyt, že více si k druhovi netroufal.

Silněji než předtím počal své pomocnici záviděti, že v ní není tak prázdno, že přece v něco doufá a něčím se těší; vzpomínal, že mu tak těžko nebývalo, dokud knížky nezbavily ho víry v ducha čistého, živého, že tehdy radostně snášel s otcem a dědem pronásledování ouřadů i far, daně odpíral, tajně a s velikými překážkami k hodům lásky se dostavoval. Káral sebe pak, že neváží si dokázané a poznané pravdy, poněvadž se mu stala kamenem, nikoli chlebem živným.

Vzpomínkami na minulost bratří a sester mimoděk byl přiveden k vědomí, že žádný z nich, právě jako on, nedošel spokojenosti a štěstí. Faimon, Lexovi, Kvapil, Mlejnkův a Košnárův rod, Pakosta a ten mladý školmistr – všichni snažili se žíti v živém pokoji, – ale svět je trestal a trestá napořád.

Hloubal o příčinách toho všeho, o „přirozených zákonech”, jak stálo v knížkách pana Šťastného; ale nenalézal je vždy, ba málokdy, ač před ženou s takovou určitostí tvrdíval, že se všecko stalo, jak se státi musilo. I připadalo mu, že je v tom přece nějaký zákon veliký, nedokazatelný, vůle někoho, proti němuž není vzepření, a s trpkostí opakoval si, co řekla Kateřina o trestu, a zase o slitování…

V době největšího duševního neklidu Kubíková splnilo se neočekávaným způsobem přání jeho pomocnice, aby Bohumílek stal se pánem nad chalupou: v osadě vypukl

468$

tyfus a z lidí silných a zdravých, jichž se zákeřná nemoc zmocnila, nechávajíc staré neduživce na pokoji, byl i Petr Hladík. Nekladl na své churavění žádnou váhu, domníval se, že nemoc přechodí, vždyť teď, v parném létě, nemůže přece ulehnouti, – a byl jí sklácen skoro obratem ruky, ještě než přivolali k němu z daleka lékaře.

Žena jeho nechtěla na chalupě zůstati; cítila se tu po mužově odchodu zcela cizí a obávala se bujného, nezkroceného Mílka. U soudu uděláno to tím způsobem, že Mílek převezme živnost, rodiče jeho matky že za nezletilosti jeho budou hospodařiti a penězi na chalupu vypůjčenými že vdově a dětem z druhého manželství vyplacen bude celkem skrovný jejich podíl. Vrátila se s dětmi do městečka, odkud pocházela, a žila s nimi opět u rodičů svých. Kubíkovým se takměř odcizila, zřídkakdy k nim přišla a jen někdy před kostelem promluvila s tchyní svého nebožtíka.

Ta záhy poznala, jak pošetilé bylo její přání, aby vrátila se chalupa krvi Kubíkově. Bez zetě nebyla živnost ničím, jen jeho prací a rozhledem stála a prospívala. Muž její ani zamlada hospodářství si mnoho nehleděl, zabývaje se spíše řemeslem a nemaje sil; ona, co byla na výminku, a zvláště od nového sňatku Hladíkova, mnohé zapomněla a jiného opět si nevšimla.

Bohumílek, hoch v době otcovy smrti sotva patnáctiletý, nerozuměl ničemu a přes svou tělesnou sílu byl málo platen. Kubíkové nezbývalo než větší část polí a luk pronajmouti; i to, co si ponechala, působilo jí spolu s ošetřováním dobytka dosti nesnází, – stále byla nucena cizí lidi najímati a vypláceti – a o hotový groš bylo teď u Kubíků zvláště zle! Tkalcovina již nepřinášela peněz do stavení a větší díl nájmu padl vždy na úroky z učiněného dluhu. Již si Kubíková umiňovala, že prodá les březinku, k chalupě náležející, soused o ni stojí, oni jí nepotřebují, k poražení není, a i kdyby Mílek jednou stavěti chtěl, mají ještě kousek vysokého lesa u panských hranic. Neměla březinku nikdy ráda, po léta o ní nezavadila, již pro tu sekuř Pešavovu!

Na tu si ani vzpomenouti nesměla! Kdežto na ně, Kubíkovy, Pán Bůh toho dopouštěl tolik, měli se Pešavovi dobře

469$

jako předtím nikdy. V Sodomkově pazderce již nebydlili, koupili si vlastní stavení, dali na ně slušnou opravu a Pavlík se na ně i oženil. Dělal teď hospodáře, jen někdy v zimě a zjara, když jej páni fořti pěkně poprosili a mu slíbili, že jej pitím vyčastují, šel do lesa drva kácet. Přál si, právě jako rodiče, v šenku byl častým hostem, zpíval rozpustilé písničky, jimž se na vojně a v Praze naučil, koulel, hrál v karty a rval se jako dříve. Jeho žena i stará Pešavka měly nevídaného šatstva a prádla od Manči odloženého, že se na to chodily pasecké panímámy a ďouky až dívat.

Starý Pešava stále ještě hrál na flašinet, vynášelo mu to, pěkně se šatil, lépe než nejpilnější hospodáři; proroctví, že on a jeho příbuzenstvo přijdou jednou obci na krk, nechtělo se jaksi plniti, zdroje Mančina bohatství byly, jak se zdálo, nevyčerpatelný.

Mladá Pešavka vypravovala, že se švagrové už teď neříká slečna Vanda, nýbrž „madam” jako velikým paním; a to ne proto, že se vdala – ona že oddavkami pohrdá! –, ale že už je sama paní v tom lokálu, kde měla službu, a že má teď slečen, kterým rozkazuje, „celej kaloun”. Ba, naznačovala tajemně, že se švagrová snad vrátí do Čech, že ji to v tom Hamburku již mrzí, peněz že má dost, že jich chce užít doma, – tady že se za ně také více koupí.

To vše věděla a slyšela Kubíková a srdce jí trpkostí přetékalo nad neslýchanou nespravedlností, kterou Bůh Hospodin ve svých nevyzpytatelných úmyslech připouští. Manča je živa v nepravostech tam v té Sodomě kolik let, a chuděra Toník, sotvaže o ni zavadil, už zahynul. Oni se nuzují, starostí sotva usínají, a taková má peněz jako šupek, ani neví, co s nimi. Ať rozhazuje plnýma rukama, přece jich neubývá, – u nich tak těžko nahraditi, co Bohumílek utrácí!

A hoch utrácel nemálo. Myšlénka, že stal se náhle majitelem usedlosti, vstoupila mu k hlavě, domníval se, že má značné jmění, že si smí všeho dopřáti. Kouřil a pil na dluh, později počal choditi i k muzikám, náruživě do dne tancoval a děvčata častoval. Babičce byla zprvu nápadna jeho nenadálá bledost a skleslost; když se pak dověděla, jak si

470$

vede, napomínala, prosila. Leč neměla-li nad ním vlády dříve, teď, když si smyslil, že ona jest u něho vlastně výminkářkou, tedy do jisté míry z milosti, neplatilo slovo její již docela nic.

Nemohla pochopiti, kde se u nich nabral takový zbůjník; vždyť je svým chováním věru spíše do rodu Pešavova podoben, jako by byl synem Pavlíkovým, nikoli hodného Petra Hladíka. Nechtěla si přiznati, že hochova bujnost vzala vznik v trudných letech minulých a že ona sama svým obdivem a hýčkáním z veliké části ji zavinila.

Hořce si pravívala, že není již k ničemu, jen ke dření; ten, kterému se obětuje, kterého měla nejraději, ji má v nevážnosti a svou lehkomyslností maří všecku její námahu. Zoufale plakávala i při práci, i když za řídkých chvilek oddechu byla se zasmušilým svým mužem sama ve světnici, veliké, tmavé a rozsáhlé, která se tak nenadále vyprázdnila. A Kubík plakal s ní, neodporoval jí, netěšil jí, neboť odchod zeťův a všecky jím nastalé starosti a nehody jako by byly zničily poslední jeho sílu.

Za přesmutného toho času navštívil je jednou farář. Věděl o neštěstí je znovu stihnuvším – vždyť pochovával ubohého Hladíka –, vyslechl několikráte ženino naříkání, když po kázání jej zastavila, a zaslechl od jiných svých farníků také, co ona sama tajila, o jejích nesnázích s vnukem.

Zašel si za pěkného odpoledne májového na procházku do paseckých lesů; leč byl záhy unaven nesnadnou poutí po žulové půdě stružkami jarní vody protékané a špičatými, jen málo mechem obrostlými úlomky prostoupené. Bylo těžko choditi mimo lesní silnice; všude mezi sítím, kapradinami, drobným šťavelem zely skryté otvory, ba i široké dráhy k dovozu dříví a kamení užívané pokryty byly hlubokým černým blátem, a jen úzké proužky podél bujně zarostlých škarp činily jakýsi poněkud nakloněný chodník. Utrhnuv si vzácný, skoro již odkvětající stvol lýkovce, který nalezl na skrytém místě v hlubokém stínu, a několik větviček mladých kapradin, vystoupil opět na silnici vedoucí od lesa k Pasekám a dále k městečku.

Po chladném šeru obrovských, větvemi v sebe se spléta—

471$

jících stromů zalahodila mu teplá zář sluneční, v níž ležela před ním vesnička roztroušená mezi lukami a poli a někde jako zaklínovaná mezi vybíhající hrany a úhly širého lesa.

Sestupuje k ní, utkvěl zrakem na jednotlivých staveních; vzpomínal, ve kterém z nich byl během úřadování svého na pohřbu neb nesa útěchu duchovní nemocnému, – bylo jich nemnoho. Utkvěl i na světlé, právě se rozvíjející březince uprostřed luk a na chalupě krčící se ve kvetoucím stromoví nedaleko ní; zde byl, zde v mezeře jen málo let měl řeč u rakví mladých manželů Hladíkových.

Tehdy viděl i poblouzeného Kubika, jenž přes všecky přísné výstrahy Hospodinovy, jichž se dožil na dětech, na Mlejnkovi a ostatních soudruzích, dosud se neobrátil a tvrdošíjně trval na svých bludech.

Žena jeho, naříkajíc nad rodinným neštěstím, nikdy neopomenula dodati, že táta nechce svoliti, aby mu přivedla dvojctihodného pána. Připadlo mu, že jest vlastně povinností jeho jako duchovního správce vyjití vstříc tomuto nešťastnému a nečekati, až on sám ve své zatvrzelosti – či snad ostýchavosti? – k sobě jej zavolá. Zabočil ze silnice na polokamenitá, ve středu a po krajích travou zarostlá draha, vedoucí k chalupě Kubikových; když již zřetelně rozeznával na střeše místa letos zjara novým, bělajícím se šindelem vyspravená, zmocnila se ho opět obava, jak jej Kubík přijme, zda ho neurazí, zda nevyčte mu dotěravost. Byl by se málem obrátil, když nanovo mu připadlo, že byla by to zbabělost; což neslíbil sobě i presbyterům, že všemožně bude bojovati proti bludařstvu, že vytrhá z pšenice i poslední stvoly koukolu? A Kubíková tolikráte ho prosila, aby se u nich stavil, třebaže muž je tvrdohlavý; navštíví ji, je jeho farnicí, věrnou i horlivou vyznavačkou víry evangelicko-reformované.

Šel rychle, jako by sám sebe přemáhal, a vida, že je dřevěná brána při humně otevřena, vstoupil tudy. Kubíkovou spatřil již na dvorku; odebírala z vozu chvoj, kterou jí soused jakýsi právě přivezl a podával, a vnuk Mílek jí s mrzutou tváří při tom pomáhal, odnášeje veliké větve blíže ke stavení, k besídce, kde po rozsekání mělo dříví býti vyrovnáno.

472$

Pracovala na rozdíl od rozmrzelého Mílka tak horlivě, že faráře zhlédla, až když octl se vedle ní; tu pak se ulekla, vykasané rukávy shrnovala, se zástěry i šátku napadalé jehličí si oprašovala a stále opakovala: „Toť jsou k nám hosti, vzácný hosti, – a my zrouna v takovýmle krkaučení a nepořádku! Nejní k nám žádnej přístup – – Takový

vzácný hosti! – Ale špacírujou dál, milospane, – tudyle kolem mrviště, blaňkem, – Bohumílku, vodebírej pantátoj za mě, já kvíčerou to srounám. Tak zatím, sousede, pěkně děkuju, šak se spravíme!“ – – :

Mluvila střídavě k faráři, k vnukovi a k muži na voze, a jak mohla nejrychleji, proplítala se kolem vozu, po kraji prohloubeného mrviště a dále přes roztroušenou chvoj do besídky čili blanku, odkud vcházelo se do polotemné síňky.

„Je mě haňba, dvojctihodný panáčku, že nás ráčili natrefit v takovým nepořádku. Zaseto máme, nebyla jakorát inší práce, tak sem žádala souseda, aby mi přivez chvůj z našeho lesejčka, že si i posekáme a vyrounáme..

„Jen se neomlouvejte, vždyť vím, jak to chodí v hospodářství, že je práce stále a že se přitom nedá zachovati pořádek jako v městě, šel jsem na procházku do paseckých lesů a vraceje se vzpomněl jsem na vás, že jste mne často zvala, abych se u vás zastavil. Jdu se tedy podívat na vás a na vašeho muže. Je muž doma?”

„Náš si drůbínek zdřím na lajci, přišlo mu slabo,” odpovídala žena a hlas se jí chvěl v nesnázích. Vydechla několikráte rychle a pak, již pevněji, dodala: „Nejní už k žádný

práci, musím šecko vodbejt sama a eště přijednávat, – –

a stejně sme romadu pole a louky pustili! Už sem celá sedřená tím krkaučením!” Její vysoká kdysi postava byla opravdu značně sehnutá, tvář zežloutlá a svraštělá.

„Máte vnuka; je to hezký chlapík a silný – ten bývám měl nejvíce pomoci, ba vás zastati,“ podotkl farář přísně, zastavuje se v síňce a mávnuv rukou směrem ke dvorku.

Kubíková jen vzdychla, když otevírala dvéře do veliké sednice, na první pohled docela prázdné. Utřela zástěrou lenoušky, plochu trnožového stolu a lavici kolem něho běžící, odebrala svému hosti klobouk a hůl, což obé polo—

473$

žila na jednu z vysoko nastlaných postelí, a prosila, aby usedl. Pak přikročila k rozsáhlým kamnům, s pecí spojeným, a volala: „Táto, vstávej, poďvej se, jakýho máme vzácnýho hosta! Milospán farář šel špacírem a u našich se stavil!”

Duchovní teprve teď si všiml, že na lajci leží lidské tělo; bylo takové drobné, vyhublé, že ve stínu s lavicí a kamny skoro splývalo, k čemuž přispíval vyhledlý, kdysi hnědý, teď skorem bezbarvý oblek. I hlava, která se faráři nejdříve objevila, svými šedohnědými vlasy a zežloutlými lícemi nelišila se valně od mrtvého, zahnědlého okolí; teprve když se stařec úplně z lavice shoupl a drobnými kroky, pobízen jsa ženou, k stolu se přibližoval, zpozoroval host, že je obličej oživen oduševnělýma, ač hluboce zapadlýma očima.

Krče se a zapínaje polorozhalenou kazajku, sedl si Kubík za stůl, naproti farářovi, jehož žena marně pobízela, aby si posloužil lenouškem, na lajci že je to jen tak po sprostu. Přešlapovala, hleděla v patrných nesnázích z hosta na muže a zase ke dveřím a okénky přes besídku na dvorek, odkud bylo stále slyšet praskot odhazované chvoje. Byla by tak ráda odešla, sehnala pro „panáčka” nějakou poctu, dohlédla na Mílka, zdali dosti pilně sousedovi odebírá, ale bála se, aby po odchodu jejím nepromluvil manžel nějak vzpurné k duchovnímu, jenž tak obětavě vyhověl její prosbě a zastavil se ve sprostém jejich stavení.

Farář konečně sám pozoroval její rozpaky a ustrnul se nad ní. „Jen si dohlédněte na vnuka, matko, vidím, že jste všecka nepokojná, myse tu s tatíkem nějak již pobavíme,” pravil usměvavě a pěknou svou bílou rukou pročísl si kadeřavý vlas od spánků nazad a pohladil světlehnědý vous. „Musím se s ním také lépe seznámiti, s vámi a s nebožtíky jsem se znal hned zpočátku.”

Kubíková, vidouc vlídný obličej farářův a slyšíc jeho laskavý hlas, jenž jako by promlouval k nesmělému dítěti, byla přesvědčena, že nebude muže kárati a přemlouvati, – a byť i tak učinil, Kubík je přílišný dobrák, by choval se nějak nezdvořile k učenému pánovi, který mluví k němu tak vlídně a srdečně.

474$

Odcházela spěšně, stavila se nejdříve na dvorku a napomínala Mílka, by pantátu nemeškal a rychleji odebíral a skládal, pak snažila se připraviti hostu nějaké občerstvení. Byla tolik ráda, že právě včera stloukala, že má kousek pomazánky; chlebíček bývá u nich velmi černý, takový by panáček jistě nejedl, s pomazánkou mu snad přijde k chuti. Skočila si do kamenice pro hrudku, obalila ji velikým listem ze zahrádky, přinesla si i mléko v poledne nadojené a naplnila jím jednu ze sklenic z Milčiny výpravy zbylých.

V komoře vzala si lepší zástěru a šátek, vybrala z prkna nejvyšší pecen chleba, přichystala slánku, nože, a snesši si vše do síňky na starou lavičku, pomalu odnášela jedno po druhém do světnice.

Oba muže zastihla v rozhovoru; hned když prve ze světnice odešla, navázal farář na svou poznámku a pravil: „Vy s manželkou nikdy do domu Páně nechodíte – a to je škoda, ta tiku! Hleďte, ona strasti a trampoty, jež Hospodin jí uložil, snáší statečně, to že se modlí, že slovu božímu naslouchá, že na památku toho, jenž za ni krev svou proléval, ke stolu jeho přistupuje. Syn boží, kterého miluje, dává jí sílu a moc. A vy, jak slyším, jste stále sklíčen.” Upřel své jasné oči na starce v sebe se choulícího a dychtivě očekával jeho odpověď.

Kubík dlouhou chvíli mlčel; pak podepřel si hlavu o ruce a odpovídal zvolna a zádumčivé: „Zamlada, dyž sem eště se přidržoval víry předků našich, nepotřeboval sem ani domů Páně, ani farářů, – věřil sem, že duch čistý, živý je ve mně a já v něm. Z něho sem nabejval světla a utěšení, trval sem v živým pokoji. Na památku Kristovu sem ničehož nic nekonal, sem syn boží jako on, moc a sílu mám ze svýho rozumu.”

Farář naslouchal pozorně a s úžasem; bylo to poprvé, co slyšel přímo vykládati učení abrahamitské a deistické. Farníci jeho, vypravujíce o blouznivcích zdejších, opakovali mu sice některá u těchto obvyklá rčení, leč nesouvisle a spíše jako švandu nějakou.

Přemýšlel o tom, co stařec jako své vyznání víry prohlásil, a zeptal se ho mírně: „Vy tedy nepovažujete Krista

475$

Ježíše za svého Spasitele, který smrtí svou vás a všecko lidstvo vykoupil?”

„Spíš sem ho měl za velikýho proroka, ale stejně věřil, že umřel jenomej za sebe; esli byl nevidnej, padá vina na soudce jeho, esli se prohřešil, došel trestu za říchy svoje. Jeho smrt nám zvostatním nebyla k užitku ani ke škodě. Teďkejc vím, že bylo takovejch proroků víc a že ani Ježíš neprohlašoval novou víru, jenomej kázal, co už inší vymyslili, – a napomínal k lásce. Dočet sem se toho už ve Svatým písmu člověčenstva, co složil ten Francouz, pan Michelet, a potomej v knížtičkách pana Šťastnýho.”

Tvář kazatelova se zachmuřila, chtěl prudce odpověděti, Kubíkovi kacířství a neznabožství oněch spisů vyčisti, – ale opět si připomenul, takto že by cíle nedošel, tu že třeba shovívavosti. Opakoval si v duchu slova blouznivcova a po chvíli řekl: „Zmiňujete se, že zamlada a dříve jste tak věřil. Což jste již víry předků svých zanechal? Manželka vaše ještě stále si stěžuje, že nechcete býti řádným evangelickým křesťanem.”

„Otcové a praotcové naši,” počal Kubík s náhlou vroucností, „věřili, že sou naplněni tím duchem živým, co řídí svět, a že až tuto pozemskou pouť dokonají, k němu se vrátěj a s ním splynou. Tak dosavad věří bratr Pakosta, mynář Lexa a inší eště. Ale skrzevá knížky, kerý nám přivážel bratr Mlejnek a Kvapil, my nabyli pravý přesvědčenosti. Ducha bez těla nejní, rozum jenomej z mozku vychází a naše tělo po smrti zasej se promění v inší látky jako šecko na světě, kerej tím je a bude věčnej.”

Farář znovu se zarazil a zarděl; tento hrubý materialism byl horší než deistické poblouzení, které očekával. „Toť, tatíku, velmi smutný názor; upíráte-li člověku duši nesmrtelnou, stavíte se naroveň se zvířetem…”

„Stejně sme jenomej zvěř; čet sem, že člověk povstal z vopic a ty zase z inších zvířat, a šecky z ňákejch drobnejch tvorů, kerý učedný páni jenomej skrzevá ňáký skla viděj.”

„To jsou pouhé domněnky, nedostatečně opřené; všichni ti učenci tvrdí něco jiného a navzájem se nesrovnávají. Ale v bibli, v Písmě svatém, máme svědectví samého Boha

476$

Hospodina a slova jeho syna; on vypráví nám o království, které není z tohoto světa, o příbytcích v domě otce jeho, v něž nás uvede, uvěříme-li v něho.”

Kubík potřásal hlavou a chystal se vysloviti tvrzení z brožurek Šťastného vyčtené, jímž tak často zarmucoval svou pomocnici, že není žádného nebe, nad námi že je pouze vzduch a obloha, – když Kubíková zvolna otevřela dvéře a snášela na stůl, co prve si připravila.

Pobízela „dvojctihodného panáčka”, aby si sloužil, že mu to po cestě přijde k chuti; omlouvala se, že nese mléko, piva že doma nemají, do šenku že je daleko a kořalku že jemnostpán stejně nepije. Farář si pro dobrou vůli ukrojil z ohromného, velmi černého pecnu chleba skrojek, pomazal máslem a posolil; hned první sousta mu však zachutnala, cítil, že cestou po lesích poněkud vyhladověl, – a chléb, ač tak tmavý, byl dobrý, pomazánka sladká, i mléko příjemně mu svlažilo ústa.

Stráviv část krajíčku, pravil ke Kubíkové, která radostně pozorovala, jak host její nezhrdl skromnou svačinou: „Již jsme se s manželem vaším trochu domluvili; vím nyní, jakého je přesvědčení i jakého býval dříve.”

„Teda se náš ničehož nic nevostejchal,“ koktala žena, ,,– a dvojctihodnej pán istotně se pohněval…”

„Je dobře, že byl manžel váš upřímný, matko. Kterak bych ho mohl potěšit, kdybych nevěděl, čím strádá? I lékař musí znáti neduh, má-li pomoci.”

Stařec zamávl rukou a usmál se poněkud opovržlivě, kdežto žena jeho stále ještě úzkostlivě vyzvídala: „A neměli to našemu za zlý?… Nevodsoudili ho?…”

„Ne; většíť radost nad jediným chybujícím, ale kajícím než nad devadesáti devíti spravedlivými. Arciť neschvaloval jsem mu jeho bludy; jsouť právě jemu na škodu největší. Nejenže se jimi rouhá Hospodinu a Kristu Ježíši, nás všech Spasiteli, ale sám, upíraje, že je Bůh, že je v nás duše nesmrtelná, že tato bude žíti po strádání pozemském radostí věčnou, olupuje se o všecku útěchu, o každou oporu ve svých strastech. Kladl jsem vás, milá matko, za příklad; nezoufáte si ve svém trápení, poněvadž víte, že vás Pán

477$

Ježíš, nejlaskavější pastýř, neopustí, poněvadž věříte, že po slzách a trampotách dojdete věčné radosti a shledáte se s těmi, které nevyzpytatelnou vůlí boží na tomto světě jste ztratila.”

Kubíková plakala usedavě; přikryla si tvář zástěrou, a teprve když farář již několik minut mlčel, vybavila z ní hlavu a podívala se na muže, zdali i na něho slavnostní řeč duchovního nějak působila. Seděl tu s hlavou sklopenou, a jak se zdálo, tak hluboce v myšlénky pohřížen, že zúplna zapomínal, co kolem něho se děje.

Farář vyřkl mnoho z toho, co často jako žhavá rána v mysli ho zabolelo: ano, závidí ženě útěchu, kterou ona nalézá ve světle své víry, kdežto on tápá ve tmách veliké nicoty kolem něho rozprostřené; ano, toužil by věřiti jako ona, že bude se ještě kdy radovati, že shledá se s těmi, kteří tak náhle a zbytečně mu odešli, – ale nemůže. Je sklíčen a stižen hrozně; za mladších let, do poznání knížek Padařovského, těšil se příštím tisícileté říše radosti a pokoje, věřil, že duch čistý, živý, jenž je v něm, spojí se s Nejvyšším, s velikým duchem světa, a on že takto nepřestane býti. Teď ví, že musí se trápiti do konce, sám-li si život nezkrátí, že staré jeho tělo bude za potravu červům a jiné havěti, konečně v trávu vzroste, s ní bude posekáno neb spásáno – a že dále nebude ničeho. Ten rozum, jímž dle přesvědčení otců měl vše přemáhati a o němž i knížky psaly, že člověka činí pánem světa, – ten osvědčil se zcela nicotným a již dávno mu nepomáhá…

„Usnul, chuděra,” slyšel, jak zašeptala manželka, „je přeukrutně poslabej…“

Zdvihl hlavu, aby ji přesvědčil o opaku. „Nespím, jenomej sem tak přemejšlel…“

„Přál bych si, tatíku, abyste přemýšlel o tom, co jsem vám vyložil. Snad sám cítíte, že svými bludy činíte se jen nešťastnějším. Přikloňte se ke Kristu Ježíši, věřte, on že vás uklidní a potěší. Slibte mi, že budete o tom uvažovati…,” dodal duchovní, vstávaje od stolu a blíže se k posteli, by vzal si klobouk a hůl.

Stařec vstal také, ale v nataženou dlaň kazatelovu ruky

478$

nevložil. Tento vzdychl a pokračoval: „Srovnejte jen, milý tatíku, tu tmu bezútěšnou, v níž se stále potácíte, s radostnou nadějí na blaženost a shledání u Pána. Nezatvrzujte se zcela; já vím, že je vám těžko za jediný den odhoditi přesvědčení, které jste choval po tolik let. Navštívím vás zase, pohovoříme si, postesknete si – a uvidíte, že se přece potěšíte!”

Kateřina vyprovázela hosta kratší cestou k silnici; děkovala mu stále, volala, že mu to Hospodin musí nahradit, že neopovrhl jejím sprostým domem a s jejím nešťastným mužem jednal shovívavě a laskavě.

