Teréza Nováková

Na Librově Gruntě

I

To již dávno se nestalo, aby si Jevíčští ani za boží neděle po obědě trochu klidu nedopřáli. Všedního dne arciť chvatně ke stolu sedali, chvatně žilkou z mísy sousta lovili, a sotvaže ji položili, již také ze seknice spěchali, — zvláště od jara do zimy, kdy byla po venku práce; ale v neděli a ve svátek, tu si chvíli poseděli a pak, kromě hospodyň, jež odebraly se ke svému dřezu, šli si do sadu dřímnout neb u plotu postát. Dnes bylo poledne na jevíčské zvoničce sotva hodinu odzvoněno, když se mladí staří, napolo ještě ve sváteční kroj oblečeni, z chalup, statků i baráků na náves vyrojili, — a hospodyně ošplíchávaly nádobí jak možno nejrychleji, aby se za ostatními dostaly.

Pištivý a řinčivý zvuk hudby ozýval se od východního konce vesnice; mladá chasa směrem tím se rozutíkala, hospodáři zůstávali vyčkávajíce stát a brzy objevil se na návsí u zvoničky, tam, kde kolem rybníčku a vůbce vinula se silnice od Bystrého na Moravu, malý zástup, jenž vesnickou chasou odevšad přibíhající neustále byl rozmnožován. Před muzikanty běžely nejvšetečnější děti a hoši napodobili, kterak hudebníci do svých nástrojů foukají a tlučou. Muzikantů bylo devět, Houdek oháněl se smyčcem, čtyři nadouvali tváře, hrajíce na fagot, klarinet, pažen a šalmaj, a tři tloukli na bubínek, cimbál a dvoustrunnou „koňskou hlavu” čili citeru. Všichni se nastrojili, jak nejlépe uměli, třebaže některá ta červená vesta a sestřižená dračice byly již trochu ošoupány; na kazetu měl každý kytku a druhou na prsou v dírkách kabátu. Družba a dva mládenci, kteří se za muzikanty ubírali, měli již dokonce „svatební roucha”*&

[& pruty z rozmarýny s fábory]

a v mírném vánku tohoto zářijového dne růžové pentle ustavičně poletovaly a do kytek rozmarýnových se zaplétaly.

Hudba hrála, přišedši na návsí, pronikavě, až se pískot, tlukot a řinkot od okolních pahorků odrážel, muzikanti potvořili**& [& dováděli], aby diváky Roze—

275$

smáli, a mládenci, hoši to nemnoho více než dvacetiletí, usmívali se na ďouky kolem stojící, ba některou zcela blízkou i za fěrtoch či Cakle zatahali a do lokte štípli.

Ale hlavní pozornost diváků přece jen k sobě vábil družba čili první mládenec. Převyšoval svou statečnou, ramenatou postavou téměř celý zástup, držel se rovně jako svíčka a vedl si tak vážně, důstojně, jako by konal nějaký obřad. Nic se nesmál potvoření muzikantů, nevšímal si posunků svých mladých průvodčích ani přebíhání dětí. Tvář družboval, pravidelných rysů, byla dobromyslná, dívaly se z ní laskavě i bystře pěkné modré oči a v širokých ústech blýskaly zdravé řady silných, bílých zubů. Nejpěknější bylo čelo, široké, vyklenuté; kolem něho kroužilo tolik světle hnědých vlasů, že se hlava družboval i při statečné jeho postavě zdála velikou. Bradu měl, jako tehdy všechen selský lid mužský, hladce oholenu. Byl oblečen do manšestrovek, fraku a vesty, všecek černě; jen bílý na krku šáteček, bílé do střevíců punčochy a pestré fábory na prsou a na vysokém kastorovém klobouku odrážely se od temných barev obleku. Tu tam kývl nepatrně hlavou a usmál se na sousedy po návsí postávající a hospodáři zase na družbu kývali a se zalíbením na něho se dívali, navzájem si o něm šeptajíce.

Muzikanti, již na chvilku u rybníka se zastavili, hnuli se nyní dále, na dolní konec vsi; hned při prvním statku však zarazili. Branka vedoucí na náspí byla otevřena, jí ubíral se předstoupivší družba s oběma mládenci a za nimi hrnul se z diváků, kdo, znám jsa s hospodáři, si troufal. Ostatní seskupili se kolem vyhrávajících muzikantů na dvoře dnes čistě zameteném; děti však, chtějíce si dobýti nejlepších míst, aby vše viděly neb alespoň slyšely, strkaly se semo tamo, div některé do hnojiště po hlavě nesletělo.

Hospodářem byl tu nyní Kukla; dlouho tu hejhánkovali, až se k nim přiženil bratr nakladatele nastávající svatby. Vyšel družbovi a mládencům vstříc a uvedl je síní do velké seknice, kde vše bylo poklizeno a na náležité místo uloženo; mohliť u Hejhánků s jistotou čekati, že dojdou k nim družba a mládenci s muzikou hned po poledni.

Za hospodářem vešlo několik gruntovníků se ženami a zůstali státi při prahu seknice blíže kamen; družba pak, maje mládence po boku, pokročil hlouběji ke stolu v rohu, kde pod obrázky svatými, na skle malovanými, stála panímáma Kuklová, a sendav vysoký klobouk, počal odříkávati: „Pochválen Pán Ježíš Kristus! Nejmilejší pantáto a panímámo! Doufám a žádám za odpuštění, že jsem já tak všetečnej do vašeho domu s těmato přistojícíma mládencema a muzikantama toto vkročení učinil. Předně a nejprve já vám vinšuju mnoho štěstí a zdraví, hojný boží požehnání;

276$

nejen na tento běžící rok jeden tisíc vosum set čtyrycet sedum aby vám dal Pán Bůh štěstí, zdraví, hojné svoje požehnání. By pak prozřetelnost boží nařídila a vás vod živejch k mrtvým povolala, abyste se tam dostali, kde se všichni manželové na svatbě Krista Ježíše radovali. To já vám vinšuju a vinšovat nepřestávám. Dáleji pak ale uctivý pozdravení voď panickýho ženicha Jana Votavy a panický nevěsty Haničky Kuklový,. abyste se za ně nestyděli a tu lásku křesťanskou jim proukázali a houterního dne do jejich domu za milý a vzácný hosty k jejich stavu manželskýmu posloužili. Za to já vás uctivě prosím a žádám.”

Panímáma cípem zástěry mezi družbovým vinšem utírala si oči, ženské u dveří učinily po jejím příkladě a za fěrtochy si šeptaly, že „ten Librů to zná žebrat”, hospodář přihlazoval si husté, ježaté vlasy k uchu. Když; družba skončil, podali mu on i panímáma ruku, potřásli si ji pak s oběma mládenci a Kuklová přinesla s police již uchystanou láhev dobré rosolky a tři kalíšky, jakož i pecen chleba. Nalila růžové rosolky, podala a pobídla, by sobě ukrojili. Mládenci všichni tři pozdvihli kalíšky, „na zdraví hospodářů” je vypili, drobínek chleba, aby neurazili, si ukrojili a pojedli; ale pak již si nasazoval družba vysoký opentlený klobouk, a potřás si znova rukou s hospodáři, spěšně ubíral se ze dveří, síní přes náspí dále do vesnice. Slibů a řečí nějakých nebylo třeba, samo sebou se rozumělo, že se Kuklovi, jsouce zdrávi, na svatbu bratrovy holky dostaví; ba panímáma již měla vyhlédnutou drůbež, přichystaný kus tvarohu, hrnec smetany a ošatku vajec, což vše dnes kvíčerou po pozvání švagrové, matce nevěstině, do kuchyně pošle.

Šla se také hned do komory a sklepa ohlédnouti, kdežto manžel její, sotvaže poslední děti ze dvorce se vytratily, popadl kašket a kazajku a přidal se k zástupu dále po vesnici se ubírajícímu. Věděl, že bude družba s mládenci zváti do božího večera, a těšil se, že hodně užije muziky; poslouchal její vřískot rád — pamatovala jej na mladá léta.

Přišel do páru s gruntovníkem Češkou a ten, jako by jeho myšlenky byl uhodl, podotkl: „To bude zváni, než to šecko zeženou. To se Jobek Librů ňákejch vinšů naříká.”

„A teprú zejtra! Máme přízeň až v Lačnově a v Bystrým a švagrová zasej kolikerou v Kórový, to se Jobek s mládencema nalítá.”

Průvod zastavil se opět, opět vešli muzikanti na dvůr, družba s mládenci dovnitř, Kukla s Češkou a s některými ještě muži zůstali však státi venku při plotě. Dokořán otevřenými okénky, na nichž voněl balšára a muškát, doléhal až na cestu zvučný hlas družbův, jenž hospodářům znova svůj zvací vinš odříkával. „Hezky to Jobek zná,” navazoval Kukla; rozprávku, „člověku je až do pláče.”

277$

„Cák tole!” mávl Češka rukou. „Vinše šecky má už jako v malíčku, von Jobek zná iný věci! Šecko dovede, doušeho má pojem. Ti Librové sú huž takovej vědoucí rod.“

„Bodejť vinše svarební a iný uměl,” zazněl vedle nich ostrý hlas chalupníka Skraňky, „ani nepamatuju, kolí huž let tyle vejklady dělá? Bude jich, troufám, dvacet! Že ho nevomrzely, chlapa starýho!”

Češka se hněvem zapálil: „Jobek se nese kerak dvacetiletej — a tak tuze moc tejch let nemá — já mám vo dva tři roky víc nežlivá von.”

„Šak ste táta a můžete brzičko vdávat ďouku, je ze školy — a Jobek Librů pořádem ešče mezivá chasu se plete, družbuje, mládencuje …” Češka chtěl Skraňkovi, jizlivě se smějícímu, odpověděti, ale vtom muzikanti, zahravše tuš, ubírali se dále a průvod hnul se za nimi. Češka schválně hleděl se hašteřivému Skraňkovi vyhnouti a přidržel se Kukly. Když chvilku šli, hodil Kukla hlavou směrem k družbovi, jehož kastor, na kučeravé vlasy malebně nasazený, vynikal nad ostatní, a pravil pološeptmo: „Stejne bych rád vědíl, kerak mu, Jobkoj, je u srdca … Hezky ty vinše říká, ženský šecky rozpláče — jenomej esli jemu do pláče néni…? Skraňka je žíhavka, — ale čistou praudu mluvil! Inejm družbuje, sám se manželstva vodříká … Dyť tale houterní nevěsta, Hančka bratrova, mohla bejt jeho céra! Pamatuju, kerak na nebožku švagrovou bral, koukal na ňu jako na Panenku Marji. Vona, Hančka Hanušova, taky šecka po ňom bláznila. Potomej, když vo ňu neříkal, vzala si bratra, Vincku. Stejně byla pořádem smutná a humřela v mladým věku, musil se Vincka ženit po druhý.”

„Snad mu rodiče nedali,” pravil Češka nejistě. „Staří tam ešče pořádem hospodařej, třá že Jobek šecko řídí, a na vejmenku majou dědka — temle Librům dopřává Pán Bůh dlouhýho věku, dočkávaj třá sta let. Bratra má Jobek na vojně, až se vrátí, bude taky chtět pretensi — a holek tam majou kolik, vyvdaná je teprú jedna. — Snád se mu zdá, že se na jejich grunt nevěsta nešikne, že by to nedálo dobrotu. Znám to, sú hnedkom vedle.”

„Ňáko to spletený je,” přitakal Kukla. „Esli staří mu zbraňujou, nemajou žádný svědomí! Kerak mu bejt musí! Kamarádi všichni se ženěj, ženěj teďkom už syny a vdávaj céry — a Jobek pořádem na svobodě!” „Ale drží se, jenomej co prauda,” usmiřoval Češka. „Nihdo na něj slovíčko neví — se ženskejma nic nemá, jenomej svý práce si hledí. Snad na tu vašu nebožku zpomíná — —?” napolo tázavě dokončoval svou chvalořeč.

„Dyť je humřená přes patnáct let!” potřásal Kukla hlavou. „Smejšlím, že to dělá pro čest, aby se před náma a před pánama nezahodil. Taky,

278$

co prauda, dyž přinde Jobek Librů do Bystrýho, páni diu ho láskou nesnědl. Pan vrchní dělá podle něho zákon, co Jobek ve dvoře poradí, to de, to je něco výbornýho, pan obrfořt zrouna ho hladí, a jemnostpán, ten nad Jobka nemá.”

„Šak majou páni proč,” odpovídal Češka. „Jobek sečko jim zařídí, zežene, dyž na Moravu jede s robotní přípřežou ječmen přivážet, naporoučej si: tole přines, ono vyzvěď, — aby měl hlavu jako vošatku!”

„Co platný? Páni sú páni a tyle aspoň poděkujou, lecdys i Jobka vyčastujou — iný ešče by se vyvadili, černili — — ”

Gruntovníci dostali se s průvodem až na samý konec vsi, která se tu zužovala v pouhé dvě řady domků; pak zůstala řada jen jediná a po druhé straně silnice vinul se široký, ale mělký potok, v jehož řečiště postaveno pro snadnější přechod několik velikých plochých kamenů. Na protějším, poněkud strmém břehu potoka čněly vedle sebe tři statky, obrácené sruby k vodě, jejichž stodoly a pazderny byly roztroušeny na hřebenu stráně, kde pojila se k nim humna a role, opět k údolí potoka, odtud neviditelného, se sklánějící.

Maličká ta obec, jakoby odnož Jevic, nazývala se Jevíčko a ležela již na moravské půdě, jelikož mělký potok činil tu zemskou hranici; ale sousedé jevičtí měli gruntovníky v Jevíčku jako za své. Jeden z nich přicházel dokonce s Kuklovými do jakési vzdálené přízně, a proto rovněž na veselku byl zván. A tak přeskakovali muzikanti svižně kameny, snažíce se, aby voda vždy co nejvýše vyšplíchla, mládenci dělali to po nich, jen Libra, družba, vážně s jednoho balvanu na druhý šlapal, až se pod tíží jeho posunovaly.

Děti a část mladé chasy jednoduše přebrodily vodu; ale většina Jevických, zvláště hospodáři a hospodyně, zůstali v hloučku státi u posledního baráku, starobylé, hezky pomalované lomenice, v němž bydlel vesnický krejčíř. Tlačilo se to všecko u malých, chudě zasklených okének v jednom chumlu, kdo neoháněl se lokty, dostal se dozadu až k samému plotu. Tím byla přervána rozprávka obou sedláků, a trvalo chvíli, než se Kukla s Češkou zase v pozadí sešli. Kukla patrně zcela zapomínal na muziku, za kterou se pustil; jako by chtěl ukázati, nač v té chvíli jediné myslí, pokračoval, zatahav souseda za rukáv: „Přecej zámecký poddaný majou líp nežlivá městský — šak by si Jobek přál, aby patřil k Bystrýmu, aby mu poroučel pan vrchní a pan obrfořt — — ”

„Ejnu, je to jeden čert,” zahučelo to vedle nich a ostrá tvář Skraňkova opět se ukázala. „Pán ve městě a na zámku — jeden luciper — — ”

„Néni, néni,” odpíral Češka, jenž Skraňku vystáti nemohl a již jako ze zvyku jeho řeči vyvracel. „Tam na zámku přecej vím, že mi poroučí

279$

člověk hurozenej — hrabata Hanibalové prej bejvali tak skorem jako korunovaný hlavy — starý lidi v Bystrým umijou vo tom dělat vejklad — a pan vrchní — ten je dosazenej na místo nich, — ale městská vrchnost je dokonca inačí. Má to domek jako já pazdernu — a já gruntouník mám bejt takovýho šeuca neboli krejčíře poddaným?”

Češka dostal se do ohně; zase jej Kukla zatahal za rukáv, pozoruje, že přes vřískot muziky je kamarádovu řeč slyšet a že leckdo nastavuje uši. „Aby tě tak rychetskej slyšel,” zašeptal mu a dodal konejšivě: „Cák je platný, vrchnost je od samýho Pána Boha.”

Čéšková tvář sesmutněla a neříkal již nic; ale Skraňka potupně máchl rukou: „Pro boží přikázání byste se dali ubít a ušlapat! Doma skuhráte, že ste něco lepšího nežlivá vrchnost, a dyž do města vejdete, dáte si třá naplit do vočí! Dáte se zjednat kerak voli — — jdete, kam městský chcou! Ani třá nevíte, co vám Němec takovej nadá!”

Skraňka se dal opětně do tichého řehotu; poněkud křaplavý jeho hlas přerušil jasný srdečný smích mladého chasníka, jak růže červených tváří, černých prsténkovitých vlasů a smělých, ze zelena do hnědá se měnících očí: „Dybych byl gruntouníkem jako vy, tatínku Kuklo a tatínku Češko, tak vám řeknu, až já vám řeknu, že bych vědíl, kerak se zachovat. Přecej máte chasy dost, pacholky, pastevce — —! Dal bych jim pár grošů a řek: ,Tule milostivou vrchnost, až se bude vod nás z Jevic s rychtářem dom hubírat a do lesa donde, mandelem ran vyplaťte! Šak by šeuci a koželuzi vícejkrát v Jevicích se nenaparovali, a dyby v rynku jevickýho gruntouníka zhlídli, — hnedkom by do ďoury zalezli, aby nezvostali v hambě.”

„No, ty bys tomu, Tondo, dal!” potřásal Kukla hlavou. „Abychme si ešče přitížili, máme toho málo!”