Byla tak šťastna, že mezi dvojctihodným pánem a jejím mužem nedošlo k prudkému výstupu, že ani nevyplísnila Mílka, jenž jen tak nedbale naházel chvoj k besídce, takže skoro do mrviště čouhala. Trpělivě jala seji sama urovnávati a pak teprve šla rozdělat oheň, by uvařila něco teplého k večeři. Byla i k muži, i k vnukovi při jídle neobyčejně laskava a tento užil dobrého rozmaru babiččina, by hned po večeři nepozorovaně se vytratil, na stropě se převlékl a utekl – do šenku.

Farář plnil slib v Kubíkově chalupě učiněný a přicházel, zvláště dokud nenastaly listopadové vichřice a lijáky, dosti často za předsevzatým svým posláním. Pracovalo se mu těžce; Kubík, jenž si zachoval dobrou paměť a v něhož se dlouholetá četba jeho všecka vžila, přel se s duchovním o každý jeho výrok na krev a vyvracel jej brzy starou věroukou abrahamitů, již nikdy zcela neodložil, brzy větami z Micheleta, Ronga, Renana, Šťastného.

Kateřina Často všecka rozhořčena, ba s pláčem odcházela ze světnice, hanbíc se za manžela, jenž odvažuje se směle odpovídati dvojctihodnému pánu a vyslovovati takové rouhání; byla by jej snad okřikla, ale farář jí žádal, aby se mezi ně nepletla, že by muže jen popudila k odporu a tím vše pokazila.

Jednou se přeli o cenu bible, kterou Kubík prohlašoval za snůšku lidských výmyslů, jindy o božství Ježíšovo a o Trojici, kterou nazýval pohanským mnohobožstvím, opět jindy jednalo se o neoprávněnosti vrchností, zákonů a daní,

479$

o zbytečnosti kněží, kostelů,– ba i škol. Farář často se divil, že tělo tak drobné a sešlé hostí v sobě tolik vzdoru, až mu pak připadlo, že snad právě tyto boje udržují životní sílu Kubíkovu a ji vzpružují.

Sám někdy chtěl již odstoupiti; namáhaly a rozčilovaly jej tyto disputace, kdy soupeř jednou vyvracel jej jako arián, deista, podruhé jako materialista. Stojí-li pak tento starý chalupník za tolik úsilí? Ale pak si řekl, že nesmí couvnouti na poloviční cestě, připomněl si Krista, pastýře, jenž nelitoval vyhledati jedinou pobloudilou ovečku, – i on musí tak činiti a vítězství bude pak tím sladší.

Přes velikou svou výmluvnost byl někdy na rozpacích, jak se blouznivci přiblížiti, co mu na útěchu říci a čím nahraditi jeho knihy, o nichž sám se vyznal, že činí jej nešťastným, zvláště když tak příkře vyslovil se o bibli. Až pak přece seznal a částečně i od Kubíkové zvěděl, že stařec nezamítá části všecky, že miluje například žalmy, z nichž mnohé umí zpaměti, že před lety opakovával verše z Proroctví Izaiášových, Ezechielových a Jeremiášových, z Naříkání tohoto, z Nového zákona pak že míval zálibu ve Zjevení svatého Jana a v Kázání na hoře.

Poznal brzy, proč starý abrahamita ony části má neb měl rád; bylyť v nich doklady téměř pro všecky jeho deistické výroky, – srozuměl také, jak „děti ducha čistého živého”, jsouce za pronásledování samým sobě ponechány, sestrojily si své učení na větách bible, zkrucujíce je neb jinak je vykládajíce; v žalmech pak přirozeným způsobem vyléval se smutek a horování těchto odstrčených. Avšak Kubíková záliba v oddílech těch stala se faráři prostředkem, jak na něho působiti a s ním se sbližovati. Četl s ním žalmy, proroctví, nechal jej blouzniti a vykládal pak způsobem svým. Evangelictví reformované, dědic vyznání českobratrského, z něhož do veliké míry vyšlo, mělo mnoho příbuzného s abrahamitstvím, pokud toto nevybočovalo do čirého panteismu; bude třeba, řekl si farář, přivésti starce zpět od knih Šťastného k víře jeho jinošství, – pak již bude cesta snadnější k víře pravé.

480$

«24»

Rod Koutných a všecko jeho v městečku dosti rozvětvené příbuzenstvo se zaradovali; „pan učitel”, kterého měli všichni rádi a na něhož byli pyšni, dostal se, asi dvanáct let po smrti Kvapilově, ze středních Čech zpět do hor, na moravské hranice do vsi při Švarcavě. Přátelé těšili se, že poznají se teď lépe s jeho rodinou, že strýček alespoň jednou za měsíc je navštíví, jim poradí s dětmi, se smlouvami a písemnostmi, že bude zase jejich, když je pouze na tři čtyři hodiny cesty vzdálen.

„Pan školmistr”, jak mu staré tetky dosud říkaly, opravdu nyní přicházel do podhorského městečka častěji; vábily jej sem staré vzpomínky, které již mu nerozdíraly rány dávno zajizvené. Zašel na hřbitovy, postál u hrobů skorem již s půdou splynulých; chodil náměstím kolem rodného domku, dávno prodaného a od Faimončina zetě Dohnala úplně přestavěného, i kolem stavení kdysi strýcova, naproti statuji a vysoké, konečně místo rathouzu zbudované škole. Podnikal někdy i vycházky delší, do Dolců, Rovinky, Zderadova, Pasek, do vesnic a městeček v údolí Olšinky, a býval pak v městečku na noc. Bratr Váša a sestry, z nichž Anička byla již vdovou, málem se vždy pohádali, u koho bude strýček hospodou.

Jednou v době prázdnin, začátkem srpna, vydal se z městečka zvláště hluboko do kraje, až blízko k Labi. Vracel se až druhý den odpoledne; domů, k Švarcavě, dnes již nedorazí, bude opět u bratra nocovati. Šel údolím Olšinky podél třpytící se říčky, na jejímž dně leskla se tmavá kamenná tříšť, po měkkém, sytě zeleném trávníce, kolem olšoví, jímž břehy byly obrostlé. Přicházel právě z městečka v kraji, kde na svém výletě se zastavil a s páterem Saláškem setkal. Strýc Kvapil, jenž s knězem u Faimona se seznámil, udržoval s ním na svých obchodních cestách stále jakési, byť řídké styky; mluvíval o něm s Jiřím, chválíval jej, že nedbal předsudků a že šel za „svou přesvědčeností”.

Učitel vzpomínaje svého setkání se Saláškem, jeho krásné

481$

dcery Zdeňky, jež starce ošetřovala, hloučku těch mladých lidí v městečku, s nimiž stále ještě pracoval, listiny sbíral a opisoval, řekl si, že by strýček byl s knězem jistě spokojen: získal pravou „radost života”, nedbal pomlouvačných řečí, jednal spravedlivě k Žofičce a dceři její a „oučinkoval pro tu českou vlast”, jak říkával strýc o soudci Volákovi.

Za vzpomínek a úvah o Kvapilovi a jeho soudruzích šel Koutný zamyšleně dále; údolí kypělo životem nejkrásnější horské doby, bylo naplněno sluneční září, jež stávala se lahodnější, méně palčivou. Šel kolem mlýnů, buď rozlehlých se zděnými, ozdobnými branami, neb dřevěných, skrčených, s pestře pomalovanými lomenicemi; šel podle luk a polí, z veliké části již posečených, nad nimiž zdvihaly se z obou stran nádherné lesnaté chlumy s vesničkami neb kapličkami polo skrytými. Všude bylo ticho, jen blíže mlýnů ozýval se klapot, vybíhali štěkající psi, batolila se, křičela a kejhala drůbež; hmyz bzučel jemně, tanče ve slunečních paprscích, a ptáci v podvečerní době ponenáhlu hlasitěji se rozcvrlikali.

Za vesničkou Dolany zúžovaly a zvyšovaly se břehy Olšinky a také údolí semklo těsněji svoje stráně, zde již strmé a vysoké; po mezích porostlých mátami kořenně vonícími a vzácným tmavomodrým hořcem přešel Koutný k přívětivé hájence, bývalé to pile, překročil říčku a podél velmi vlhkých luk, posetých bílými parnasiemi, zabočil na širokou, poněkud blátivou lesní silnici, pod strmými svahy se vinoucí.

Sem sluneční záře jen spoře vnikala; koruny velikých buků a jedlí stýkaly se takměř z obou stran. Chodec, vyšed z oslňujícího světla, neviděl nejdříve skorem nic a zalekl se, když náhle, jakoby z houští, zavolal na něho hlas vyšeptalý a stařecký: „Pane školmistr, pane školmistr!”

Ohlédnuv se a uvyknuv stínům, spatřil, jak se k němu žene člověk v plátěném šatě a po ruce jeho se sápe, by mu jí potřásl. Vykřikl polohlasně „Pakosta!” a hned, již zcela zřetelně se zeptal: „Kde se tu, bratře, bereš?”

Ale Pakosta, jako by neslyšel, třásl rukou Koutného a vykřikoval zase: „Pane školmistr, pane školmistr, už je to tu!”

482$

Učitel se do něho zahleděl lítostivě; všechen zjev Pakostův za poslední roky velmi zdivočel, nohy byly bosy, nohavice potrhány, košile bez knoflíků, žlutá, hrubá, sotva mu kryla prsa; na ni měl navlečenu halenu, špinavou a nedbale záplatovanou. Dávno neholený vous rostl mu pod bradou až k prsoum a výše zase ke tvářím, zřejmě od pití kořalky zarudlým. Jediné oči zachovaly svůj bývalý ráz, bez jejich hned blouznivého, hned zase chytráckého pohledu byl by Pakosta úplnou lidskou troskou.

„Ty už nejsi na Sedlištích, bratře? Kde se tu bereš?” opakoval učitel svou otázku.

„Chodím světem, pane školmistr, a hledám spravedlivost a milosrdenství,” vykládal Pakosta blouznivě, shýbl se k místu, odkud vstal, a zdvihl sukovitou hůl i režný pytel, do něhož vesničtí žebráci sbírají potraviny ve staveních jim udělované. „Už nám ho ten král Marokán nese,“ pokračoval s jiskřícími se zraky, „sbírá se vojsko přeukrutný tam za Litomyšlej, – náš bude držet bál, Rus dá voly a Francouz řezníky! On v pokoji přijde, blýskati se bude a svět zůstane předěšený!” Hodil polámanou čepici do výše a divokým pohybem ruky zcuchal si bílé, kadeřící se vlasy, co mu jich kolem spánků a v týle, zbývalo.

„To není vojsko Marokánovo, bratře, to chystají manévry, cvičení,” poučoval učitel útrpně. „Věř, že Marokán nepřijde, ani tisíciletá říše lásky a pokoje!”

„Přijde, přijde,” volal Pakosta, „na Růžovým paloučku sejdou se králové, budou vojska komisírovat…”

„Vyhnali tě ze Sedlišť?” ptal se Koutný zase, chtěje žebráka od jeho blouznivých snů ke skutečnosti přivésti. „Vždyť dcera se Neprašům v podruží dobře hodila!”

„Hospodáři pořádem na mě poštívali, nepřáli mi, sloty, že sem z ducha a voni ze světa,” zahrozil stařec pěstí divoce do vzduchu. „Adna, ratolest moje, šla s ratolestma svejma daleko, – nechala starýho tátu bejt! To by Milča nebyla uďála, to byla sestra věrná – – Inu, dyž si i Nejvyšší

zavolal! – A mě poslal starosta do Poříče, vůbec mě dala do licitace, hihihi, hihihi!” Smál se jízlivě a házel zase čepici do vzduchu.

483$

„A jak se tam, bratře, máš?”

„Sme tam dvá, pane školmistr, kamarád je ze Zrnetína, taky hledal spravedlnost, a dyž í nihdež nebylo, napil se, aby zapomenul. Ale nejní z nás, je ze světa… Hospodář říká, že si měl rejš vzít dvě prasata nežlivá mě a kamaráda, – že by mu to vícej vynášelo, hihihi! A bručí dost, a starosta

taky – – Já si rejš du po prosbě, – du teďkom na Zderaz.”

Dal si čepici pevně na lysou hlavu, pytel hodil přes rameno a hůl pevně zaryl do země.

„Jdu také v tu stranu, půjdem spolu,” pravil Koutný a dal se s Pakostou do lesní rokle, kudy vedla ke Zderazi a dále k městečku krátká a strmá cesta. „A že do licitace tě dali! Měls raději jíti k bratřím nebo k ratolestem jejich. Já jsem daleko, ale jdi k bratrovi Vášovi na statek Koutných, pomohou každému, pomohou i tobě.“

„Vyhnali mě šickni, vyženou taky,” odpovídal Pakosta vzpurné, zastavuje se a dívaje se zamračeně do divoké lesní rokle, bystřinou prorývané, kudy nyní stoupali. „Vyháněli mě u Kvapilů, eště dokavád bratr po tomto světě porušitedlným chodil, – teďkejc ani na záprseň mě hospodyně nepustí. Vyhání mě Kubíková pomocnice, dyž na Paseka přijdu, a Kubík í nebrání, nedbá, už nejní Nejvyššího, je falářův. Puntuje se s těma, co nás pronásledujou a spravedlnost nám upírají!”

„Kubík býval věrný strýcův přítel – – ,” namítl Koutný,

všecek rozlítostněn nad žalobami Pakostovými.

„Bejval, ale už nejní! Odhodil nejprú ducha, potomej pošpinil památku předků slaunejch! Říkal mi Macek z Končoviny, že tam ten falář bejvá napořád. Těšil Kubika, dyž mu poslední ratolest zahynula, teďkejc ho nutí do kostela, k večeři Páně, místo Nejvyššího mu vnucuje proroky pozemský – – Rejš budu vo hladě, nežlivá bych se dal

nasytit vod bratra, kerej zradil ducha. A teďkejc, pane školmistr, bude stejně ináč –,” počal zase blouzniti, „král Marokán šecko rozdělí dětem ducha živého, bude pokoj a láska na zemi…”

Došli konce lesa, octli se na silnici, a Pakosta, hledě se vzpřímiti, rozhlížel se jakoby vítězně po horské krajině před

484$

nimi se rozevřevší, kde lesy jsouc vroubeno prostíralo se městečko s vysokým domem Páně a napravo počínaly již nedaleko domky vesnice Zderazi. I učitel se zastavil, rozhlédl se na okamžik, ale ihned utkvěl zase zrakem na Pakostovi, jenž tiše si opakoval: „Přijde, přijde, už je tu!“ „Než přijde, bratře, kup si něčeho, abys nebyl o hladě,” pravil mu a vysypal mu z tobolky všecky niklové peníze do dlaně. „A zajdi do statku Koutných, rádi tě uvidí pro památku matky naší a strýcovu. Mladý hospodář se podle strýce spravuje, všecko zavádí, k čemu strýc radil, v něm je ta kvapilovská krev!“

Oči adamitovy zablýskly se horečně, když prohlížel peníze, jichž měl plnou dlaň. Uchopil se ruky učitelovy a zatřepetal jí: „Děkuju za milosrdenství, děkuju za dar,“ pravil, hluboce se přitom klaně. A když Koutný potřásl mu rovněž rukou, soucitně řekl „Bud zdráv!“ a pak scházel od silnice po pěšině k lesům, odkud bylo do městečka nedaleko, pohlížel za ním, jak sestupuje, a volal: „Pane školmistr, můj Bůh budiž s vámi!“

Po cestě lesem zabýval se učitel Koutný zase druhy Kvapilovými, dětmi ducha čistého živého. Trnul nad žebrákem, jehož cení hospodář níže než vepře, trnul nad Kubíkem, kterému se strýcem v jeho neštěstí pomáhali a který teď přidružil se k obci, s níž po celý život byl ve sporu.

Všude rozvrat – všude pád – I v jeho duši – – Stěhuje

se z místa na místo, ale nikde nedochází cíle abrahamitů, živého pokoje…

U bratra a sester dotazoval se na Kubika, zdali bylo pravdou, co mu Pakosta po cestě lesem vypravoval; domníval se, že snad mluví z něho vytržení – neb kořalka. Potvrdili mu všichni, že „je Kubík farářův”, a sestry to zcela schvalovaly.

Stalyť se hovory s farářem Kubíkovi znenáhla potřebou. Uvykl od jinošských let rozpravám o víře, teď neměl nikoho, bratři skoro všichni mu pomřeli, nemohl choditi k hodům lásky – na Pasekách, v Dolcích a v městečku jich již nebylo, a konaly-li se ještě někde, bylo to pro něho daleko. Knížky neposkytovaly mu již ničeho, co dávno ne—

485$

věděl, a Mlejnek a Kvapil nepřiváželi ani nepůjčovali mu již nových. Ač nepodlehl ještě zcela přemlouvání farářovu, bylo mu přece teskno, nepřišel-li tento několik týdnů, a zvláště za zimy, kdy duchovní mohl na Paseky dojíti jen asi třikráte, za dnů klidných, za suchého mrazu, vzpomínal na něho a vyslovil se o něm k ženě laskavě, což tuto naplnilo velikými nadějemi.

Výklady o lásce a trpělivosti, kterou kázal Ježíš, o bratrství, jímž všecky lidi spínal, odsuzováním křivd, jež děly se za dávných časů předkům Kubika a ostatních bratří, nejvíce se vždy přiblížil farář srdci blouznivcovu. To starý muž rád poslouchal, uvažoval navzájem, jak „svět“ málo o přikázání lásky dbá, jak trestá právě ty, kteří jsou dobré vůle a trvají v živém pokoji.

Když se za pokročilého jara farář opět u Kubika objevil, vítal jej tento vlídně, skoro dychtivě; již mu tak urputně neodporoval, již někdy i připouštěl, že by mohlo býti pravda, co dvojctihodný pán káže, snad ze strachu, aby se jediný jeho besedník od něho neodvrátil, snad že výmluvnost kazatelova skutečně již působila na bývalého abrahamitu, teď ode všech ostatních vlivů odloučeného.

Ba byly chvíle – a čím dále, tím bylo jich více –, kdy se Kubík sám sebe v duchu zeptal, zdali se ti předci a pan Šťastný přece jen nemohli v mnohém mýliti, a ti učenci, kteří sestrojili tu novou pravdu, též – vždyť farář je také člověk učený a také dotvrzuje pádnými důkazy přesvědčení svoje! –, a kdy si řekl, že by to bylo přece krásné, kdyby duše mohla dále žíti ve věčné blaženosti a ti na tomto světě odloučení a ztracení mohli se pak nekonečně radovati…

Uklidnění se mužovo a jeho přátelský poměr k faráři, jakož i naděje, že přece nezemře jako neznaboh a rouhač, byly Kubíkové velikou útěchou; jinak – skoro klesala! Viděla, že i při všem svém „krkaučení” živnost sotva udrží; píle a rozmysl zeťův chyběly všude, nedostávalo se pracovních sil, i když za drahý peníz přijednávala. Muž jíž jen stonal a odpočíval, ona také stárla a slábla, a Mílek raději se bavil a života užíval. Nedělního času udělal si vždy s kamarády nějaký delší výlet, – kde se v okolí co

486$

šustlo, pouť, posvícení, muzika, vše navštívil, všedního dne seděl v šenku. Seznámil se, jako jeho nešťastný strýc, s Pavlem Pešavovým, teď již chalupníkem, a s jeho otcem, častoval je, dával si od starého na flašinet hráti, dokud mu ruka nezemdlela, učil se od mladého jeho dvojsmyslným písničkám. Někdy vymámil od babičky peníze, častěji mu nalili na dluh, a stará žena se vždy třásla, blížil-li se kdo jejímu stavení, nepřichází-li vymáhati peněz Mílkem utracených.

Byla nucena odprodati po březince i kus louky a již se skoro smířila s myšlénkou, že onu část usedlosti, kterou dala do nájmu, také zpeněží. Až Mílek dospěje, nechať pílí nebo ženitbou zase nahradí, co ubylo. To říkala muži neb sousedům nahlas; leč uvnitř vzdychala, že hoch spíše vše promarní, ještě než let nabude, a ona s tátou že půjdou – po prosbě.

Napomínala, leč hoch odpovídal vzpurné, a čím více dospíval, tím méně, i společníky svými jsa nabádán, od babičky dal si říci.

A konečně si Kubíková již ani netroufala mu vyčítati: na podzim za jakési muziky za lesem se Mílek nachladil, začal kašlati a ponenáhlu i krev plivati. Byl nevrlý, z postele jí utíkal a pro každé slovo tak se rozhorlil, že bylo mu hned hůře.

Staré její vrstevnice jí připomínaly, že to s ním začíná jako s nebožkou Milčou, že má hoch stejně souchotě po matce a po otci, kteří oba mladí zemřeli; marně jim vykládala, Petr Hladík že zemřel na „horkou” a s dcerou že neuměla bába, že to bylo při Milkovi zlé. Leč když viděla Bohumila na posteli sebou házeti tak podezřele růžového, tak nápadně podobného Milče, sevřelo se jí srdce strašnou úzkostí a ona zeptala se, zda i tento, poslední, půjde za svými rodiči a za neblahým Toníkem…

Zavolala lékaře a hned mu vysvětlovala, jaké to u nich v rodině bylo, aby snad neuvěřil, že má hoch souchotiny po rodičích; doktor hocha prohlédl, všiml si i starého, sklíčeného Kubika, viděl tkalcovský stav v koutě, teď již dávno zahálející, všechen zaprášený, a vyslovil se pak venku, že

487$

mladík zárodek souchotin snad nezdědil po rodičích, leda snad po dědovi, tkalci, že však je někde získal, neboť objevují se u něho v míře povážlivé, což ve věku jeho, v roce osmnáctém neb devatenáctém, je zvláště nebezpečno.

Ptal se, zdali vnuka příliš prací nenamáhají, že se zdá všechen vysílen; a když mu plačíc naříkala, že naopak všecko na ní, staré ženě, spočívá, hoch že skoro nic neudělá, že v hospodě do rána sedí, na muziky chodí, kouří, – tu pravil přísně, to že jest mnohem horší než sebetěžší práce a že mu to neměli dovolit. Nařídil, jak si počínati, předepsal léky a slíbil, že za nějaký čas zase přijede.

Mílek byl v nemoci velmi neposlušný, ba nesnesitelný; vycházel z domu, i když byly veliké větry, tajně, aby babička nevěděla, kouřil, ba i do šenku jí jednou dvakráte utekl. Vysmíval se předpisům lékařovým, tvrdil, že mu nic není, to že jen babička to tak vyhlásila, aby si ho mohla podržet doma a aby ani krejcaru neutratil. Nepřála mu nikdy, a teď, kdy pomalu dá se prohlásit za plnoletého, nejraději by mu ani nedala se najíst a napít, aby pro svůj výminek hodně ušetřila.

Ubohá žena netroufala se na tyto kruté řeči ani odpověděti ze strachu, aby se neopakovalo chrlení krve, které se u Mílka dostavilo znova asi týden po lékařově návštěvě.

Počátkem prosince, kdy sněhové vichřice lomcovaly lesy kolem Pasek a jejich zpustlými zahrádkami, vzkázala tajně pro lékaře podruhé. Nemohl ihned přijeti; když se pak dostavil, netajil se ženě, že tu není nic pláten.

„Vidím, že nemáte nazbyt, matičko, kdybych sem častěji přijížděl, stálo by vás to mnoho peněz – a vašemu vnukovi bych přece nepomohl. Jak jsem vám již řekl, uhnal si někde souchotiny a svým nepořádným životem jim připravil půdu. Kouření, tanec, pitky do rána sklátily lidi starší, než je váš hoch. Dávejte mu pro úlevu, co jsem předepsal; vyléčit jej není možno, vydrží vám tak do jara… “

„Ale milospane,“ plakala žena tlumeně, aby ji ve světnici neslyšeli, „je z takovýho zdravýho rodu – dědečkoj Hladíkovýmu je přes sedumdesát, strejci sou zrouna obři, zeť byl taky jako jedle – a silák – – “

488$

„Snad byli zamlada jinak živi anebo – na ně byla jiná metla,“ prohodil lékař s vyčítavým pohledem na ženu a vystupoval z besídky před chalupu a dále na draha; kočár jeho čekal na nedaleké silnici. „Mějte rozum, matko, neplačte, raděj se seberte, vidím, že tu všecko na vás záleží. Pochovala jste jich víc, – a ten hoch by vám nebyl pro radost, – je ludrák a chycen na plících, co by byl ve světě platen ?“

Kubíková vyprovázela doktora až k vozu a dívala se, jak kočár odjíždí prudce po nakloněné silnici. Slzela dlouho, pak se vzpamatovala, utřela si zástěrou oči a všecka zkřehlá vrátila se k muži a k vnukovi.

Smutná to byla zima; bylo třeba pracovati, obstarávati hospodářství, přitom ošetřovati mrzutého hocha a dodávati mysli sklíčenému manželu. Někdy si myslila, že toho již nesnese, to bylo více, než jí ukládaly roky minulé! Ještě že se nad ní ustrnula a s Mílkem jí pomohla jedna z jeho tet, sestra jeho zemřelého otce; s ní se nemocný hoch lépe snášel než s babičkou, spíše od ní vzal lék neb co mu právě připravila.

Tehdy byl farář jedinou záchranou i útočištěm obou manželů; dodával jim mysli, neustále jim opakoval o dobrotě a milosrdenství Hospodinově, vypravoval jim krásné příběhy o tom, kdy se slitování boží zvláště osvědčilo, ba pohovořil s Kateřinou i o jejích domácích starostech. Mílek choval se k faráři netečně, ač jej znal a od něho byl přijímán, zpravidla na posteli usnul, když dvojctihodný pán počal své výklady a svá vypravování.

Děd jeho sedával přitom tiše, již neodporoval, pozorně poslouchal; jemu řeč duchovního lahodila, stávala se mu duševním pokrmem, když neměl jiného. Slyšel ji raději než sklíčené úvahy ženiny, utrhování se Mílkovo a nářek navštěvujících je sousedek, cože to Pán Bůh na ně nebohé neustále dopouští!

Zjara, za prudkých větrů, na Pasekách té doby vždy zuřících, zhasl Mílek; věřil do poslední chvíle, že mu vlastně nic není, že se z kašle uzdraví, že babička zcela bez příčiny v sednici jej vězní. Usnul v hodinách poledních klidně jako

489$

dítě a chladné slunce z mráčků vybředší a okénky na jih obrácenými sem se deroucí osvětlovalo jeho tvář, krásnou ve smrti, jako bývala za dívčích let tvář mladé matky jeho.

Teta spěchala se zprávou do městečka na faru; bylať Kubíková přesvědčena, že je dvojctihodný pán v jejich zármutku neopustí, – opováží se smluviti s ním zároveň pohřeb.

Přišel, než setmělo; Mílek, již oblečen a upraven, odpočíval na prkně v komoře; staří manželé seděli v neosvětlené jizbě na sedáncích a usedavě plakali. Když farář vstoupil, počala Kubíková hlasitěji štkáti, naříkala, že již jsou sami, všichni jim odešli, syn, dcera, zeť a teď vnuk, volala k Hospodinu, proč dal Mílkovi se naroditi, když mu bylo souzeno tak brzy zemři ti, – stál dceru Milču život a teď je to k ničemu!

Farář snažil se ženu upokojiti poukazem, že jest všecko dobré, co Pán činí, že tento mladý život lépe odpočívá v jeho rukou, než by byl rozkvítal na světě. Vypravoval o Lazaru a dceři Jairově a dovozoval, že zemřelý jinoch, obmyt krví Kristovou, ke krásnějšímu se probudí životu.