„Poudám, že je gruntouník půl pána, a proto s něma drží,” poštíval Skraňka. „Jenomej se klaňte, sedláci, a dyž tý městský vrchnosti dost néni, ešče si přiberte tu zámeckou v Bystrým. Libra vám je pro příklad. Sú jenomej chalupník, cák ten, — kdák si ho všimne! — ale bejt gruntouníkem, mět kolí koní a všeho, nešel bych ani k Tondoj Průškovýmu na radu — vědíl bych, kerak se zachovat.”

Sedláci byli v očividných nesnázích. „Juch!” vykřikl náhle červenolící Tonda a mávl kašketem v povětří. „Teďkom huž šecko v Jevicích sezváli — pudem s muzikou do krčmy!” Prodral se kupředu a přiřadil se k muzikantům, kteří právě potok překročili, a dostoupivše silnice, znova vyhrávati se jali. Jako Tonda mávali i oba mládenci svými klobouky; byli dnes již hodně kalíšků rosolky vypili, a ta je rozjařila, omámila. Jásali a juchali, potvořili nyní více než unavení hudebníci, chasa a děti jásaly

280$

s nimi, skákaly, předbíhaly, až z průvodu byl pouhý křičící, strkající se chomáč lidí, jenž po hrbolaté silnici valil se na východ do středu vesnice a zastavil teprve u rybníka a zvoničky, kde opodál stála rozložitá hospoda Antonína Jukla.

Statky na stráni i všecko okolí potoka zcela osamělo; krejčík vyšel se ženou z baráku, aby se přesvědčil, zdali mu štakély v plotě nevyvrátili aneb sklo v okénkách nepromáčkli. Vida, že se nic nestalo, leda že při plotě jedna slunečnice byla přelomena, spokojeně pohlédl za vzdalujícím se zástupem a vrátil se ke svému šití, na němž měl za příčinou úterní svatby ještě mnoho dodělávati. Rozsvítil knůtek v malé lampičce, — bylať se rychle nachýlila tma; průvod, po silnici vzhůru se valící, ztrácel se téměř v šeru a jen nezřetelné vřískání hudby a výkřiky chlapců tomu svědčily, že dosud krčmy nedošel.

Všechen již z něho prchl pořádek; družba ani se nenadál, již byl mladší chasou předběhnut a octl se mezi hospodáři; podávali mu ruce, popleskávali jej po rameně a Kukla řekl srdečně: „Seš, Jobku, hušlej a huřvanej, byla to práca ňáká, teďkom abys k Juklom si šel zaudat a trochu posedit.” Libra zavrtěl hlavou: „Musím dom. Čeká mě toho sila. Jenomej co se s chlapcema smluvím vo zejtřejší deň a muzikanty zjednám. Šák víte, je ta přespolní přízeň…”

Kukla pokyvoval vážně hlavou; ale Češka řekl lítostivě: „To by bylo, aby ses zaušecku prácu ani nenapil a s ďoukama si neskočil — — Šak tě domka zastanou!”

„Cák by droužky řekly, dyby je družba neproved?” přidával Skraňka. „Dály by mu ve svarbě samý jenomej trucy! Stejně si ešče kerási dělá laskominy, že bude u Librů hospodařit…”

Přes družbovu tvář přeletěl stín nevole. „Majou ďouky inačí starost nežlivá vo mě, chlapa starýho,” řekl trpce, sňal vysoký kastor a utíral si bílým šátkem čelo, „dosť tam bude chlapců, aby jich provedli!”

„Jenomej se tak starým nedělej,” vymlouval Češka Librovi jeho patrnou roztrpčenost. „Třicítku nikdo by tě nehádal, neseš se kerak svíčka, vlasů máš jak vozí hnízdo a zuby lepší než ďouka ňáká. Šak by tě chcela každá — třá rejš nežlivá toho houterního ženicha, Jeníka Votavovýho — —!”

Libra jako by cosi říci chtěl; ale pak máchl jen rukou, sevřel rty a pohledem zadumaným podíval se v dáli v houstnoucí šero. Došli hospody, z níž blýskalo světlo a jejímiž pootevřenými okny zaznívalo drnčení strun, hrubý hlas pazónu a pištěni klarinetu i šalmaje. „Dej vám Pán Bůh dobrou noc,” pozdravoval hospodáře a rychle zmizel v síňce krčmy. Kukla a Češka okénky ještě jej spatřili, jak se domlouvá s rozjařenými

281$

mládenci i s muzikanty, na paláci usazenými, pak oba obrátili se k domovu.

Skraňka postál chvíli venku, pozoruje hlučný rej, po přestávce opět nastalý, a po krátkém přemýšlení vešel též dovnitř. Na prahu potkal se s Librou; chalupník podíval se družbovi do tváře, v níž bylo znáti únavu, téměř smutek, a tiše se zachechtal. Libru jako by bodl, spěšněji vykročil a za okamžik měl krčmu za sebou, ubíraje se velkými kroky vzhůru na východní konec vsi, kde mezi několika chalupami a baráky rozkládal se Librů statek.

« II »

Na Jevicích všude znáti, že jsou vesnicí již v horách. Silnice jimi probíhající stoupá a za chvíli zase k potoku neb rybníku se snižuje; stavení jevická jen na málo místech pojí se k sobě v souvislý tlum, většina jich jest roztroušena jednotlivě a ta, která od silnice jsou poněkud vzdálena, opírají své pozadí o malý lesíček smrkový neb jedlový, zbytek to celistvého hvozdu, na jehož lemu byla ves kdysi zbudována. U jiných stavení, zvláště u statků, rozkládá se před průčelím mohutný strom, lípa neb javor, jehož větve oplétají usedlost druhým, vzdušnějším krovem.

Domky jsou téměř všecky sroubeny, ztemnělé jich trámy strakatí se mezi zabílenou hlínou, jíž jsou mezery ucpány; střechy šindelové, jen málokde dochy prostoupené, zčernaly během doby a vypěstily na sobě mech, lišejník, při komínech netřesk. Lomenice jsou uměle z lišt sestrojeny ve hvězdy, čtverce a obdélníky, vyřezán v nich světlík*& [& okénko] a nad kuklou nabodnuta makovice.

Do polokruhu kolem stavení vine se sad štakélového neb svěžího smrkového plotu, za nímž prokmitávají vysoké a úzké podoby trnek**&, [& švestkový strom] rozložitých silných jabloní a hruší, mechovitá zeleň trávníku a zpředu trochu koření, saturejky, cibule a několik slunečnic. Strakatým průčelím svým, uměle sestrojeným krovem a stromovými svými skupinami, v zahradě svěže zelenými a měňavými, v drobných lesících ponuře malebnými, nabylo každé téměř jevické stavení vlastnosti zřetelného, přesně ohraničeného obrázku. Pěkné bylo na ně podívání; ale zato neubránil se

282$

chodec dojmu, že nekráčí vesnicí, leč mnohými sebe navzájem si nevšímajícími samotami či pustinkami.

Nebyly to řady světel, jež Librovi, domů se navracejícímu, svítily z okének podél cesty; tu tam mezi černými stromy neurčitě a rudě jen kmitla se jiskra jako bludička. Zato tím jasněji bylo na vysoku; hvězdy svítily neobyčejně zřetelně a na „cestách”*& [& Mléčná dráha] bylo znáti, že nastává pěkné, stálé počasí. Libra zahleděv se na oblohu, zaradoval se, že zítra, až po vůkolních dědinách cestu s mládenci nastoupí, i v úterý, o svatbě, bude „čas”**& [& pěkná pohoda].

Na práci také bude dobře; pěkně se posekou a usuší otavy, snad i do kopání jablek***& [& bramborů] pohoda vydrží.

Jak ty hvězdy krásně svítí, je svato jako v kostele, pomyslil si Libra. Vyšel od Juklů dnešním rozruchem skoro unaven a vtipkováním Skraňkovým i útrpnými poznámkami sousedů poněkud rozhněván; nyní v tichu a svitu podjesenního večera všecka nelibost zvolna s něho spadávala. Několik set kroků od statku cesta velmi prudce stoupala; Libra se zastavil, vydechnul zdlouha a zase na „cesty” se zadíval, jež se mu nad hlavou v mírném oblouku klenuly. Naproti němu na východě rděla se obloha do ruda; zanedlouho vyhoupl se z červenavé mlhy měsíc ve druhé čtvrti, a když sedlák dostoupil výše, kde rozkládalo se jeho stavení a kde cesta opět dosti náhle v údol se zatočila, spatřil v bílém měsíčním svitu věže a střechy městečka Bystrého, jež jako rozčlánkovaná kamenná mátoha odpočívalo na vysoké, zevšad pahorky obklíčené pláni, as půl hodiny odtud.

Ze statku Librových, sruby k cestě obráceného, nikde nekmitalo světlo; rudé drobné paprsky, jež padaly na družbovu cestu, vycházely z okének vedlejších dvou chalup. Veliká, velmi košatá a vysoká hruška, stojící na volném před statkem prostranství, zahalovala jej ve tmu ještě větší. Ale příchozí s plnou jistotou přikročil k dvířkám, mezi dvě zamřížovaná okénka ve stěnu vpraveným, a zabuchal na ně. Domníval se, že jej doma jistěji uslyší, než kdyby zaklepal na zadní branku vedle vrat. Vedlať dvířka do síně a okénka s obou stran ústila jedno do černé kuchyňky, druhé do komory — snad tam právě někdo z rodičů neb sester jest přítomen.

Nečekal dlouho pod hrušní; kulatým otvorem ve dveřích kmitla nepatrná zář, závora vnitř zachrastila a v osvětleném prostoru objevil se muž s hořící loučí v ruce. Byl málem tak vysoký jako vracející se družba,

283$

malounko však v týle nahnutý; široké rysy tváře a kadeřavé, již šedivějící vlasy zcela zřejmě podobu otce a syna dotvrzovaly.

Libra sehnul se, překročil vysoký práh a pozdravil: „Pochválen Pán Ježíš Kristus! Dej vám Pán Bůh dobrej večír, tatínku!”

„Na věky!” odpovídal starý Libra, zatarasuje s třeskem dvířka a svítě loučí po šeré síni, kde jevily se dvéře několikeré. „Vomeškal ses s tým zvaním! Klekání dávno je vodzvoněno, táhne devátá — Češka, soused, huž chvílu je domka!”

Vkročil, drže před sebou louč v průvanu plápolající, do dveří největších, vedle nichž pjaly se velmi strmé schody vedoucí na strop*& [& na půdu].

Mladší Libra, sundav vysoký ozdobený svůj klobouk, šel za otcem, Ve veliké sednici, u stolu v rohu i na lajci kolem kamen, shromážděno bylo několik osob; když hospodář hořící louč zastrčil do železného na stojane svícnu, takže osvítila poněkud pravidelněji rozložitý, ale nízký prostor trámového stropu, bylo lze rozeznati, že u stolu sedí žena nejméně šedesátiletá a dvě děvčata, vysoká a silných kostí, přes dvacet roků stará; o něco mladší, boubelatější dívka stála vedle kamen, kde posud dohoříval oheň, a volně pořádala hrnce a kuthánky, rozestavené na plotně. Na lavici seděl, vlastně se krčil, velmi vetchý již stařeček, oblečený v beránčí kožíšek, který si přes prsa přidržoval. Ostatní byli již napolo odstrojeni, ženské vesměs v kordulkách hluboce vystřižených a kanafasových fěrtoších.

Na stole v rohu pod koutnicí ležely veliké modlibky**& [& modlitební knížky] a vedle nich starodávné kostěné brejle; s kahánku, jenž stál na koutnici pod obrázky svatých, padalo na oboje žlutavé světlo, lišící se od rudého kmitu louče. Hospodář patrně před příchodem synovým četl nebo předčítal z modliteb a ostatní, užívajíce nedělního klidu večerního, mu naslouchali a na Libru čekali.

Usmáli se všichni, když s pozdravem jako svrchu do jizby vkročil, pokřižovav se nejprve u kropenky. Nejmladší sestra, Terka, hned od kamen přiskočila: „Huž su dychtivá, Jobku, cák povíš vo svarbě Kuklojc? Huž bychme si byli šli lehnout, — ale vyčkávali sme!”

„Ščastně sme to u nás a v Jevíčku sezváli, byli sme alespoň v sedmerým stavení. Teďkejc ešče nám zbejvá na zejtřejší deň ta Kórová, Lačnov a zvaní ve městě,“ vypravoval Libra, usedaje k matce při stole. „Abychme se vydali, až se rozšeří,” dodal s polovičním vzdechem.

Mezitím Terka zase ke kamnům odskočila, a zachrastivši tam kuthany,

284$

přinesla na misce kus žlutého svítku a postavila na stůl před bratra: „Pamatovali sme na tebe, Jobku, že budeš lačnej, — ešče mlíka donesu.” „Neé, neé,” odpíral bratr. „Nalejvali mi šady rosolky a u Juklů sem vypil holbu, připíjeli mi mládenci.”

Starší Libra odebral se zase na své předešlé místo; ale nedal se do čtení,.. Podepřel si rukou hlavu a řekl: „Skorem bych byl rejši, dyby huž po tej Kuklovej svarbě bylo. Bude vo ty tvoje ruce méni… Votavy nastávají, vymláceno taky ešče šecko néni. — V teleckejch lesích máš dělat drva, — a rychetskej prál, abys s neděle zajel do města s párem. Sakulentsky nám tale svarba do toho padla…”

Synova dobromyslná tvář se zakabonila. Bylť za jídla otci napolo naslouchal, ale nyní rostla mu sousta v ústech, ulamoval pomaleji a konečně misku se zbytkem svítku odstrčil.

Librová vidouc to, přetrhla muži řeč: „Přecej je to čest a sláva, že veusi nechcou inačího družbu nežlivá Jobka našho! Žádnej že nemá jako náš dar řeči a dar ducha, říkala mi Kuklová. Přecej se tole nedá vodříct! Selskej člověk musí bejt jeden k druhýmu hupřímnej, — šak ho zvostatní stejně utiskujou!”

„No, neříkám, že jim měl vodříct…,” slevoval hospodář, „jenomej že budem mět z toho škodu!”

Starý dědeček zaslechnuv hlasitější, téměř vyčítavý hovor, pozorně sledoval rodinu u stolu shromážděnou; ale nemoha pochytiti vše, shoupl se opatrně s lajce a přišoural se pomalu ke stolu, kde usedl vedle hospodáře.

„Selskej člověk má škodu zeušeho,” odpovídal Libra zádumčivě na řeč otcovu. „Chce-li posloužit vo svarbě, aby šel dělat drva, má-li hdíť na funus, poručí rychtář a páni, aby jel vykonávat koňskou robotu! Humřenýho zes desek*& [& prken] by stáhli… No, do teleckejch lesů jdít nemůžu, zjednám zejtra v Lačnově podruha, — už ten renčík na to vobětovat musíme. A vo votavy nemějte, pantáto, strachů, sú cesty, bude čas.”

„A kerak s tou jízdou do města — to abych se žebral sám…,” napolo tázavě, napolo vyčítavě dodával starý hospodář.

„Promluvím s rychetským — snad nebude tak zle vo jedinkej deň,” konejšil zase Libra. Ale pak také si opřel hlavu rukou a mluvil rychleji: „Jenomej rád bych vědíl, co si městský páni zase na nás zpomenuli s přípřežou, když majou gruntouníci ešče pořád prácu a voni tam sú hotovi? Či se jim zasej ňáká pec sesypala, jako vonehdá, dyž rychetskej Navrátila z horního konca do města hnal!…”

285$

„Nemusí bejt ani pec,” odtušil starý Libra. „Majou ty brány a vale rozbořený a po tom velkým vohni taky ešče šecko postavený néni, třá že minuly dva roky a my se s koňma napomáhali dost a dost. Dyby nás gruntouníků bylo v Jevicích dvě sta, každičkej deň by nám našli prácu na tom sakulentským rumišti… A vlastní grunt aby šel pod vodu…” „Žádný huznání nemajou,” vzdychl mladší Libra. „V letě nás honijou do lesů na drva, dyž jich dost sáhů naděláme, abychme je zas do cihelny zavezli, ve městě je našich koňů taky pořád potřeba. V zejme, dyž je necesta, posílaj nás na Moravu — hdy my svoju prácu vodbejváme, žádnej se nezeptá …”

„A těch platů a šeho!” přidávala Librová, „jemnostpánoj i kantoroj i milostivej vrchnosti! Tu leskej voves, tu semínko lněný a žemně*& [&1 žemně = 2 hrsti lnu], tu vejce, tu zasej koláče. — Šecko de z gruntu.”

Starý dědeček nyní již pochytil, že syn, vnuk i snacha na robotu naříkají. Pokyvoval hlavou, bezzubá ústa jako by se rozmluvit chtěla, pak zase hlavou potřásal a vrtěl. Když hospodyně vzdechem svou úryvkovitou řeč skončila, položil jí svraštělou ruku na obnažený loket, až se zalekla, a počal svým slabým již hlasem: „Vo to nic, vo to nic, Marjánko naše! Máte platů dost a dost, — ale spíš bejvaly ešče inačí! Nežlivá císař Josef, dej mu Panbíček věčnou slávu nebeskou, ty patenty vydal, nebyl gruntouník i nejznamenitější ani domka na gruntě — vod pondělka do soboty dál na panským, v teleckým dvoře, hde se teďkejc ,na familijích říká. Pamatuju to, já byl vejrostek, něco sem se tam nachodil a najezdil s pantátou! Šecko sme pánům mestskejm uďáli, zaseli, sklidili, vymlátili, sena posekali a usušili — na svým sme ďáli leda v noci a v neděli — šecka práca padla na ženský!”