Kubík naslouchal, ale někdy smutně zavrtěl hlavou; když však jej farář vybídl, aby společně říkali modlitby za umírající, neodpíral, šeptal a opakoval zároveň se ženou. A vítězství, jež pastor svou neoblomností vybojoval církvi evangelicko-reformované, ukázalo se, když Kubík, adamita, nevěrec, modlil se poprvé s farářem nahlas „Otče náš“ od počátku až po slova „neboť Tvé jest království a moc až navěky. Amen.“

Když skončili, smlouvala Kateřina podrobnosti pohřbu vnukova; a Kubík, skrčiv se zase na sedánek, vzpomínal mezitím, že zamlada, když s otcem svým, s Košnárem, Kvapilem a jinými bratřími sedával při hodech lásky, i s nimi se modlil „Otče náš“, ale zcela jinak. Neodříkávali pouze jednoduché, ač tak obsažné věty, Kristem stanovené, nýbrž každou výkladem sprovázeli, vysvětlovali, jakéže to bude království boží, které jednou přijde, jaké zlo by mělo býti od dětí Nejvyššího odvráceno a jak těmto sluší nejen požívati chleba vezdejšího, ale všech radostí života. Skoro

490$

již zapomněl, jak to vše znělo, dávno tomu, co přestal, přesvědčen jsa svými knížkami, „modlit se k Nejvyššímu v duchu a pravdě”. Teď modlí se zas poprvé zjevně a nahlas a s farářem; ačkoli – – tajně, za nemoci Mílkovy a všech těch domácích běd často mimoděk sepjal ruce, zdvíhal oči a hledal, komu by vyřkl svou zoufalou prosbu za slitování, za odvrácení, za zjinačení…

Třebaže se vracel farář dnes z domu smutku a neštěstí, přece bylo mu jaksi veselo; nedbal ošklivé chladné mlhy březnové, ani pronikavé tmy, jíž se mu bylo brati: vždyť dnes svou úlohu dokonal, obrátil posledního blouznivce své farnosti! – Tuláka Pakosty zajisté nikdo nedbá, ten svými slovy nikoho nepřesvědčí a nepomate.

O pohřbu Mílkově řečnil tak výmluvně jako málokdy předtím, stále se v jeho kázáních ozývalo vítězství církve Kristovy nad protivníky všemi, moc krve beránkovy, která omeje všechen hřích a oživí všecku smrt, – lidé nevěděli, mají-li se více podivovati svému pastoru aneb dědovi pohřbívaného hocha, jenž vedle ženy stál pokorný a s ostatními se i modlil. I ti, kteří nevěděli o jeho blouznilství, znali jej jako podivína, jenž nikdy do domu Páně nevkročí a kterého žena marně k větší náboženské horlivosti nabádá.

O „červených svátcích”, které toho roku připadaly velmi pozdě, přišel Kubík na nový podiv vší obce i do kostela a přistoupil – poprvé ve svém životě – ke stolu Páně; byl již opravdu všecek farářův, držel se ho křečovitě jako kdysi Kvapila a Mlejnka a dával se jím ve svém velikém rozvratu konejšiti poukazem na milosrdenství Hospodinovo, na blaženost věčnou a nepřetržité shledání s dětmi.

Návštěva domu Páně neopakovala se mnohokráte; stařec velmi scházel, polehával a konečně již vůbec lůžko neopouštěl.

Kateřina, již kdysi nazýval svou pomocnicí, poplatila dluhy, jichž Mílek tolik nadělal, a vidouc, že jí jen málo zbývá, prodala usedlost sousedícímu s ní Hladíkovi, bratru Petrovu, s podmínkou, že budou užívati téhož výminku jako za zetě a že jim sednice zůstane do smrti vyhrazena. Jsouc zbavena všech hospodářských starostí, věnovala se

491$

nyní jen ošetřování svého muže, s nímž byla zcela spokojena; navštěvovala se teď i častěji se staršími sousedkami, do sytosti před nimi se vyplakala a si ponaříkala, vypravujíc jim všechen svůj smutný život.

V důvěrnosti jim svěřila svůj úmysl, že odejde-li po mužovi, vše, co jí zbylo a co ještě naspoří, odkáže na věže a zvony, jichž dum Páně dosud postrádá; udělá to z vděčnosti k dvoj ctihodnému pánu, který se o ně tolik přičinil, žádné cesty nelitoval, až jejího muže obrátil přece v řádného evangelického křesťana a takto sňal z rodu Kubíková hanbu adamitství. Dvojctihodný pán by to od ní nepřijal, ale když to přijde jako kšaftem na kostel, nebude moci její dar odmítnouti.

Sousedky jí to schvalovaly, ujišťovaly ji, že stejně to s pantátou jejím dlouho trvat nebude, a zamlouvaly si, aby jim také něco ze svého nářadí na památku odkázala. Vypravovaly jí navzájem, co se na Pasekách a v městečku děje, jaké jsou noviny, kdo se žení a vdává a kdejaká různice se udála.

Kdykoli však začly o Pešavových, prosívala je, aby přestaly, o těch že slyšeti nemůže, ti že jsou všeho jejich neštěstí příčinou. Ale po čase přece si dala vypravovat o tom, co celou vesnici uvádělo v rozruch: že Manča, Pešavových dcera, se vrátila z Hamburku nadobro, že si chodí jako kněžna nějaká, samá krajka, samé na klobouku péro, samé na rukách a na krku zlato, a že rozhazuje peníze plnýma rukama. Tentokráte se usadila doma, u rodičů a bratra, mají prý to v chalupě pěkně zřízeno a místa dost; ale hned první týden prý na Sodomkově bryčce jela do města, do Litomyšle, nakoupila tam nábytku, zrcadel, aby to kolem sebe měla tak, jak tomu byla zvyklá. Již tu vejpravu přivezli a ze sousedek mnohá ji viděla. „Je to krása k nepopsání, zrouna jako v zámku ňákým,“ pochvalovaly.

S bývalou slečnou, později madam Vandou nemluvily, jen ji viděly; jest posud hezká, vlasů má dost, očima jiskří a zuby se jí svítí jako čerstvě napadalé kroupy, ba v některém jako by měla zlato zasazeno. A ztloustla – „no, sou tu leta,“ dodávaly sousedky na omluvu, „dobře se má, nic

492$

nedělá, to nejní jako my!“ Od Pavlovy ženy se dověděly, že švagrová se u nich usadila jen prozatím, než si v městě něco svého koupí nebo se vdá; na Pasekách že zůstat nechce.

„Kdák by si takovou vzal!“ vyjela Kubíková ve hrozném rozhořčení. „Taková by se neměla ani vejřeuně ukazovat, – ouřady a fara by na to neměly dopustit! Dovolení k ženění a vdavkám se dává jenomej lidem počestnýho života!”

Ale sousedky o tom nepochybovaly, že se jí to podaří. „Bude mět ženichů víc než dost,“ podotkla vdova Mlejnková, u níž ženy právě besedovaly, „teďkejc platěj jenomej peníze! Mužskej nynějšího času se nezeptá: ,Seš počestná, umíš práci, máš mě ráda?‘, jenomej: ,Kolik ti rodiče dají?’ A peněz má ta Pešavova jako šupek!”

Večer následující po této besedě proplakala Kubíková celý. Sedíc u postele mužovy, naříkala, že ta sekuř přece nad nimi zvítězila, ta děvka že bude ještě váženou sousedkou, ba snad měšťankou, paní, – oni že musili svoje prodati, a Milča, taková pořádná, dobrá, hezká, že leží v hrobě!

Tentokráte upokojoval Kubík ženu; pravil jí, že třeba měla Manča peníze, přece jich pro svědomí ve spokojenosti užívati nemůže, – a byť byla sebevětší paní, že zůstává Jezebel, jejíž krev psi lízati budou. Ale stařena s pláčem mu odsekla, taková že žádného svědomí nemá, jinak by nebyla jejich Toníka, chuděru, ve zkázu uvrhla.

Návrat „madam Vandy” rozčiloval Kubíkovou, sotvaže se po Mílkově pohřbu trochu uklidnila. Když farář přišel návštěvou do chalupy opodál březinky, utěšoval kromě starého svého učedníka i jeho sklíčenou a rozezlenou ženu; žalovala otevřeně na nespravedlivost, již Pán Bůh připouští, a žádala ho, aby obci pomohl proti té sekuři, která se čím dále tím více roztahuje. Pešavovi nebyli jeho farníci, byli katolíci; leč mohl stařenu upokojiti tvrzením, že žádný farní úřad nedovolí osobě života tak zvrhlého zakládati rodinu, že se spíše vynasnaží se jí zbaviti.

Ale pak se obrátil ke Kubíkovi, dávaje najevo, že nepřišel vyslechnouti stařeniných klepů; přišel obráceného

493$

utvrzovat v jeho víře, přesvědčit se, zdali znovu neupadá v bludy, chtěl, dokud stařec žije, stále na něho dohlížeti.

Nedovedl v sobě potlačiti hrdého vědomí, že ve své obci vskutku se zapíráním všeho pohodlí koná úlohu věrného pastýře; slyšel za jakéhosi výletu, že v okresu sousedním, v Poličsku, způsobují farníci svému pastoru značné obtíže, že přidávají se k sektě vlivem americkým povstalé, faráře urážejí, ba i z církve vystupují, zmenšujíce takto poměrně skrovný počet oficiálních evangelíků.

Tam „pan bratr“ zajisté nedbal náležité péče; chtěl by mu poukázati na obec svou, kousnutou již před dlouhými věky jedovatou obludou ariánství a marokánství, chtěl by mu vypravovati o svém boji s mladým učitelem deistou, o svých nesčíslných cestách na Paseky, za mlh a tmy a vichřic, o tvrdošíjném odporu Kubíkově – a takto dokázati, že lze vítěziti, církev od bludařstva vyčistiti houževnatou prací, shovívavou láskou. – –

Pečlivě jsa pomocnicí svou ošetřován a živen, vydržel Kubík do nového letopočtu. Na počátku roku 1900 slábl tak rychle, že bylo zjevno, jak nadchází konec. Kubíková, také již velice shrbená, bezzubá a svraštělá, poslala na faru, úpěnlivě prosíc, aby dvojctihodný pán neopouštěl jejího muže ani ve smrti.

Farář, věren svému úkolu, dal se na Paseky dovézti; pěšky nebylo možno, cesty byly okluzky, metelice řádila, – i jízda stávala se místy dosti nesnadnou. Promluvil vlídně s umírajícím, pomodlil se s ním, přečetl mu po jeho šeptem pronesené žádosti žalm čtyřiaosmdesátý, pak oba výměnkáři obcovali večeři Páně, – Kubík byl již tak sláb, že bylo faráři nachýliti hlavu jeho ke kalichu. Pastor odcházel s přesvědčením, že toho, jejž na pravou cestu uvedl, již nespatří. Nedovolil stařeně, aby jej provázela, sám spěchal k uzavřené bryčce, která venku čekala, obávaje se, že jízda zpět bude ještě svízelnější.

Chumelilo dále a přitom vál ostrý, štiplavý vítr, jenž sněhové vločky měnil ve zmrzlé jehly; nebylo daleko od chalupy k silnici, ale farář vstupoval do vozu všecek promrzlý a oslepený. Uvnitř nebylo o mnoho lépe; jedno okno

494$

ustavičně zapadalo a nedalo se upevniti, sníh a vítr šlehaly i zde do tváře unaveného duchovního. Mrzl patrně i sníh na silnici, pod kolejemi; každou chvíli hrkla bryčka, klouzajíc, aneb narazila o zasněženou, nedobře znatelnou hromádku a vyjela do výše.

Když se to několikráte opakovalo, zastavil náhle soused, jenž faráře vezl, a přistoupiv k oknu, stěžoval si, že se nejspíše něco zlomilo, ale že to prohlédnout nemůže, chumelí prý hrozně, má ruce příliš zkřehlé.

Pastor se ptal, má-li vystoupit, zde na silnici že by to bylo velmi nepříjemno; usjednotili se s majitelem bryčky, že povede koně zvolňoučka dále, aby snad nezvrhl, a před městečkem že farář sleze a vrátí se nadrážkou mezi chalupami k faře, kdežto soused dovede vůz ihned ke kováři.

Ploužili se zvolna dále a farář nejednou vzdychl nad svízelnou cestou, pak vystoupil, a bráně se stálé chumelenici, kráčel mezi chalupami k domovu. Zase sám se káral, že muselo to býti, že byla to poslední pouť za posláním, které jest teď skončeno.

Stmívalo se zvolna, v domcích rozžehali světla a zavírali vrátka, odmetávajíce od nich sníh. Jen nepatrně kmitala se světélka za malými, většinou kalnými a leckde i zamrzlými tabulkami; až na jednom místě ze skrovné, ale úhledné chaloupky zasvitla pronikavá zář, jako od značného osvětlení.

Unavený chodec se zastavil udiven a zároveň omámen náhlým světlem; slyšel za sebou ve sněhu skřípati kroky a viděl, jak jej předešli dva muži v čepicích s ušima a krátkých kožíšcích; viděl, jak vešli do vrátek vedle osvětlené chaloupky, je zavřeli a jak hned po nich přišli z opáčné strany zase tři lidé, muž a dvě ženy ve veliké bábovce zakuklené.

Pastor vzpomínal, čí to domek, zdaž v něm někdy byl, a nevzpomenuv, ohlížel se, je-li na něm zavěšena nějaká tabule, živnost v něm provozovanou označující; připadloť mu, že je den sobotní, že posel z Pasek vyrušil jej z přípravy k zítřejšímu kázání a že se tu snad koná nějaká výplata domáckých dělníků, obuvníků, tkadlců neb pasířů.

495$

Neuviděl ve tmě a chumelenici ničeho a skoro se sám sobě vysmál, že jej přepadla tak nevčasná zvědavost. Na příhodu takměř zapomněl, když rodina jej vítala všecka starostliva a choť hned mu chystala suchý oděv, vařila pro zahřátí čaj a naléhala, aby co nejdříve ulehl a přípravu svou dokončil třeba na lůžku.

Ani za následující neděle nevzpomněl si, že chtěl se zeptati na osvětlenou chalupu; kázání ve vysokém a chladném kostele bylo prací velmi namáhavou, nadto přišlo mnoho lidí s dotazy a pro výpisky z matrik a po poledni dva křty.

V pondělí měl se konati pohřeb Kubíkův, a sice dopoledne, poněvadž za krátkých dnů lednových by nestačilo odpoledne k cestě na Paseky, k trojímu kázání a včasnému návratu. Kubíková poslala z Pasek pěknou bryčku, ač byl dnes den jasný a suchý mráz. Pastor vzal si s sebou kostelníka, kdyby mu snad nějaké služby bylo třeba, a když ujížděli po příkré silnici, dnes do tuha umrzlé, vzpomněl si, jak nepěkně se mu zde jelo přede dvěma dny a jak byl nucen sestoupiti. Při vypravování té příhody připadl mu osvětlený domek; i začal se kostelníka vyptávati, čí to stavení a jaká se tam provozuje živnost.

Ten dlouho vzpomínal, a teprve když mu farář podrobněji vylíčil, kde a v jakém okolí asi stavení stojí, zvolal živě: „To je u Soukalů, spravedlivě u Teplejch, –je to vdova a má dvě céry – šak dvojctihodnej pán Tepličku zná, chodila na faru, prosila za nebožtíka muže – – “

„Teplý byl člověk potřebný a jeho žena chodila nádeničit, – ta by nemohla míti tak úpravné stavení. Mýlíte se, kostelníku.”

„Šak ho má nedávno, zdědila ho po bratroj, už dyž byl muž její umřenej. Pomohla si, je k tomu kus pole a louka, – vzala hnedkom holky ze služby.”

Farář ještě potřásal hlavou: „Mýlíte se přece, kostelníku. Proč by k takové vdově, která ani teď nemá nazbyt, chodilo večerní doby tolik lidí? Proč by osvětlovala tak nápadně svou světnici, když i sedlák šetří svítivém?”

„To byla ňáká u něch schůzka, modlitební či biblická! –

496$

Cák vo tom důstojný pán neví? Starší céra, Adna, sem přinesla to znovuzrozenectví a romadu lidů už se na to chytlo, mužský, ďouky i ženský!” dodal, vida udivený pohled pastorův.

„Slyšel jsem, že toto vyznání, očividně pietistické, získalo si přívržence v sousedních okresích; ale že by v naší obci se bylo usadilo, nevěřím, – ani slova o tom slyšeti nebylo!”

„Toť! Každej by se voslejchal hovořit vo tom důstojnýmu pánoj! A je to tu nedávno.”

„A proč by to tu mělo býti?” rozhorloval se pastor. „V každou neděli i v jiné příslušné dny jest kázání i nešpory, řádně se koná příprava konfirmační, nedělní vyučování

omladiny, – poradím každému, kdo se na faru obrátí – –

Nač jest jim třeba zvláštních schůzí modlitebních či jak je nazývají?”

„Poňžeň prosím, dvojctihodnej panáčku, voni maj tile znovuzrození vo kázání a schůzkách diunou přesvědčenost. Říkají, že im netřeba faláře, poňžeň prosím, že dyž je Bůh vosvítí a Duch svatý na ně sestoupí, že si můžou kázat sami. A neděle je im málo, chtěj pobožnost konat napořád, poňžeň prosím,” koktal kostelník, obávaje se, že svým sdělením faráře svého urazí.

„Slyšel jsem,” pravil duchovní po chvíli mlčení, „že také z církve vystupují a do jiné přistupují. A že nenavštěvují chrámů Páně…”

„To snad inší, zdejší neé. A snad jenomej dyž maj panáčka svýho za mrtvej oud, kerej životem svědectví nevydává – To by v naší obci nemohli,” tvrdil kostelník horlivě.

Pastor již neodpovídal, rozprávky déle nerozpřádal, ač trvalo ještě dlouhou chvíli, než dojeli blíže Kubíkovy chalupy a spatřili zástup lidí tísniti se po stezičce k ní vedoucí a dále před stavením i v besídce, kam vynesli rakev s nebožtíkem. Všecek roztržit dával se ve světnici od kostelníka z kožichu svlékati a ku kázání upravovati; násilně sbíral svoje myšlénky a hleděl se vpraviti v řeč, již si ustanovil.

Ještě včera odpoledne cítil, že bude nad mrtvým tělem posledního na Pasekách blouznivce mluviti zvláště horoucně; a teď neustále vtírala se mu myšlénka, že mezitímco

497$

zdraví svoje dával všanc zimními poutěmi za vykořeněním bludů a očištěním evangelické církve, nepozorovaně vluzoval se mu v obec nový rozkol, zosobněný ne již v odumírajícím starci, ale ve svěží omladině.

Funusníci, jimž se vždy líbil zjev jejich faráře a kteří byli hluboce přesvědčeni o jeho nevyrovnatelné výmluvnosti, nepozorovali, že nebylo jeho kázání v chalupě tak celistvé a vzletné jako jindy, že na faráři leží jakási zádumčivá skleslost; pozoroval-li to některý zvláště pozorný posluchač, řekl si, že dvojctihodnému pánu je smutno po Kubíkovi, kterého tak horlivě navštěvoval.

A méně zbožní všímali si více než pastorovy řeči – Manči Pešavovy, která k velikému rozhořčení staré hospodyně na pohřeb se dostavila, ba se i opovážila k ní do světnice vstoupiti a jí říci, že ze staré známosti přišla pantátu vyprovodit, – vždyť ještě jako školačka s jeho zemřelými dětmi kamarádila! A to řekla tak pansky, tak zvysoka, jako by ji nebyla Kubíková stokrát od dětí vyhnala a jako by ona nebyla jednomu z těch dětí hrob vykopala! Přes svůj smutek byla by jí Kubíková nejraděj do tváře naplila!

Což kdyby byla slyšela, jak někteří funusníci považují to za zvláštní vyznamenání pro starého vejměníka, že taková dáma na pohřeb mu přišla a jemu na počest se tak vystrojila!

Byla opravdu jako zjev z jiného světa. Na tmavých, uměle spořádaných a zkadeřených vlasech seděl jí klobouk velikých rozměrů, ozdobený několika drahocennými pštrosími péry; stín klobouku zmírňoval poněkud hrubost jejích rysů a drsnost pleti, jež léty počaly se jeviti, a zvyšoval naopak lesk temných, divokých a vyzývavých očí. Černý plyšový kabátek, dlouhá těžká sukně tmavočervené barvy činily její tělnatou a vysokou postavu ještě mohutnější, – malé shrbené panímámy v bábovcích vypadaly podle ní jako drobné vrabčice vedle pyšné pávice.

Nedovedly z ní spustiti očí a hádaly, co asi stojí ten tlustý zlatý řetěz, ten lesklý šedý kožešinový límec a rukávník, jež se tak účinně odrážely od teplé černě kabátku. Jakmile byly jisty, že se po nich nedívá a že jich nemůže

498$

slyšeti, šuškaly si, kde všude domek kupuje a kdože se zase o ni uchází. A vdova Mlejnková, třebaže živě vzpomínala na svého nešťastného muže, jenž byl s nebožtíkem Kubíkem tak dobrý kamarád, přece si nemohla na cestě odepříti, aby s vrstevnicemi si nevypravovala o onom bohatém vdovci, řezníku a hostinském, který již čtyři ženy utrápil a který si, protože po něm stejně nic není, přece snad vymůže dovolení, aby si směl vzíti zlopověstnou Manču, či vlastně její peníze, – ačli mu to nezkazí jeho děti a Manče Pešavovi!

Když pasečtí sousedé mrtvé tělo zdvihli na máry, příkrovem, na němž se kalich leskl, rakev ověsili a zvolna a opatrně, aby na zmrazcích nesklouzli, brali se po drahách k silnici, přistoupila vdova k faráři a nabízela, že jej bryčka opětně ke kostelu sveze. Odmítl, řka, že je pěkný, suchý den a že za chůze se zahřeje; doufal, že cestou okřeje a své myšlénky urovná.

Šel proti způsobu svému před rakví s hlavou sklopenou; jen chvílemi se ohlédl vpravo neb vlevo, a poznávaje jednotlivá stavení, zatáčky silnice, zářezy lesa, vzpomněl, kolikráte tu šel – nakonec přece marně! Musí vypátrati, zda kostelník mluvil pravdu, zda nejedná se o nějaký zkroucený klep. Jak mohla by Teplička, jíž mnoho dobrého prokázal, pořádati s dcerami schůzky, které vlastně jeho práci a jeho vliv v církvi podlamují? Vyzví, jak se to má s podivným hnutím; a pravdu-li mluvil kostelník, pak – bude třeba práci započítá znova – – !

Šel vždy rychleji, přál si, aby dnešní obřady již byly u konce, těžce již soustřeďoval myšlénky, potlačoval nevoli. Na kazatelně, kde nepřipomínalo mu okolí pouti na Paseky, a zvláště poslední rozrušující návrat od Kubíků, bylo mu lehčeji, i mluvil zase silně, dojemně, takže bylo mezi funus niky usazenými v lavicích i na kruchtách znáti mocné pohnutí.

Konečně byl starý bratr uložen na oddílu Paseckým určeném, poblíže svých soudruhů Košnára a Mlejnka, a pastor, když byl vyslechl naříkavý dík Kubíkové, promíšený jakýmisi sliby, jimž ve své roztržitosti ani dobře nerozuměl,

499$

mohl se as k jedné hodině vrátiti do své fary. Doma jej litovali pro namahavý pohřeb, leč nebyla to jen únava, co jej skličovalo a do jasného čela rylo mu vrásky.

Od té doby všímal si bedlivě hovorů svých farníků a z poznámek, které jindy by mu byly asi uklouzly, dohádal se, že kostelník tvrdil skutečnou pravdu, ba že celou záležitost posoudil spíše příznivěji.

Nebyli to tři čtyři muži a tolikéž žen, kteří navštěvovali Teplých chaloupku, bylo jich mnoho, a mezi nimi leckdo, k němuž se farář prokázal zvláště laskavým, jemuž pomohl neb úplně důvěřoval.

Zjara, když opět podnikal delší procházky, schválně chodíval onou urážkou mezi chalupami na paseckou silnici a zpět; byl jist, že tím nabude vysvětlení v záhadné té věci, že potká vdovu Tepličku neb že promluví k němu některá dcera její. Zavolati si je přímo, domluviti jim, to pokládal pod svou důstojností; byl hrd a sobě vědom pečlivě vykonávaných povinností.

Častěji, zvláště v pátek a v neděli, uzřel ozářená okénka a malé hloučky otevírající opatrně vrátka; avšak teprve kdysi v máji, když vracel se poněkud časněji, zastal Tepličku před stavením, ana zametá a sotva opeřená housata, jež se jí ze dvorku vybatolila za kolébající se husou, žene zpět brankou a záprsní.

Odložila pometlo, dávala zdvořile „šťastnej vodvečírek“ a pokračovala: „Dvojctihodnej pán šel špacírem k Pasekám, toť jó, je počas, štěpy a hrušně kvetou –je to radost!”

Farář se zastavil: „Jak se vám vede, Tepličko? Už jsem vás dávno neviděl; jindy jste na faru chodívala často. Ani jste se nepřišla pochlubit, že jste dědila, že jste se stala chalupnicí!“

Vdova byla zřejmě v nesnázích; vycítila jakousi výčitku v řeči pastorově. „Poňžeň prosím, Adna naše nechce na to přistoupit, abych eště chodila za prací, říká, abych si rejš vodpočala, Pánu Ježíši sloužila! Dokád byl bratr Soukal živ, ani sem nemohla bejt jaksepatří křesťankou, – ani v bibli číst, ani rozímat, ani do domu Páně sem chodit nemohla – jenomej dřela a dřela. “

500$

„I prací jste Hospodinu sloužila, prospívajíc muži a dětem,” káral ji farář, jsa nepříjemně dotknut jejím vysvětlením; znělo to, jako by ji právě na faře odvraceli od zbožnosti.

„Stejně sem byla velkou říšnicej,” odpovídala vdova, jako by se sama nad sebou hrozila, „ale Adna mi poradila, kerak mám požádat Pána Ježíše, aby mě vobmyl svou krví. On, nejlaskavější beránek, učinil, jak sem prosila, a já bídná sem se teďkejc znovuzrodila a milosti jeho nabyla.”

„On vás vykoupil spolu s lidstvem celým,” pravil duchovní poněkud podrážděně.

„Och dvojctihodnej pane, já byla mrtvej oud církve Kristovy, já svým životem nepodávala svědectví vo Pánu Ježíši! Teďkejc je se mnou dokonca ináč!”

„Tedy teprve dcera vaše naučila vás býti řádnou křesťankou – – ?”

„Adna a eště inší bratři a sestry, kerý byli taky vosvíceni Pánem Ježíšem. Spíš sem byla ve světě, ale teďkejc sem s Pánem Ježíšem.”

„Slyším, že dcera vaše je velmi výmluvná, že zve k sobě lidi, jim káže a je poučuje.”

„Dyž i Pán Ježíš vosvítí a í dá vnuknutí, hovoří k nám; a dyž maj vnuknutí inší, kážou taky. Teďkejc máme naději, že k našim přijede ňákej pan kazatel přeukrutně z daleka; bude nám dělat vejklad a přisluhovat večeří Páně. Už šecko dáváme do pořádku, abychme ho pěkně mohli uvítat, dyž nám ho Pán Ježíš poslal.”