Rodina naslouchala pozorně ztěžka srozumitelnému vypravování stařečkovu; když pro krátký dech se zamlčel, podotkl mladší Libra: „To ste Pánu Bohu a Panence Marjí děkovali, dyž ty patenty vyšly! Přecej se gruntům ulevilo!”

„I Jobku náš, slauný to nebylo!” usmál se dědeček vpadlými, bezzubými ústy. „Do dvora huž sme nejezdili, ale požadovali na nás ukrutný platy — a my jich potomejc pro ty hrozný vojny ani vodvádět nemohli! Napočítali si kolí set rejnských, — a dyž bylo po tejch vojnách, žebrali husary a poslali jich na exekuci — — Bylo to křiku a nářku ňákýho na gruntech, huž sem tehdivá hospodařil na našom! — Rejš sem prodal, hde co bylo, a zanes renčníky pánom ve městě!…”

„Troufám, že ty patenty císařský přišly v nic, dyť ta robotní metla huž

286$

zasejc nás mrská, jak mrskávala. Do dvora nejezdíme, — ale ináč nejsme světu rouni,” trpce poznamenával starý hospodář a mladší Libra dodal:

„Nejhůř je nám tady, na městským! Pan vrchní a pan obrfořt v Bystrým přecej se zastavijou, řeknou tak a tak, kerak se, Libro, máš, jaká je houroda, jak dou časy … Ale do města na kancalář dyž zajdu, sem jenomej vybroukanej*& [vyplísněn], a dyž hnedkom zeušeho nemám pojem, co po mně chcou, křiknou: ,Biste ochs, bém!’ A já přecej dost rozumím po německy, humím s Jedlovskejma a Staršovskejma i hariš**& [&Spisovná němčina, herrisch]. Ale dyž se páni tak utrhujou, člověk je hnedkom nesvůj…

„Sú ráda, že tam chodit nemusím,” podotkla Librová. „Nebejt jarmarků, ani bych byla města nepoznala.”

„Nemáte čeho litovat, panímámo,” hlesla starší dcera, Mařka, „jenomej se selskýmu člověku pošklebujou, že je do starýho světa.”

„Ba, ba,” přitakal jí bratr. „Huž si Jevický ani Kórovský netroufaj hdít do města po stáru ve střevicách s přazkama a v punčochách. Kluci na rynku hned se rozkřiknou: ,Střevíčáři dou, heleďte střevíčáře! Teďkej se gruntouníci po slaunej městskej vrchnosti vopičej a nosijou boty.”

„A nende jim to,” přikyvovala matka. „Po stáru bylo líp.”

„Cák je platný! Zasej by řekli páni: ,Biste ochs, bém!‘”

„Ale huž nech tech nářků, Jobku, a rejš vo svarbě povídej,” vpadla Terka, jež netrpělivě kolem kamen se vrtěla. „Tolí sem se těšila, až přindeš, a teďkejc spouštíš lamentace, jednu za druhou! Hodně ste zezvali hostů?”

„Z nevěstinej stránky přinde alespoň dvacet a z ženichovej taky méni nebude — kerak je s droužkama, stejně víš, dyž si z něch.”

„Je nás šest — Hančka chcela mět kamarádky šecky, ale to aby nás byl kaloun***&.” [& houf, hejno]

„Je to starost, je,” vzdychla Librová. „Co se Kuklová napeče koláčů, co pobije hus a šeho!”

„Dyž je hostů tolí, bude i pomoc velká,” ubezpečoval syn. „Slyším, že se hospodyně z přízně tuze chystajou. Vod Navrátilů půl telete pošlou. Ale teďkomejc abych se rejš šel poďvať do maštale volovskej a ke koňom a drv abych vám taky trochet naďál, zejtra na to nebude hdy.”

„Jenom si jdi, Jobku, lehnout — koně i dobytek sem opatřil a na drva času dosť,” upokojoval otec. „Přecej abys se trochet vyspal! — Desátá

287$

táhne, a zejtřejší den abys se žebral, než se rozšeří, — máš v Lačnově jednat podruha…“

Libra přikývnul. Vyšel ze světnice a hned za dveřmi stoupal po vrzajících strmých schodech na strop. Tam počal se svlékati a rozvěšoval sváteční svoje šatstvo na bidla blíže světlíků, aby přes noc vyvětralo. Pak z truhly jedné vybral si všední oděv, hrubou plátěnou kazajku a notně opotřebované kozlovice.

Mezi oblékáním a rozvěšováním oděvu zase se zachmuřila jeho tvář. Otec měl pravdu, škoda bude těchto tří, čtyř dnů, svatbě Kuklově věnovaných! V Lačnově padne renčník, ne-li víc, práce stojí — což jestli rychtář nepopustí a otec bude nucen do města zajeti odvážet městské vrchnosti rum?

Kdo je oba doma zastane? Zase jen Mařka a Málina, a ty jsou již tak utahány! Neveselý jest jich osud a vyváznutí nesnadné, vždyť tomu nedlouho, co se na pretensi Hančce, nejstarší, složili, kde by se nyní zase na ostatní dvě dostalo? A Terka taky dospívá, — a co Lojzík až se vrátí?

Těžko skládat na pretense, když jest tolik platů na všech stranách a ještě třeba jednat podruhy na lesní robotu. A vejměnek — toť také plat — — Věru na žádném gruntě není tak těžko jako u Librů. Tihle Kuklové — a Votavové! Krutá, skoro nenávistná trpkost pojala Librovu mysl, když vzpomněl ženicha, na jehož svatbu dnes hosti sháněl. Jest mu nejvýše dvacet čtyři a žení se — arciť, je sám jediný se sestrou…

Zaťal ruce; ale vtom se vzpamatoval a zašeptal: „Chraň nás, Bože, všeho zlého.” Nemůže mladý Votava za to, že se narodil ve snazších poměrech! Hněv jeho skonával a měnil se v zádumčivou bolest, když sobě vzpomněl na mladistvou nevěstu. Taková byla její matka, když jí bylo osmnácte let a ona ze všech hochů v Jevicích Jobka Librů měla nejraději — — Musil si ji dát urvat Kuklou — u nich na ženění nebylo tenkrát pomyšlení, jako dnes — —

Škoda jí, Hančky, — tak mladá umřela… Hezká byla, k pomilování, ba hezčí než sama její dcerka. Nejpodobnější jest jí skorem Albinka Hanušova, její nejmladší svobodná sestra. Tak moudře kouká, tak vážně, jako obrázek v kostele. Vídá ji v Bystrém na hřbitově; častěji na hrobě sestřině se zastaví a pomodlí než sama dcerka. Není tak do světa. — Stará se o letného pantátu, pomáhá bratrovi na gruntě, má asi starostí dost — jako on — — Však bude také droužkou na Kuklově svatbě — —

Librovi udělalo se teplo, když si vzpomněl na nejmladší sestru své ztracené Hančky; zbožně děkoval Bohu, že pomyšlením na nebožku a její rodinu zahnal mu závist zlou. Klidněji sestoupil se stropu a obešel ještě celé stavení; zkoušel, zdali zavřeny jsou dobře branky i vrata,

288$

naslouchal u chlívku telenčího i u volovské maštale, zdali se tam nic neozývá. Všude bylo ticho; když se Libra do světnice vrátil, již i děvčata odebrala se do vedlejší komory, zavedše dědečka nejdříve do nedaleké výminkářské sedničky. Staří Librovi napolo odstrojeni klečeli před odestlanou, širokou postelí a modlili se polohlasné.

Jobek tiše sundal si polštář a duchnu s bidla nad kamny, po stupínku vylezl na pec a odtamtud přehoupl se na palác, trámové to bednění, jež připevněno bylo pod stropem napravo ode vchodu. Na slámu hojně tu nastlanou položil podhlavničku a vedle ní peřinu. Zatím staří povstali se země a hospodář zhasil hořící dosud louč; Jobek zavolal tlumeně „Dej vám Pán Bůh dobrou noc” a pak, jak byl zvyklý, počal se kleče modliti. Mezi odříkáváním klížila se mu víčka; polonevědomě doříkal Zdrávas, královno a klesl pak na slámu.

Velká únava dnešního dne ihned pohroužila jej ve spánek. Usnul tak tvrdě, že ani snů neměl; teprve k ránu se mu zdálo, že chodí s mládenci a muzikou a že náhle se ocitl na hřbitově v Bystrém; u hrobu svého stála nebožka Hančka — nebyla to Hančka, leč její dcera, na svatbu již vystrojená, — a zase se mu měnila, podobajíc se nyní Albince Hanušově. Vyzýval ji, aby šla s ním do teleckých lesů na drva, — ale pak se zamotané to předivo úplně přetrhlo, Libra si byl vědom, že leží na paláci, chtěl se z dřímoty vybrati, povstati, leč trvalo chvíli, než se sebe únavu střásl, a pozoruje slabý ve světnici svit blížícího se dne, polehounku shoupl se dolů.

« III »

Ještě si mladá Votavová po své slavné svatbě ani kloudně v novém domově nezvykla, již nastávala jí důležitá úloha: ukázati se o hodech*& [& posvícení] řádnou a štědrou hospodyní. Jistě že se do Jevic dostaví letošního roku mnoho přespolních hostů, vždyť bude chasa provozovati zase po dvou letech stínání berana, a na tuto vzácnou slavnost přijdou asi Korouhevští, Lačnovští, Trhoničtí, ba i lidé z Moravy od Ubušína a Unčína. A z města také se měšťané, snad i páni, na veselý ten rej rádi podívají.

I radila se mladá hospodyně s nevlastní matkou, z kolika věrtelů mouky by měla na koláče a hnětýnky zadělati, kolikero maso uchystati, kde dobré rosolky nakoupiti. Mladého hospodáře matka byla již rok

289$

v zemi, sestra pouhé dítě — nebylo na gruntě, kdo by Hančce, kdysi Kuklové, poradil. Obrátila se i ku své mladé tetce, sestře po nebožce mamince, prosíc ji, by jí přišla pomoci.

Albinka měla Hančku velmi ráda, zdálo se jí vždy, že v ní miluje ztracenou sestru, které tak málo užila, — ale tentokráte s pomocí nebylo nic. Mělať Albinka sama dost chystání a starostí s hody, když byla letošního roku zvolena za stárkovou. Chystala věnce chvojové na máj, robila do nich papírové kvítí, navlékala šňůry šípků, s malým bratrovým synkem lepila praporky a řetězy. Fábory a jablka štěpová již měla v komoře připravena. Šatstvo také jí dalo chystání, — nemůže se přece o hodech zahoditi, třeba o to vlastně nedbala býti stárkovou.

A tatínek žádá svoje o hodech, hostů si nazve do výměnku — s nevěstou není zadobře, nepřijal již po několik let jejího nabídnutí, aby byl u nich, na gruntě. Čeká tudíž Albinku mnoho díla a starostí, více ještě než mladou Votavovou — kterak by jí mohla pomoci?

Jevické ďouky nemálo se divily, proč právě Albina Hanušová bude letos o stínání berana stárkovou; jsou ve vsi dívky jiné, mladší a mrštnější a také hezké a bohaté … Albinka divila se rovněž; ale ona i ostatní holky jedinou si to vysvětlovaly příčinou: způsobil to Tonda Průškovic. Tonda bude prvním katem, jenž stárkovou „zasazuje”, a ten tak horlivě a dlouho Albinku přemlouval, aby se slavnosti zúčastnila, až si říci dala.

Učinila tak hlavně proto, aby se jeho řečí zbyla. Sad Hanušova gruntu sousedil se sadem Průškovy veliké chalupy, a Toník, kdykoli se Albinka kmitla mezi stromy aneb na nátoni, ihned se přitočil, vypravoval jí, kolik hochů již slíbilo, že se zúčastní, kde jim připověděli koně a jaké že si mladý Skraňka, Lojzík, chystá pěkné kázání. Lichotil jí, že se za stárkovou nejlépe hodí, na dvou třech renčnících že jí nezáleží, máj že tak ozdobí, jak toho žádná jiná nedovede; domlouval, aby také jednou jak náleží se rozveselila, stejně že u mrzutého otce a nevrlé švagrové mnoho dobra neužije.

Nakonec si obešel Tonda výměnkáře; a tu již měl jisto, že Albinka stárkovou bude. Starý Hanuš byl velmi pyšný gruntovník, před lety považovali jej po rychetském za nejznamenitějšího; želel toho, že nyní jiní hospodáři jsou v popředí, i bylo mu velmi vítáno, že tentokráte o hodech bude jeho nejmladší a poslední dcera první v Jevicích ďoukou.

Pobízel ji, jen aby si řekla, čeho ke stínání a k muzice jí třeba, že rád jí dá všeho; vždyť přece musí se ukázati, je z Hanušova gruntu, a Hanušové jsou nejstarší v Jevicích rod, — i na rychtu již se přiženil rod kolikerý, jen oni, Hanušové a Votavové, jsou z původních obyvatelů. — Ale Votavové jsou mladší, mnohem mladší!

290$

Když se takto spikli Tonda Průšků i otec, nezbývalo Albince než se poddati; pilně chystala ozdobu na májičku, a když v sobotu odpoledne hoši přivezli vysoký a silný okleštěný stromek jedlový, aby s ostatními děvčaty jej vyzdobila, byla se vším hotova, i s pečením koláčů a úklidem na výminku.

Děvčata jevická, vidouce, jak se Albinka přičinila, přidávala na máj, jak mohla, ta řetěz, ta pentli, ona kvítí. Rychle vystrojili májičku — a již se venku ozývali muzikanti, již spořádala se mladá chasa v průvod a odnášela jedli máj od Hanušů na ouhor za Librovým statkem, odkud ji bylo pěkně odevšad viděti. Pravda, na návsi u rybníčka a zvoničky bylo by místo lepší, rozlehlejší, ale to by zase byli přímo naproti hospodě a průvod by se jak náleží nedal rozvinouti.

Zatím co hoši máj řádně v zem upevňovali, kolem ní staré bečky a kádě navalovali, deskami od Librů přinesenými v prostá sedátka je přeměňovali a přitom statečně si zavdávali: libovali si všichni přítomní, i svobodná chasa i ženatí diváci, jak se máj vydařila. Byla vysoká, silná a rovná, pěkně až po zelený vršek oloupaná — a kolkolem hojně věnců z chvoje a kvítí, z šípků, z jablek štěpových i z vejdumků, hojně fáborů a praporků z túlu, ba i šňůry ze skleněných korálků. Došli na Librově úhoru chvály i stárková i Skraňka, chalupník, jenž samou radostí, že se mu z vojny vrátil na dovolenou syn, obětoval nejpěknější jedli za stavením, ač jindy škrtil každý groš, ba trojník.

„Šak tak velikú škodu mět nebudu, vo první v adventě nedělu si máj zasej zeberu a nadělám z ní drv —,” upokojoval svou lakotnou mysl.

Neděle věnována v Jevicích hlavně bohoslužbám, kdekdo putoval do Bystrého, ne-li dvakráte, tedy alespoň jednou; ale v pondělí již zrána rozléhal se po vesnici hluk velmi světský a bujný. Cyrílek Juklů, jenž byl tentokráte laufrem, od deváté hodiny objížděl vesnici od horního konce až dolů k Jevíčku a blýskal se svým svižným koníkem, hnědákem, pro něhož vlastně byl laufrem zvolen. Kdekoli na silnici a na cestách zamihl se jeho bílý oblek, jeho vysoká, opentlená a kvítím ozdobená čepice, vybíhali mladí staří před stavení aneb vyhlíželi alespoň okénky.

Hoši dnes vůbec nepracovali, střídavě dleli u máje a strojili se k odpolednímu vystoupení. Holky dělaly, jen co bylo nejnutnějšího, aby jich panímámy neplísnily a po obědě v užívání veselí jim nebránily.

Sotvaže na bedněné zvoničce odzvoněno poledne, již počali se na náves trousiti lidé přespolní, hlavně omladina, která domácí muziky zanechala, aby se na vzácné stínání berana do Jevic podívala. Postávali bud u rybníčka, u máje, aneb vyčkávali v hospodě počátek slavnosti.

A nečekali dlouho; záhy zadupali koně, před hospodu zajeli oba

291$

pardónové, bílý i červený, přicválal Tonda Průšků jako první kat, jsa všecek červeně oblečen, maje po boku pochvu a v pravé ruce vytasený široký starodávný meč. Vyprosil si jej od „milostpana doktora” v Bystrém a každému vypravoval, tím mečem že kdysi stínali hlavy slavným pánům a rytířům, jak ve starých lejstrách pro památku zaznamenáno.

Do šenkovny vrazili kelneři a přijímali od hospodské připravené láhve s rosolkou, malé kalíšky a talíře na vybírání peněz. Markytán, oděný bíle jako oni se širokými pásy přes prsa, dával si bečičku po straně navěšenou plniti taktéž kořalkou. Lidi potvořili již předem a hoši oblečení za droužky vyskakovali rozpustile, aby hodně jim poletovaly světlé sukně a veliké věnce na hlavách aby se jim houpaly.

Čím dále tím více plnila se hospoda vřavou, vřískotem a smíchem, a venku řehtali koně, hoši na nich výskali a práskali biči, laufr zajížděl každou chvíli výše na silnici, aby se podíval, zdali již se veze kazatel, mladý Skraňka, zdali muzikanti jsou již pohromadě a která z děvčat již stojí přistrojená před stavením, aby k hospodě sešla.

Ve statcích a chalupách zatím také nebylo nejklidněji, ač práce odpočívala. Někde dostrojoval se ještě syn neb vnuk do maškarního obleku a dcerky šukaly v komorách, vybíhaly na strop a se stropu, shledávajíce si parádu.

U Librů nejvíce vyváděla Terka. Dopoledne nažehlovala své sukně, tacle na košilce a fábory; třikráte vyměnila si kordulku a konečně rozhodla se pro růžovou, že prý ke květované šoršonici*& [& naškrobená sukně] nejlépe jí bude svědčit. Od matky vyžebrala si fěrtoch hedvábný, modře a černě pruhovaný, který stará Librová před lety od Tyrora**& [&Tyroláka, který obchodoval v hedvábných látkách] za kolik renčníků koupila a jehož jen za vzácných příležitostí užívala. Terka neustále slibovala, že si dá naň pozor a neporušený jej vrátí, však ví, že bude Mařčin…

Nepomohla dnes Terka v ničem, ač měli již od včerejšího dne u Librů hosty, strýčka a tetičku Mourový z Korouhve. Starší sestry, rozšafnější a vážnější než Terka, vše za ni udělaly; ony sice také hodlaly ke stínání a k muzice se podívati, ale netěšily se tou měrou jako Terka, vědouce, že bude o slavnosti mnoho děvčat mladších, hezčích a svižnějších.

Ve veliké sednici bylo se stolu již uklízeno; jen koláče na míse navršené tu ještě stály a pak džbán s pivem, láhev malovaná s rosolkou a několik kalíšků. Staří Librovi a dědeček seděli s Mourovými na lajci pod obrázky, starší dcery urovnávaly nádobí do římsy, hrnce odnášely

292$

do černé kuchyňky. Terka stála u jednoho z malých okének ústících na náspí a před drobounkým zrcadélkem uvazovala si šňůry granátů s tolarem, jež vpředu šmizetku košile všecku zakrývaly. Dvakráte, třikráte dlouhý rudý fábor, jenž granáty spojoval, převázala, pak zase nespokojeně předělávala cípy třásňového šátku, pod fěrtoch zastrčeného, na pěkně uhlazené a zapletené vlasy posazovala a zase sundávala uzličkovanou lebku s tvrdě červenou pentlí. Vrtěla sebou a tváře i oči měla rozpáleny.

Okénky bylo viděti vysokou postavu a kučeravou hlavu mladšího Libry, jenž zaměstnán byl na dvoře, plně ozářeném světlem poledního slunce, v němž, zvláště nad mrvištěm, poletovaly a hemžily se tisíce drobných i větších mušek.

„No, huž toho mám skorem dost!” ozval se otcův hlas od stolu tak silně, až Terce sklesly ruce a Jobek k oknu přistoupil, by se přesvědčil, co se děje.

„Tyť vyvádíš, jako bys alespoň byla dnes stárkovou. Ba, troufám, že ani ta tolí času se strojit nebude!”

„A néni Terka stárkovou?” ptala se tetka Mourová.

„Kdák bych byla,” odtušilo děvče přitrpkle. „Albi Hanusovejch je zvolena.”

„Tak se mi ňáko zdá, že je to huž ďouka letnější,” namítla Mourová, obracejíc se k švagrové.

„Letná néni, je tak mezivá našou Mařkou a Málinou, — ale Starší nežlivá Terka, to je,” přisvědčovala hospodyně. „Je to holka rozšafná, tichá.”

„Dyť poudám,” ozval se zase hospodář, „že méni istě vokukuje a vyběrá nežlivá Terka.”

„Potřebuje vona vyběrat,” odseklo děvče. „Má šatstva plný truhle, sukeň herbábnejch, fěrtochů, kordulek a špenzlů! Dostala po nebožce mámě šecko, — a ešče jí tatínek Hanuš koupí, nač si zpomene, huž tej mladej Hanusce pro zlost!”

„Je hodně možná?” napolo ptal se Mour, výměnkář.

„To bude, bude!” přitakali Librovi.

„A přecej je ešče na svobodě!”

„Énu, je to sakulentský,” odvětil Libra na poloviční otázku švagrovu. „Toť, parády by na ňu Hanuš navěsil dost a dost, je v ňom pejcha veliká, ale holku vdát, to neé. V ženiších si vyběrá, dohazovačů huž kolí skorem s haňbou vyprovodil — kdák by mu hospodařil? S nevěstou néni zadobře, — dost se mladej Hanuš mrzí…”

Ze síně vstoupil do seknice Jobek Libra, jenž prve kolem okének se

293$

zdržoval; nesl v ruce koňskou ohlávku a šel si do komory pro nit, jehlu a hřebíčky, by ji spravil. Zakrátko vrátil se a usedl s prací na laje blíže kamen. Přítomní zatím nerušeně pokračovali v rozprávce.

„A cák vona — nechce nekerýho?”

„Ničehož nic slyšet nebylo, — keušem se má stejně — je tuze tichá,” odpovídala Librová. „Teďkejc hovořijou, že Tonda Průškův ju chce, — nastrojil to, proto von to nastrojil, aby byla stárkovou, dyž sám je katem.”

„A Tonda, co je zač?” vyptávali se Mouroví dále. „Je z gruntu?”

„Néni, jenomej z chalupy. Ale vyvádí si! Je furiant a šelma největší z celejch Jevic, nenavrátit se Skraňků Lojzík z vojny, byl by se šiknul i za panáčka!”

„A ta holka taková tichá,” podotkla Mourová mimoděk.

Za řeči starých jiskřily se Terčiny oči hněvem; zapomněla se dostrojovat, jen lapala pronesená slova polootevřenými, zprahlými ústy. Nyní přiskočila k Mourové a horlivě jí vykládala: „Dobře ste to řekla, kmotřičko! Šak se Alba s Tondou Průškovým k sobě nehodijou! Chlapec jako voheň, a holka jako zmoklá slepica! To jenomej tak lidi hovořijou! Stejně je stárkovou, protože pantáta Hanušů tomu tak chcel! Kdák by si Tonda na ňu myslel!”

Všichni udiveně na rozčilenou Terku hleděli; jen na tváři Jobkově jevil se kromě úžasu jakýsi radostný zájem.

„To se, Terka, tuze mejlíš,” hlesla málomluvná sestra Málina, „dyž smejšlíš, že Tonda, vo ňu nedbá. Albi a Tonda sú v sousedství, huž ve školí karamádili, chodívali spolu dom, — a dyž Tonda tuze potvořil, Albi uměla ho zkrotit. Bude dělat dobrotu, dyž si veme ženu rozšafnou.”

„A starou a bručavou,” křikla Terka.

„Tobě, Terka, je stará každá,” trpce nadhodila Mařka, starší sestra.

„Jenomej ju nechejte, bláznivou,” kárala matka. „Nemůže bejt každá do světa, do muzik a radovánek, kdo by vodbejval prácu? Šak jí bláznivost přende dost brzo.”

Ale Terka nedala se tak snadno usmířiti. „Ešče by patřilo mně poděkovat, že su tak veselá!” volala zlobně. „Čtyři sme na gruntě svobodní — kdák by to řek? Mařka a Málina sú jak velebný sestřičky, a tule Jobek, jako by byl děda! Šecka svobodná chasa se strojí za maškary, chystá se huž kolí dnů, — a Jobek spravuje starou vohlávku!”

„Snad bych se, chlap stará, neměl taky přistrojit za žida nebolí kelnéra a potvořit před beranem?” vyjel mladší Libra, všecek jsa v tváři uzardělý, a hodil chomout prudce vedle sebe na lavici.

„Pročpak za žida?” bránila se Terka. „Nebejváš nihdá posledním, ne—

294$

byl bys ani dneskom. Mohs dělat panáčka, — dyž umíš říkat vinše vo svarbách, taky bys dokázal, co Skraňka Lojzík.”

„Pro pošklebek bych byl celejm Jevicům, — ve městě by se vysmíli,” zamračil se Jobek a hodil rukou.

„Huž Jobka nechej,” napomínala matka děvče. „Co si strejc a tetka pomyslijou!”

„Pomyslijou si, že mám praudu! Šak by měli Jobkoj domluvit, dyž vy ho necháváte; je mu tetička kmotřičkou jako mně! Inejm družbuje, — a sám je pořád na svobodě. Šecky holky, hde kerá, budou dneskom u máje a v hospodě, a Jobek se ani nehne, ani se nestrojí! Patřilo by tam hdíť, vybrat si hezkou ďouku, hodně možnou! Z přínosu vyplatila by se nám dcerám a Lojzíkoj pretense — byl by sám hospodářem a nám šem bylo by dobře!”

Mladší Libra vzhlédl od své práce a stopoval, jak na přítomné působí Terčina neprozřetelná a prudká slova. Sestra Mařka pouze prohodila: „Tys kazatel, Terka, truc Lojzíka Skraňkovýho —,” ale na tváři hospodářově usadil se mrak a také Librová úzkostně v sebe se choulila. Starý dědeček lapal slova a bázlivě pohlížel s jednoho na druhého, nechápaje, proč se hádají.

Jen Mouroví, nepovšimnuvše si nastalé rozmrzelosti svých hostitelů, pochvalně kývali hlavou a kmotřička přímo obrátila se k Jobkovi, řkouc:

„Dávno sem si pomyslila, proč se neženíš, Jobku? Dostal bys jistě holku možnou a hodnou. Hovořili u nás v Kórový, že ti milá humřela …”

Mladší Libra povstal s lavice u kamen a rozčileně přikročil ke stolu v rohu. „Nechejte toho, kmotřičko,” pravil Mourové. „Lidi mluvijou řeči ledajaký — — Nedá se šecko vyvíst, kerak by se zdálo — — Až nadende čas, šak já si hospodyňku na grunt přivedu,” dodal s pohledem dlouhým a významným, jehož si Mouroví nedovedli zplna vysvětlit.

Terka zatleskala rukama. „Seš přecej zlatej Jobek náš! Teďkejc udělej svýmu černění konec a chystej se k máji! Počkám na tebe — šak huž je slyšet muziku vyhrávat, jistě huž táhnou! A vy, holky, taky se strojte!” Odskočila všecka veselá k zrcadélku, rychle upravila kraječky na lebce, natřásla šňůry granátů a cacle své košilky, uhladila lesklý fěrtoch.

Sestry odešly přes síň do komory, ale když se Terka od zrcadla odvrátila, by se ohlédla, jak se chystá Jobek, seděl tento zase nepohnutě u kamen, nepracoval, zamyšleně díval se do neurčita.

Zvuky vřískavé hudby zazněly blíže; Terka pohodila hlavou a křikla: „Kdák by se s tebou meškal, s tebou žádná řeč néni! Poletím — snad jich ešče na silnici zastanu. Spánembohem, tatínku a maminko, spánembohem, strejčku a kmotřičko. U máje se shledáme!”

295$

A již utíkala ze dveří, mihla se jako pták kolem okének a zmizela. Za malou chvilku i obě starší holky se dostavily do seknice, přistrojeny , slušně a důkladně, třeba ne tak honosivě jako Terka. „Abychme, Jobku, šli!” pobízela Mařka, ale zarazila se, vidouc, že se bratr se svého místa nehnul a že jest stále ještě ve starých kozlovicích a šárové kazajce.

„Přecej bys se měl vydat, aby nepomluvili,” ostýchavě prohodila matka, cítíc, že výstup s Terkou syna hluboce rozladil. „My se strejcem a kmotřinkou taky pudem — jenomej si vezmu špenzl a lepší fěrtoch a táta lajblík. Šak je to za stavením.”

Všichni vstávali a s lajce dědečkovi pomáhali. Jobek zůstal u kamen.

„Jenomej, holky, se nemeškejte,” pravil klidně, „ať néni poušom, nežlivá dondete. A vy, pantáto a panímámo, taky s kmotřinkou a strejcem se vydejte. Přindu za váma, jenomej co skoncuju tu vohlávku. Přistrojím se, vrata i branku vopatřím. Néni ešče tak dlouho — kus kázání Skraňkovýho stejně uslyším. No, nedbám hdíť, — ale dyž je vám vo ty tlachy — — ”

Staří ani nevyslechli konce jeho řeči, byli spokojeni, že jim vůbec slíbil pod máj přijíti. Jobek slyšel, jak za sestrami zapadá branka, jak se matka škrabe na strop, v truhle otci lajblík, sobě špenzl a ostatní šatstvo shledává, slyšel, jak vrzají vracející se ženě schody pod nohama i jak všichni na síni tlumeně rozmlouvají. Pak zalehly i kroky jejich. Jobek byl ve statku sám.

Paprsky nížícího se slunce spadaly šikmo okénky do seknice, činíce po černé podlaze dlouhé žluté pruhy. Občas zazněly zvuky hřmotného pochodu, až posléze bylo hudbu slyšeti zcela blízko — to již byl průvod u máje za stavením. Když zvuky na chvíli utuchly, Jobek Libra složil dohotovenou ohlávku a zamyslil se.

Pěkné to měl hody! Jiní se veselí a jeho všichni jen špičkují, urážejí, srdce mu rozdírají! Nedosti na tom, že již od pátku každý hoch a děvče, které potkal, dotazuje se ho, zdali za maškaru o stínání berana půjde, — a přitom zajisté uvnitř se mu vysmívá, že on, mládenec více než čtyřicetiletý, ani mezi chasu již se nehodí, — nyní ještě doma zkouší! Terka jej tupí, vyčítá mu jeho neženění se, kmotřička uděluje mu moudré rady — mohla by věděti, jak to u nich, na gruntě, dopadá, — a pantáta i panímáma koukají hned jako mrak, když uslyší o jeho ženitbě — a svém výminku!

A ještě mu toho kluka Průškova ustavičně otloukají kolem uší! Ba právě, že se pro Albinku nehodí, nezasluhuje jí, šelma! Albinku, která je tak milá, tak dobrá. Vzpomíná si Libra, jak se s ní stýkával po tři dny o Kuklově svatbě, jak s ní tančil, jak jim to dobře šlo! Přívětivě hovořila

296$

se všemi, s ním zvláště často — vždyť družba je mezi droužkami napořád — stále si tehdy vzpomínal na nebožku Hančku! Tu mu Kukla vyrval, a pak si ji Pán Bůh časně povolal, — ale Albinka jest živa, jest svobodna — s ní by ke štěstí přijíti mohl! Roztomilá by to byla hospodyňka na znamenitý Librů grunt! —

Kdyby těch břemen robotních, daní a dávek, kdyby těch dvou výměnků nebylo!

A vzala by si ho Albinka? Chová se ke všem stejně přívětivě, stejně tiše. Pakli přece se jí líbí Tonda, ten furiant?

Krev vstoupila Librovi k hlavě. Z venku, směrem od úhoru zazněl hlučný a krátký tuš. To kazatel již vykládá! Brzy i Tonda bude řečnit… Podívá se přece, jak si vede a co Albinka mu říká… Rychle vyšel ze seknice, ohlávku pověsil do maštale a rovněž rychle na stropě převlékl se v zánovní manšestrovky, modrou vestu, v kazajku s velikými lumberáky a na kučeravou hlavu vtiskl pěknou aksamitku. Zatarasiv vchody k silnici vedoucí, nátoní dal se k úhoru, odkud již z daleka zněl bzukot a šumot přečetného zástupu.

« IV »

Terka Librová, uhánějíc, jak mohla nejrychleji, k hospodě nad rybníčkem, jakmile ocitla se na svahu, ke středu vesnice se uklánějícím, spatřila, že již se průvod hnul a že dlouhým, pohyblivým řetězem vine se po vůbci a vzhůru po silnici. Udýchána chvíli stanula a zadívala se na blížící se řady. Co blýskajících, vějících barev! Všecka náves jako by byla proměněna v cizí kraj, — jako by ta šedohnědá, smutná zvonička ani v horách nestála! Skvěly se sice Jevice dnes v podzimním šatě, který bývá jejich nejpěknějším: buky ze zeleně převlékly se do listí rudého, z něhož mírné slunko polední lákalo vzácné purpurové svity, štíhlé jasany třepetaly se jako zlaté, jeřáby ozdobily své vrcholy nesčíslnými šarlatovými kyticemi, smrky a jedle za staveními temnou a hlubokou, stálou a nehynoucí pyšnily se zelení, jasně v lehkém vánku vlnily se kalné jindy vody rybníka a také obloha byla čistá, třebaže poněkud bledě modrá, — leč, co ten soulad jesenní přírody byl proti hýřivým, sterým barvám jásajícího shluku lidského!

Nápadná běl vedle různých odstínů červeně, zeleň podle střízlivé černě, bujně pohyblivé postavy koňů hnědých, šedavých, vraných vedle blýskavých kovových zbraní hlavních herců a vyleštěných nástrojů

297$

muzikantů, kvítí, fábory, praporky, mihotající se láhve, džbány a sklenky nalévajících — oči až přecházely nad touto spletí lidskou, zvířecí a pestrých předmětů.

Terka stanula jako omámena; teprve když muzikanti nanovo spustili, vzpamatovala se a sběhla po silnici dolů. Cyrílek Juklů, laufr, hned ji zočil, k ní přicválal a ji zaváděl na konec průvodu, kde za saněmi, na nichž, dvěma hubenými kravkami jsa tažen, vezl se kazatel a za odsouzeným beranem šly pěkně vystrojené holky jevické. Terce nezbývalo než laufra následovati, ač by nejraději byla si do sytosti maškary všecky prohlédla. Podala si s děvčaty ruce, i s Albinkou Hanušovou, po níž rychle šlehla okem, zdali ji svou parádou příliš nezahanbuje. Uklidnila se; stárková měla ovšem sukni i fěrtoch z těžkého hedvábí — asi po nebožce matce —, kordulku hojně krepinkami pošitou a mezi granáty místo tolaru dukát, — ale více a červenějších fáborů než Terka také neměla — a nic se nevypínala, koukala tak mírně — inu, právě jako zmoklá slepice!