Okénko, jež bylo jen napolo rozevřeno, rozlétlo se tiše docela a kolem něho mihla se hlava, čehož si však farář, jenž byl obrácen k chaloupce zády, nepovšiml. Pak hlava zmizela a bylo slyšeti, jak otevírají se a zavírají několikerý dvéře.

„Zvete-li si kazatele, konáte-li schůzky a přijímáte-li večeři Páně v chaloupce, k čemu jsem tu já, k čemu tu máte chrám?” pravil farář teď již opravdu rozhorlen. „Neodmítl jsem ještě nikoho, kdo si ke mně přišel pro útěchu a poučení, a brány domu Páně nikomu se neuzavírají!”

Teplická mlčela; leč za ni ozval se jiný hlas, faráři zcela neznámý: „Pána Ježíše nemáme milovat a jemu sloužit jen

501$

času nedělního, ale v hodinu každou. On pravil: ,Sejdou-li se dva v duchu mém, jsem já mezi nimi.‘ Nám není potřeba ani farářů, ani domů Páně!“

Pastor se rychle ohlédl. Uzřel před sebou děvče přibledlé, neveliké, asi dvacetipětileté, čistě oblečené, jehož zřejmě se kadeřící rusé vlasy byly násilně k uším přihlazeny a vzadu v uzel stočeny. Neznal dívky Teplých; pro velikou bídu dala je matka již záhy do služby; nejprve v okolí, v Poličce, v Litomyšli, pak v Praze. Nepřijímal žádnou z nich, ale uhodl ihned, že nenadálá kazatelka jest z chaloupky, asi starší z dívek, Anna.

„Není vám jich potřeba, ale přece si zvete, jak matka vyzradila, kazatele z daleka!” pravil dívce zvysoka, nejsa ani trochu zaražen jejím smělým vystoupením.

„My nemůžeme uznávat každýho, jen ty, co jsou živi v Pánu Ježíši a nevšímaj si světa. Je mnoho farářů, kerý podle mina spravujou církev Ježíšovou, ale podle skutků jsou oudy mrtvý a taky mrtvý oudy připouštěj ke stolu Páně a k pobožnostem. My nejdříu se ptáme, esli ten, kdo mezi nás vkročí, je znovuzrozen z krve Pána Ježíše, a snažíme se, aby nabyl pravýho poznání a se jím stal. A naši kazatelově taky tím samým se spravujou.”

Teplička vedle své dcery jaksi bázlivě se choulila a dívala se po očku, jak kázání Annino na dvoj ctihodného pána působí.

Ten pronikal děvče přísným pohledem odpovídaje: „Také kazatelé církve naší, evangelicko-reformované, presbyterské, stále se snaží přivésti duše svoje k Spasiteli. Nemohou chtíti, aby svěřenci jejich byli duchem mrtvi, a sami také nejsou nikterak mrtvými údy.“

„Ale žijou se světem a jsou ze světa,” přelo se děvče tvrdošíjně. „Jsou oučastni zábav, hospodám se nevyhnou. Pán Ježíš není jim vším, – k lidem hříšným, k věcem marným přiklánějí lásku svou. Pravý učedník a křesťan zná jenomej Pána Ježíše, bez něho není nic a nic nedokáže!”

„Dvojctihodnej pán,” vskočila jí matka do řeči, „je dobrá duše, moc nám pomoh, – ale inší páni faráři – toť – toť jó!“

502$

Pastor ještě jednou podíval se na Annu Teplých a její matku pronikavým zrakem, ale neřekl již ničeho a odcházel. Vdova volala za ním polo zkroušeně, polo z dojmu dceřiny řeči se radujíc: „Šťastnej vodvečírek, šťastnou dobrou noc!“ a ještě dlouho za ním se dívala, dokud nezastřela ho průčelí chalup, místy z řady do cesty vystupujících.

Faráři bylo tak těžko jako tehdy o Kubikově pohřbu, jenže dnes upřímně si přiznal svou porážku. Pracoval po léta o vykořenění blouznilství, které jako přirozená žeň vyrostlo z hloubavého ducha českého lidu za dob osamotnění, opuštěnosti a pronásledování. Pracoval o něčem, co bylo by snad nastalo samo v době, kdy každému dovoleno samostatně věřiti, kdy vzdor již se netrestal.

A zatím, aniž o tom věděl, přiváto bylo z daleka cizí símě rozkolu a vzdoru, a tentýž duch hloubavý je přijímá, dává mu v sobě růsti na úkor víry předků, nedlouho osvobozené.

Skoro nahlas promluvil k sobě, stoupaje k mřížovým vrátkům fary:

„Vždy odpor, vždy vzdor, jednou zděděný, jindy přivátý – – věru, tito lidé nepřestanou nikdy býti disidenty!”

DODATEK

EPILOG

V malém východočeském městečku, ležícím pod terasovitými výběžky českomoravské vysočiny, takměř již v kraji, bývalo po celé léto dosti živo; mnoho sem, do končin snadno přístupných, přicházelo turistů, přírodozpytci zkoumali půdu a flóru, zde na rozhraní zvláště zajímavou, historikové prohlíželi předhistorické naleziště, zříceniny středověkého hradu a zrušenou rezidenci pozdější duchovní vrchnosti, a lid v zástupech putoval do nádherného kostela při ní. A kterýsi den všední za času prázdninového již za nového letopočtu shromáždili se v něm učitelé z dalekého okolí, a je zesilovala inteligence, hlavně studenti z městečka. Až sem zalehl osvětový a přednáškový ruch, jenž se v Čechách rozvinul v posledních rocích devatenáctého věku; aby nezůstávali za jinými městečky, ba vesnicemi, přičinili se zdejší učitelé o přednáškovou schůzi, po níž následovati měl přátelský večer. Dali na pořad přednášky hned dvě, obě s rozhovorem, jednu historickou o dějinách městečka a panství, druhou o pokroku přírodních věd.

Městečko již svou minulostí pobízelo k dějinnému bádání a k němu přikláněli se všichni mladí muži zdejší, učitelé i studenti, kteří vyhledávali jakousi mimořádnou duševní práci. A kromě omladiny byl tu někdo, kdo po celý rok konal výzkumnou práci při pochybném žárovišti, na zřícenině, v bývalé rezidenci a okolních kostelících, ba kdo je všechny jí naučil. Mladý učitel, jenž vypracoval si řeč o dějích panství a městečka až do doby osvícenské, byl by své posluchačstvo považoval za neúplné, kdyby se nebyl

507$

dostavil jeho první podněcovatel a napotom vůdce, pan páter Salášek.

Usmívaje se dobromyslně, mrkaje krátkozrakýma očima, s nichž sendal brejle, naslouchal přednášce svého učeníka, někdy živě přitakal, při líčení dob a příhod zvláště krutých sepjal v klíně své masité, již svcrkající ruce a vzdychl. Ztloustl, trochu se nahrbil, ale celkem zachoval si podobu, kterou míval za kaplanování na hradě za Zderadovem; vlas úplně zbělelý, na temeni, kde bývala tonzura, zcela řídký, sčesán byl s čela nazad a tam se dlouhé bílé praménky pojily s kučerkami v týle rostoucími a v černém hedvábném nákrčníku se ztrácejícími. Měl již málo zubů, a proto masité tváře zapadaly jaksi dovnitř čelistí a skládaly se kolem očí a pod spánky ve mnohé malé vrásky; ale čelo bylo jasné a celý obličej svou růžovou, dosti zdravou barvou a dobrým pohledem modrých očí, stále jakoby se usmívajících, dojímal příznivě. Páter byl ustrojen v černý, velmi ošoupaný oblek, který patrně měl býti oblekem slavnostním, z hedvábného nákrčníku jen málo čouhal bílý límec z hrubé látky; kolárku již nenosil, ale celý jeho zjev, nejvíce hladce oholená tvář, připomínal ihned katolického kněze.

Po přednášce svému žáku tiskl ruce a velebil jej, jak pěkně si věc sestavil. „Nikdo neuvěří, že zde, v tom našem koutě, se obrážejí všecky děje a všecka sláva čech,” pravil nadšeně. „Jsem rád, že jsem si toho všiml včas; už tam na hradě, v horách jsem poznal, co je tu skryto dějepisných pokladů, – přesvědčili se o tom naši páni učenci, když jsem vytiskl svou monografií. A na zdejším panství je tomu nejinak!”

„Bez vás, velebný pane, by kolega dnešní přednášky nebyl svedl; vy jste k ní za roky snesl všecku látku,” podotkl jeden z místních učitelů.

„Všecku ne, ale leccos se mi podařilo odkrýti a opsati,” namítl Salášek skromně.

„Vy nám napíšete také monografii našeho městečka, že?” lichotil knězi jiný mladý muž.

„To už sotva, příteli; jsem už velmi stár, už stěží úřad zastávám. Přenechám to mladšímu,” a potřásl zase rukama

508$

učiteli, jenž prve přednášel, „a nezhrdne-li mou pomocí, rád jí poskytnu! Ale myslím, že dny mého pobytu na tomto světě jsou již sečteny!”

„Neříkejte to, velebný pane,” vesele mu domlouval řečník. „Kam bychom chodili na besedu, kdybyste vy nebyl již v záložně, kdo by spravoval archív a zařizoval muzeum? My vás z tohoto světa nepustíme!”

Salášek se k tomu usmíval dobromyslně. „Jsem tomu rád, že vám na mně záleží, hoši,” odpovídal úsměvně a dojat. „Nalezl jsem tu opravdu lásku a upřímnost. Rodák

rodáka přece neopustí – – ,” zamlčel se, připomínaje si,

jak mu několik vskutku svobodomyslných občanů rodného městečka udělilo místo účetního při nově zřízené záložně, když očerněn byv u konzistoře pro svůj netajený poměr k Žofičce a pro své „husitské” spisování, místa kaplanského na hradě se vzdal a nevěděl, kterak malou svou penzičkou vychovatele uživí i ženu, která celý svůj život mu dala, a popřípadě její děti… „Ale teď abych již šel, doma mne čekají, řekl jsem, že přijdu brzy.”

„Ach ne, velebný pane, musíte zůstat i na druhou přednášku a pak zavést kolegy do obecního domu, aby viděli, jaký máme archív a co je již připraveno pro muzeum!” bránili mu místní učitelé a studenti.

„Budou o mne v obavách; Zdeňka je taková starostlivá… Říkala, že mi přijde naproti.”

„Měl jste vzíti slečnu Zdeňku s sebou,” škádlil jeden z mladších. „Když má tak učeného tatínka, snad by se taky mezi námi pobavila.”

„A vidíte,” počal páter Salášek náhle horliti, „– ani byste neřekli, jak ta holka všemu porozumí! Už mi taky leccos opsala – ani v latinských jménech se nezmýlila! A jak je přitom pečlivá a pilná! – Stokrát mi nahradila, že jsem jí nezapřel, – co bych si teď k stáru bez ní počal!” dodal tišším hlasem, obrácen jsa k učiteli prve přednáševšímu, a usedl zase na židli. „Zůstanu tedy, abyste neřekli.”

„To je dobře, velebný pane,” pravil mu muž čtyřiceti až padesátiletý, jenž seděl asi dvě židle od něho. „Myslím, že teprve teď přijde to pravé, poznatky moderní vědy.

5°9$

Slyšeli jsme, jací jsme byli, – ale minulost nestačí, jde o budoucnost, o nové pravdy učenci vyzkoumané, na nichž by se dal budovati bezpečný názor světový a životní.”

„Filosof, filosof,” znělo to žertovně z několika úst a páter Salášek, usmívaje se, zahrozil na mluvčího prstem: „Jen tu minulost nechte, pane učiteli, bez ní není budoucnosti, – a pokud vím, ani vy se za naši slavnou minulost nestydíte – vypravoval jste mi sám o neohroženosti předků.”

„To kolega Koutný jen z opozice,” smál se starší jeden učitel. „On je vždycky opozičník! Kdyby mu někdo pohanil husitskou vojnu nebo Komenského, dopálil by se, ale že se tu o těch dobách vykládalo, hned by raděj názor světový a základ života budoucího. Tím bych si tak chtěl trudit hlavu – máme jiných starostí dost!”

„Filosof, filosof!” opakovali ti, již se prve smáli. Koutný pohlédl významně na svého souseda z druhé strany, jinocha něco více než dvacetiletého, a oba se na sebe usmáli. Byl to dle zjevu patrně botanizující student; za ním na židli visela na zelené pásce veliká torba, oblek velkoměstského střihu a neurčitých barev navlečen byl nedbale, ledabyle byla uvázána kravata splývající po hlubokém výstřihu vesty.

V jeho tváři, pravidelných rysů, ač trochu hubené, bylo něco, co ji lišilo od veselých a pozorných tváří ostatních, – jako by duch kdesi bloudil v daleku a jen na chvilky se vracel. Když začala přednáška, snažil se student zřejmě upnouti svou pozornost na řečníka; očekávaje, že snad něco nového uslyší od znalce terénu, vyhověl, procházeje městečkem, vyzvání známých učitelů, by zdržel se zde na několik hodin.

Přednáška druhá ukazovala rovněž mnoho dobré vůle, leč bylo znáti, že řečník, jeden z nejnadanějších učitelů okresu, strádá nedostatkem styku s vědeckými kruhy. Nadto obral si nikoli zvláštní místní nějaké téma, nýbrž chtěl vše vyložiti v širokém rámci. Většina posluchačů byla nadšena učeností svého kolegy, zvláště starší páni se divili, jak mnoho ti mladí vědí – zbytečně mnoho; a kromě učitele Koutného sotvakdo si všiml, jak student časem potřásá hlavou, až mu nespořádané vlasy spadají do čela, nad

510$

spánky neobyčejně vypouklého, jak v trýzni si láme prsty a jak rty jeho skoro neslyšitelně šeptají chvílemi: „Nesmysl” – a „Nikdy” a zase „Už dávno ne –”.

I tato rozprava odměňována potleskem a pochvalou, až mladý řečník se zardíval radostí nad svým úspěchem. Když se zdálo, že již tu není nikoho, kdo by nebyl vyslovil svou chválu, vyžádal si učitel Koutný několik slov. Soudruzi jeho někteří na sebe mrkli, dávajíce tím najevo své očekáváni, že „filosof“ bude vykládati své odchylné názory; leč byli zklamáni. „Sešli jsme se, bratři, dnes nejen k přednáškám, ale jak bylo na pořadu, i k rozhovoru o nich. Kolegové přednášející snažili se poctivě, aby nám podali co nejvíce. Snad nikdo z nás nenashromáždil si k těmto tématům více vědomostí – a proto nikdo nic nenamítal, otázek nekladl – ani náš archeolog, velebný pán Salášek. Ale, bratři, máme zde odborníka, který čerpá přímo ze zřídel nejnověji objevených pravd, – navrhuji, abychom mladého přítele našeho požádali za diskusi o přednášce kolegově.

Účastníci sice trochu udiveně na sebe pohlédli, leč ze zdvořilosti k hosti nikdo ničeho nenamítal, a hlavní pořadatel schůzky ihned ho požádal.

„Mladý přítel” učitele Koutného byl trochu zmaten a odmítal nesouvislými slovy, ale pak přece svolil a vstal ze svého sedadla, v němž ležel nedbale, maje nohy přes sebe přeloženy. Zprvu byl na jeho tváři týž výraz těkajícího ducha; mluvil volně, místy trhaně, hledal vhodná slova. Posluchači, již patrně očekávali skvělý řečnický výkon, dívali se na něho podiveně a – počali se nuditi. Pak ponenáhlu předmětem svým se rozohňoval, sklopená víčka se zdvihla a objevila lesk a hloubku očí, ústa se sotva znatelně usmívala, mluvil rychleji, pak překotně, takže bylo zřejmo, jak slova a věty nestačí jeho myšlenkám. Když byl skromně uznal hojnost poznatků, které přednášející učitel podal posluchačstvu, a omluvil jej, že pro nedostatek pramenů, těžce přístupných na venkově, sepsaných v cizích řečích, nemohl načrtati docela správný a úplný obraz stavu pozitivních věd, počal rozvinovati nejnovější teorie moderní,

511$

jak sobě odporují, jak se navzájem buď doplňují, nebo ničí. Vykládal o překonané fantastičnosti přírodních filosofů z počátku minulého století, o úzkoprsém materialismu, který po něm následoval, o boji myslitelů věřících v tajemství s těmi, kteří praví, že buď není žádných tajemství více, aneb oněmi přírodozpytci, kteří couvajíce v úzkosti před sebou samými, vyznávají: Nevíme a nebudeme věděti. Stavěl proti naukám o hmotě, z níž je odvozen svět, nejnovější teorii o energii, proti malomyslnému pochybování víru ve stálý rozvoj, stálou evoluci světa a poznání.

Popíral, že by bylo jakých věčných, nezměnitelných pravd, nehledá jich, nýbrž vidí ve vědění jen stálé přizpůsobování se a vývoj.

Popíral také, že by byla jaká mrtvá příroda; prohlašoval, že poslední zásada, jíž se dá vyložiti vše, jest život, činná síla, energie.

Končil s jakýmsi slunným úsměvem, vyslovením důvěrné naděje, že obnoven bude dětský poměr člověka k přírodě, když bude ukázáno, že jsme výsledkem a předmětem jejího působení, článkem celého vývojového řetězu, účinkem i příčinou.

Teď poslouchali všichni; někteří bez dechu, jiní s hrůzou, a ti, kterým byly spekulace často závratné mladého mluvčího nepřístupny, alespoň si dávali zdání napjaté pozornosti, by nebyli považováni za nevědomce.

Páter Salášek snažil se také ze všech sil sledovati vývody studentovy; pamatoval ještě z dřívějších dob mnoho, ale co zde slyšel, šlo mu přece nad rozum! Považoval se sám za člověka svobodomyslného; nestranil nikdy své konfesi, byl smířliv k jinověrcům, ba nerozpakoval se navštěvovati materialistického blouznivce a ve snaze, aby mu prospěl, snášel i urážky jeho a syna jeho. Vzdal se pohodlného místa, učinil se předmětem jedovatých pomluv, jen aby zůstal vždy člověkem spravedlivým, který ctí lidskost i v bližním a neuvaluje odpovědnosti za následky vlastního jednání na jiné. Ale nauky, které tento studentík s nejnevinnější tváří, s pohledem takměř dětským a sladkým vyslovuje otevřeně, bez bázně, dopadaly na něho jako rány;

512$

že by nová věda místo vykoupení církví, zvláště křesťanských, podávala ideu lepší, ideu vývoje vpřed na základě vlastních sil, že by rozdíl mezi dobrým a zlým, hmotným a duševním mohl býti odstraněn jednotným názorem na všecky děje světové, že by bylo lze sjednotiti myslící lidstvo ne dogmatem, nýbrž svobodným myšlením, ne věrou, nýbrž pravdou, to jest hledáním pravdy, – to naplňovalo jej úžasem, hrůzou. Náhodou zaletěl jeho zrak k učiteli Koutnému, „filosofu”; pro něho neměla řeč studentova patrně nic hrozného, jeho bledá a poněkud již uvadlá tvář se zardívala, jeho modré oči zasvítily mladistvě a dívaly se na řečníka ještě stále stojícího a pohrávajícího nervózně dlouhými a útlými prsty na stolní ploše s blaženým zadostiučiněním. „Tak se asi nikdy nedíval ani na oltář – či vždyť je vyznáním evangelík – na kazatelnu a do bible,” řekl si páter Salášek v duchu.

Vstal těžkopádně a měl se k odchodu; tu i ostatní vstali a po příkladě Koutného, jenž příteli svému na rameno dlaní potleskával a druhou rukou hledal ruce jeho, přistupovali k hosti a děkovali mu. Ale činili tak většinou stísněně, s plachými pohledy; to byly řeči neslýchané, nadobro bezbožné, jimiž byl, jak dobře pozorovali, sklíčen i páter Salášek, takový srdnatý člověk, jenž nikdy ničeho v životě se nezalekl; a starý učitel, jenž prve Koutného nazval opozičníkem, pravil důvěrně k několika kolegům nejblíže mu stojícím: „Vypadá jako dítě, oči má jako anděl – a mluví jako Lucifer!”

„Všaktě byl Lucifer taky anděl,” usmíval se uštěpačně jiný, „– tenhle samého Boha z jeho trůnu svrhuje!”

„Je to mládež, panebože,” vzdychl první, „učí-li se takovým věcem na těch vysokých školách, to aby raději nebyly! Za našich časů by se tohle nebylo trpělo. Na takové řeči byl kriminál!”

„Já to kolegovi hned vymlouval, aby s takovou řečí si nezačínal,” podotkl řídící mladého učitele, který přednáškou svou způsobil celý ten rozruch. „Teď vidí, k jakým koncům vede ta velebená moderní věda.”

„Záleží na tom, jak se vykládá,” odpovídal tento, jenž

513$

stál zcela nablízku. „Bylo to velmi učené,” dodal poněkud trpce, „ale ani tyto nejposlednější nauky nemusejí býti pravdivý, vždyť jsme slyšeli, co je bojů a jak jedna škola druhou potírá a vyvrací.”

Účastníci vyhrnuli se všichni do síně a dále po schodech do průjezdu za páterem Saláškem, jemuž pořadatelé připomínali, že musí je zavésti do archívu a do sbírky starožitností. Na náměstí těsně u průjezdu očekávala je krásná, as pětadvacetiletá dívka mohutné postavy, jiskrných tmavých očí a bohatých černých vlasů. Jakmile starý kněz s učiteli a studenty vystoupil, zavěsila se v jeho rámě a vyčítala: „Už jsme se dočkat nemohly, měly jsme strach, že se tatínkovi udělalo zle. Běžela jsem, abych se přesvědčila.”

„Nebuďte tak nepřející, slečno Zdeňko,” škádlil ji jeden z pořadatelů, „to krásným dámám nesluší. Pan páter Salášek slíbil, že ukáže hostům listiny a podobizny.”

„Pojď s námi, Zdeňko,” vybízel ji Salášek, vida, že je zklamána tímto novým průtahem. „Víš, jak to mám složeno a srovnáno, pomůžeš mi ukazovat, budeme dříve hotovi.” Pořadatelé lichotili se k Zdeňce, že budou míti krásnou vykladačku, a pojavše ji a Saláška mezi sebe, ubírali se přespříč náměstí k obecnímu domu.

Přespolní učitelé, zvláště starší, podivovali se a reptali: „Když už tu dceru má, ať je s tím ticho, ať se s ní nechlubí! Že to zdejší občanstvo trpí, a ti studenti ještě jí pochlebují! Působí to přece pohoršení!”

„Ó, zdejší na pátera Saláška nedají dopustiti, pyšní se jím…”

„Je to přece od něho hezké, že se o svou dceru a její matku stará; kdyby nebyl proti tomu zákon, byl by se se svou Žofičkou dávno dal oddat a dal svoje děti legitimovat. Truchlil nad oběma jako kterýkoliv řádný otec – a slečnu Zdeňku, která mu zbyla, dobře vychoval. Kolik je takových spravedlivých kněží?” namítal jeden dobromyslný učitel z nedaleké dvojtřídky.

„Ale je to přece proti světskému a společenskému pořádku a zvyku,” přel se ten, jenž prve mluvil o pohoršení. „Takové kněze zavírali do klášterů a jejich milenky a dcery

514$

také. Tam se ztratili a nedávali zlý příklad.” A pomalu se brali za ostatními, kteří již mizeli v širokém průjezdu obecního domu.

Koutný s mladým studentem vystoupili na náměstí skoro poslední; tento ověsil si opět svou torbu a vysoušel si jemným šátkem zpocené čelo; loučil se: „Nepůjdu již se společností – buďte zdráv, pane učiteli.”

Koutný nepřijímal jeho ruky, podávané na rozloučenou, otálel a postával na hrubé dlažbě, ke středu se sklánějící. „Nezajímají vás staré pergameny – a což přátelská schůzka, která se asi hodně protáhne?” usmíval se.

„Nemám prostě času; chtěl bych ještě dnes doraziti do Budislavě a odebrat se na tamní rašeliniště. Loňského roku se mi návštěva zkazila dlouhými deští. Je to daleko.”

„Je; není možno tam za dne dojíti; i kdybyste seberychleji šel, dorazíte tam za soumraku, a tu bývá na takových místech studeno a mlhavo.”

Student vzdychl: „Neměl jsem se dáti pozdržeti – a zvláště k přednášce přemluviti – všechen rozpočet časový se mi zhatí!”

„Ale považte, co dobrého jste tu vykonal, bratře milý, jak jste nás venkovany poučil, osvítil, – kdy takové poučky zase uslyší?”

„Nezdá se, že se to líbilo,” odtušil student se zádumčivým usmáním a jeho tmavé oči dívaly se skoro dětsky lítostivě. „Děsili se mne…”

„Lidé se nových a nepohodlných pravd vždycky děsí,” máchl učitel rukou. „Naučí se nějaké lži, v ni věří, v ní jsou šťastni! Leč na tom přece nezáleží! Kde by zůstal vývoj, ustavičně pokračující poznání?”

Student neodpovídal a opětně podával Koutnému ruku. „Nepůjdu také za nimi a večer se tu nezdržím; nesejde mi na zábavě a pitce, – nýbrž na tom, abych si s vámi, příteli, pohovořil. Znali jsme se zdaleka pár let, – leč teprve dnes jsem ve vás poznal bratra. Do Budislavě nedorazíte včas, ale nablízku je, jak víte, moje rodné městečko, kde jsem se u přátel na týden usadil a odkud jsem k přednášce přišel; navrhuji vám, abyste tam ponocoval, šli bychom společně

515$

a bylo by nám i za večera veseleji. Zítra bych vás k rašeliništím doprovodil. Jsou čtyři hodiny, museli bychom vyjíti hned; ale nejdříve bude třeba něco pojisti, když při schůzce přátelské nezůstaneme.”

Mladý botanik byl srozuměn, vrátili se do průjezdu hostince, v jehož hořejším sále konala se přednáška, a v místnosti přízemní, takzvané formance, rychle trochu pojedli a popili a zbytek potravin vzali si na cestu. Prošli městečkem, které teď, když účastníci schůze byli shromážděni v obecním domě a obyvatelstvo ostatní, z veliké většiny rolnické, zaměstnáno bylo v polích, vypadalo jako vymřelé. V ulicích pozvolna stoupajících nepotkávali nikoho; ledaže zahlédli vyšívačku, sedící u okének skrovných domků aneb na stinných záprsních. Aby se vyhnuli přílišnému stoupání, obešli výšinu, na jejíž stráni byla vystavěna bývalá rezidence duchovní vrchnosti s velikým kostelem a na jejímž vrcholu černalo se rozsáhlé zdivo zvolna se rozpadávající zříceniny. Pod strmým srázem, který zdál se ještě vyšším věžemi, parkány a zdmi nad ním čnějícími, vkročili do údolí říčky Olšinky, cele sluncem, dosud vysokým, ozářeného a oživeného.