Spokojeně uhladila si Terka fěrtoch, přitiskla k spánkům lebku a pak již pomalými krůčky táhla s průvodem, neustále však na špičky vystupujíc, aby všechny jednotlivosti postihla. Dařilo se jí to čím dále tím lépe, poněvadž čím blíže k Librovu statku, tím více silnice stoupala. Nejpřednější v celém průvodě byl stále Cyrílek Juklů; pak táhli, slavnostně si vykračujíce, muzikanti, kteří v přestávkách na své nástroje statečně břinkali, troubili neb smyčci se oháněli. Terčiny zraky utkvívaly hlavně na skupině hochů na koních jedoucích; bylo jich asi čtrnáct nebo šestnáct — to Bůh ví, kde všecky ty koně sebrali, vždyť jich gruntovnící v Jevicích ani tolik nemají! Jistě že si je někde v okolí dlužili.

A Toník Průšků — jak se nese na svém vraníku! — jak mu sluší k černým očím a kučerám jeho červený šat a vysoká, pestře ozdobená čepice! Mává svým mečem jako rytíř nějaký, — a když se ohlédne, oči se. mu jiskří. Terka hned v duchu usoudila, že má Toník mnohem hezčí maškaru než druhý kat i než červený pardón, ba že ze všech hochů jest nejonačejší. A ten by se měl dostati Albě — — Terka se po ní ohlédla a spatřila, že kráčí zcela lhostejně, že za prvním katem nic se nedívá jako ona — —

Ach, ten Lojzík, jak jest k smíchu! Vousy přidělané lnové má dlouhé jako poustevník nějaký, na nose okuláry, na obličeji všude je pomalován popelem, aby vypadal hodně starý! Kde jen ten odřený šosatý kabát sebral a ten kastor, kterému je nejmíň padesát let! Ruce vystrkuje ze saní a pak je zase utrhuje a volá „Nechte, nechte,” právě jako jemnostpáni v Bystrém, v Poličce a Jimramově! To bude asi kázání, — Lojzík, dle pověsti, před vojnou býval liška podšitá — což teprve nyní!

298$

A jak ti židé vypadají se svými falešnými nosy, pytli a sešlapanými botami! Nikomu pokoje nedají, i ubohého berana, jehož vedou výrostci za saněmi přímo před děvčaty, tahají za ocas, za uši a rohy! Však jim kazatel i Tonda — kat — ustavičně hrozí! Kelnéři také dost potvoří, div láhve a sklenky nerozbíjejí — — Terku, když se přesvědčila, že Albina nad ní šatem nevyniká a po Tondovi Průškových se neohlíží, toto vše nesmírně bavilo, i neustávala otáčeti hlavou a na špičky vystupovati.

Brzy za křiku a hlaholu, za zvuků hudby a ržání koní dostali se vzhůru k Librovu statku, a obešedše jej, vstoupili na prostranství, kde kolem krásně ozdobené máje shromážděno bylo již mnoho dětí a starších lidí. Terka marně ohlížela se po Jobkovi; tedy přece si postavil hlavu, morous, a děvčatům o stínání se ani neukáže! Zato již tu stáli rodiče s Mourovými a Cyrílek laufr hbitě jim chystal nejlepší místo na improvisovaných lavicích, odháněje všetečné kluky, na poděkování za to, že pozemek svůj k postavení máje propůjčili a také hlídati ji dali. I sestry, Mařka a Málina, již došly a připojily se k děvčatům, pozdravujíce se, k Terčině zlosti, zvláště se stárkovou, jež vlídně na ně se usmívala.

Cyrílek obratně objížděl kruh, jenž kolem máje a lavic se utvořil, vítal přespolní a řadil roztroušené diváky k sobě. Kelnéři, markytán a markytánka (byl to Tonda Novotných a vypadal v ženském šatě jako hora!) pobíhali kolem, nalívali, dávali připíjeti, a kde spatřili jakého přespolního aneb souseda, jenž jim na hody ještě nepřispěl, ihned vybírali od něho krejcary i groše. Chytře vždy vsypali mince na spodní talíř a markytánka schovala je do mošničky, aby nebylo znáti, co vybrali.

Mezitím seskákali kromě Cyrilka všichni hoši s koňů svých: pardóni i kati, mládenci a droužky, Turci, generál, myslivec, Tyrol s Tyrolkou, přivázali koně ke stromům a kolům blíže stavení a poručili výrostkům, aby je hlídali, což tito vykonávali ovšem velmi nedbale, stále blíže k máji odbíhajíce. Lojzík Skraňků důstojně slezl se saní, zase nastrkoval a utrhoval ruce (digr v1), lejstry svými tloukl po židech, již se před ním hrbili a poskakovali, a neméně důstojně vylezl na, bečku, která stálá opodál máje, majíc představovati panáčkovu kazatelnu. Za ním do kola přivedli ozdobeného berana; Tonda Průšků s druhým katem postavil se vedle něho, meče své držíce mu nad hlavou. Pod bečku připlížili se židé, ke katům přidali se pardóni, ostatní, mladá chasa, maškary i dívky, stáli do půlkruhu kolem kazatele.

Na lavicích usedli nejváženější sousedé a jich manželky: rychetský, oba Kuklové, v sousedství Librových a Mourů starý Hanuš, jenž kýval

299$

na Albinku a zase nevlídně mhoural na svou nevěstu, mladou Hanusku, která přišla s nejmladším děckem na ruce, Skraňka i Češka-Na zemi, na suchém trávníku, seděly děti menší, větší pobíhaly a proplítaly se zástupem.

Skraňka se dnes neobyčejně vypínal; zakládal si na tom, že věnoval máj, a také si byl jist, že se jeho Lojzík jako kazatel vyznamená. Gruntovník Češka, jenž seděl na desce vedle starého Hanusa, často na něm utkvíval očima; konečně, když Skraňka neustále na sebe pozorná činil, šosy svého kabátu si urovnával, klobouk rukávem hladil, směrem k bečce mrkal a kýval, nedovedl se déle přemoci a pravil šeptmo Hanušovi: „Dneskom grunty přišly v nic, jenomej chalupy a baráky platijou — Skraňků barák je nejznamenitějším v Jevicích — dyť je z něho máj i panáček! — — A mezi chasou stejně je nejvíc chlapců a holek z chalup.”

Leč Hanuš nepřijal poznámku Češkovu tak dobromyslně, jak byla pronesena. „No, jak kerá,” odvětil hrdě. „Stárková je z gruntu znamenitýho.”

Češka pohlédl na Hanusa úkosem a pomyslil si, že je ve své domýšlivosti právě tak nesnesitelný jako Skraňka. Znamenitý grunt! — a je již synův, a dcera je vlastně z výměnku! Již to měl na rtech, ale pak pouze řekl: „Cák to! Divně se to na světě plete! Do chalup se vdávají dcery ze statků, a chalupnický synkové zasej na grunty.”

„Pořádnej gruntovník se tak nezahodí,” zase se vypjal Hanuš.

„Šak prej si vaše Alba bude brát toho Průškovýho,” podotkl Češka, nyní již popuzen.

Hanuš prudce sebou trhl. „Tuze se, sousede, mejlíte! Vdal sem dcéry všecky na grunty, ju taky vdám. Proto, že sem Albu dovolil jdít za stárkovou, nemusí bejt Průškova! Dneskom s ním zatancuje a zejtra se nemusí k němu znát!”

Výměnkář nevlídně podíval se směrem ke katu, jenž u berana stál vypjatě s taseným mečem, ale tak, aby Albince viděl ve tvář. Chtěl již cosi Češkovi dodati, když na bečce vztyčil se náhle panáček, rozevřel složené své archy, upravil okuláry beze skel a počal zvučným hlasem svoje kázání, napodobuje, jak nejlépe dovedl, zbožný způsob kněží na kazatelně:

{„Pochválil Václav Češků

Dostálovu děvečku

za chlívkem v koutečku.

Za rohy uvázaný,

věncem ozdobený

beránek k smrti se chystá.}

300$

Kdožkoli pak nechtěli by oučastni býti pohřbu a krvavé hostiny z těla jeho, k nehodnému cechu ševcovskému připočteni budou. Tak čtu v třetí knize Gambrinusa, v páté hlavě Bachusa, od verše prvního do posledního.”

Po tomto úvodě, táhlým, jakoby pohřebním hlasem předneseném, počal mladý Skraňka způsobem již přirozenějším vítati všechny přítomné, z blízka i z daleka přišlé; v přestávkách vždy hrozil židům a napomínal muzikanty, aby mu hráli, kdykoli on se napije.

Nastalo vlastní kázání. Vypravoval své životní zkušenosti, vtipně líčil svoje mládí v Jevicích, při čemž každé chvíle ťal na jedné straně gruntovníky, již se nad něho a jeho otce — chalupníka — vypínají, na druhé straně městské pány, kteří selský lid svými rozmary i kromě roboty zbytečně utlačují a kteří se o to také přičinili, aby se on po tolik let na vojně trápiti musil. Rychtář nepokojně se ohlížel, zdali nedostavil se k slavnosti někdo z městské vrchnosti, — ale bylo zde jen několik sousedů bysterských, s Jevickými spřízněných, a těch se rýpavá slova Lojzíkova netýkala.

Zato bylo na tváři leckterého jevického sedláka znáti nevůli; mračil se starý Hanuš, ve své gruntovnické pýše zle dotčený, mračil se starší Kulila i dobromyslný jindy Češka. Leč „pošpatnější” chalupníci a podruzi si Lojzíkovu řeč libovali — Skraňka tiše se chechtal, ve tváři rudl a svůj klobouk neustále hladil.

Avšak když panáček počal vypravovati, jak se mu na vojně dařilo, jaké kousky vyváděl kamarádům, kaprálovi, ba samému panu hejtmanu — a přitom nadsazoval a lhal —, tu již se smáli všichni, sedláci i podruzi, přespolní i zdejší. Nejlépe se posluchačům líbilo, když Lojzík vykládal, že se všichni divili jeho chytrosti a rozšafnosti, — a on že to vysvětloval tím, že pochází z Jevic, Jevice že jsou vyhlášeny po celém panství i dále na Moravě, že tam samý advokát, prokurátor a syndikus, ba že Jevičtí i nad ně všecky vyzrají. „To koukali páni jenerálové a obršti, když sem prál, v Jevicích že je čísel dvaašedesát, ale prokurátorů šedesát pěti” skončil Lojzík, vytáhl z šosu láhev s rosolkou a pil, při čemž muzikanti zahráli hlučný tuš.

Chasa výskala, děti křičely, i nejstarší lidé se usmívali; Lojzík zase zahrozil na žida po trávníku se povalujícího a lejstry dal znamení, že bude v kázání pokračovati. Obrátil se nyní k beránkovi a hlasem opětně slavnostním deklamoval:

{„Ó světe marnej, jak ty se raduješ

a ubohýho beránka nic nelituješ!

Dyť on se na celým těle třese

a tobě toto poselství nese.”}

301$

Ve špatných rýmech vypravoval životopis beránkův a jeho pouť, když pobíhal, se všech stran jsa štván, po okolních vesnicích a všeliké příkoří snášel. Po domácích zasáhly kazatelovy šlehy nyní blízké obce, kde beránek se toulal; rozličné vady, lenost, lakotnost, rozmařilost, urputnost vyčítal lidem v Ubušínku, Lačnově, Sulkovci, Korouhvi, Trhonicích, — ale uměl to vždy vtipně zatočiti, takže jeho řeči vzbuzovaly spíše veselost než hněv. Konečně dal beránkovi zajíti do Jevic a naříkal za něho:

{„Ach, mé neštěstí, že sem tam kdy chodil!

Tam mne chytli, abych jim hody strojil,

že prej je tam posvícení,

že se jim šiknu na snědení.

Tu vidím vedle sebe stát dva červené muže,

ti drží v rukách velmi dlouhé nože.

Ach, to sou moji kati —

čert ať jim to splatí!

Leda by mne uznali za nevinného

a místo mě snědli pastevca mého;

neb dyby na mne lepší pozor dal,

žádnou škodu byl bych neuďál.

Nežli však opustím tento bídný svět,

činím naposledy tento testament.”}

Lojzík zdlouha se napil, hudba hrála důkladný tuš a v zástupu nastala napjatější pozornost. Testament býval při stínání nejzajímavějším oddílem, na který těšila se a jehož zároveň se strachovala zvláště děvčata, jimž každičké dostává se nějaké pěkné poklony neb špičky. Unaven jsa poněkud dlouhým již kázáním, odpočíval mladý Skraňka delší chvilku, rozhlížeje se po děvčatech a chlapcích, ba i po sousedech, jako by si je všecky chtěl připomenouti. Když pohlédl maně na prvního kata, jemu nejblíže stojícího, pozoroval, že veselá tvář Tondova je poněkud zamračena a že upjatě hledí stále na jedno místo mezi děvčata. Skraňka pohlédl tam také; vedle vysokých a kostnatých starších sester Librových stála drobnější, útlá stárková a za ní, téměř o dvě hlavy ji převyšuje, Jobek, mladší Libra, jehož dříve mezi diváky nebylo. Přidal se asi k zástupu před chvilkou, přišed zezadu ód statku. Snad i chvátal. Tváře se mu rděly, oči mu svítily jako mladému Průškovi, krásně mu splývaly

302$

hojné kučeravé vlasy na vysoký límec modré soukenné kazajky — vypadal jistě o patnáct let mlaději, než vskutku byl. Povídal cosi Albince Hanušové a ta se usmívala svým milým, mírným způsobem.

Vtipný Skraňka hned se domyslil, proč se kat mračí, — obává se asi, že mu Libra jeho stárkovou přebírá … Snad by ten se mezi chasu nepletl?

— — Děda! — — Ale je dosud na svobodě, z velikého gruntu — —

Musí jej trochu sebrat, již aby se Tondovi zavděčil a mu pomohl — —

A Librovi to patří; již za dětských let, ve škole, býval takový poddajný, nijaký a dle vypravování otcova se nezměnil — —

Kývnuv na Toníka kata významně, narovnal si Lojzík okuláry, uhladil své archy, vztyčil pravou ruku a započal za nastalého hlubokého ticha beránkův kšaft:

{„Ďoučatom, co se v kole hezky točí,

odporoučím moje oči;

keré mají o hodech daleko do hospody,

těm patří, aby si vzaly moje nohy,

kerým to při tanci pěkně sluší,

těm odporoučím moje uši.”}

Při těchto rýmovačkách otočil se kazatel obratně na bečce a lejstry svými naznačoval ve vzduchu kolo, dávaje tím najevo, že se to týká všech děvčat přítomných. Nyní naklonil se směrem k stárkové a pokračoval:

{„Pro tu skovávám svoje srdíčko,

kerá se vdávat bude brzičko,

a když si veme moje záda,

bude mít hocha svýho ráda,

kdyby ho měla ráda tuze,

ať si veme z mýho věnce růže.”}

Albinka byla do krvava zardělá; neméně Jobek Libra, jehož dobromyslná tvář náhle na řečníka hněvivě zaplála. Všecky zraky obráceny byly na ni a na starého Hanusa, jenž sebou na desce vrtěl, nevěda, byla-li panáčkova řeč lichocením jeho dceři či nemilou narážkou. Tonda pojednou se usmíval a na Lojzíka kýval; ten, jako by si nevšímal rozruchu, jejž způsobil, ukázal na Librovy starší holky se slovy:

303$

{„Kerá má čistý putynky,

ta dostane kus hubinky,

a přidám jí eště kus mojích plic,

aby chodila do společnosti víc.”}

Boubelaté Juklově Nanynce přiřknuta stehýnka,

{„že z ní bude dobrá maminka”.}

Divoká Lojzka Novotných, nejhezčí skoro holka v Jevicích, dostala

{„půl hlavičky,

že ráda dává sladké hubičky”.}

Terce, která již se hněvala, že na sestry došlo i na Albinku, na ni že však bylo zapomenuto, řekl kazatel ve jménu beránka,

{„že jí dává svoje plíčka,

protože je rovná jako svíčka”;}

a tak každé téměř holce dostalo se nějakého veršíku, příjemného neb zlomyslného. Po děvčatech došlo na starší lidi. Babičky obdržely beránkovu vlnu, že rády lezou pod peřinu, jedna mladá selka kožíšek,

{„že pořád skládá ruce na bříšek”;}

dvěma chalupnicím a jedné podruhyni, na něž Lojzík zcela zřetelně lejstry zakýval, odporučen

{„kus jazyku,

že si klevety berou tuze do zvyku”.}

A teď zamrkal Lojzík na kata a spustil, obrátiv se opět k místu, kde stála Albinka s Librovými:

{„Takový, co o hodech držijou smutek,

ty ať si vemou můj pupek;

ať se s ním pěkně v komoře skovají

a mezi chasu veselou nezalízají.

Stáří je tuze ctihodná věc,

ale lepší je kvetoucí mládenec.”}

304$

V Librovi to hrklo; sklopil oči. Ale pak si řekl, že darmo se zarazil, kdož ví, na koho to Skraňka mladý mířil. Podíval se nesměle mezi shromážděné, a tu se přesvědčil, že bylo kazateli dobře porozuměno: Terka dívala se na něho napolo ustrašeně, napolo vyčítavě, Tonda Průšků škodolibě a Albinka pozdvihla zkoumavě svoje modré, tklivé oči, jako by se přesvědčiti chtěla o pravdě pronesených slov. V nesnázích krčili se rodiče i sestry, útrpně pohlížel naň Češka, — Jobkovi bylo horko a zima zároveň … Což tomu vyčítání nebude dnes konec?

Ba nebylo! Lojzík, pohlížeje naň ustavičně, dále rýmoval:

{„Pánům ve městě, co selskej lid šidí,

můj ocas poručen se vidí;

a ti, co jim ruce líbají,

ať moje střeva všecky mají,

ať si strun z nich nadělají

a panskou chválu na ně hrají.”}

Starý Skraňka vrtěl sebou radostí jako posedlý, že jeho Lojzík to tak trefil; ale když se po Librovi ohlížel, co ten asi tomu říká, tu ho v řadě mezi děvčaty nebylo … Kazatel, rozveselen svým úspěchem, dokončoval testament:

{„Muzikantům dávám půl hlavy,

aby při muzice nespali;

ožralcům se hrtan můj poroučí,

že jim jejich vlastní nestačí,

kuchařkám o posvícení poroučím se celý,

aby ke mně navařily hodný hrnec zelí.

Kazatel pak dostane můj zvonec,

aby tomu kšaftu udělal již konec.”}

Jásot diváků mísil se s dlouhým tušem hudby; leč bylo mezi nimi i několik mlčenlivých, rodina Librová a Mouroví, Češka a jeden z Kuklů, Jobkovi přátelé, kteří zazlívali i mladšímu Skraňkovi jeho prostořekou smělost i staršímu, že synovi donáší o jevických gruntovnících nepravdivé klevety.

Také Albinka, když se Libra vedle ní náhle vytratil, podotkla k Málině: „Je vidět, že ten Skraňků na vojančině zfuriantěl. Do každýho se pouští, praudu a lež plete.”

„Ba, ba,” odpovídala Málina zachmuřeně a pošeptmo, „esli na Jobka našeho míří, tuze se mejlí — Jobek je dobrák, — ale nedolejzá — — ”

305$

„A nemá proč,” dodávala Mařka. „Skorem bych rejš šla dom, nesvědčí mi tu pobejvat.”

„Ale neé, neé,” odpírala stárková, „vyčkejte. Viď, Terka,” obrátila se k nejmladší Librových dceří, „že ešče dom nepudeš?”

Terka podiveně hleděla s Albíny na sestry. Jíti domů? Proč? Byla po ukončení testamentu zase se zakoukala na kata a vnitř se těšila, že jeho úloha brzy začne, — na urážky, jež svými verši učinil Lojzík bratrovi, již zase zapomněla.

„Cák by!” odsekla horlivě. „Teďkejc teprú to začne — po Skraňkoj i zvostatní maškary přindou ke slovu. Jenomej tu buďte, holky; nekazte hody a rejš dávejte pozor.”

Kazatel říkal ještě krátké ohlášky v okolí ztracených předmětů a všelikých událostí; ale bylo již znáti, že jest unaven, vždyť i obvyklý snář vynechával. Mezitím vytratili se oba pardóni z kola, odvázali koně a společně s laufrem, Cyrílkem, odjeli. Když panáček ohlášky ukončil a katy vyzval, by se do práce dali, aby oni ostatní již do hospody se dostali, a za trojnásobného „vivát” i za dlouhého tuše s bečky sestoupil, zadupali koně, zaznělo pronikavé „pardón, pardón”, do kola k beránkovi přijeli laufr s bílým pardónem. Tento, odkašlav si, deklamoval:

{„Páni muzikanti, pozastavte se maličko,

bych k tomu shromáždění promluvil dost malý slovíčko!

Já jsem z daleké krajiny od nejvyššího soudu vyslaný,

že ten beránek má mít skrze mě život darovaný.

Tedy bych pana kata prosil, by mně ukázal jeho meč,

zdali málo ostrý jest.”}

Toník Průška podal meč k ohledání a pardón pokračoval:

{„Pravda jest, že tento meč málo ostrý jest,

ale proto by tomuto nevinnému přece uškodit se mohlo.

Proto, páni kati, nyní složte meče křížem. Pardón, pardón, pardón!”}

Nyní nastávala Toníkovi Průškovi úloha jeho; složiv meč, poklonil se shromáždění a pravil pak pardónovi:

{„Jak se to může stát,

že ten beránek má pardón dostat?

Já ho chci svou vlastní rukou sťat,

a když ne, tedy to chci do svých rukou písemně dostat.”}

306$

Bílý pardón otočil svého koně a zavolav „To se může stát! Vivát, vivát, vivát!”, odjel zase z kola. Sotvaže zmizel, přicválal s druhé strany červený pardón a odříkával tutéž sloku jako prve bílý, jenže tvrdil, že „skrze něho ten beránek má být zamordovaný”. Když doříkal svoje „vivát”, podali mu kalíšek růžové rosolky, on ji vypil a sklenku daleko od sebe pryč odhodil, až roztříštila se na kamení na drobounké kousky. Oba kati zdvihli s drnu zkřížené své meče; Toník, zamávav mečem svým ve vzduchu, až se zablýštěl, postavil se těsně k beranu, kterého výrostci pevně za provazy drželi. Zkoušel ostří prstem, vzal pak meč do obou rukou a počal nad krkem beranovým mířiti. Hudba hrála hlučně; záhy vystříkl proud krve, hlava beranova odletěla a všichni hrnuli se k Toníkovi, chválíce jej, jak dobře mířil a pevně seknul, takže beránek pranic nezkoušel.

Jako prve kazatel, byl nyní kat nejpřednější osobou, a Toník také se dle toho nesl, slavnostně utíral meč o svůj rudý rukáv, zastrčil jej do pasu zlatým třepením opatřeného a rád naslouchal, jak jej pochvalují. Terka s lítostí si všimla, že stále mezí chvalořečením všech pošilhává po Albince a hledí se k ní co nejdříve dostati. Ve všeobecném zmatku a shluku, jenž ihned po setnutí hlavy beránkovy nastal, podařilo se mu obratně několik sousedů odstrčiti a vedle ní se postaviti. Ale když jí radostně řekl „Teďkejc pojďme do hospody,” a za ruku ji bral, zpozoroval on i žárlivá Terka, že se Albinčina tvář dosud nevyjasnila. „Pročpak seš smutná?” tázal se zaražen.

„Je mi líto beránka, nerada to vídávám, dyž má zvíře se světa sejdít,

— a taky ten Skraňků tuze to zbíral — — ”

„Seš bláhová, Albi,” upokojoval ji Toník, „vo hodech musí hdíť šecko zvostra, — a dybych nebyl berana sťal já, byl by ho zapích tamle Lát,” ukázal na řezníka, jenž beránkovu hlavu a tělo uložil do veliké opálky a bílým šatem je zakryl.

Albinka zavrtěla hlavou, ale přece dala se vzíti od Průšky za ruku a odváděti za muzikanty po ouhoře dolů na silnici. Prostranství rychle se prázdnilo; výrostci, byvše obdařeni od kostýmovaných hochů několika krejcary a od markytána zbylou rosolkou, odvazovali koně, odváděli je rychle k majitelům, odnášeli do blízkých stavení, hlavně k Librovům, desky a bečky a s máje odstraňovali cennější ozdoby. Pouze Cyrílek Juklů, laufr, zůstal na svém vraníku, ostatní již šli pěšky, každý hoch s holkou svou nejmilejší, a mezi nimi se pletli ti, kteří nikoho do páru neměli.

K Terce se přitočil vytáhlý Tonda Novotných, dosud nesvlečený ze svých droužkovských sukní a fáborů; ale roztrpčené děvče zpola do—

307$

opravdy, zpola žertovně jej odbývalo, ďouče s ďoukou že se k sobě nehodí, to jako když se jí chléb s chlebem, aby se přidal raději k panáčkovi, že se stane pobožnějším, — a tak stále, až to Tondu omrzelo a on jí vyčetl, jako po poledni sestra, že je „truc kazatele”.

Průvod valil se nyní dolů k hospodě již dosti nepořádně; jen muzikanti šli v řadě, ostatní všelijak se strkali a šourali, maškary zčásti již byly odstrojeny, zvláště židi a panáček strhli si falešné nosy, vousy a okuláry. Přede všemi úprkem běžely děti, aby obsadily v hospodě okna a co nejzřetelněji spatřily, jak bude „zasazovat” kat stárkovou a po něm ostatní hoši každý svou, jak přinesou na mísách půl upečeného berana a budou holkám pěkně sloužiti, jak jim to dívky druhou půlí oplatí a jak vše v divokém hodovém reji zakončí se tancem. Jen aby je maminky a tatínkové příliš brzy neodvedli a nejméně do desáté před hospodou ponechali! Že konce se nedočkají, věděly děti dobře, — vždyť potrvá muzika do rozšeřujícího se rána!

« V »

Po několika nevlídných, mlhavých a deštivých týdnech, které krajinu jevickou, zvláště při hraničním potoce a na špatných silnicích, proměnily v nepříjemnou bažinu, uhodil po Všech svatých lehký mrazík, jenž ponenáhlu vysoušel půdu a zbavil zem i oblohu mraků je zahalujících. Vesničané se těšili, že budou míti jeden či dva jasné, slunečné týdny, jaké pozdní jeseň někdy přinášívá horskému kraji, než jej zasype vysokou pokrývkou sněhovou. Vyjasnilo se v pátek, a v neděli zrána putoval z Jevic tak četný zástup kolátorníků do kostela v Bystrém, jaký již od svatého Václava se nesešel; i nejstarší babičky a stařečkové, pokud byli ještě dobří na nohy, se vybrali, pravíce si, že nutno času využiti, kdo ví, kdy se jim naskytne příležitost na kázání a „velkou” zajíti a přitom ty které potřeby své v městě nakoupiti.

Veliké, poněkud nakloněné prostranství mezi děkanským chrámem, starou kostnicí*&

[&Nyní stojí tu škola. Podsíňky zmizely o velikém ohni roku 1872]

a jižní stranou náměstí bylo před službami božími i po nich přeplněno vesnickým lidem, a ještě více se ho tlačilo pod dřevěnými podsíňkami, tuto část rynku lemujícími, kam ústily nejhlavnější obchody bysterské a kde hokyně a menší živnostníci až hluboko za dřevěné sloupky vykládali své zboží na opálkách, nůších, deskách a stolečkách.

308$

Postávali tu hospodáři i hospodyně, babičky i mladé dívky; panímámy vázaly si bílou mouku, jáhly, krupici do přinesených pytlíků, vybíraly hodně červenou mrkev na barvení másla, hospodáři vyhledávali rozličné železné drobotiny, ku správě polního nářadí se hodící, babičky, opětně si připomínajíce, kdož ví, kdy že se jim zase naskytne do Bystrého zajíti, kupovaly vnoučatům a dcerám obrázky aneb nějaký mls.

Pestřilo se to po rynku a v podsíňkách jako na letní louce před senosečí. Selky již vytáhly své krásně zbarvené kožíšky se šůsky rudě podšitými, chalupnice byly jako naditý do svých květovaných, ponejvíce cackých špenzlů a kabátků, od tmavých sukní lišily se dvojbarevné i mnohobarevné fěrtochy, matrapasové i hedvábné, přes ruku složeny veliké, květované táče. Děvčata zase, jako by již nebylo minulo „Simona, Judy”, kdy „zima je tudy”, houpala se zálibně v hluboko vykrojených střevíčkách s mašlí a červených punčochách a vrtěla sebou, že světlé fábory jich čepečků neustále poletovaly. Střízlivý kroj mužů zálesáků alespoň velikými, blýskavými lumberáky, tu tam červenou vestou a modrými punčochami starců vynikal. Měšťky a rychtářky z Trpína a Hartmanic pyšně se nesly ve svých krepinech*&, [& drahocenný zlatý čepec tvaru troubovitého] a mezi nimi ještě pyšněji přešla náměstí některá panička ze zámku v drahém teplém šálu a ohromném klobouku, v němž se drobné, kadeřemi zpola zakryté tvářinky skoro ztrácely.

Bylo na podsíňkách bzukotu a křiku, smlouvání a vypravování, zvláště když bylo po „velké” a všechen lid z chrámu vyhrnul se kolem kostnice, školy a fary, by zpáteční cestu do vesnic neb vzdálenějších domků nastoupil.

Z Librova statku byli tu všichni svobodníci, Jobek i jeho tři sestry; starý Libra zašel si na ranní a nyní zajisté již dávno jest doma, hospodyně, že bylo dnes tak tuze pěkně, pustila dcery a půjde raději na požehnání, — a dědoušek, ten ovšem již do Bystrého nedojde, leda za parného léta a v době dlouhých dní. Mařka a Málina byly právě v kvelbě u žižků nakoupily koření a vyhlížely nyní bratra, s nímž chtěly jíti domů.

Terka, jako obyčejně, s nimi nebyla; procházela se s mladičkými spolužačkami, za nimiž táhl šestistupem houf jevických „chlapců”, smála se, obracela hlavu, nejspíše by na sebe upozornila Toníka Průšků, jenž s Cyrilem Juklovic a Tondou Novotných děvčatům byl nejblíže.

Z kvelbu od Žižků vystoupila nyní Albinka Hanušova; holky Librovy očekávaly, že se přidá k omladině na náměstí, ale ona, mrknuvši po roz—

309$

veseleném zástupu, přistoupila k nim, podala si s nimi pravou ruku (v levé držela v bílém šátku založené modlibky) a ptala se: „Ešče dom nepudete?”

„Čekáme na Jobka; ešče z kostela nevyšel! Kde jenomej se mešká?” „To mě dočkáte; mám ešče pořídit něco pantátoj našemu — ale — tamle Jobek hde — as jemnostpánem!”

Holky Librovy rychle pohlédly směrem ke kostelu; děkan, stařec otylý, těžké chůze a již poněkud nahrbený, obcházel právě roh kostnice a vedle něho, o dobré dvě hlavy jej převyšuje, šel mladší Libra, vydrovku maje smeknutou a k duchovnímu hodnostáři se nahýbaje. Za nimi šel kostelník, zámožný soused od rybníčka, a naslouchal očividně, co jemnostpán svému průvodčímu vykládá. Kněz se na Libru usmíval, popleskával jej po lokti, když k rameni mu nedosahoval, a pokyvuje hlavou skoro holou, usilovně cosi opakoval, když zamířiv k nedalekému děkanství, s Librou se rozcházel. Ten rovněž hlavou přikyvoval, klonil se, knězi ruku políbil a ještě chvíli s vydrovkou v ruce před vrátky děkanství postál, než k podsíňkám se obrátil.

Trojice děvčat bedlivě pozorovala výstup ten; leč i jiní na rynku všimli si skupinky, neboť Jobek Libra svou vysokou postavou a pěknou hlavou, dlouhých kučeravých vlasů, odlišoval se v každém zástupu. Městští zvědavě se ptali, koho to jemnostpán děkan tak vyznamenává, — Jevičtí hleděli na něho zpola s účastí, zpola se závistí.

„Jemnostpán na bratra vašeho ňáko tuze drží,” podotkla Albinka.

„A tak — jako by po něm něco chtíl — domlouvá mu — — dodala tázavě.

„Jobek jemnostpánoj dost často poslouží. To mu asi nakazuje, co má pořídit, až na Moravu se vydá.”

„Pojede bratr váš tyle dny? Jenomej aby vydržel čas!”

„Cák to,” pravila Málina zarmouceně, „toho páni městský dbajou pomálu! Dyž na nás padne ta robota, musíme pro ječmen, — a dyby šídla padaly! Dyť to víš podlevá vašich, — jenomej že u vašich máte pacholka. U nás pacholek nihdá nebyl, je nás na prácu a ke stolu stejně dost — tatínek je na takovou cestu starej — tak jede Jobek.”

Málina byla by vypravovala ještě dále, ale vtom již k nim přistoupil Jobek, podával Albince ruku a řekl sestrám: „Troufal sem, že dávno budete domka.”

„Čekáme, že pudem s tebou.”

„To byste se něco načekaly,” odmítal mladý Libra. „Stavím se ešče u Brtounů, mám tam zajednávat boty, — aby byly, až se vydám. Zeberte se s Terkou, chodí po rynku.”

310$

„To rejš se vydáme samy,” odpovídala Mařka určitě. „S Terkou nic néni — jako by se za nás styděla.”

„A což vy, Albinko, s holkama byste nešla?” tázal se Libra něžně rdícího se děvčete.

„Esli mě dočkají — mám taky ešče řízení, k milostpánu dochtoroj a taky k Brtounům. Tatínek náš má loupání v nohách — tuze je nevrlej, že se toho zbejt nemůže. Smejšlí, že mu pomůže ňáký silnější mazání a potomej teplá vobůj; chce mět soukednou — — viděl to u písařů a u jemnostpána, poudal, že to může mět taky, dyž má na to! Švagrová se mrzela, že je taková věc pro pány, ale tatínek náš si postavil hlavu tím víc!”

„Milá Albi, — to bude doba, než šecko pořídíš, — to by se matka naša vadila, dyž bychme tak dlouho*& [& pozdě] došly! Rejš hdi s Jobkem, šák se u Brtounů sejdete.”