Dokud šli městečkem, skoro nemluvili; na studentově tváři byl zase onen spolu zádumčivý a roztržitý výraz, oči sklopené na hrbolatou cestu ani se neohlížely. Učitel Koutný si toho všiml, a ač mu otázky tkvěly téměř na rtech, přemohl se a mlčel také. Když vešli pod stín stromů, sráz hradní zvláště na úpatí obrůstajících, a dále kráčeli, teď již stále podél říčky, jejíž jasné, nehluboké vody se tu doširoka rozlévaly, nabyla studentova tvář radostnějšího výrazu; sendal slaměný klobouk, rozvíval si jím zpocené vlasy a jakoby s ulehčením podíval se kolem sebe.

„Vidím, bratře, že vám tam v městě nebylo dobře; snad vás také stísňovaly ty nejapné řeči. Tady si jak náleží vydechnete,” podotkl Koutný.

„Mně je v přírodě vždycky lépe; ba musím se vám, pane učiteli, vyznati, že je to moje jediná záchrana. Teď jsem již klidnější, myslím, že přizpůsobuji se reálnému životu, ale když jsem byl mladší, právě při vstupu na universitu, roz—

516$

leptal jsem si bezohlednou sebeanalýzou každý požitek – zničil jsem si nejkrásnější výtvory, které jsem si třeba sám vybudoval, – a tu utíkal jsem se do lesů – ty mne jediné vyléčily.”

„Myslil jsem, že jen my, jimž nejsou přístupny všecky důkazy absolutních pravd, se trápíme a stůněme,” poznamenal Koutný smutně, „– ale mládež, vy, bratře milý, jenž jako by se již byl podíval na dno všech věcí…”

„Absolutní pravdy jsou iluzí… Dno všech věcí! Pane učiteli, kdo může říci, že je zná, že je viděl? Víte, je to jako onen výrok ve Faustu, o víře v Boha!”

„Je to vlastně strašný výrok, bratře,” vzdychl Koutný, „co pokolení se jím trudilo, jím hynulo! Někdy jsem si myslil, že ten boj o Boha, či jak vy mu říkáte, boj o život, o poznání, bude dobojován, až budou objeveny všecky

pravdy – – Ale teď vidím, že vše je a zůstane jen, jak jste

v přednášce řekl, ne nalézáním, ale hledáním pravdy.”

„To je poslání lidského života,” odtušil student nikoli již smutně a v očích se mu zablýsklo. „Je těžké, ale pohání vpřed.”

„Je těžké; a věřte, bratře můj, že nejen vás, kteří jste na vrcholku národa, drtí svou tíží – – “

„Já vím, že i vy jste se nevyhnul úkolu tomu; nazývali vás prve filosofem, smáli se vám…”

„Nemyslím sebe; u mne konečně bylo by to přirozeno, studoval jsem přece na nějakých školách, četl jsem mnoho a stále čtu. Ale – – ,” zastavil se, pozdvihl rámě a ukazoval před sebe, „podívejte se – tam mezi stromy, na nedostupné skoro stráni, tady dole při říčce uschovány jsou vesničky, mezi lesy vystavěny jsou samoty, leckdes je i městečko ode všeho světa vzdálené – a tam všude hledali lidé Boha nebo pravdu, vedli o ně boj – a často byli jím ubiti sami nebo v celém pokolení, lidé chudí a sprostí, kteří dobývali přitom živobytí nejhrubší prací.” Byl zřejmě pohnut, chvíli stál se sklopenou hlavou, a když opět vykročil, podíval se na mladého soudruha se zavlhlým zrakem.

„Vy jste mezi takovými jako učitel působil?” ptal se student.

517$

„Jsem sám z rodu hledajících Boha a zápasících o něho a o poznání,” odpověděl učitel skoro šeptmo. „Oni sami si říkali děti ducha čistého živého, lidé je nazývali adamity a jinak všelijak. Když jste, bratře, dnes přednášel, často jsem na ně vzpomínal; byli by vám porozuměli lépe než mnohý učitel, tušili a hlásali mnohé z moderních pravd přírodozpytců a filosofů, jenže toho neuměli prostým svým způsobem jasně pověděti a brali si k pomoci věty z knihy, kterou nejlépe znali, z bible. Slyšel jste někdy o blouznivcích, abrahamitech nebo deistech?“

„Slyšel jsem jako chlapec a viděl jsem Pakostu – víte, že jsem také rodák z tohoto kraje; ale zprávy ty nejsou jistě správné. Povídejte mi trochu o nich, pane učiteli, – to jest, není-li život jejich tajemstvím.”

„I kdyby byl pro každého, pro Vás by nebyl – vždyť vy jste jako bratr jejich, dítě ducha čistého živého, syn boží jako oni.“

Šli ve sluneční záři, která stávala se méně palčivou, lahodnější, šli podél třpytící se říčky, na jejímž dně leskla se tmavá kamenná tříšť; šli podle sebe na měkkém, sytě zeleném trávníku, kolem olšoví, jímž břehy byly obrostlé. Údolí kypělo životem nejkrásnější své doby roční, líbeznější než studená horská jara a podzim, v jehož nápadných skvělých barvách je předzvěst vadnutí a umírání; z obou stran širokého travnatého úvalu zdvihala se buď žlutá, dosud neposečená pole, aneb tmavé, smrkové lesíky, z nichž často vyhlédala šindelem pokrytá věžička kaple neb žlutavá zeď skorem vždy uzavřeného kostelíka. Kde bylo polí nejvíce, sbíhal k nim tlum domků zpola v ovocném stromoví skrytých; na místech, kde se údolí šířilo, stály mlýny, buď rozlehlé jako tvrze, s barokními branami, aneb malé, dřevěné a skrčené, s lomenicemi pestře pomalovanými a popsanými. Nablízku mlýnů ozýval se klapot, vybíhali štěkající psi, batolila se, křičela a kejhala drůbež; jinak bylo všude ticho, ani chodec nepřecházel, jen hmyz bzučel, tanče ve slunečních paprscích, a ptáci v předvečerní době hlasitě cvrlikali. Učitel Koutný vypravoval; povídal o své matce abrahamitce, která i ve smrti dovedla si zachovati samostatnost

518$

svého přesvědčení; povídal o strýci Kvapilovi, svém vychovateli, jehož probudilý duch neměl dosti na samostatném názoru náboženském a světovém, ale tíhl ke všemu pokroku, k politickému uvědomění, hlásanému a připravovanému Havlíčkem, k rozluštění sociálních otázek. Vypravoval, jak strýc s Mlejnkem paseckým rozšiřovali sta spisů svobodomyslného obsahu a jak posléze právě působením spisů Alfonse Šťastného z Padařova blouznilství bylo z veliké části ve východnějších Čechách ubito. „Přestali býti dětmi ducha čistého živého, když četli, že ducha není; ach bratře milý, jak bych jim byl přál, aby tebe byli dnes slyšeli a poznali, že svět není jen hmota oživená, že je soubor velikých, zúplna neprobádaných sil!“ Ve svém velikém dojetí již mladému soudruhu tykal, jako tykali si bratři, děti čistého živého, třebaže se dříve neznali.

Vypravoval, jak jedni vytrvali ve svém přesvědčení a jiní, jako Kubík, nemajíce ve svých strastech oč se opříti, vrátili se k pravověrnému evangelictví, k velikému zadostiučinění faráře v rodišti jeho, který i s ním kdysi míval potyčky. „Blouznilci u nás vymizeli až na Pakostu, bratře, ale faráři se přece nepodařilo zachovati si sjednocenou církev; odstěhoval se přednedávnem blíže k Praze, ruch znovuzrozenecký mu působil zlé obtíže.”

Student poslouchal, někdy obrátil k mluvčímu udivené zraky, někdy jako pochvalně zakýval. Jda vedle Koutného, jenž v horlivosti vyprávění často se zastavoval a otálel, těkal očima po březích, mezi olšinami, i na lukách a úhorech někde při samé cestě se prostírajících, kde bujela ve svých nejpěknějších druzích teplomilná květena, než dospívala samé hranice své podhorské. Různé máty kadeřily tu své šedavé listy a stonky, žlutá třezalka, krásný bíle oranžový květel, stračky, různé fialově a rudě kvetoucí pcháče, modrý hadinec zdvihaly své vysoké stonky vedle vzácného nízkého hořce a pestrého plazivého ořeší a čičorky. Na vlhkých místech počaly se objevovati parnasie, rostly mohutné ostřice, kapradiny a přesličky; student časem se shýbl, vytrhl rostlinu, probíral útlými prsty její listy a okvětí, někdy vyňal í z kapsičky lupu a prohlížel jejími skly některou část byliny

519$

a zastrčil ji do své torby. Koutný při všem svém pohnutí všiml si počínání soudruhova. Když skončil, zeptal se skoro teskně:

„Nenudil jsem vás, příteli? Nepřekážel jsem vám snad?”

Mladý muž obrátil se k němu celým tělem: „Odpusťte mi, pane učiteli, mou nezdvořilost – ale to sbírání po cestě je u mne již skoro mechanické! Poslouchal jsem vás pozorně a toto hledání a bloudění lidových myslitelů mne opravdu zajímá – vždyť to tolik souvisí s dějinami myšlení vůbec!“

Koutný zřejmě se uspokojil a pravil již zcela vlídně: „Zdalipak jste na této naší cestě našel něco cenného? Říkají, že je tu v údolí Olšinky flóra zajímavá.”

„Chodím po tomto koutě Čech od dětských let a mám již vše nasbíráno. Já se, pane učiteli, nyní již nezabývám květenou vyšší, hledám na rostlinách nejnižší organismy, plísně, rezy, houby.”

„Tomu se divím, bratře,” potřásal Koutný hlavou, „člověku, jenž probadává smysl světa a života, poslední tajemství ducha a jsoucna, může býti lhostejná plíseň, která na rostlinách se přiživuje.”

„To se vám, pane učiteli, jen zdá; i při budování celých systémů musí se učenci opírati o drobná fakta, a ta třeba odkrývati, sbírati. Vždyť i ta plíseň je článkem jsoucna, i na ní lze dokázati zákony dění.”

Koutný však dále potřásal hlavou; jeho společník vida, že překročil hranici zájmu učitelova, odbočil jinam. „Chtěl bych se vás na cosi zeptati, co mi stále tanulo na mysli při vašem vypravování o mamince, strýčkovi a ostatních deistech. Zdá se mi, že knížky Šťastného přece nemohly pojednou zabiti všechno blouznilství; zajisté jich všichni pozorně nečetli! čím to, že dříve dávali se deisté spíše pokutovati, zavírati, než aby se podrobili ne ortodoxní víře, ale jejím zevním formalitám?”

„Právě v těch vynucených formalitách to asi vězí, bratře můj. Uvnitř věřit si může každý, co chce, záleží jen na tom, jak se to zevně, v církvi, ve společnosti jeví. Dříve byly zvyklosti a formy přísně zachovávány a přikazovány; tehdy se deisté bránili a za samostatné přesvědčení vše snášeli

520$

teď je úplná svoboda smýšlení, každý může býti, čím chce, ortodoxním, bez vyznání, socialistou, a nikdo mu nebrání.”

„Tedy bylo blouznilství patrně jakousi opozicí proti hromadnému zařazování do určitých konfesí?”

„Bylo také, a hlavně bylo projevem ducha čilého, nevšedního a samostatného,” přisvědčil Koutný a vydechl zhluboka. „Musíme teď, bratře, překročiti říčku a protější svah; dostaneme se pak do vesnice, odkud je k nám sotva hodina.”

„Já vím; znám ty lesy zcela dobře; bude to dosti příkré stoupání – ale je v nich vlhko a stín.”

U přívětivé hájenky, bývalé to pily, přeskočili říčku, jejíž břehy se tu zužovaly a zvyšovaly. Celá krajina jako by pozbývala své líbeznosti a stávala se velikolepější, ale divokou; to bylo ještě více znáti, když jim lesní kulisy zavřely údolí a oni octli se jako v uzavřeném lese. Šli nyní podél koryta lesního potůčku, přítoku Olšinky, stále vzhůru. Jeho vody byly nepatrné, na jeho dně na srázných rozeklaných březích bylo všude navaleno kamení a na mnohých místech čněly do něho vytržené smrčky a jedle, ba přes celé koryto ležel na některých místech silný kmen, buď pokácený a dosud neodvezený, neb vichřicí z kořenů vyvrácený. Zde již nikde nebylo luk ani paloučků; jen někde vystřídávaly suchou, jehličím postlanou a téměř bezbarvou půdu vysoké, malebné podušky mechu, nad jejichž zelení jako by se třepetaly hnědé tobolky a květy. Skály se množily a vstupovaly i do cesty; jednou šli po stezičce i kolem balvanu uvnitř v jeskyni vyhloubeného. Les byl stále smutný, zřídkakdy se tmavými skupinami jehličnatých stromů vedral sem paprsek. Teprve když přišli výše, počaly se objevovati i lesy bukové a ty pak se jasnily velikými průseky, uměle promýtnutými a v lesní silnice proměněnými. „Tam dole bylo by snadno zblouditi tomu, kdo nezná směr,” začal zase promlouvati student, jenž mezi balvany chodil mlčky a dosti často odbočoval, by odloupl kus mechu se skály neb se zemních podušek zvláště nádherných. „Ale myslím, že se tu znáte tak dobře jako já, pane učiteli. Působíte tu snad od počátku?”

„Kdežpak! Učil jsem v rodišti zcela krátce – odešel jsem, když jsem se s farářem nemohl snésti, do středních Čech

521$

a domů přicházel jen na týdny. Před několika lety jsem zažádal zpět, stále mne to táhlo v tuto končinu, ani jsem vlastně nevěděl proč. Dostal jsem se do vesnice až na samých moravských hranicích u Švarcavy. Člověk se stěhuje sem tam, myslí, že nalezne jinde klid, snad štěstí, – ale je to všude stejné – všude nedostatek, pronásledování, neporozumění, posměch – –“A skleslá, skoro zoufalá tvář Koutného ani jako by se nehodila do jasné teď zeleně lesa, všude prozářené rudnoucím sluncem a dýchající silnou, kořennou vůní nastávajícího večera.

Student nevěděl hned, co by odpověděl na tento projev beznadějného stesku, teprve po chvíli řekl: „Sám jste řekl, pane učiteli, že lidský život a jeho poslání je těžké, – toto přesvědčení vám usnadní tíhu vlastní – není prostě vyhnutí. Že obmezení lidé, již vám nerozumějí, se vám posmívají, pochopuji – slyšel jsem dnes sám, že vás škádlí –, ale že by se při vaší snaze vždy jen neúspěch připínal na vaše kročeje, je mi přece divno.“

„Je to skoro výsměch osudu – já, jemuž jsou všecky konfese zcela lhostejný, trpěl jsem vždy zvláštním postavením konfese helvetské. Na školách církevních jsem byl podroben moci farářů a presbyterů, které jsem neuznával, později na školách obecných byl jsem většině zástupcem nepohodlné menšiny, a těm, k nimž řadila mne matrika, nevěrcem a opozičníkem. A všem jsem byl směšným filosofem, kterého každý kolega hlupec směl si dobírati!” „Opravdová to ironie osudu,” svědčil mu student. „Bratře, heslem těch, kteří mne vychovali, bylo užívati radostí života, žíti v živém pokoji, v duchu čistém, živém. Jak mohu, když jsem zevšad omezován, pronásledován a posmíván?”

„škola vám přece podává vhodné pole činnosti, na děti lze tolik hned od počátku působiti – – ,“ domlouval student Koutnému – ale v hlase jeho nebylo dosti přesvědčivé jistoty.

„Ach bratře, což neznáš vesnickou školu, tu půdu tvrdou – a nevíš, jak jsou svázány ruce dělníků?” odporoval mu učitel stále zachmuřen a v jakési extázi beznadějnosti.

522$

„Abrahamité chtěli, aby jejich děti nabývaly moudrosti jen ve škole života, – ale já jich nesmím věsti tou cestou. Málo jsem, věř, bratře, dosud mohl voditi duší ve světle živém a nevím ani, zdali tam ve světě opět se ho nezřekly.”

„Všichni pracujeme bez jistoty naprostého úspěchu. Ale v rodině jste, jak vím, šťasten, máte dobrou choť, hezounké děti…”

„Moje byla mně opravdu pomocnicí ve svízelích života, ač jinak žena prostá. Jsem s ní spokojen – veliké požadavky vášně, lásky jsem dávno pochoval. Děti – bratře – jak mohu se z nich a z jejich budoucnosti těšit, když vím, jak jsem sám zpolovice ztroskotal? Ptám se sebe, jestli ony neztroskotají docela!”

Student se usmál jemně: „Vypravoval jste mi, že bylo požadavkem deistů, aby z života se radovali, – a vy se, pane učiteli, oddáváte úplné rezignaci! To není vývoj, evoluce!”

„Říkávali to matka i strýc, ale i jim bylo těžko se tím spravovati! Podívej se, bratře, na ten kraj: nedýše z něho spíše zoufalost než radost života?”

Byli již chvíli za lesem na osamělé silnici a vesnice, o níž Koutný prve mluvil, se k nim přibližovala chudými domky. Z jedné strany ohromný, jen skrovně zalesněný sráz spadal od silnice k jinému divokému přítoku Olšinky; zleva táhla se fialově hnědá, po žitu a jeřici zbylá zoraniska, chudičká ovesná pole a brambořiště k lesnímu pásmu, z něhož právě vyšli. Na mezích políček vyskytovala se vyvýšená kamenitá místa, hrobky, na nichž bujně rostly odkvetlé již šípky a hlohy; někde byla z vyoraného kamení utvořena kratší neb delší hradba a oddělovala jednotlivé hony. Když blížili se k prvním chalupám, viděli napravo, jak sráz rychle se snižující přechází v „obec”, špinavé, místy močálovité a zase kamenité pastvisko, na němž potulovala se hejna hus, hlídaná několika na pokraji si hrajícími dětmi; patrně i vesnice sama byla všecka prostoupena skalami, neboť asi uprostřed klubal se ze země skalní útvar, na bídné lidské obydlí vyhloubený a upravený. Dvě tři hospody spojené s kramářskými obchody, nevkusná

523$

kaplička se zvoničkou vynikaly rozlohou a výškou mezi nízkými domky, leckde obtížně a nápadně vyspravenými; i silnice vedoucí osadou k městečku stávala se tu hrbolatější a četné stružky ošklivé hnojůvky z mrvišť se na ni vylévaly. Všude bylo znáti nejen těžký boj člověka se skalnatou, neúrodnou půdou, ale i rozmrzelé umdlévání jeho. Lidé, jež potkávali za vozy, za dobytkem se vracejícím aneb s naplněnými trávnicemi a kteří je pozdravovali buď „dobrým vodvečírkem“ nebo stereotypním „Pochválen Pán Ježíš Kristus”, byli opálem, svalnatí, hubení, ženy, ba i některé dívky předčasně zestárlé.

Prošedše asi dvěma třetinami vesnice, dali se chodci zase po pastvisku na kamenitou stezku, která vedla urážkou zpět na silnici; zde prostíraly se bažinaté louky plné ostřic, malé selské lesíky a opakovaly se hrobky, balvany, z chudých polí vyorané kamení. Slunce zatím úplně zapadlo do vrstvy mraků při obzoru, skrovná jen červeň se po něm na západě rozlévala, na krajinu kladla se mlha a chlad vystupoval z tůněk v loukách skrytých a z dlouhých škarp na pokraji lesíků a silnice. Koutný, jenž na krátké cestě vesnicí nerozmlouval, jen opětoval pozdravy vesničanů a cizích vozků, teď jakmile opustili nepořádný tlum domků, zase navazoval na svoje stesky prve pronesené. „Podívej se, skála za skalou, kamení na poli a lukách, ornice sotva na dvě pídě, místo trávníku bahno –je to sotva pochopitelno, že ti naši předci hlásali radost života!”

Student několikráte již před vesnicí a teď zase utkvěl na krajině dlouhým zpytavým pohledem. „Odpusťte mi, pane učiteli, ale mně, který pevně věří v souvislost člověka s půdou, ono adamitství, jak mi je líčíte, zdá se spíše náboženstvím zoufalství než radosti. Země je tvrdá, podnebí studené, život těžký – z těchto běd utíkal se člověk jinam. Nechtěl-li ze vzdoru nebo z vrozené samorostlosti připustit absolutní víru, uznané náboženství a v něm všemu pokorně se poddati, vyhledával spekulaci, sebe v ní povznesl nad všecky bědy, cítil, že jeho rozum jest něco vznešeného, že jím právě jest částí ducha ovládajícího svět. Myslím, že to nazývali duchem čistým, živým.”

524$

„Je to tak, bratře, je; ale radost života hlásali přece! Neodříkali se ničeho, užívali, co jim bylo přístupno, jako zase těžké svízele přemáhali rozumem, duchem. Nebyli askety – právě z toho a ze schůzek, z hodů lásky, k nimž jiných nepouštěli a při nichž okna zakrývali, povstaly ony

řeči o jejich orgiích – – Natropily mnoho zlého, leckoho

připravily o štěstí – –,“ vzdychl zhluboka a bolestí škubl ústy, vzpomínaje na Dolce, na Lexovy, Faimonku.

Stmívalo se rychle; ze zvonice starého kostela katolického doznívalo klekání až sem k posledním domkům dlouhé, kostrbaté a značně k rynku stoupající ulice. Když vstoupili v ni a již namáhavě kráčeli po rozpukané a kamenité její půdě, proskakovala právě rozžatá světélka v lemujících ji chaloupkách a dlouhé reflexy padaly z oken statků do polí posunutých. Koutný navrhl mladému příteli, že zavede jej ke známému hostinskému, kde bude o něho dobře postaráno; a zítra ráno hned časně že se dostaví, neboť bydlí u bratra ve statku zcela nablízku. Omlouval se, že jest to až na druhém konci městečka, ale student jej těšil, že na nějaké čtvrthodince již nezáleží. Dospěli rynku za úplné tmy; měsíc dnes nesvítil, obloha bledými odlesky hvězd a Mléčné cesty činila viditelnými leda obrysy předmětů, svítilny nebývaly tu letního času rozsvěcovány a několik lamp roztroušených po krámech a hostincích nestačilo velmi táhlému náměstí.

Šli vzhůru kolem dvou šplounajících kašen ke kostelu a dále zas ulicí, jež byla zároveň silnicí a nad níž čněla ohromná stavba evangelického domu Páně; pak již ukázal Koutný příteli na statek, kde u bratra bydlí, a hned nato uvedl jej do hospůdky na nocleh. Poseděli spolu ještě chvíli při večeři uprostřed několika pozdních hostí, kteří zvědavě si prohlíželi kamaráda, jehož si „pan učitel Koutnejch” přivedl, a zvláště jeho ohromnou torbu. Pak se rozešli s úmluvou, že zítra časně vyjdou k rašeliništím.

Zrána ležela mlha na celém kraji a slunce na východě jen slabě probleskovalo, jako by se splniti mělo proroctví rolníků v hostinci besedujících, že nebude krásný den, že „sluníčko šlo spat do bahna”. Když učitel Koutný přišel,

525$

strojil se jeho mladý „bratr” ještě ve svém pokojíčku a velice se omlouval, že bude svou snídaní průvodce svého zdržovati. Ale ten pravil, že učiní oba lépe, vyjdou-li o něco později; snad mlha spadne, slunce plně vysvitne a cesty trochu se osuší.

Rozloučili se v hospůdce a vyšli; na silnici bylo již hlučno, vozy s pluhy neb i mrvou odjížděly po drahách a cestách mezi jednotlivými statky na pole, jiné prázdné, jedoucí pro mandele, hrčely a řinčely, až uši bolely, na jiných, řetězy otočených, svážely se kmeny na pilu neb polena a kulánky z lesa. Blízko evangelického domu Páně potkali potah s ruchadlem, jenž vyjížděl ze statku; koně vedl muž šedesátiletý, veliký, urostlý, na voze seděl muž mladší, snad dvacetpětiletý. Oba zdvihli klobouky a volali: „Dej Pán Bůh šťastný dobrýtro!“, když spatřili učitele a jeho průvodce, a starší muž zastavil koně. Byli oblečeni do práce v staré soukenné nohavice, ošoupané tmavé vesty a plátěné haleny, mladý měl trochu opotřebovaný, ale moderní slaměný klobouk, starší veliký černý širák, jenž spolu s vysokou statnou postavou dodával mu podobnosti s Chodem na stráži stojícím. Ve tváři byl podoben učiteli Koutnému: byly to tytéž měkké rysy, jen drobnější, týž hnědý kadeřící se vlas, méně však šedí promíšený. Výrazem se oba lišili: starý rolník díval se vesele upřímnýma modrýma očima a kolem jeho příjemných úst pohrával neustále úsměv, odkrývající pěkné dosud zuby, učitelova tvář byla skoro stále vážná, když se ústa usmála, byl to úsměv zádumčivý, když v očích, dosud pomněnkových, zablýsklo, zasvitlo v nich cosi neurčitého, co mohlo býti uspokojení, ale i trpkost aneb odsuzování všeho. Mladý rolník na voze sedící byl postavy menší, světlokadeřavý a na jeho tváři rovněž sídlil důvěřivý úsměv otcův.

„To je můj bratr Váša, z nás nejstarší, a jeho syn Bohouš,” vysvětloval učitel. „Jedete na pole?”

„Budeme vorat, strejčku, na zadním poli, v noci trochu namoklo, půjde to dobře,” odpovídal mladý, seskočiv z vozu a podávaje oběma chodcům ruku. „Tatínek se potomej podívá dál, do lesa k vovsu, máme eště práce romadu! A kam vy, strejčku, s mladým pánem?”

526$

„Jdu přítele vyprovodit do Budislavě, ale vrátím se včas, abych nedělal nepořádek. A co maminka, švagrová, a mladá panímáma? Ani jsem je dnes neviděl, odešel jsem z komory časně.”

„I maj tý práce pořádem dost – a zejtra budeme mlátit na mašině se žentourem, budou lidi ke stravě. Pečou dnes chleba a na zejtřek upečou lidem a chase buchty. Jenomej aby mlha spadla – ináč bude v lesi smutno.“

„Hdyž je s kým promluvit a čeho si povšimnout, je lechdes veselo,” usmíval se starší Koutný, „tule mladej hledá byliny, to čas ujde, a ty mu, bratře, pomůžeš. Snad trefíš na houby, včerá bylo teplíčko, dnes namoklo, to houby rostou. Tedy šťastný pořízení, nesmíme tebe a mladýho pána meškat.” Zapráskal bičem, popohnal koně, syn Bohouš podával strýčkovi a studentovi zase ruce, také otec jeho tak učinil, přeloživ si oprať, za niž koně držel, do levé ruky, – a již jeli dále, oba usměvaví, veselí.

Student se ohlédl po nich, po stavení, z něhož prve vyjeli… „Tedy zde jste se narodil a vyrostl, pane učiteli?”

„Nenarodil, bratře, nepocházím ze statku, otec nebožtík byl punčochář a měl přitom pár měr pole a luk. Ukážu náš domek v rynku. Sem se bratr, Váša, přiženil.”

„Je to patrně nějaký šťastný a dobrý člověk, stále se tak vlídně usmívá; a jeho syn právě tak.”