„Já vás, Albinko, dočkám a potomej přidáme do kroku, pude se nám hezky,” jistil Libra a již se rozloučil se sestrami a odcházel s Albinkou hlouběji do města. Za kratičkou chvilku oddělila se od něho dívka u hezoučkého domečku, uprostřed zahrady vystavěného, kde bydlel lékař, v Bystrém i ve všech okolních vesnicích na mnoho hodin cesty velmi vyhlášený a oblíbený, jenž i léky pacientům svým sám robil. Libra sestupoval dále směrem západním k potoku a ocitl se u řady velmi nízkých chalup, starých, pomalovaných lomenic a krovu daleko přes průčelní stěny sahajícího.

Jedna z nejmenších byla na kukle, okřídlí i prostředních prknech lomenice všecka černě pomalována; lišty spojovací měly puntičkované mřížkování, na prknech silným štětcem poznamenána čísla činící dohromady letopočet 1723. Ale ještě bohatěji ozdobil před stem a dvaceti čtyřmi roky rozmarný tesař kuklu: na jedné polovině do sebe se pletly rozličné květy, na druhé mezi dvěma květináči o bok si opírala ruce panenka v živůtku se šněrováním!

Brtounovi drželi sice stavení již nespočetná léta, ale to již přece nevěděli, zda ta panenka bývala odznakem krejčířského řemesla či jen tak pro žert a ozdobu namalována. Zato uměli vykládati o mnohém jiném, jsouce mezi sousedy považováni tak trochu za „vědoucí” rod, jako Libroví v Jevicích. Nynější majitel strávil několik let na vojně, a když se k verpánku, po otci zděděnému, vrátil, vše, co zažil a slyšel, důkladně si v mysli rozložil a pěkně uměl to vypravovati známostem i komukoli, kdo k Brtounům na besedu přišel.

311$

A těch, kteří se tu objevovali, nebylo málo; ba přišel i leckterý student, pocházející ze zámožnějších rodin městských, z větších mlýnů a rychet, pohovořil si, naslouchal vypravování mistrovu a ještě raději rozličným pověstem a pohádkám, jež se u Brtounů určitěji a pěkněji než jinde zachovaly.

Nebylo divu, že i mladší Libra rád se tu zastavil a vždy mistra zval, aby, až do Jimramova, Německého neb Nového Města půjde, neopomenul se u nich v Jevicích zastaviti. Rozuměli si oba muži, ba obě rodiny dobře; přirovnávali pranostiky, říkání, všeliké prostředky, které znali, půjčovali neb doporučovali si „pismičky”, kalendáře a jíně čtení, sdělovali svoje obavy do budoucna a minulé útrapy. Někdy ani rozejít se nedovedli, jak mnoho měli si sdělovati. S radostnou tváří překročoval tudíž mladý sedlák prkno vedoucí přes škarpu k záprsni: těšil se, i že si s Brtounem pohovoří, i že se s Albinkou setká.

Za maličkými okénky, hodně zastíněnými muškátem, dřevcem a mořskou cibulí, v nepatrné střípky zasazenými, spatřil neurčitě několik hlav; i jeho všimli si, neboť, když všecek jsa nahrben, vcházel do nízké síňky a odtud dveřmi, rohoží pobitými, se širokou, starobylou klikou, do sednice rovněž nízké, spěchal mu již Brtoun vstříc a Brtounová, jež u kamen vařila oběd, podávala mu hned u vchodu ruku. Kulatá její tvář, olemovaná cackým šátkem na babku uvázaným, byla horkem všecka zardělá, na hladkém dosud čele v kapkách stékal pot, jejž cípem širokého „trhaného” fěrtochu ob chvilku stírala.

Také Libra vyňal z kapes fračice šátek, otřel spánky a uhladil dlouhé, kučeravé vlasy více dozadu. Brtoun všiml si toho, a chytiv jej za ruku, zval: „Pojďte, kamaráde, dálej ke stolu, tu u pece tuze šlehá žár.”

Host ochotně pokročil k okénku, kde v rohu, jako u nich doma, byla upevněna lavice, kde stál stůl i lenoušky a kde nade vším právě pod nizoučkým stropem byla upevněna též do rohu řada obrázků, nejvíce na skle malovaných. Avšak když octl se zcela blízko stolu, zpozorovaly jeho oči, na šero světnice si zvyknuvší, že na lajci sedí ještě jiný host, svátečně po městsku oblečený ve tmavý kabát, téže barvy nohavice, zastrčené v lesklé boty, ve vysoko upjatou vestu a bílý, žakonový, kolikráte okolo krku otočený šátek. Zarazil se poněkud; Brtoun hned mu vysvětloval, to že je soused z třetího stavení za nimi, blíže k rynku, Vedřel, kominík, jenž před nedlouhou dobou živnosti po svém bývalém mistru se ujal.

Libra podával mu ruku a řekl srdečně: „To se u nás častějc huvidíme — su Libra z Jevic, z gruntu hnedkom prvního, jak přindete votád z

312$

Bystrýho,” a usedl ke stolu vedle Vedřela, jenž pouze slabě se usmál, leč ani slova nepromluvil.

Sedlák prohlížel si jej pokradmu; byl s ním a Brtounem asi ve stejném věku, tak mezi třiceti a čtyřiceti, leč kdežto Brtoun, ač malý, byl člověk statečný, zavalitého těla, přisnědlých, brunátných lící, Vedřel až zarážel útlou, jako chlapeckou postavou. Také tvář jeho byla podlouhlá, bledá, rusé, krátké vlasy pokračovaly od uší v bělavých chomáčcích vousů, které však pod bradou byly již vyholeny; modré, do šeda se měnící oči hleděly zamyšleně a celá tvář se svým rovným nosem a úzkými rty měla cosi ostrého, jakoby zpytavého. Libra u přirovnání s oběma sousedy byl téměř obrem, dosahovali sotva jeho ramen.

Brtounová přiběhla od plotny, a přišoupnuvši blíže k Librovi pecen chleba a nůž, což před Vedřelem na stole leželo, nutkala „Ukrojte si u nás, pantáto!” a odešla teprve ke svým hrncům, když se přesvědčila, že host jejímu vyzvání vyhověl. Její muž sedl si pod okénko, kde na stupni stál jeho verpánek a leželo nářadí, dnes slušně urovnané; pohlížeje k oběma svým hostům, pohodlně opřel se o stěnu baráku*& až sem sahajícího.

[&Barák na Bystersku slulo dvojstěnné neb i jednostěnné bednění, nesahající zcela ke stropu, na jehož vrcholu upevněna známá nakloněná římsa; užívalo se ho jako pokojíčku pro nemocné atd.]

Chystal se patrně rozprávku příchodem Librovým přerušenou opět navázati, odkašlával a hladil si ježaté tmavohnědé vlasy, mezitím co Libra k vyzvání panímáminu sousto chleba si solil a pomalu pojídal a Vedřel pohrával si s drobty, na skvěle vydrhnuté, v rozích vykládané desce stolní roztroušenými. Tu zaznělo slabé zaklepání na stěnu baráku, a Libra tázavě vzhlédl.

„Máme tam babičku,” vysvětloval hospodář, „je ňáko daremná, co byly ty nečasy, nemohla dobře na nohy.” A dodal pak: „Vona tuze těžce to nese, že je za barák jako začarovaná, ráda každýho vidí, jistě by se chcela na vás podívat, jako před chvílou tu na souseda Vedřela.”

Jobek odložil chléb a ochotně zamířil k druhé straně černavého bednění naproti peci. Dvířka byla vyňata, aby sem teplo proudilo; na posteli seděla Brtounová matka, všecka oblečená, majíc nohy strakatou peřinou přikryty. Přívětivě kývala na příchozího a volala: „Vítám vás do města, pěkně vítám! Cák vaši tam, v Jevicích? A co nám nesete?”

Tak švitořila a Libra, přiblíživ se, odpovídal s úsměvem alespoň na poslední otázku: „I nenesu nic, — ale brzičko bych rád vodnes! Hdu si

313$

tule k mistroj zajednat boty; nastávaj jízdy robotní na Moravu, tak abych se ňáko na ně zchystal. Huďál byste mi jich brzičko?”

„Hudělám, hudělám,” přikyvoval Brtoun, jenž za sedlákem vešel. „Míru vašu mám a kopyto taky. Mám jich hudělat, jak jich míváte, či po novej módě, jak říkajou, uherky?”

„I neé —,” usmíval se Libra, „na mě nová móda! Ať sú, jak bejvaly, na houklad*& a s hodnejma tahounama, a důkladný — ať pár let zasej vydržijou!”

[&Starodávný způsob hotovení obuvi; svršky se podkládají — opakem jeho je „podsev na rám”]

„Toť, toť,” ujišťoval Brtoun a babička také přitakala hlavou.

„Ale teďkomejc, dyž vás babička vidíla,” ozvala se hospodyně od plotny se přiblíživši, „pote si zasej sednout k sousedoj — šak ste sotva sousto chlebečka dal do úst.”

Odváděla Libru, jenž si podal s babičkou ruku, zase pod obrazy a znovu k jídlu jej pobízela; Brtoun také na své místo Se vrátil a vyzvídal, skláněje se k sedlákovi: „Tedy na Moravu? Na Moravu? A kam pák až?”

„To vám ešče nepovím**& [&To vám nedovedu říci], — až jak si v Kamenci vyzdvihnu cedulku. No, blíž to nebude nežlivá v Boskovicích neboli Kartouzích, nebude-li až ve Slavkově. Tam v tejch místech kameneckej pan starej ječmen kupuje; huž sem tam byl kolikrát — tři čtyři dny s tím protrávím.”

„To vám ale páni ve městě nahradijou,” mínil Brtoun, „japak by k tomu sedlák přišel?”

„Sedlák — nesedlák — pro vrchnost sme jenomej robotníci,” vzdychl Libra. „No, dostanu z míry ječme na nejvejš tři krejcary na den — kampak s tým? A nalejou mi máz piva dost pošpatnýho, hdyž fůru na strop složím, — dbám já vo ňu!” dodal trpce. „Co vystojím strachu, že koňom na tejch daremnejch cestách huškodím! Dost často zapadnou do bláta, že jich dva nevyvedou …”

Vedřel, kominík, velmi pozorně naslouchal vypravování Librovu, a když nyní Brtoun horlivě přitakal „Toť jú, toť jú!”, nespouštěje sedláka s očí, kýval hlavou také.

Libru těšila účast obou mužů, ale přece přitrpkle nadhodil: „Vy tu na panským ste toho nezkusili…”

„I, kamaráde, je to jeden čert,” odtušil Brtoun. „Jedna vrchnost jako druhá… Tule souseda se zeptejte, ten vám poví, kerak bejvalo na našom. Šak sme onehdá vo tom hovořili. Soused se zná ve starejch kroni—

314$

kách a lejstrách, sílu jich přečet — no, kamaráde, vypověz pantátoj o tej rebeliji na Frišberku.”

Zamyšlené oči Vedřelovy se zablýskly. „Tehdá ještě zámek Frišberkem se nejmenoval, byla to Bystrá tvrz,” počal vykládati, dávaje si na řeči své záležeti, takže zněla jako kázání nějaké, „panovala tu nějaká hraběnka, Johanka Bezdružická z Kolovrat, ta velice utiskovala poddané. A po ní přišel ještě horší pán, hrabě Vilém, taky rodem z Kolovrat, za něho byla rebelije ještě větší. Hrabě Vilém tak hrozně lidi svoje poddané sužoval, že za trest po smrti pokoje nedošel. Jsou ještě pamětníci, jak duch jeho na Frišberce strašil; můj vlastní učitel, pan preceptor Glejch, byl od vrchnosti najmutý, aby pobožné písně a žalmy latinsky a německy zpíval a tak strašidlo zaháněl. Měl za to ročně pětadvacet zlatých šajnu a liboval si — měli se kantoři tehdá tuze zle.”

„To se asi na zámku třásli a do myší ďoury zalízali!” zachechtal se Brtoun. „Ejnu, všeho do času! Taky na pány dojde — před Bohem sme šickni rouni!” dodal vážně.

Oko Librovo s láskyplným pohledem utkvělo na Brtounovi: „Přecej vás tam na vojně nepřeďáli — máte ke svejm kus srdca!”

„Bodejť měl,” odtušil švec a uhodil plochou dlaní o stůl. „S nespravedlivostí si na mě jakživ nikdo nepřišel! A jenomej co je prauda —,” dodal tišším hlasem, „robota je nespravedlivost veliká — dycky říkám, že se jí ucho jedenkrát utrhne!”

„Dyby chtílo,” pravil Libra, všecek rozčilen a rychle oddychuje. „Ale nedočkáme to žáden…”

„Jenomej nepovídejte…,” káral jej Brtoun s tajemnou tváří. „Jak sem řek, všeho do času — kdák by se tejrat dal — huž se lidi kolikrát vzepřeli — hudělaj to zasej — že, sousede?”

„Ba, bylo těch rebeliji pro robotu a pro všecko to utiskování lidu už mandel a nejen na našem panství, ale po celých Čechách,” svědčil Vedřel. „Za císaře Leopolda se sedláci vzbouřili, za Josefa Druhýho slavné paměti taky — a přecej trochu si pomohli, třebaže ne ode všech břemen. Kdož ví, co se nechystá… Ve francouzskej zemi už se to zase zdvíhá, v polskej taky — utiskovat se nynějšího času nechce dát nikdo … No, u nás je to jinačí, u nás se lidi všeho bojej, — co se jinde děje, u nás nikdo neví…”

Vedřel, kominík, zamyšleně sklonil hlavu a zase si hrál s drobty na stole; leč Brtoun vyjel: „I, kamaráde, ví, a taky se všelicos hovoří, — toť, — u nás v Bystrým neé, — ale v Praze, v Brně!”

„Kdo ví, nepoví,” odpíral Vedřel trpce. „Já dost mez i pány přijdu, německy taky umím, ale co nezaslechnu maní, oni mi nepovědí. Anebo

315$

nějakej ten pohozenej papír zeberu, a třeba byl po německu, přeslabikuju.”

„No, páni, ti třeba, kamaráde,” smiřoval jej Brtoun, „ale ti študijósi přecej leccos řeknou. Pomysleme, — huž taky mezi něma jsou knížky a noviny český a na tech velikejch školách huž taky po česky učijou. Přišla ta selská řeč přecej ku zvelebení, snad přinde i selskej a poddanej člověk Libra naslouchal rozprávce obou domkářů s očima vždy podiveněji rozevřenýma. Nikdy ve svých těžkostech nebyl na to pomyslil, že by z nich byl východ … A tito dva před ním skoro již jej otevírají! Stále rychle oddychuje, zeptal se: „Pantáto Vedřele, pěkně vás prosím, co vod pánů ste zaslechl, — co v tejch po německy složenejch papírách bylo napsaný? Dovopraudy myslíte, že by tomu poddanství moh bejt jednou konec?” „Jistého nic nevím,” vrtěl kominík hlavou. „Jenom to, že se ouřady pořádem něčeho bojej, to nejspíš, aby ta nespokojenost z inejch zemí taky k nám nepřeskočila. Když páni faráři a na zámkách hovořejí o francouzskej zemi, vždycky je pojímá strach. A to víte, pantáto, v českej zemi už kolikrát se to semlelo zvostra, mohlo by to bejt zas…”

„Nevím ničehož nic takovýho,” odvětil Libra. „V našom čtení, v tejch kalendářích, vo tom nebylo.”

„Přecej o Žižkovi ste zaslechl, jak se ho báli Němci, jak je porážel a ze země české vyháněl?” tázal se Vedřel.

„To ten, co byl nepřítel svatýho katolickýho náboženství, jak v kostele slejcháme, a co ty starý hrady vybíjel?”

Vedřel nepatrně se usmál: „To byl, ale přitom slavný vojevůdce, Němcům na postrach. A selskej lid miloval a bránil.”

„Hde jenomej vy tole zeberete?” divil se Libra dobromyslně. „Voušom víte …”

„Kamarád moc kronik přečet…,” vysvětloval Brtoun.

„A taky si nedám ujdít nic psanýho ani tištěnýho,” rozohnil se Vedřel. „Na radnicích a zámkách nechávají to za almarama a truhlama pro pelech pavoukům. Já lejstra zeberu a z nich se dovím, co jednou bylo …” Řekl to rychle, ale pak náhle umlkl, zvolna vstal od stolu, a bera si s postele, běločervenými peřinami vysoko nastlané, svůj klobouk, podával ruku oběma manželům i Librovi s úsečným pozdravem: „Buďte tu s Pánem Bohem.”

Když odešel, sklonil se Libra k okénku a napjatě vyhlížel ven; Brtoun domnívaje se, že dívá se za Vedřelem, podotkl: „Je to bystrá hlava, skorem je ho škoda k řemeslu. A že se tak rozpovídal. To ty rebelije ho rozehřály. Byl zrouna proměněnej!”

316$

„Což takle nebejvá?”

„Dyť ste viděl, kerak ze začátku ničehož nic nemluvil! Lidi se mu smejou a žena mu brání, — tak rejš je s tým ticho. Ani mně, kamarádoj, toho moc neřekne. Nu, už zašel,” skončil Brtoun, vida, že jeho host očí od uličky neodvrací.

„Čekám tu na kamarádku holek našich, inač bych vás nemeškal, — slíbil sem, že ju doprovodím dom,” odpovídal mu Libra, usedl zase ke stolu a sklonil hlavu, aby nebylo znáti, jak mu vstupuje krev ke spánkům.

„Kerápak to je?” ptali se Brtounovi.

„I, Hanušova Albinka; je ze statku skorem v Jevicích největšího — spravedlivě je pantáta její na vejminku — bratr její tam hospodaří.” „Ta tu ešče nebyla,” potřásal Brtoun hlavou. „A kdák ví, esli přinde, do božího poledne nedaleko. Nevíte, co po mně bude chtět?”