„Váša zkusil také dost; kdo se přižení, nebývá vždy svým pánem, musí poslouchat rozmarů těch, kteří tam dříve panovali. Ale v něm, ač se k nim nikdy zjevně neznal, uplatňuje se zákon abrahamitů, že se máme ze života radovati. On všecky svízele přemáhal nejen rozumem, ale veselou, vyrovnanou myslí, přehoupl se přese všecko, udělá každému, pomůže! Kolikráte svážel a oral svým koněm nezámožným sousedům, co chudých lidí zavezl do nemocnice, na stanici. A Bohuš je po něm a přitom probudilý; zlepšuje pole, zavádí práškování, nové stroje, čte a kupuje noviny a knihy, spolkaří – v něm je ta kvapilovská krev!”

Došli zatím na náměstí a učitel zavedl druha až do jeho poloviny. „Tady bylo u Koutných. Tady jsem se narodil;

527$

není to arciť k poznání, za otce bylo stavení dřevěné, s podsíňkou, matka to po otci vystavěla, ale jen zcela prostě.” Ukázal na dům, jednopatrový, úpravný, s průčelím čtyř oken, v jehož přízemí byl veliký krám. „Když se Váša oženil a sestry provdaly, prodal strýc poručník naše stavení, jen pole si Váša nechal, šlo z ruky do ruky, nynější majitel do něho strčil mnoho peněz, ten ho tak snadno nepustí!”

„Nějaký městský člověk?” podotkl student, jen aby projevil svůj zájem.

„Je odněkud z malé osady u Skutče a přiženil se do Rovinky; podivnou náhodou je zetěm strýčkova soudruha, také adamity, jenž vytrval do konce. Byla to podivná rodina, nemluvná, krutá a bezohledná,” učitel se jaksi zajikl a rychle vydychoval, „žili jako žebráci, jen peníze hromadili – stará pak, jako by nebožtíkovi navzdor, stavěla kříže a kapličky. Ale zeťovi zůstalo dost, spoří se ženou dále, jsou už velmi bohatí – a také ničeho si nedopřejou.” Koutný povídal a povídal, až pak si všiml, že se student obrací směrem východním, kde mezi domky vedla silnice k Budislavi. „A zde,” ukazoval k jinému domku, „bydlíval strýček Kvapil. Tam v těch oknech za květinami sedával, když byl již na vejmínku a velice nemocen; kdyby se teď mohl na náměstí podívati, uviděl by, že se málem všecko splnilo, oč usiloval a zač stržil tolik posměchu.”

Naproti domku kdysi Kvapilovu zdvihalo se největší stavení rynku, dvojpatrová, rozsáhlá škola; kromě starých skupin stromů u štátuje a kříže vysázeny na prázdných místech malé skupinky keřů, obklopené trávníčkem a zahrazené ostnatým drátem, a podél celého náměstí táhly se dvě řady mladých javorů, bujně se rozvětvujících.

Starých a rázovitých dřevěných domků zbylo jen skrovně, všecka stavení byla skoro kamenná, mnohá o patře a ověšena četnými úpravnými tabulemi. „Té školy strýc již nedočkal,” podotkl Koutný, zahýbaje se společníkem svým z náměstí na silnici. „Stavěla se rok po jeho smrti – přičinili se o ni jeho přátelé a vychovaná. Lidé tu o strýcovi rádi nemluví pro jeho odchylnou víru a pro jiné ještě –,” a učitel zase se zajikl a pak rychle oddychoval, ,,– ale

528$

kdyby se upřímně přiznali, vykonávají přece jen to, k čemu on před čtyřiceti padesáti lety radil. Ovocné stromoví, ouly, umělá hnojivá, stroje, kašny, hasičství, dobré silnice, tomu všemu razil tu cestu! A co z jeho ideálů se neprovedlo, starobní opatření, nemocnice, sirotčince, fond daňový, toho se ujme nové, sociálně smýšlející pokolení.”

Měli teď již poslední výběžky městečka za sebou a blížili se k lesnímu pásmu, do modra se černajícímu, v němž vynikala jednotlivá bělavá místa, písčiny to tvořící se z rozdrolených skal. Dosud halila krajinu bílá mlha, leč pouze při zemi a při lesnatém obzoru, obloha byla již čista, promodrávala se stále více a slunce chvílemi ostře a teple zasvitlo. Kolem maličkých, v polích a lukách roztroušených lesíků a jednotlivých skupin modřínových neb smrkových došli záhy k lesní hradbě; zde pjal se vysoký most přes jasný, v trávě skoro se ztrácející potůček, a právě pod mostem podél vody rozkládal se líbezný okrouhlý palouček. Jeho světlá a vlhká barva vystupovala zvláště nápadně ve stromoví lemujícím jej dokola i při mostě a jevícím všecky odstíny zeleně; osiky i bílé topoly třepetaly ustavičně svým modrošedým listím nad vysokými bělavými pni a hejna baboček smutečních na nich usedalo; zpeřené listoví jeřábů barvy dozrálého trávníku ověšeno bylo již šarlatovými hrozny plodů; olšoví vyrůstalo tu nízké po březích a po náspu mostním, tu pjalo výše mezi temné jedle a o něco sytěji zelené smrky svoje kadeřavé koruny; nejsvětlejší byly stříbřité vrby, rostoucí na nejvlhčích místech luk. V borovém a smrkovém lese krásně odlišovala se červená písčitá silnice, vybíhající z ní stežníky a bíle natřené kameny, které označovaly místo zábradlí okraje mostu a následujícího srázu.

Jako by rozmilá drobnomalba paloučku a přepínajícího jej mostu neměla býti beze vší lidské stafáže, seděla pod jedním z posledních bílých kamenů, již skoro na vlhké trávě lučiny, postava muže a vedle něho ležela sukovitá, odřená hůl a režný pytel, do něhož vesničtí žebráci sbírají potraviny ve statcích a domcích jim udělované. Chodci si ho nejdříve nevšimli; ale žebrák pohlédl na ně úkosem,

529$

s jakýmsi zchytralým, mrkavým úsměvem. Náhle vyskočil a drápal se vzhůru na silnici. „Pane školmistr, pane školmistr,“ volal, žena se Koutnému po ruce, aby jí zatřásl. „Eslipak už to víte? Už je to tu, už je to tu!“

Učitel vytrhnuv se z myšlenek a podívav se, kdo tak náhle jej přepadl, vzkřikl polohlasitě „Pakosta!” a pak již zcela zřetelně se zeptal: „Kde se tu, bratře, bereš? Už nejsi na Sedlištích?“

„Chodím světem, pane školmistr, a hledám spravedlnost a milosrdenství,” vykládal Pakosta blouznivě. „Už nám ho ten král Marokán nese – sbírá se vojsko přeukrutný, tam za Litomyšlej; náš bude držet bál, Rus dá voly a Francouz řezníky! On v pokoji přijde, blejskat se bude a svět zůstane předěšený.” Hodil polámanou čepici do výše a divokým pohybem ruky zcuchal si bílé kadeřící se vlasy, co mu jich kolem spánků a v týle zbývalo. Všechen jeho zjev za poslední roky velmi zdivočel; nohy byly bosy, nohavice potrhány, košile bez knoflíků, žlutá, hrubá, sotva mu kryla prsa, na ni měl navlečenu plátěnou halenu, špinavou a nedbale záplatovanou. Dávno neholený vous rostl mu pod bradou až k prsům a výše zase ke tvářím, zřejmě od pití kořalky zarudlým.

Oči jediné zachovaly svůj ráz, bez jejich hned blouznivého, hned chytrého pohledu byl by Pakosta úplnou lidskou troskou.

Student před ním ucouvl. „Viděl patrně pochody vojska, chystají se na Lanškrounsku jakési manévry,” vysvětloval Koutný tiše, „stále ještě věří v příští krále Marokána a tisícileté říše pokoje. – Tedy tě ze Sedlišť vyhnali?” obrátil se k Pakostovi. „Vždyť se dcera Neprašům do podruží dobře hodila?”

„Hospodáři pořádem na mě poštívali, nepřáli mi, sloty, že sem z ducha a voni ze světa,” zahrozil divoce pěstí do vzduchu. „Adna šla s ratolestma daleko, nechala starýho

tátu bejt – to by Milča neuďála, to byla sestra věrná – –

Enu, hdyž ji Nejvyšší zavolal… A mě poslala vůbec do Poříče, dali mě do licitace, hihihi, hihihi!” Smál se tak výstředně, jako výstředně horlil o příští Marokána.

530$

Student pozoroval žebráka všechen vyjeven, nerozuměje. „Obec, kam přísluší, zaopatřila jej na svůj náklad a dala jej tam, kde nejméně za něho žádali,” pravil učitel zase tiše. „A jak se tam, bratře, máš?”

„Sme tam dvá, pane školmistr, kamarád je ze Zrnetína, taky hledal spravedlnost, a hdyž í nikde nebylo, napil se, aby zapomenul. Ale nejní z nás, je ze světa… Hospodář říká, že si měl rejš vzít dvě prasata nežli mě a kamaráda – že by mu to vícej vynášelo! Hihihi! A bručí dost, a starosta taky! Já si rejš du po prosbě – Ale teďkejc bude ináč,” počal zase v extázi vykládati, „král Marokán šecko rozdělí dětem ducha živého, bude pokoj a láska na zemi…”

„Než přijde, bratře, kup si něčeho, abys nebyl o hladě,” pravil Koutný s hlubokou, skoro bolestnou soustrastí a podával Pakostovi několik desetníků. „Je to od bratra…” Také student vyňal nepozorovaně tobolku a přidal všecky své drobné peníze. Oči adamitovy zablýskly horečně, když prohlížel niklové penízky, jichž měl plnou dlaň. Uchopil se rukou obou dárců a třepetal jimi: „Děkuju za milosrdenství, děkuju za dar,” pravil, hluboce se přitom klaně, a když odcházeli, volal za nimi: „Můj Bůh budiž s vámi!”

Zašli na krásnou písčitou serpentinu, která místo staré, k hutím kdysi vedoucí silnice proplétala se lesem. Učitel Koutný k velikému podivení mladého druha slzel. „Chudák,” pravil posléze dusícím se hlasem, „klesl tak hluboko, že je lidem nad něho vepř milejší! A je, bratře, hrozno pomysleti, že tam jej přivedla spekulace všecko skutečné zanedbávající, vzdorné přesvědčení, a jak on říká, ,hledání spravedlnosti‘. A tak bylo se všemi, s každým na jiný způsob! Jako každý hloubal, věřil a vyvíjel se dle své nejvypjatější individuality, tak podle ní i ztroskotal a skončil!”

„Zlá to vyhlídka pro individualisty,” žertoval student. „Nevíte, že ten cech nevyhynul spolu s adamity a že je nás v něm mnoho, kteří také každý chceme jíti svojí cestou poznání, ale k vítězství, ne k ztroskotání?”

Učitel jen vzdychl a zachmuřeně díval se před sebe; jeho druha zato objalo znova kouzlo lesa, odbíhal mezi skály dobrodružných podob a sterých očí, jež vystupovaly skoro

531$

v cestu a v něž byla serpentina někde téměř vtesána. Slunce, jež prve jen ve skrovných okamžicích ohlašovalo se palčivými, z mraků a mlh se deroucími paprsky, teď již vystoupilo na obloze a dlouhými svity prodíralo se řidšími částmi lesa na červenou, blýskavou silnici. Když vystoupili na vykácenou planinku, oblévala ji záře již žhavě. „Měl jsem obavu, že vydali jsme se k rašelinám za nevhodného počasí,” podotkl učitel, utíraje si pot s čela, „zatím než dojdeme, bude půda trochu vysušena.”

„Nebylo se čeho báti, pane učiteli, půjdeme lesem písčitým, který za horka bývá jako troud. Zdržoval jsem se v něm za dešťů a bylo to příjemnější, než když horký písek pálil i obuví, jako bychom chodili po Sahaře.”

Odbočili teď záhy od silnice po holé pěšince v temný úval, o němž obílené kameny dvojích značek prozrazovaly, že je hranicí dvou panství a okresů.

Bylo zde opravdu velice sucho, uschlé jehličí podél stezky zvířovalo se kročeji, chudým smrčkům a borovicím těžko se rostlo ze sypké, lišejníky a borůvčím zabrané půdy. Pak počalo se úzké dno úvalu prohlubovati a jevilo místo písku skupiny kapradin, zelený mech, nízké keře krušiny a ještě nižší olšoví. „Zde již rašeliniště začíná a dále pak se šíří a vznikati dává potoku, také přítoku Olšinky, který činí hranici,” upozorňoval student. Vlhká půda rychle se rozšiřovala, chodcům bylo se nyní uchýliti na stráň, proplétati se kolem pískovcových balvanů, všude rozsetých, z poloskrytých skalních hradeb se oddrolivších, než přišli na černé, odkryté rašeliniště, k němuž z jiné strany lesa vedla široká vozová cesta, pokrytá ve značné výši bílým, jehličím promíseným pískem. Student shodil svou torbu pod stromy do suchého mechu podle cesty, hodil k ní i klobouk a vyndaval z kapsičky lupu a pinzetu.

„Teď, pane učiteli, se rozloučíme; doprovodil jste mne daleko – víte, že jste bratrovi slíbil, že vrátíte se včas? Nemohu žádati, abyste tu pobyl celé dopoledne.”

„Nechce se mi ještě domů – tak krásně se nám, bratře, šlo a povídalo!” pravil Koutný skoro pohnutě. „Sedněme si, bratře, kdož ví, kdy se zase shledáme! Anebo se budu

532$

dívati, jak tu černou hmotu probíráš –a učinil krok, aby šel za studentem k pokraji čtyřhranné vykopané jámy, do níž opět ústilo několik užších rýh, tmavohnědou hustou vodu odvádějících.

„Není to pohled ani hezký, ani zajímavý,” usmál se student, odhodiv tmavá vlákna, jež právě byl utrhl, a usušiv si ruce. „Sednu si raději ještě chvilku k vám, pane učiteli.” Ulehl do mechu vedle své torby a díval se, radostně oddychuje, kolem sebe. Vřes zvolna rozkvétající, suchý šedý lišejník, lesklé brusinčí, z něhož již vyhlédaly první bílé, růžovějící plody, jehličí a pryskyřice se stromů stékající, vše vonělo kořenně, províváno jsouc lehkým, i sem se deroucím větříkem; a z druhé strany, od břehu rašeliniště, z bílého, do ruda a růžova se měnícího mechu, porostlého obrovskými kapradinami a přesličkami, vysokou, místy žloutnoucí travou, krušinovými a olšovými keři, vanula sem vůně jiná, pronikavá, bahnitá a rozkladná. Dále kupředu bylo viděti, jak v údole zas se zúžujícím vystupují šedé skály, na nichž štíhlé stromky šuměly; ba pozorné ucho postřehovalo i zurkot a klokot praménku v potok se proměňujícího.

„Jako včera se, bratře, divím,” počal učitel Koutný hovořiti, „že dovedou tě zaujmout mechy v lese hnijící – –

Co je úsilí po pravdě proti poznávání kusu bahenní půdy?”

„Také úsilí po pravdě,” usmíval se student. „Nehodný by to byl přírodozpytec,” žertoval dále, „jenž by i na svůj skrovný obor nehleděl, jak říkají latiníci, pod zorným úhlem věčnosti. Jen pomyslete, že takové rašeliniště je celý svět zhynulých organismů, na nichž a z nichž žijí zase jiné.”

„Odpusť mi, bratře, nechci tvou práci a tvůj obor snižovati,” pravil Koutný laskavě, klada, jak rád činil, ruku svou mladému druhu na rameno a šíj mu hladě. „Jen se mi to vše zdá malicherným na té veliké cestě, kterou jsi sobě vytkl. Bojím se, abys sobě právě tím nenavalil do cesty překážek a průtahů. Přál bych ti, bratře, abys . došel cíle a zvítězil, – přál bych ti to tím více, že vím, jak je ztroskotání bolestné!”

„Zdá se vám, pane učiteli, to vítězství tak zcela nemož-

533$

ným?“ hlesl student a podíval se na staršího druha svým krásným dětským okem.

„Život mne naučil pochybovati o všem, i o úspěchu, o možném vítězství… A ty, bratře, ty v ně věříš?”

Mladý muž se na chvíli zamyslil. „Věřím ve vývoj, jenž

dobré nahradí lepším, nižší vyšším. Ideálem náboženství není již Bůh, ale nadčlověk, Bůh v člověku, tedy něco, co i adamité tušili, pravíce, že duch je v nich a oni v něm. K vytvoření nadčlověka musí i příroda a společnost všemožně pomáhati. A poněvadž usiluji, abych dostal se dále, blíže k vrcholu, a tím i jiným, kteří by ještě výše vystoupili, urovnával cestu, – věřím i, že mně příroda pomůže. Snad jí nenazývám marně matkou. To uklidnění, které jsem vždy nalezl v jejím klíně, je snad též jakousi zárukou její pomoci. Ano,“ dodal náhle jaksi slavnostně a spíše sobě než svému společníku, „věřím, že zvítězí ten, kdo usiluje; že padne a ztroskotá jen ten, kdo zradí sám sebe!“ Pak zahleděl se kamsi do daleka, mezi podivné útvary skal, vršící se nad potůčkem z rašelin vytékajícím, a upadl ve snění.

Učitel se na něho díval, viděl, že kdesi duchem bloudí, a netroufal si ho vyrušiti; sepjal jen křečovitě ruce a usmál se smutně, vzpomínaje na děje svého života, na matku, strýce, Růženku. Pak přece jen namítl mu stísněně: „Nezradil jsem sebe, bratře, ani kdo z nás: ale zlá náhoda, lidská zloba nás zaskočila a podrazila nám nohy. Věř, že všecko kolem nás je úskočné, plno nebezpečenství; jen rozumem lze svět přemáhati, a nestačí-li rozum, – opovržením.” Poslední slova pronesl rovněž silně, slavnostně, jako prve student; ten se jen usmál, jako kdyby se vzdával marného úsilí přesvědčovati potomka adamitů; vstal se země a opět přiskočil k rašeliništím. Učitel považoval to za pokyn, že mladý muž chce ve svém pozorování býti nerušen; vstal rovněž a pravil srdečně: „Půjdu teď, bratře, do poledne asi nedaleko. Šťastné pořízení! Řeknu ti jako chudák Pakosta: ,Můj Bůh budiž s vámi’ – a ty mi porozumíš!”

Potřásl mu oběma rukama, pohladil jej něžně po šíji, pak se odvrátil, neboť bylo mu po předcházející rozmluvě,

534$

v tom šerém lese, kde splývaly nenápadné barvy ve smutný celek, pojednou nevýslovně smutno a slzy draly se mu v oči. Dal se zpět ne nepřístupným úvalem, kudy přišli, nýbrž horní širokou cestou; než zatočila se jiným směrem, ohlédl se: student klečel těsně u černé jámy, rozbíral tmavou hmotu a vedle sebe ji kladl, jeho dětsky důvěřivých očí nebylo viděti, byl příliš nakloněn, zabrán ve svou práci, jen bílé, nad spánky vypouklé čelo a obrysy jeho postavy, která svým šatem neurčité barvy skoro splývala se šedozelenou půdou. A kráčeje smutným lesem zakrnělých borovic a smrků, boře se do hlubokého písku cest, přemítal Jiří Koutný ještě stále, kdo z nich má pravdu, zda mladý přítel se svou radostnou věrou v život a přírodu, či on, jenž vidí v nich jen nebezpečí, nástrahu a podléhání?

EDIČNÍ POZNÁMKY

Děti čistého živého, román ze života lidu na východě Čech, psala Teréza Nováková od října 1903 do srpna 1906. Poprvé byl otištěn roku 1907 v Květech (ročník 29) s podtitulem „Obraz z duchovního života lidu na východě Čech“. Knižně vyšel poprvé roku 1909 ve Vilímkově knihovně, a to ve vydání sešitovém a v dvoudílném knižním vydání z téže sazby. Další vydání, označené jako druhé, vyšlo u J. R. Vilímka již posmrtně roku 1920 jako 13. svazek Spisů Terézy Novákové; je to matriční otisk prvního vydání (nově vysazen je titulní list, dedikace a moto). Vydání ve Spisech má proti otisku v Květech a proti 1. vydání navíc dodatek, jímž jest Epilog (zde na str. 507–535), „závěrečná kapitola, spínající románový děj s osobností, které básnířka své dílo věnovala; snad právě tento příliš důvěrný ráz epilogu, vedle závažné úvahy kompoziční, způsobil, že jej spisovatelka potlačila,” píše pořadatel Spisů Arne Novák v doprovodné poznámce. Potřetí (resp. počtvrté) vyšel román i s dodatkem roku 1957 v edici mnou kriticky připravené jako 4. svazek Vybraných spisů Terézy Novákové (Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění). – Vydán) v Národní knihovně je tedy čtvrté (resp. páté) vydání knižní a pátý (resp. šestý) otisk vůbec; Epilog tu vychází potřetí.

V Okresním vlastivědném muzeu v Litomyšli je uložen rukopis 24 kapitol otištěných v Květech a v 1. vydání. Podrobné ediční poznámky ve vydání z roku 1957 obsahují popis rukopisu a změn provedených v jeho textu, zprávu o vztahu mezi rukopisem, časopiseckým otiskem a knižním vydáním a o textových rozdílech mezi nimi, jakož i výklad o tom, jakým způsobem se dospělo ke znění textu, který je podle výsledku textové kritiky nejbližší autorčinu záměru. Základem pro vydání je tedy první knižní vydání z roku 1909, srovnané s rukopisem i s časopiseckým otiskem a upravené podle nich na potřebných místech; základem pro otisk epilogu jest jeho znění ve vydání z roku 1920. Ve zmíněných edičních poznámkách je uveden též výčet textových úprav, zásady pro jazykovou úpravu nářečních prvků a její popis i další údaje týkající se jazykové stránky díla, pravopisných úprav a úprav ve členění vět a odstavců.

Vydání v Národní knihovně vychází z textu vydání z roku 1957, který byl revidován a mimoto upraven podle nových pravopisných pravidel.

537$

Revizí byly podle časopiseckého otisku restituovány další nářeční podoby podle zásad uvedených na str. 428 vydání z r. 1957 (např. falář, ve Strádouni, ináč, šickni, českej, teďkejc m. farář, ve Strádouni, jinde, všickni, český, teďkej) a kvantity byly podle 1. vydání vráceny ve slovech jako namaháni, namahavý, polehávati, probadávati, spolehati. Pravopisně nebyly upravovány předpony ve slovech sedřený, nesetlelý, seslábnout, užitých v lidových promluvách.

Proti vydání z r. 1957 byly zrušeny textové úpravy provedené tam na str. 13, 66, 124, 257 (konec cesty m. konce cesty) a 336 (podle 1. vydání: dokáď to bludařstvo). Nově byly v tomto vydání provedeny úpravy textu na stranách (r = rukopis, i – otisk v Květech, ed. – editorova úprava):

47: odpovídal Kvapil m. odporoval … (podle r, č);

50: jeden by druhýmu pomáhal m. … druhým … (ed.; v r: druhé(<ý>mi !, v č: druhejm);

56: napájející i malou … zástavku m. napájející malou … zástavku (podle r, č);

67: publicista již čtyři roky mrtvý m. … tři roky … (ed.);

71: u sukně posvátné“ a dále m. u sukně posvátné.” A dále (ed.); 111: mezi děti … ji matka nepustila m. …jí … (podle r);

121: železná dráha … ji minuvší m. … minuvši (podle r, č);

152: je mu teďkom třináct let m. … dvanáct let (podle č);

261: k polorozhaleným prsům m. k … prsoum (podle č);

315: že již ochutnal, med že je výborný m. že již ochutnal med, že … (podle r, č);

378: Řekl si, že není proč domů jezditi m. … že neví, proč … (podle r, č);

379: stal-li by se nedbalým m. stal-li by se tento nedbalým (podle č); 512: o boji myslitelů věřících v tajemství s těmi, kteří praví, …, aneb oněmi přírodozpytů m. o boji myslitelů, věřících v tajemství, s těmi, kteří praví, … aneb oněm přirodozpytcům (ed.).

Na str. 401 a 402 byla celkem pětkrát nahrazena jména Mirca, Mircin jmény Manča, Mančin podle č. Na str. 428 byl již v předcházejícím vydání opraven omyl: deklarantů z roku 1868 m. … 1869 (ed.). Na str. 432 je úprava: Sel pln radosti m. … radostí ve shodě s č (ve vydání z r. 1957 je omylem na str. 341 registrována jako úprava editorova).

Nově byly zavedeny odstavce na str. 35 (Chtěl sem se pro tebe, sestro, stavovat.. 0,319 (Došli po louce k mlýnu…), 354 (Oba muži…), 515 (Koutný nepřijímal jeho ruky…; zároveň tu zrušen odstavec, jenž začínal předcházející větou ,,Nepůjdu již…), 517 („Je těžké; a věřte…; ,,Já vím…; „Nemyslím sebe…), 523 (Byli již chvíli za lesem…).

Rudolf Skřeček

VYSVĚTLIVKY

Str.

8: Připsáno Theodorovi – Theodor Novák (1879–1901), nejstarší syn Terezy Novákové, nadějný přírodovědec a filosof, záhy publikačně činný; utonul v Labi při botanické výpravě;

9: R. Wagner v Soumraku bohů – Verše mota jsou citovány ze čtvrté části slavnostní hry Richarda Wagnera Prsten Nibelungův;

11: vodstávek – odstávek, ostávek; mladý lesní stromek použitý jako kůl plotu; městečko – Proseč;

12: presbytář – kněžiště; kašket – zde čepice se štítkem;

15: střevíc – někdejší délková míra, stopa, asi 30 cm; žena je z druhej stránky–je jiného náboženského vyznání;

16: pan představenej – představený, starosta obce po r. 1848; helvit – též helvet, příslušník evangelické církve reformované; helvety byli tito evangelíci nazýváni podle II. helvetské konfese, sepsané r. 1564 švýcarským duchovním Heinrichem Bullingerem, jež je vedle Heidelberského katechismu jejich základní věroučnou knihou; k tomuto vyznání se přihlásili též potomci českých bratří, když toleranční patent nepovolil vyznávání jejich ,,víry beránkovy” (Kristovy); veverkář – zde nadávka náboženským sektářům; adamita, adamitka – pův. členové sekty naháčů, v 17. století úřední název pro náboženské blouznivce, zde již jejich přezdívka a nadávka; viz též výklad na str. 343; caska – hrubá soukenná vesta, kazajka;

17: besídka – zde přístřešek chránící dveře před zavátím; krákořit – zde výskat; rejš – raději;

18: musila … posílat Vášu do inší školy nežlivá doučata – před r. 1867, kdy byly zřízeny obecné školy, byly školy konfesijní, zvláštní pro každé z hlavních náboženských vyznání;

19: Cák … šecko spravedlivě nevodbejvá? – Copak všecko správně, náležitě nevykonává?; boží milosti – smažené pečivo z křehkého těsta; třá – třeba;

20: lenoušek – židle;

22: tibetový – zhotovený z česané vlny; šalup – velký šátek ženský přes celou horní polovinu těla; šestiloketní – loket (pražský), stará míra, měl asi 60 cm; špensl – též špencl, krátký hedvábný, vlněný nebo pestrý kabátek s vydutými rukávy a vzadu se šůsky;

23: týlové čepce – z tylu; očepák – ozdobný, slavnostní čepec; sedánek – sedátko, stolička;

25: Dolce – ve skutečnosti česká Rybná, záp. od Proseče;

Autorčiny vysvětlivky jsou označeny hvězdičkou.

539$

26: žaltář – kniha žalmů (biblických zpěvů); postila – sbírka kázání a výkladů na čtení z bible;

27: responsorium – střídavý zpěv mezi duchovním a zpěváky, zde o částech zpívaných jen zpěváky; strop – zde půda;

30: slitek – svítek, vaječné jídlo pečené; sedlištský – z Kamenných Sedlišť, jihových. od Proseče;

31: toufarový – hliněný, pestře malovaný a polévaný glazurou; pucláček – hliněný baňatý hrnek;

32: orleánový bruslíček – krátký kabátek bez rukávů na způsob vesty, zhotovený z látky s jemnou bavlněnou osnovou a útkem z česané příze; nachystala sem toho … silu – hodně;

34: švagrová tomu nejní navedená – není tomu zvyklá, naučená; panáček – lidové označení duchovního;

37: troufám – myslím; krkaučení – shánění, lopocení, dřina, nuzování; honeček – zde pozemek, políčko; Havlíčkovy noviny – Národní noviny, nezávislý list podporující národní stranu liberální; vycházel od dubna 1848 do ledna 1850;

38: Daně… bych dycky vybejval – platil;

39: Slovan – Havlíčkův politický list vycházející dvakrát týdně od května 1850 do srpna 1851; Zápisky pana Jungmanna – životopisné vzpomínky Josefa Jungmanna vyšly však až r. 1871; Knížka Josefova – „Knihu Josefovu, sepsanou od jistého spatřujícího XVIII. století, dílem stalé věci, dílem proroctví” zpracoval r. 1784 z německé předlohy Václav Matěj Kramerius; byla častěji vydávána; Josef II. je v ní slaven jako osvěcovatel a milovník lidu, jako bojovník proti starému řádu církevnímu a náboženskému a jako obhájce pravdy;

40: jeřice – obilí na jaře seté, zvi. jaré žito;

41: kozí list – zimolez, ozdobný keř; mezulánka – sukně z barevné polovlněné látky; cacle – tacle, ozdoby (náběrky) na rukávech, varhánkovitý okraj u krku zdrhnuté košile;

42: povalový strop – strop z přitesaných kmenů, trámů;

43: děuka – děvče; pazderka – původně stavení, v němž se močený len nebo konopí sušilo a třelo; zde chalupa, ve které bydlil podruh, nájemník pomáhající obyčejně majiteli v hospodářských pracích;

46: cajčka – sukně z čajku, laciné bavlněné tkaniny; sekuř – zde chamraď;

47: černit – mračit se; duchmá – potlačuje; superintendent – vrchní dozorce nad církevní správou, učením a životem duchovních v okrsku evangelických církví; senior – v evangelické církvi osoba v čele seniorátu, správního obvodu zahrnujícího v sobě několik sborů; zákonek – zde malé vydání Nového zákona; špinhauz – pův. někdejší pražská donucovací pracovna, zde vězení vůbec;

49: viděl mýho předka hrob tam hdesi v prajskej zemi, u Berlína – hrob Vavřince Pakosty, exulanta z Kamenných Sedlišť, zemřelého r. 1763, byl nalezen na bratrském hřbitůvku v Rixdorfu, dnes části Berlína;

50: král Marokán – v domnění blouznivců spasitel a reformátor; Sbírají se zasej vojska tam kdesi v Netálii – v Itálii; naráží se na války za sjednocení Itálie v letech 1860–1861; na Růžovým

540$

paloučku – u Morašic blíže Litomyšle; stežník – stezka, pěšina; za šera – za světla;

52: Rovinka – ve skutečnosti Miřetín, záp. od Proseče a České Rybné (Dolců); do městečka druhého a do hradu –jde o Krounu, velkou obec jihozáp. od Proseče, a o Rychmburk, nynější Předhradí, vých. od Skutče, v němž se odehrává část děje románu;

53: podehnaný – podplavený, bahnem zaplavený; moldónový – z bavlněné nebo vlněné několikabarevné, pruhované nebo kostkované tkaniny s dlouhým vlasem a s plátnovou nebo keprovou osnovou; uherky – vysoké boty;

56: kukla – malý okrouhlý přístřešek vyčnívající z hřebene střechy přes lomenici; zástavka – zde nádrž;

57: uzlíčkovaná holubička-lebka – přiléhavý ženský čepec s vějířovitou ozdobou, vyšitý tak, že uzlíčky tvoří ornament; podplamínek – podplamenice, bochánek z chlebového těsta, pečený na kraji pece u plamene; pomazánka – zde máslo; kloc – hadr;

59: Kalibánka – údolí u Budislavě;

60: vejložek – krajkami nebo vyšíváním zdobený límec košile ženského kroje; aksamitka – sametová stuha;

61: bárci – ovšem; kobka – hořejší plocha kamen (nad troubou) nebo pece;

65: Zderaz – sevzáp. od Proseče; ve Strádovni – Stradouň, záp. od Vysokého Mýta; Domanice – část obce Voletice u Luže;

67: Kotterovo proroctví – jirchář Kryštof Kotter předpovídal protestantům v době války třicetileté brzký konec utrpení; vizita – zde prohlídka; pastor – evang. reformovaný duchovní; nesměl se nazývat farářem;

68: hiršperskej Ronge – Johannes Ronge (1813–1887), pocházející z někdejšího Hirschbergu, dnešní Jelení Góry v Polsku, svobodomyslný kněz, který byl pro své vystupování sesazen z úřadu kaplana. R. 1844 uveřejnil otevřený list k biskupu trevírskému (Trevír v záp. Německu při lucemburských hranicích), v němž vystoupil proti uctívání vystavované domnělé suknice Kristovy (viz dále str. 70–71) a zároveň vyzval katolické duchovenstvo, aby odpadlo od římské církve a založilo německou národní církev. K vytvoření nové církve, sblíživší se pak s protestantstvím, došlo působením jiného kněze, Jana Czerského;

71: hora Garizim – hora v Palestině, proslulá kdysi chrámem, jenž tu stál v letech 330–129 před n. 1.; Hutten – Ulrich von H. (1488 až 1523), něm. humanista, odpůrce papežské církve a stoupenec reformace ;

72: Věčný Bože, silný v boji – veršovaný překlad 84. žalmu od Jiřího Strejce (zemřel r. 1599);

73: rozklepal se mlýn průvodem – tím, jak se začalo mlít (provozem);

74: nadivanina – též nadívajna, bublanina, nákyp;

75: kartounový – z barevné nebo potištěné bavlněné látky; běhoun – zde svrchní mlýnský kámen; zderadovský kostelíček – Zderadov, ve skutečnosti Otradov, jihozáp. od Proseče a české Rybné;

76: Dyž tak tuze dbáš – Když ti na tom tak mnoho záleží; třítlopková zástěra – z plátěné tkaniny s keprovou vazbou;

77: famílie – malé hospodářství v dědičném nájmu; městečko K. – Krouna, vých. od Hlinská; páter Salášek – patrně Aloisius Brych—

541$

ta, jehož monografie „Bývalé panství Rychemburské“ (srov. str. 87 a 508) vyšla však již r. 1855 v Památkách archeologických a místopisných; kázání o andělích strážcích, jejíchž slavnost nedávno minula – svátek 2. října;

79: trhaná sukně – melírovaná, z látky stkané z vláken různých barev;

80: marokánský – náležející kdysi k náboženským blouznivcům čekajícím na příchod marokánského krále jako spasitele;

82: ocviklovaný – opatřený cvikly, klínovitými vsázkami;

83: šak je statečnej – však je statný; manželství na revers – na písemné prohlášení; zde o tom, že chlapci ze smíšených manželství budou vychovám v náboženství otcově, dívky v náboženství matčině;

85: hděte … k panu falářoj evandělickýmu do města – byl jím Antonín Kadlec, který v Proseči působil v letech 1819–1876;

86: Podřadí – Podhradí, tj. někdejší Rychmburk, dnešní Předhradí; hamřišiata – hamry, dílny na zpracovávání kujného železa; instruktor – instruktor, domácí učitel, vychovatel;

87: merinový – z jemné vlny;

94: relace – zpráva; renitentní – vzpurný;

95: žakonový – z jemné látky bavlněné, hustší než mušelín; falbl – náběrek;

96: burnus – těžký a teplý svrchní kabát;

97: řezárna – místnost, kde se řeže, ukládá a připravuje píce pro dobytek;

98: kaloun – hejno; bála bych se zazděný slečny –”podle pověsti dal prý některý z Berků z Dubé, kteří byli v 16. a 17. století pány Rychmburku, zazdít svou dceru, protože si prý proti jeho vůli zamilovala chudého zemana (podle jiné verze pastýře);

100: k jaře vraclauskej – Vraclav (pův. Vratislav), záp. od Vysokého Mýta;

105: špenát – řepa; pečánky – opékané brambory, též opékané škubánky;

107: deista – stoupenec deismu, učení přiznávajícího existenci boha jako pouhé neosobní příčiny světa, ale jinak uznávajícího působení přírodních zákonů; voltairián – stoupenec názorů franc. filosofa a deisty Voltaira (1694–1778);

111: pudu na přístěh – nadejíti si; bábovec – vlněný šátek veliký;

112: císařské posvícení – havelské, slavilo se 16. října; na urážku – zkratkou;

113: když byla ,,vůle“ – když bylo dovoleno jít do lesa na klestí; faktor – dříve prostředník mezi domácími dělníky, zvi. tkalci, a podnikatelem;

116: rytířka Jenoéfa – povídka „Historie o trpělivé hraběnce z Brabantu jménem Genovefě (Jenovéfě)“, vzniklá již ve 14. století a rozšířená v 17. století, byla u nás velmi oblíbena a ještě i v 19. století často tištěna;

117: ten patent císařskej nese novou dobu – říjnovým diplomem z r. 1860, vydaným po pádu bachovského absolutismu, slíbil rakouský císař, že bude vykonávat zákonodárné právo jen za součinnosti zemských sněmů a společné říšské rady;

120: Melanchthon – Phillip M. (1497–1560), něm. humanista, spolupracovník Lutherův, tvůrce tzv. augsburské konfese ; známá podobizna Karla Havlíčka Borovského – list nakreslil Josef Scheiwl, ryl

542$

Hynek Lechleitner a vydal I. L. Kober r. 1863; štruksky – kalhoty z vlněné nebo bavlněné látky s vyvýšenými proužky;

121: na hlavní dráze z Čech do Moravy – silnice vedla z Prahy přes Český Brod, Kolín, Čáslav, Chrudim a Litomyšl do Svitav; piaristská kolej a její školy – při litomyšlské koleji, sídle duchovního řádu piaristského, jehož členové se věnovali vyučování mládeže, bylo staré gymnasium a dvouleté filosofické lyceum; množství valdštýnského úřednictva – zámek a panství patřily Valdštejnům do r. 1856;

123: nový čtení pro zábavu – Obrazy života, jejichž 2. ročník redigoval Jan Neruda, vycházely tiskem a nákladem Ant. Augusty v Litomyšli, v staré tiskárně kdysi Turečkově; Rozmanitosti – časopis pro poučení nejširších vrstev lidových, redigovaný v letech 1816–1822 Janem Hýblem;

124: repílisti – podle názvu tajné pražské revoluční organizace Repeal; členové revolučního kroužku vůbec;

125: František Pravoslav Volák (1829–1865), soudní úředník a překladatel z polštiny a ruštiny; působil v Prešburce (Bratislavě), od r. 1860 v Litomyšli a od r. 1861 v Praze; spisovatelka z uměleckých důvodů líčí jeho osudy jinak (srov. str. 198n.); pakfong – alpaka, niklová mosaz; Švarcava – Svratka;

126: v Uhrách … všecky rakouský ouředlníky vyhnali – po vydání říjnového diplomu r. 1860, kterým byla Uhrám do značné míry vrácena jejich zemská stavovská ústava, byli „cizozemští“ císařští úředníci propuštěni ze svých míst a ustanovováni v zemích, z nichž pocházeli;

127: kožešinky sou … zpanilý – zpanštilé;

133: Šotek – Havlíčkův humoristicko-satirický týdeník, vycházející od ledna do dubna 1849; věšechnější – asi znamenitější, význačnější;

135: po Jménu Ježíše – po 4. lednu; vytírka – ozdoba z červeného sukna na horní části koňského chomoutu;

138: šejtrok – sedátko pro kočího na předku vozu;

139: Mám dlouho? – Jdu pozdě?;

142: šejt – poleno;

145: před hodinou – před jednou hodinou;

149: cinkostna – skříň na lepší nádobí;

152: v Karli – Karle, obec svvých. od Poličky;

154: Národní listy – liberálně demokratický politický deník, vycházející od r. 1861;

155: Je vo těch pomnících pěknej vejklad – článek Jana Nerudy ,,Na volšanském hřbitově”; Kirdžali – povídka Michala Czajkowského; Mazepa – román Faděje Bulgarina; Svět a básník – román Josefa Ignáce Kraszewského; Spekulant, Penzista, Tadeáš Bezejmenný – romány Josefa Korzeniowského;

158: Havel Žalanský (1567–1621), horlivý pražský kalvínský kazatel, autor šestera kázání Spisové o mučedlnících českých; Kryštofa Haranta z Polžic Putování do Svaté země – ,,Cesta z Království českého do Benátek, odtud po moři do země Svaté, země Judské a dále do Egypta” vyšla r. 1608;

160: abrahamiti – křesťanská sekta přijímající částečně názory nebo obřady židovské; panství novohradské – Nové Hrady, obec se zámkem sev. od Proseče;

543$

163: holdovat – pít, flámovat;

167: mše fundačni – určená jako povinnost vyplývající ze založeného fondu; šat – šátek, kus látky vůbec;

170: Zbožňov – obec sevzáp. od Předhradí;

171: preceptor – domácí učitel; je tuze hurtouná – prudká, rázná;

180: bočit se – odvracet se (zde z odporu nebo ze zloby) ;

182: jednuška – bývalá zlatka;

184: chodila ,,na lásku“ – na dobrovolnou práci na panském, za niž se povolovalo sbírat v lese dříví; křesný vdolek – vdolky z nekvašeného těsta;

185: kocat – klábosit;

186: kolem Jakuba – 25. července;

187: panny spící – narážka na podobenství (kap. 25 evangelia Matoušova) ;

188: dýmka ulmačka – druh dýmky, jaké se původně vyráběly v německém městě Ulmu;

189: Slovanské besedy – románová knihovna pro překlady ze slovanských jazyků, založená Vítězslavem Hálkem a vycházející v letech 1861–1863 nákladem I. L. Kobra; Spisy … mistra Husa – tři díly Spisů Husových vydal K. J. Erben v letech 1865–1868; Svaté písmo člověčenstva – dílo, jehož autorem je francouzský historik, politik a spisovatel Jules Michelet (1798–1874); snažil se v něm z rozmanitých náboženství vyjmout mravní ideál, který by vedl svobodné lidstvo k nekonečnému pokroku (vyšlo 1864);

192: možný – majetný, bohatý;

193: ocilka – kousek oceli upravený ke křesání; pazourek – křesací kámen; hubka – troud, látka připravená z vláknité hmoty choroše troudového a napuštěná roztokem ledku;

195: cacký šátek – pův. saský; jasně květovaný červený šátek; vornát – hloupý, neobratný venkovan, chomout (nadávka);

196: štrychař – podvodník, šibal; chodit pořídkou – dům od domu;

199: zemský výbor Království českého – zřízen byl podle ustanovení tzv. ústavy únorové z r. 1861; koncipista – nižší konceptní úředník, úřednický čekatel;

209: Garibaldi – Giuseppe G. (1807–1882), bojovník za sjednocení Itálie, vůdce demokratických dobrovolnických sborů, jejichž členové nosili červené košile; Zakládají to Fügner a Tyrš – Sokol byl založen r. 1862; Chocholoušek – Prokop Ch. (1819–1864), historický povídkář, známý zvláště svými pracemi z dějin jihoslovanských bojů za svobodu; hajduk – v 16.–18. století jihoslovanský dobrovolník v bojích proti Turkům;

210: Humoristické listy – byly založeny r. 1858 publicistou J. R. Vilímkem; Co nastal ten nový pořádek – podle souvislosti jest jím míněna reorganizace politické správy, provedená však až v r. 1868; podle ní dosavadní okresy zůstaly nadále jen okresy soudními, zatímco pro obor správy politické bylo několik okresů sloučeno v okresní hejtmanství;

212: dušička – zde houska nebo bochánek; vostatky – ostatky, poslední dny masopustu;

217: někerej má dvě i čtyry latinský školy – tj. třídy latinské školy, gymnasia ;

218: oficína – dílna, provozovna; Steinhauser – Vendelín S., majitel tiskárny a nakladatel ve Vimperku;

544$

223: filiální (kostel) – spravovaný duchovním jiného kostela;

225: pihavka – pijavka, pijavice;

228: půlka – šátek třírohý; Chrast – u Chrudimě; příležitost – povoz, obyč. zjednaný;

234: žena v Samaří – z vypravování o Samaritánce v evangeliu Janově (4. kap.);

238: konzistoř – zde biskupův poradní sbor ve věcech církevní správy;

241: karba – truhlík na dělání malty;

243: zednická váha – vodováha; colštáb – palcové měřítko, coulovka;

244: fajrum – konec práce; na zadka – na zadek, na záhumení;

245: ráznější – rozpustilejší;

247: ta vojna zlá předlůni – prusko-rakouská válka v r. 1866; Předlouho tíži osudův nás ruka –„České verše“ od Jana Nerudy v Obrazech života z r. 1860;

249: bába přísežní – babička porodní;

254: ouřad podkrajský – spravující v někdejší organizaci území podkraje, většího než okres, menšího než kraj;

255: tabulky – dva bílé škrobené obdélníčky, jež podvazují evangeličtí duchovní pod sametový límeček taláru jako symbol dvou desek Desatera; komis – komise, zde úřední jednání provedené z příkazu;

257: Nejvyšší … neporučil mu [Abrahámovi], aby vodu na sebe lil – podle 17. kapitoly v I. knize Mojžíšově Bůh přikázal Abrahámovi obřízku jako znamení smlouvy mezi Bohem a pokolením Abrahámovým;

264: ovocovka – kaše ze sušeného ovoce, odvárka;

266: Rut – věrná a vytrvalá hrdinka vypravování v Knize Rut ve Starém zákoně; Judita – statečná hrdinka vypravování ve starozákonní Knize Judit; zachránila město Bethulii před Asyřany; Pakostova to přeďála – přehnala;

270: šafovat si něco – pořizovat si něco;

272: kukačka – vstavač obecný nebo širolistý; běliny – kopretiny;

274: Flotow – Friedrich von F. (1812–1883), něm. operní skladatel; píseň „Poslední růže“ je z jeho opery Marta; libreto přeložil Ferdinand Čenský (1829–1887), žurnalista, novelista a překladatel, působící dlouhá léta ve vojsku, také jako učitel českého jazyka ve vojenské akademii;

277: pronásledování Čechů – Po vyrovnání s Maďary začátkem r. 1867 a po vyhlášení nové ústavy v prosinci téhož roku demonstrovali Čechové pro svou státní samostatnost v rámci rakouské říše a proti nové, dualistické ústavě. Rakouská vláda je za to trestala pronásledováním českého tisku, stíháním, pokutováním i vězněním jeho redaktorů, zakazováním politických schůzí a táborů i jinak. Když se v červnu 1868 český lid okázale neúčastnil oslav císařovy návštěvy v Praze, byl v říjnu 1868 vyhlášen nad Prahou a okolím výjimečný stav a za správce země byl dosazen vojenský místodržitel; kamenice – zděná komora nebo sklípek vylámaný ve skále;

278: špulovat na špulíři – navíjet na navijáku;

286: pole … pod třicet mír – necelých šest hektarů;

287: spisy pana Šťastnýho – Alfons Šťastný z Padařova na Táborsku (1831–1913), pozdější agrární politik, měl svými protináboženskými a proticírkevními brožurami značný vliv na myšlení čes—

545$

kého lidu; Matice lidu – lidová laciná knihovna založená r. 1867 Ed. Grégrem; povídka, co zepsala ta paní spisovatelka – Zvonečková královna od K. Světlé v Matici lidu 1872;

291: Ester – podle vypravování v starozákonní Knize Ester žena, která zachránila Židy před pronásledováním v zajetí asyrsko-babylónském;

297: tác – větší podélný, obyčejně vlněný šátek, který má matka šikmo přes rameno a do něhož k sobě zavinuje dítě;

298: podlinka – volán, karnýr; na lontě– na letním pobytu, na zotavené;

299; Jezebel – zločinná žena z vypravování Knih královských ve Starém zákoně, která byla potrestána tím, že ji roztrhali psi;

301: sábská královna – bohatá královna ze Sáby, která podle vypravování I. knihy královské navštívila krále Šalomouna a obdarovala ho;

302: Rongův spis Řím v devatenáctém století – míněn patrně článek ,,Řím a vratislavská dómská kapitula” z r. 1843, pro který byl autor zbaven úřadu kaplanského (viz vysv. k str. 68); Renanův Život Ježíšův – Ernest R. (1823–1892), franc. orientalista a badatel - o náboženství; jmenované dílo je prosto církevně dogmatických hledisek; přeložil je Václav Bambas r. 1865;

306: Astarot a Mylitta – semitské bohyně plodnosti a lásky, ale také smrti a války; vedle boha Baala byly též patronkami nejhrubší smyslnosti;

308: preparanda – někdejší učitelský ústav;

310: mlíčen – plátno k cezení mléka;

311: hračky z Krouny – Krouna je i dnes známá výrobou hraček; vantroky – koryto k vedení vody nad zemí na mlýnská kola;

313: haklovat – háčkovat;

314: pižmo – zde rostlina kejklířka pižmová;

319: jako bys chlapem byla – mužem;

334: pietisté – stoupenci protestantského náboženského hnutí, vzniklého v Německu v 17. století a zdůrazňujícího osobní zbožnost projevující se v životní praxi; metodisté – stoupenci protestantského náboženského hnutí, vzniklého v Anglii v 18. století, které se přesně (metodicky) přidržuje předpisů anglikánské církve;

330: David (Friedrich) Strauss (1808–1874), protestantský teolog a filosof, který vykládal evangelia jako mýtus; jeho dílo Život Ježíšův ve světle kritiky vyšlo r. 1835;

343: povětří – vichřice;

349: pangrotka – soukenná vyšší kulatá čepice bez štítku; Zdá se ti tady temno? – dusno;

356: vařenka – menší skříň nebo truhlice na kuchyňské zásoby;

359: chodit na kalandu – na dostaveníčko, na zálety;

367: skládanka – stuha skládaná do záhybů;

372: ofěra – odevzdávání darů na církevní účely při bohoslužbách;

376: cinerárie – popelivka, ozdobná rostlina;

377: šporkasa – spořitelna;

380: presbyter – starší církevního sboru, člen staršovstva spravujícího sbor za předsednictví farářova;

381: interes – úrok;

386: škola obecní – zákony z let 1867–1869 byly zřízeny obecné školy,

546$

oddělené od církví, jimž bylo nadále vyhrazeno jen vyučování náboženství za státního dozoru; vodbejvat – zde vykonávat, zastávat;

388: toleranční domy Páně – tolerančním patentem bylo evangelíkům dovoleno zřizovat si modlitebny, které však musily být bez věží a zvonů, nesměly mít vchod z hlavní ulice a nesměly se ani nazývat chrámy; tato omezení byla zrušena až po r. 1848;

390: truskavec – rdesno ptačí;

404: podnůžky – šlapadla, šlapací páky u tkalcovského stavu; brdo – vodorovný přístroj z plochých tyčí ve tkalcovském stavu; Havlíčkovy Epištoly kutnohorské – svazek novinářských statí, který Havlíček vydal r. 18 ^ 1, na počátku politické reakce; do Šimona a Judy – svátek 28. října;

407: pořádník – obecní posel;

409: svačil sem – ve východních Čechách a v sousední Moravě říká se svačina nejen odpolednímu, nýbrž i dopolednímu jídlu, tzv. desáté;

419: Cuxhaven – město u ústí Labe;

422: vorkáf – to, co nutno k tkaní dříve zakoupit, příprava;

425: vikář – zde zástupce evangelického faráře; byl jím František Kalda, který pak byl v Proseči farářem v letech 1877–1899;

428: deklaranti z roku 1868– čeští občanští poslanci, kteří po tom, když byli s protestem v dubnu 1867 opustili český zemský sněm, v r. 1868 se na sněm opět nedostavili a předložili předsedovi 22. srpna 1868 deklaraci sepsanou Fr. L. Riegrem, v níž odůvodňovali svůj trpný odpor proti tehdejšímu českému sněmu a vykládali základní podmínky dohody mezi českým národem a panovníkem; žádáno bylo, aby s českou korunou bylo sjednáno stejné státoprávní vyrovnání jako s Uherskem;

431: Hegel – Georg Wilhelm Friedrich H. (1770–1831), něm. idealistický filosof a dialektik; Schopenhauer – Arthur Sch. (1788 až 1860), něm. reakční idealistický filosof, odpůrce materialismu a dialektiky; Feuerbach – Ludwig F. (1804–1872), hlasatel materialismu a ateismu v Německu v třicátých a čtyřicátých letech 19. století, ideolog demokratické buržoazie; jeho názory o bohu jsou obsaženy v knize Podstata křesťanství z r. 1841;

435: Čtu … vo tej radě říšskej, kam se naši přecej vydali – v říjnu 1879 vstoupili čeští poslanci do říšské rady ve Vídni se státoprávním ohrazením; Bolzano – Bernhard B. (1781–1848), náboženský filosof a vynikající matematik;

441: když se zakládalo Národní divadlo – v květnu 1868; poděbradka – okrouhlá červená čepice lemovaná šedou kožešinou;

444: abychme se … vydali do Borový na slavnost – slavnost se konala na památku Karla Havlíčka 19. srpna 1862, mluvil na ní Karel Sladkovský; tábor na Košumberku – konal se r. 1868; jeho účastníci byli souzeni;

445: Panská zahrada – zámecký park v Litomyšli;

461: nakladatel pohřbu – kdo na něj nese náklad, kdo jej vystrojuje;

464: ritus – náboženský obřadní způsob, předpis;

476: spíš – dříve;

480: arián – stoupenec starokřesťanské sekty, která popírala Kristovo božství (vycházela z učení alexandrijského biskupa Aria, žijícího

547$

ve 3. - 4. století); panteismus – idealistické učení ztotožňující boha (jako neosobní princip) s přírodou;

481: městečko v kraji – Luže pod Košumberkem, sev. od Skutče;

482: parnasie – tolije bahenní;

483: komisírovat – konat komise, prohlížet;

484: Zrnetín - Zrnětín, obec u Poříčí, vých. od Proseče;

487: zemřel na ,,horkou“ – na tyfus;

489: od něho byl přijímán – tj. do církve, od něho byl konfirmován; u evangelíků se konfirmací slavnostně obnovuje křestní slib a konfirmovaný se přijímá za dospělého člena církve;

490: o Lazaru a dceři Jairově – o jejich vzkříšení se vypravuje v 11. a 12. kapitole Janova evangelia a v 5. kapitole evangelia Markova;

494: přidávají se k sektě vlivem americkým povstalé – jde patrně o sektu adventistů, hlásající nový příchod Kristův na svět, nebo o sektu baptistů, provádějící křest dospělých;

497: znovuzrozenectvi – pietistické učení, jehož vyznavači věří, že jejich horoucí a opravdový náboženský život přinese jim znovuzrození milostí Ježíšovou;

502: církev presbyterská – taková, v níž se církevní správa děje za účasti laiků presbyterů (starších), zvláště také v bývalé církvi evangelicko-reformované (kalvínské, helvetské);

503: disident – rozkolník, odpadlík;

508: když jsem vytiskl svou monografii – viz vysv. k str. 77;

516: parkán – menší hradba kolem příkopu;

517: lidé chudí a sprostí – prostí;

519: květel – lnice obecná; ořeší – hrachor hliznatý;

530: věří v příští krále Marokána – …v příchod krále Marokána.$

DOSLOV

Podobně jako v Jiřím Šmatlánovi a v Drašarovi* také v Dětech čistého živého vystupují horliví ctitelé novin a knih, které spojují jejich horské vesnice, městečka a samoty se světem. Mezi nimi nechybí ani čtenář dožadující se na spisovateli, ,,ať rejš píše, kerak je tento svět složen a kerak v ňom žít, abychme došli štěstí a spokojenosti”. Chce tedy návod na šťastný a spokojený život, návod na to, jak se řadový chudý člověk může dostat z „toho věčnýho krkaučení”, z plahočení na poli a u tkalcovského stavu, z neustálých nejistot a trampot. Jak vidět, Nováková zná žízeň lidového čtenáře po četbě, která by vycházela vstříc jeho potřebě štěstí, jistoty, spravedlnosti, souladu, která by sytila jeho hlad po těch tak těžko dosažitelných hodnotách. Uznává oprávněnost jeho touhy. A přece i Děti čistého živého –jako ostatně celé své zralé dílo – koncipuje jinak.

Nápadné je rozpětí mezi tím, k čemu směřovaly ,,děti čistého živého” a kam dospěly: Kvapil, vnukající na začátku románu ovdovělé sestře Heleně Koutné své přesvědčení ,,Od toho sme naplněni duchem, abychme přemáhali všecka protivenství světa, i tu tvrdou kamenitou naši půdu”, pronáší zatrpkle v jeho závěru: „Dyž člověk dlouho chodí světem, i duch se mu promění v hroudu a světlo v blud!” Ten sečtělý muž, snažící se ve svém prostředí uvádět v život odkaz Karla Havlíčka („aby věděl, že nebyl živ marně”), hlava dětí čistého živého, důsledně ve svém jednání usilující o to, aby si lidé navzájem byli bratřími a sestrami, končí jako zoufající si sebevrah. – Příroda v nejbližším okolí rodného mlýna, kde se Růženka Lexová pohybovala v jistotě a bezpečnosti domova, se jí ve chvíli niterného rozvratu rozkolísá pod nohama, nastraží jí bažinatou past. Utržený drn křečovitě sevřený v ruce utonulé dívky, detail ze závěru té dramatické epizody, nabývá platnosti téměř symbolické. Mluví o prohraném zápasu s tmou, která vnitřně dezorientovanému a znejistělému člověku odcizuje jeho vlastní svět. – A do třetice: jestliže „děti čistého živého” vystupují až asi do dvou třetin románu jako vnitřně diferencované, živé a vyvíjející

* Viz doslov Antonína Grunda k Drašarovi v 10. svazku Národní knihovny (1949 a 1950) doslov Josefa Hrabáka k Jiřímu Šmatlánovi v 27. svazku (1951).

549$

se společenství, utvrzující se navzájem ve svém samostatném mudrování o světě a poskytující si nedocenitelnou mravní oporu, blíže ke konci románu zůstane každý vyznavač rozumu, „ducha živého”, sám, opuštěný, vystavený napospas svému okolí, svému rozčarování a zoufalství.

Pradávné je v literatuře téma nepoměru mezi lidským předsevzetím, vůlí, touhou, představou a jejich skutečnými možnostmi a výsledky. Je to jedna ze základních zkušeností člověka a lidstva, sledovaná literárním uměním od antiky až po dnešek. Má své odlivy a přílivy živené hromadnou společenskou zkušeností. Předposlední román Novákové, psaný v letech 1903–1906, vznikal v atmosféře marného očekávání revolučního zvratu a v hluboké depresi z jeho vzdálenosti i z jeho neúspěchu. V české literatuře té doby už jen časté reminiscence na Dona Quijota nasvědčují hlubokému prožitku deziluze. Novákové se problematika nenaplněných cílů a tragických zvratů v osudech člověka a společnosti promítla do života východočeského lidu v druhé půli 19. století. A dostala v jejím podání zvláštní uměleckou podobu a výklad. Neboť přes jistý přízvuk osudovosti, obsažený v dějích Dětí čistého živého, mají lidská ztroskotání v románu reálné příčiny a souvislosti – individuální i obecné, společenské i přírodní.

Zůstává stále mnoho tajemného a neproniknutelného i v přírodě obklopující člověka a důvěrně mu známé. V jistých chvílích se ono neznámé či dosud nepoznané promění v úskočnou léčku. Jak dobře si byla vědoma této skutečnosti autorka, jejíž nejmilejší syn – nazývala jej „svým druhým, svým lepším já” – utonu] při průzkumu Labe.

V příběhu Růženky ze mlýna dala dávné zkušenosti člověka a nejbolestnějšímu zážitku svého srdce polohu, která sbližuje její příběh s pojetím vlastním lidové baladě. Obdobně jako v ní i u Novákové může příroda kdykoliv nemile překvapit a zaskočit člověka. Ale moci zradit a zabít nabývá především vůči tomu, kdo byl zároveň zrazen a zaskočen lidmi. Odtud vychází nejen tragédie Růženky ze mlýna, jejíž idylické mládí bleskem rozťala nenávistná pomluva a tíživé podezření. V přímých i nepřímých střetnutích s lidmi krystalizují také tragické životní paradoxy a zvraty všech vyznavačů samostatného a vzpurného rozumu v Dětech čistého živého.

Oni všichni – Lexovi, Kvapil, Helena Koutná, Kubík, Mlejnek – žijí v několikerém ohni. Konfliktní situace těchto lidí nevšedních intelektuálních zájmů, volnomyšlenkářů s myslí a morálkou vysoce přesahující vlastní okolí, jsou násobeny a stupňovány konfesijními rozpory a náboženskými štvanicemi, které rozpoutávají církve a jejich ortodoxní či dokonce zfanatizovaní příslušníci. Tyto rozpory prostupují všechny jejich svazky osobní, rodinné i občanské a mnohonásobně ztrpčují živobytí „dětí čistého živého”, i tak plné nejistot a srážek s běžnou životní praxí. Ta dává u Novákové za pravdu přičinlivým soukromníkům a bezohledným uživatelům života, vyznavačům a praktikům zásady „teďkejc platěj jenomej peníze”. V takové platnosti

55°$

životních hodnot se musí stávat výjimečným a bezmocným občanský postoj, který sleduje pokrok obce, národa, člověka, lidstva. Právě v rozporu mezi krajně vystupňovaným soukromnictvím a občanskostí tkví kořen životního ztroskotání Kvapilova. Jeho sebevražda je posledním aktem osobní vzpoury statečného a moudrého ,,bratra“, uvědomělého i cílevědomého Čecha, proti soukromnickým Čechám sklonku století, v nichž odumřelo občanské cítění a jednání, v nichž člověk člověku nemůže být bratrem a sestrou – dokonce ani ve vlastní rodině. Protože i ta je prosáklá egoismem, bezohledností, touhou po klidné prosperitě stůj co stůj.

V Kvapilově konci vyjádřila Nováková nepochybně hluboké zklamání své i celého svého pokolení (zasaženého ještě mohutným občanským patosem šedesátých let) z českého národního života na sklonku století, v němž z onoho patosu zbyly jen žalostné trosky, ne-li karikatury. Ostatně i celý rozvrat deistické sekty, usměrňované Kvapilem od náboženských meditací k občanské činorodosti a k účasti na národním pokroku, byl pro ni jakousi volnou paralelou rozkladu někdejší národní pospolitosti. Vyjadřujíc trpkou zkušenost nejen svou, postihla Nováková jeden z nejbolestnějších problémů jedince v buržoazním světě, rozštěpujícím člověka na občana a bytost soukromou.

Nebyla v české literatuře své doby sama, kdo si uvědomoval rozpolcenost moderní osobnosti, pohybující se mezi absolutizací soukromého (rodinného a milostného) života a jeho jednostrannou negací v zájmu uplatnění občanských citů a činorodosti. Jak vleklá stagnace a krize národního života, tak i vzestup nových společenských sil na předělu století mimořádným způsobem aktualizovaly a živily onu rozštěpenost a jednostranné přitakávání jedné nebo druhé životní krajnosti. Pro názornost stačí snad připomenout alespoň Mrštíkovu Pohádku máje, absolutizující soukromí, a Sovovy Výpravy chudých, jejichž hrdina se asketicky vzdává lásky, aby se mohl uplatnit jako mstitel a buřič.

V tomto rozpětí stála Nováková na křídle ,,občanském“. Ne až Dětmi čistého živého, a vůbec už ne jenom jimi. Ne náhodou byla po celý život ctitelkou Světlé, jejíž hrdinky vynikají schopností zapřít a obětovat samy sebe v zájmu nadosobních hodnot. Ten prvek sebezapření a sebepopření v sobě hrdinové „vesnických” románů Novákové ke svému prospěchu nemají. Jak pro Jiřího Šmatlána, tak pro ševče Brtouna a kominíka Vedřela z románu Na Librově gruntě či pro Kvapila z Dětí čistého živého jsou přemýšlení o světě a občanská aktivita nepostradatelné jako vzduch, jsou jejich živlem a přirozeností. Přitom jsou jimi ovšem pohlcováni natolik, že zanedbávají vlastní rodinu a děti, a tak pro ně vzniká další pole napětí, konfliktů, cizosti a nepřátelství. Autorka sleduje jejich jednostrannost s kritickým odstupem, který je zvýrazněn ještě tím, že její hrdinové – na rozdíl třeba od většiny heroin Světlé, dočkavších se plné satisfakce – nedožijí se

551$

plného zadostiučinění, nebo dokonce, jako v případě Kvapilově, umírají s pocitem prohry. Ironie obsažená v románových příbězích Novákové má však tragický přízvuk: autorčin odstup k jednostrannosti kladných postav je provázen nejvyšší úctou k jejich společenské působnosti, která nejednou vynikne až po čase.

Odtud v románech Novákové váha epilogů, které hodnotí stopy zanechané v životě výjimečnými, občansky činorodými a ,,vědoucími” jedinci. Jen v Dětech čistého živého autorka epilog potlačila; snad pro jeho rozsáhlost, snad proto, že v něm byly v několika zužujících tezích obnaženy některé nejširší filosofické souvislosti obsažené v konkrétní struktuře románu. A snad také – ne-li především – proto, že epilog poněkud relativizoval závěr románu. Proti jeho vyznění v jednoznačný obdiv k odporu a vzdoru, žijícím ve východočeském lidu i po zániku abrahamitské sekty, ústí epilog do pochybností a otázek, které připomínají nejen výchozí elán a optimismus hlavních hrdinů románu, ale i trpké výsledky jejich cesty za životní radostí a za cílevědomým utvářením vlastního světa na podkladě poznání.

Dvě podoby má v Dětech čistého živého cesta za poznáním. Je inspirována buď převážně zkouškou citů – ať jde o Lexovou či Růženku, nebo o nejsilnější ženskou postavu románu a jednu z největších v tvorbě Novákové vůbec, Helenu Koutnou –, nebo dobrodružstvím hledajícího rozumu, ztělesněným v postavách mužských. Poprvé ve východočeských románech Novákové se v Dětech čistého živého uplatňuje s takovým důrazem ženský element vedle elementu mužského. Poprvé je tu žena představena nejen jako nechápavý a přízemně přičinlivý protiklad hloubavého a občansky žijícího muže (jako v Jiřím Šmatlánovi a v románu Na Librově gruntě), ale také jako jeho „spomocnice” a „sestra”, jako statečná souputnice jeho neklidu, nejistot a deziluzí. (A jedině tady je zase ženská postava nejkrajnější představitelkou „dětí světa” – Manča Pešavová.) Zkušenost lidského srdce a intimní hoře jsou tak v Dětech čistého živého poprvé u Novákové umělecky doceněny jako činitel rozněcující střízlivé poznání moderního světa. (To je ostatně naznačeno ve slovech mota „Mne nejčistší opustit musil, by vědoucí stala se žena”.) Bohatším a specifickým uplatněním ženského elementu nabyl předposlední obraz Novákové z lidového světa na plnosti a mnohorozměrnosti i na vnitřní polaritě a dramatičnosti. Tu ovšem i zde nesou, jak je u Novákové běžné, především postavy mužské a jejich cesta za poznáním.

Soustavná a vášnivá četba volnomyšlenkářských novin, brožur a knížek je pro neklidné a zvídavé mysli výjimečných venkovanů, odpadlíků navazujících na tradice českobratrské, dvousečnou zbraní. Poskytuje oporu jejich nezávislému a samostatnému myšlení, dává mu nové podněty, vymaňuje je z náboženského blouznění a přivádí v jednotlivých případech až k vulgárnímu materialismu (Faimon). Ale zároveň vede k prudké vnitřní názorové diferenciaci sekty, která byla původně poměrně jednotná. Rozbíjí staré jistoty založené na víře

552$

v nadzemskou spravedlnost i v sebeurčující moc člověka a v přetvářející účinnost lidského rozumu.

Tváří v tvář poznání takto proměnlivému a rozkolísávajícímu je teprve v Dětech čistého živého s velkou naléhavostí vyslovena otázka „čeho se přidržet”, ačkoliv to byl problém už Jiřího Šmatlána (1900). Jenže hloubavý tkadlec, pídící se na sklonku století po ,,praudě, co přeje chudejm a postrkovanejm”, se pohyboval v názorových soustavách, vyvíjel se od jedné k druhé. Naproti tomu hloubavci a mudrlanti z Dětí čistého živého, vycházející ze zásady duchovního sebeurčení člověka, žijí v atmosféře, kdy se na troskách jednotného náboženského názoru v divokém chaosu a křížení nejprotichůdnějších myšlenek teprve velmi pomalu a ztěžka začíná prosazovat nový jednotný světový názor, opřený o vědu a poznání a počítající s přetvářející aktivitou lidského subjektu. Ale hrdinové románu se teprve prodírají tou svízelnou zkušeností, kterou v roce 1904 charakterizoval přítomnou dobu Antal Stašek: „Stará jediná veliká pravda, v jejímž stínu rostl a pohyboval se veškerý život, zhroutila se v trosky, umřela: na místech jejího zetlelého kmene a zpráchnivělého kořání vyrostly chumáče a výstřelky sta a sta pravd jiných, malých, nesjednocených, vzájemně se potírajících, z nichž žádná nemá síly, aby přemohla druhé a zmocnila se celého člověka. “

Na duchovních dramatech hledačů nového poznání a na jejich osudech ozřejmuje Nováková tíhu vzniklého chaosu i jeho nutnost. Ať je poznání vedoucí k deziluzi, názorové diferenciaci a osamocenosti, kde dosud panovala jednota, jakkoliv trpké, Nováková straní tomuto poznání. Nikoli lhostejné netečnosti, ani sladkým iluzím a dogmatické fanatičnostij ať mají punc katolicismu či víry v příchod krále Marokána, který nastolí tisíciletou říši míru a pokoje (starý Pakosta, žebrák Honzíček). Proto návrat „bratra” Kubika – chalupníka a tkalce zkrušeného rozvratem vlastní rodiny a „učenými” knihami, které „jedna druhou vyvracely” – do lůna církve je potvrzením jeho měkkosti a slabosti, zmnohonásobené tím, že zůstal sám, zbaven někdejší opory bratří. A naopak odklon od církve či ztráta víry v boha a popření jeho existence je v autorčině podání výrazem svobodomyslného charakteru (páter Salášek) a osobní statečnosti (Faimon, zčásti Helena Koutná).

Ve smělém a důsledně deziluzívním pohledu na náboženskou víru se Nováková mohla opřít o trvalou tradici české literatury. Nezapomínejme však, že právě na začátku dvacátého století, kdy svůj román psala a vydala, musela zároveň jít proti dost silnému proudu obnovovaného kultu náboženství, v němž mnozí její vrstevníci i mladší současníci hledali hlubinu bezpečnosti, vysvobozující člověka z labyrintu moderního světa, a hráz proti novotám všeho druhu. Stačí snad připomenout alespoň Holečkova Kojana z Našich či Rok na vsi bratří Mrštíků, Raisův Západ, tvorbu J. Š. Baara, nemluvě už ani o celém hnutí tzv. Katolické moderny. Postavit se v této atmosféře tak jedno-553$

značně za poznání proti víře, za názorovou rozlišenost proti naivní jednomyslnosti znamenalo přiblížit se anarchistickému mládí. A znamenalo to podívat se nově na venkovský lid, který i pro Novákovou zůstával páteří národa, jeho základem a nadějí, rozpoznat v něm drama novodobého člověka, který na troskách starých náboženských jistot usilovně hledá jistoty nové a v prudkých rozčarováních ze svého světa se domáhá naplnění svých nejušlechtilejších předsevzetí a uplatnění svých probuzených sil. Jestliže už před ní česká literatura pochopila toto hledání a s ním spjaté rozervanectví jako úděl ne výjimečných máchovských osamělců a snivců, ale jako běžnou situaci řadového člověka zdola – povětšině městského, a jako výsadu silných (hlavně Neruda, Arbes), Nováková je objevila i mezi lidem venkovským. Tedy v prostředí, které česká literatura od obrození až do jejích časů obdivovala začasté spíš pro jeho patriarchálnost než pro pokrokové síly vznikající v něm v souvislosti s celkovým pohybem kapitalistické společnosti.

Přitom u Novákové nešlo o libovolné roubování obecné problematiky moderního člověka na venkovskou látku. Všechny její východočeské romány se vydatně opírají o skutečnost, mají své modely v konkrétních lidech, místech a dějích. Ovšem nikdy to nejsou jen dokumentární zápisy nebo místní kroniky, ale umělecké fikce a vize, které přetvářejí danou látku, protože chtějí obsáhnout atmosféru soudobého světa a postihnout situaci moderního člověka. Ten je pro Novákovou na sklonku devadesátých let „člověkem zachváceným chorobou časovou, člověkem, jenž jest silen v rozebírání jejích příznaků a bolestí, ale nedovede pevností mysli vybřednouti z jejích kalných vln“. To, co vrhá člověka do sebe, co připoutává jeho duchovní síly k analyzující reflexi a co ho v ní uzavírá jako v bludném kruhu, je tedy pro Novákovou „chorobou”, kterou je potřeba nejen znát, respektovat a ozřejmovat, ale kterou je záhodno i léčit. Vždyť právě znamením moderností literární tvorby je Teréze Novákové vůle k „přetvořující činnosti”. Jí se nevzdá nikdy. Ale od Jiřího Šmatlána, nejpřímějšího uměleckého naplnění své koncepce modernosti, naráží Nováková na stále větší složitost reality, která vzdoruje každé „přetvořující činnosti” a rozkolísává samu „pevnost mysli”. To se týká především Dětí čistého živého.

Celé umělecké ztvárnění románu – ve srovnání s jeho skutečnostními východisky prohlubující a rozmnožující životní ztroskotání postav – zdůrazňuje nejen jejich osobní statečnost, ale i složitost, rozpornost a nejistoty vlastní modernímu člověku a jeho světu. A to se promítá do prvků vnitřního monologu, sílících v charakteristice postav ke konci Dětí čistého živého; do hodnocení jednotlivých skutečností z několika stran a protilehlých úhlů; do souvětí slučujících prudké kontrasty a obmykajících složité souvislosti i do celkové jazykové stylizace vyznačující se jakousi tvrdostí a „hranatostí”. Ta nejde na vrub jen bohatého užití nářečí a patetických knižních prvků obsažených ve vyjadřování biblařů a čtenářů a v jejich samorostlém způsobu

554$

myšlení. Pramení také z poněkud archaicky zbarvené řeči autorské. Konec konců není však záležitostí jazyka jakožto užitého materiálu a prostředku, nýbrž vyplývá z celkové literární stylizace, která vyhrocuje a znápadňuje disharmonickou skutečnost. Jedním z nejvydatnějších zdrojů a činitelů té „hranatosti” je v Dětech čistého živého vztah postav a vnějšího světa.

Hmotné, přírodní i společenské prostředí obklopující člověka mělo v celé zralé próze Novákové od počátku značnou váhu. Bylo pro autorku skutečným světem jedince, zdrojem i polem jeho činorodosti, ale také její brzdou, překážkou a protikladem. To bylo vyjádřeno už objektivním podáním vnějšího světa, tím, že je zobrazován jako pevně daná skutečnost, nezávislá na člověku, který ji vnímá, a na jeho okamžitém rozpoložení. Důslednou objektivností v kresbě vnějšího světa se Nováková nápadně odlišuje od prózy, která právě na rozhraní století směřovala od objektivní ,,rekonstrukce“ prostředí ke snaze zachytit je v jeho malebnosti a náladovosti (V. Mrštík, A. Sova, F. Šrámek). Odtud potom stížnosti na statičnost a těžkopádnost popisných pasáží v románech Novákové, vyslovované už nad jejich prvními vydáními a uplatňované vůči nim dodnes. Časté rozsáhlé objektivní popisy obydlí, míst a krajin mají však u Novákové své zvláštní opodstatnění. Zatímco subjektivace a lyrizace v tehdejší próze pramenila z absolutizace lidského subjektu a jeho „vnitřní pravdy” (stavěné proti „pravdě vnější”), objektivnost u Novákové byla výrazem jejího respektu k „vnější pravdě” a důsledkem její vůle konfrontovat s ní „vnitřní pravdu” výjimečného jedince. Právě ve své ustálenosti, ve své samostatnosti, ve svém pevném řádu může vnější svět u Novákové fungovat jako protiváha neklidného, hledajícího, do dálek zahleděného lidského poutníka a může mu v nejrozjitřenějších chvílích vnukat určitou rovnováhu, inspirovat ho k tomu, aby urovnal svou mysl. Takto, jako korektiv nadosobního řádu pro neustále rozkolísávanou, protože houževnatě hledající osobnost, se vnější svět v románech Novákové uplatňoval stále nápadněji; v souvislosti s tím se v nich rozrůstaly partie krajinomalebné. Předělem jsou tu právě Děti čistého živého.

Ve srovnání s předchozím Jiřím Šmatlánem nebo s románem Na Librově gruntě pozorujeme v této nejrozsáhlejší skladbě Novákové přímo vpád krajinného motivu. Souvisí s onou otázkou „čeho se přidržet”. Krajinné prostředí je tu pevnou zemí, břehem pevniny, které by se mohl zachytit člověk zmítaný „kalnými vlnami choroby časové”. Někdy se tak skutečně uplatňuje: ve styku s člověkem, jehož mysl se začíná vyjasňovat a urovnávat. Avšak ve většině případů není krajina v Dětech čistého živého rozrušenému a do myšlenek zabranému člověku utěšitelkou. Spíš naopak – je buď neúčastným, netečným okolím, nebo symbolem vratkosti dosavadních jistot člověka, dokonce i rozněcovatelkou jeho rozervanosti a tísně. Svou stálostí a plností mu připomíná torzovitost, bolestiplnost a konečnost individuální existence. Rozpornost daná základními sociálními vztahy a dramaty lidských

555$

myslí jde takto v Dětech čistého živého až do vztahu člověka a přírody. A ještě dál se promítá do poměru „nepraktické” aktivity hlavních postav a praktických životních dějů. Tak vzniká další zdroj napětí v umělecké tkáni románu.

Duchovní zájmy a intelektuální potřeby se u většiny „dětí čistého živého” prosazují na úkor jejich práce i praktické péče o rodinu a o výchovu dětí, proti celkovému životnímu systému vesnické každodennosti. Ve struktuře románu se tyto konfliktní situace projevují nesoudržností a rozpojováním praktických všednodenních dějů na jedné straně a hnutí rozumu a srdce na straně druhé. Nejedna lokalizující scéna pouze rámcuje dialog, vlastní jádro epizody nebo kapitoly; spojuje jej s vesnickou realitou způsobem, který jen vyostřuje jeho obecnost a výjimečnost. Nejednou je praktická činnost výslovně interpretována jako záminka k uplatnění a ukojení duchovní iniciativy a rozumové zvídavosti (cesta. Kvapila a přátel na litomyšlský jarmark). Ale nejednou dochází v Dětech čistého živého až k zauzlení a tragickému zkřížení praktického životního děje s niternou situací a potřebou člověka (klapot mlýna uklidňuje rozrušeného Lexu, ale zároveň se staví mezi něho a tonoucí Růženku).

A tak ve všech rovinách uměleckého obrazu Novákové vyvstává napětí lidského „ducha” proti elementárnímu životnímu proudu, který se jen velmi pomalu a s odporem poddává „přetvořující” vůli.

V tom je také soud Novákové nad skupinou „bratří”, nad jejich přeceněním poznání; ale soud plný pochopení pro ně a plný sympatií pro jednostrannost jejich duchovní a občanské aktivity. Zřetelnější odstup k životnímu postoji, který absolutizuje intelekt, Nováková zaujala až svým posledním románem. V Drašarovi poprvé spojila princip občanství a soukromí, vášnivost rozumu i smyslů a srdce v jediné postavě, a nestranila v ní ani jednomu, ani druhému. Ptala se, zdali je možno plně uplatnit a sloučit oba ty principy, zkoumala podmínky a možnosti harmonického a tvořivého života člověka, který touží po přirozeném štěstí a jemuž nic lidského není cizí.

Ale ani tehdy nevyšla Nováková vstříc onomu čtenářskému požadavku „… ať rejš píše, kerak je tento svět složen a kerak v ňom žít, abychme došli štěstí a spokojenosti”, ani v Drašarovi nepodala takový návod na štěstí. Zase byla zaujata nenaplněným osudem, nedovršeným zápasem, nalomeným člověkem. Avšak také on byl pro ni pozoruhodný svým tvrdošíjným hledáním a svým zápolením. Neboť to je pro Novákovou základní hodnota moderního světa a základní jistota moderního člověka: neústupně hledat štěstí, i za cenu nenalezení. Domáhat se poznání, i za cenu trpké deziluze. Vidět svět střízlivě, a nepropadnout malomyslnosti a neztratit charakter. A nevzdávat se vůle k „přetvořující činnosti”. Ta může narazit a dočasně neuspět – „věc nová a moudrá si stěžkem zjedná cestu,” stojí v Dětech čistého živého –, ale zanechá v životě stopu i příklad a povzbuzení.

Jaroslava Janáčková

TERÉZA NOVÁKOVÁ - DĚTI ČISTÉHO ŽIVÉHO

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 2114. publikaci v redakci krásné literatury; Praha 1966; Národní knihovna, sv. 78 Vytiskla tiskárna Rudé právo, vyd. ÚV KSČ, Praha (digr v1); Vydání čtvrté, v Národní knihovně první. Náklad 13 500 výtisků - 01 – 089 – 66 13/33 – Vázané; 25,50 Kčs