„To vám povím,” započal Libra, leč než mohl se dáti do vysvětlování, mihla se kolem okének postava a na dvéře vedoucí do síňky slabě zaklepáno. Když Brtoun otevřel, objevila se Albinka všecka zardělá chladným, ostrým vzduchem. Oko Brtounovo i jeho ženy, která ke kamnům odbíhala i přibíhala, utkvělo s potěšením na hezkém zjevu: červeň dodávala mírné tváři dívčině živějšího výrazu, zřetelněji jevilo se temné obočí i řasy kolem modrých očí, skvěle bílé zuby za zvlhlými zarudlými rty. Hezky slušel jí silně podšitý kabátek, naditých rukávů, černý, manšestrový, z něhož u krku malounko čouhal květovaný tibetový šátek, vzadu pod šůsky na uzel svázaný, takže hojné světlé třásně mísily se s kalouny „jako sklo” vyžehlenými tenkého bílého fěrtochu. Záhyby šátku spolu s kraječkami lebky činily bílou obrubu růžové, milé tváře, stále ještě svěží, třeba již ne dětsky zakulacené.

Pružně houpavými krůčky vstupovala hloub do seknice, a pohleděvši ostýchavě Brtounovi do očí, pravila: „Su tu dobře u pantáty Brtouna? Zkazuje vás tatínek náš pozdravovat a žádá po vás, abyste mu huďál boty soukedný, hodně teplý, jako mívaj písaři. Chce si bolný nohy kloudně zahřát — zaplatí, co si sám poručíte. A tule vám posílá střevíc, abyste měl jeho míru, dyš ste mu ešče nedal.”

Odklopila táč přes košík složený i víko a podala Brtounovi slušně vyčištěný střevíc, patrně z bot seříznutý.

„Cák by neé, cák by neé,” přikyvoval mistr, a prohlédnuv střevíc, kladl jej na stupínek pod verpánkem. „Udělám, udělám brzo, aby si pantáta polepšil, — ale sedněte si, panenko, u nás, tule ke kamarádoj, šak vás čeká, doprovodí vás dom!”

Albinka odložila táč i košík a sedla si v nesnázích nemenších než Libra.

317$

Aby je zakryla, dívala se kolem sebe, na obrázky nad stolem, na verpánek, na protější stěnu baráku, kde na kolících římsy viselo trochu šatstva a za nakloněnou lištu byla nastrkána řada malovaných talířů a misek.

„Máme to u nás ešče tak starobylní,” vysvětloval Brtoun, „huž z kolikátýho kolena! Jako tenle svatej Floriján — tom’ je jistě přes sto let — a z tejchle misek někerá, jak říkáme, Žižku pamatuje! A barák v Bystrým stejně huž je málokde. A v Jevicích stejně taky.”

„Tak v chalupách starších, na gruntech ty paláce panujou,” odpovídala Albinka. „A cák to máte za znamínka na římse? Ty čáry a kolečka?” tázala se, přistoupivši zvědavě ke stěně.

„To ešče pantáta náš zaznamenal; von, chuděra, taky šeho si šiml,” vykládal Brtoun horlivě. „Tuto kolečko, pak je v ňom rok jeden tisíc vosum set a jedenáct a vedle toho šístka — to je na památku, jak byl toho roku bochník chlebečka za šest grošů! Šák má to kolečko asi čtyři coule! A tuto ta čára zasej, co sou vedle ní písmena, — takovej byl kerýhosi roku střechýl*& [& rampouch] na Matičky Boží Zvěstování. Toť, toť, i jindá bejvalo zle s lidma — hlad, bída a krutý zejmy.” Byl by rozumoval ještě dále, kdyby na černavou stěnu baráku nebylo se ozvalo opět lehké zaťukání.

„Ta naše babička je dneskej ňáko zvědavá,” usmál se Brtoun, „toť, nejrejš by byla s náma, — dybyste k ní chcela přindout, vážila by si toho.” Albinka hned ochotně vstala a zašla za černou stěnu. Babička Brtounová se v ni tak zahleděla, že její ruku, nevelkou, ale dosti tvrdou a upracovanou, ani pustiti nechtěla, stále ji hladíc. „No, to je hodná panenka, že taky k starej bábě přišla!” švitořila. „Hodná a hezká! To může tuto mladej mět radost!”

Děvče podiveně na ni pohlédlo, nerozumějíc, ale Brtoun, jenž za ním vešel i se ženou, dal se do smíchu: „I to ste ňáko daremně poslouchala, babičko! To néni Librovýho Jobka nevěsta, jenomej tak krajanka z Jevic, sester jeho kamarádka!”

Albinka nyní do hluboká se zarděla; stařena skoro ulekaně k ní vzhlédla: „Nemějte mi za zlý, panenko moje,” omlouvala se, „huž po tej mej hlavě nic néni… Ale svědčilo by vám to spolu, voba tak urostlí, panenka, jako dyž ju v pasi přeštípne, jako ta na našej kukle!”

Albinka spěšně podávala babičce ruku a brala se z baráku ven; s lenůšku zdvihla si košík a táč, přitiskla lebku pevněji na vlasy, krásně kolem skrání sčesané, ale přitom měla stále oči sklopené a rty pevně k sobě

318$

přitisknuté, jako by se něčeho bála. Brtounová ji nutila, by si ještě sedla a kousek chleba pojedla, že ještě pozdě není, leč děvče vrtělo hlavou: „Mám dlouho, mám, — nežlivá dondem dom, bude poledne vodzvoněno. A tatínek se bude mrzet — jenomej sem to tak schystala a sousedku z vedlejší chalupy poprosila, aby dohlídla, — vod švagrovej von si tatínek ničehož nic posloužit nedá.”

„Vo jednou nebude — přecej ste mladá, svobodná, nemůžete pořád u tej pece stát,” těšila Brtounová děvče. „A což až se vdáte, — rejš aby si pantáta zvykal,” dodala šelmovsky.

Albinka neřekla slova, urovnala košík na ruce, a podávajíc manželům ruku, jen připomněla: „Na tu tatínkovou vobůj pamatujte, ať nemám mrzení!” Brala se rychle ke dveřím a teprve zde se ohlédla po Librovi, zdali též vstává.

Mladý sedlák vděčně vzhlédl; byl dívku napjatě pozoroval a zdálo se mu, že již úplně na něho zapomněla aneb se náhle pohněvala. Spěšně nasadil si vydrovku, zapjal fračici, oprášil se sebe drobty, a rozloučiv se s hospodáři, ubíral se za Albinkou.

Před chalupami, při vodě, bylo dosti ticho; dav po „velké” dávno se rozešel, vesničané vrátili se domů a z městských jen málokdo postával před svým stavením neb na dřevěných podsíňkách. I na hrbolaté, k Jevicům vystupující silnici, kam zanedlouho došli, jen pořídku trousil se opožděný chodec. Libra byl tomu rád; tolik toužil pohovořiti s děvčetem — zeptati se, proč náhle tak zamlkle, jakoby rozhněvaně si vede. Bylo jim poleviti v kroku, když cesta nyní stoupati počala; také se rychlou chůzí velice zahřáli, slunce, třeba bledé, svítilo nyní v hodině polední skoro teple, takže zamrzlé stružky vody leckde roztávaly a po cestách se roztěkaly. Ve škarpách a na mezích zazelenala se poslední svěží stébélka trávy, ba i opožděné kvítko bílé chudobky, fialového šišáku neb žlutého pryskyřníku se tu a tam zalesklo.

Libra měl duši plnou nejrozličnějších myšlenek, bylo mu úzko, bolno, a přece nějak mile. „Vy se hněváte, Albinko, a proč? Přecej vám neublížili!”

Děvče zavrtělo hlavou, ale nepromluvilo. „Snad pro ty řeči? Brtounoví zle nesmejšlej, ani mistr, ani ta babička stará, ani hospodyně — To jenomej tak — — ”

Albinka opětně zavrtěla hlavou a řekla po chvilce: „Nehněvám se ani trochet — vím, že mi nechcou ublížit. Ale bolijou mě ty řeči — — Každej s tejma vdavkama mě trápí — a přecej lidi vijou, že náš pantáta vo ženichoj ani slyšet nechce, — vodbejvá jich pořád jednoho po druhým!”

319$

Když děvče na Libru pohlédlo, jakoby na dotvrzenou, pravil tento v nesnázích: „Hovořili u naších, že po hodech Tondu Průškovýho vyprovodil s hanbou?”

„Dost zvostra,” přitakala dívka, „byl mu špatnej, prej je jenomej z chalupy — vdal prej šecky holky na statky, mě stejně že taky vdá — mám prej času dost.”

„A vás to mrzelo, že, Albinko?” řekl Jobek pohnutě. „Máte ho ráda, dyť ste byla vo hodech jeho stárkovou a dycky ste bejvala Tondova karamádka!”

„Stárkovou sem byla, že tomu chcel pantáta, abych mu dála čest, šak víte — Známe se s Tondou vod malička, sme v sousedství — mám ho ráda jako karamáda, jako Mařku a Malinu vašu, — ale na pantátu sem se mrzela, že se mnou nesmejšlí upřímně, po každý má vejmluvu inou, — dyby přišel hoch ze statku, hdo ví, cák by mu řek. A potomej ešče lidi v Jevicích a ve městě mě škádlijou…”

Librův obličej počal se rozjasňovati; tedy Albinka netruchlí pro Toníka Průšků! „Nic si z toho nedělejte, Albinko! Mě zrouna tak s pokojem nenechajou — a huž kolí roků! Pořád tu moju ženitbu na starosti majou …” Usmál se na děvče, ale poněkud zádumčivě.

Holka bystře naň pohlédla a očí již neodvrátila: „Ale spravedlivě — proč se neženíte? Léta máte a živobytí taky, Librů grunt je v Jevicích z největších. Huž nejedenkrát sem si pomyslila, proč ste starým mládencem?”

„Och, řekne se, velkej grunt, Albinko, — ale sme na ňom tuze těžko živi — nejsme skorem světu rouni! Co břemen panskejch a daní šelikejch vodbejváme — a jak se dřeme šickni, i rodiče i holky starší i já — pacholka ani děvečku nedržíme — sotva pastevca nebo pastvici ňákou — koně máme skorem jenomejc pro tu tažnou robotu! Co sme se naskládali Hančce, sestře nejstarší, na tu pretensi — a ty dvě, Mařka a Malina, musijou čekat a se udírat — — ” Librovi až se zajikal hlas v rozhořčení.

„Albinko, víte, jak se prohlásil pantáta váš, dyž sme se s nebožkou Haničkou měli rádi? K tom že nejsú jeho céry, aby živily a vyplácely dva vejměnky a čtverou pretensi, — a já mu ani vo Hančku neříkal, věděl sem, že by bylo zle s ním i u našich! A Hanička pak si vzala Kuklu a stejně humřela v mladým věku …”

Děvče napjatě poslouchalo a konečně utkvělo na Librovi zaslzenýma očima. Ve svém pohnutí téměř mimoděk chytilo jej za ruku a rychle odpovídalo: „Dycky mi to přišlo líto, dyž vo tomle u našich hovořili! Já jenomej tak z doslechů — byla sem tehdivá moc maličká — — ” Umlkla na chvíli, pustila Jobkovu ruku a zamyslila se. Pak podívavši se plaše

320$

vzhůru, tázala se s urychleným dechem: „A od těch časů na holku žádnou ste nepomyslil?”

„Dlouho sem na Haničku zpomínal a něco se na stropě naplakal, dyž ju zakopali. No, řeknu spravedlivě, padla mi do voka holka leckerá — — družboval sem na tejch svarbách, droužky se ke mně měly — snad leckerá by mě byla chcela, — ale já si do srdca nevzal žádnou. Ženit sem se nemoh pro ty břemena a jenomej tak si začínat a holku nechat — to neé — to by se nešiklo do Librovýho rodu! Chcel sem zachovat mládeneckou poctivost, abych nebyl lidem, ani jevickejm, ani městskejm, pro poškleb. Dyž si nehledí selskej člověk, gruntouník, svý cti, — to teprú je vydanej všanc … Ale neptejte se, Albinko, jak mi bylo! Jak sem sebou mlátil, pěstě zatínal, skorem plakal, dyž tak sám a sám ležel sem na stropě neboli na paláci — a pomyslil si, jinej že hospodaří s hezkou a hodnou manželkou a má radost z dětí — — No — vydržel sem to — sú živej posavád —,” dokončil Jobek s nevýslovnou trpkostí. Tváře mu hořely, na skráních perlil pot, až sendal těžkou vydrovku a vlasy plochou dlaní si uhlazoval.

Albinka byla neméně zardělá; otevřela několikrát ústa, ale patrně nevěděla, jak by rozčileného průvodce potěšila. Konečně řekla: „Dyť by snad přecej někerá dost ráda k vašim se vdala — do takovýho dokonalýho rodu!” — ale nepodívala se přitom na Jobka, jsouc stále v nesnázích.

„Myslíte, že by mě pantáta váš taky s hanbou nevyprovodil jako Tondu Průškovýho, dybych vo vás říkal?” vybuchl náhle Libra.

„Vo mě?” zalekla se Albinka. „Dyť já — — ”

„Já vím, že sú pro vás chlap stará,” vyčítal Libra. „Ale Albinko — řeknu to spravedlivě — esli bych měl nekerou chcet — to jenomej vás!

Huž vo těch Kuklovejch svarbách ste mi padla do srdca — — jako by se chuděra Hanička vrátila a moje mladý leta — — No, já vím, že byste si mě nevzala, a pantáta váš hnedkom ty břemena by mi vyčet — Šak ste se proto na Brtounovy mrzela — — ”

„Och neé, neé,” bránilo se děvče. „Já si vašeho rodu dycky vážila a vás stejně nejvíc — umíte dělat ty vejklady krásný, šemu rozumíte —”

„Ale sem vám starej, že, Albinko?”

„Dybych byla chcela mladýho, mohla sem si postavit hlavu s Toníkem … Abych řekla spravedlivě, huž sem se skorem vdavek vodřekla, dyž je pantáta tolí divnej, — smejšlela sem, že bude ze mne stará nevěsta*& [& stará panna]. Ale huž si s tejma břemeny hlavu netrapte — třá se pojednou šecko vobrátí — člověk nihdá neví, co ho čeká.”

321$

Řekla to zcela lehkým způsobem, jen aby zarmouceného a rozčileného Libru přivedla na jiné, veselejší myšlenky. Ale Jobka tato slova prošlehla jako žhavý paprsek. I Brtoun dnes pravil „Všeho do času” a „Vždy říkám, že se robotě jednou ucho utrhne…” A ten vědoucí kominík hovořil, jak si utiskovaní poddaní pomáhali rebeliemi… Což kdyby skutečně kdesi svítalo ráno po dlouhé, nesnesitelné noci? Kdyby i na Librově gruntě se ulehčilo? Díval se na děvče tak zamyšleně a pronikavě, až se Albinka počala obávati, že zase počne žalovati a na ni o určitou odpověď naléhati.

A přece i ve strachu svém v duchu si opakovala, jak vroucně jí řekl, pouze ji že by chtěl — ona že mu o svatbě Haniččině padla do srdce, — a jak vášnivě jí líčil svoje útrapy tam ná stropě … Umí mluviti, Jobek Librů, umí! Žádný z mladých chlapců tak naléhavě by to nedovedl! Znovu jí cosi žhavě projelo tělem …

Ale Libra již rozprávku nezačal, díval se stále zamyšleně, buď na Albinku, buď kamsi do neurčita, děvče posléze přičítalo jeho zamlklost tomu, že octli se mezi prvními staveními jevickými a záhy i u Librova statku. S týmž zadumaným pohledem potřásl jí rukou a odcházel do otevřené branky gruntu.

« VI »

Podzimní týdny ubíhaly u Librů v samé práci; dokonávali všichni společně hospodářské úkoly, pak dávali mužští do pořádku stavení, vykonali, kde bylo třeba jaké správky, ženské uchystaly si len k prádlu, peří ke draní. Stařičký dědeček stále polehával, navštěvovali jej v jeho sedničce výminkářské a konečně si jej vzali pro lepší teplo a ošetření do veliké sednice, kdežto děvčata přestěhovala se do chaloupky.

Co nevidět bylo svaté panny Barbory a Terka, jež vypadala nyní neobyčejně vesele, pečlivě si vybrala větvičku z třešňového stromu a ve chlévě v baňku ji zasadila. Chodila se často na ni dívat, pučí-li jí dosti zdárně, a vždy se vracela s tváří uspokojenou. Sestry ji pozorovaly se smutným usmáním, až Málina jedenkráte roztrpčeně prohodila: „Tyť si vyvádíš, jako bys byla nejpřednější, — přecej seš sotva ze školy vyšlá — vdávat se nemůžeš — sme tu my!”

Ale Terka jen bujně hodila hlavou, zasmála se, máchla rukou a neřekla ničeho, jako by sestrám naznačiti chtěla: „Budu já vám vykládat, nač se

322$

chystám!” O vánocích objevila se s větvičkou krásně vykvetlou v kostele, leč ke konci bohoslužeb octly se bělostné květy v rukou mladého Průšky — —

Bratr Terčin, Jobek Libra, ohlížel se, vstoupiv do kostela, po Albince; ta větvičky neměla. Což skutečně již na žádného hocha nemyslí a se již nyní za „starou nevěstu” považuje? Ach, jak rád by vnikl do Albinčiny mysli. Jest k němu stále přívětivá; když onehdy z Moravy se vrátil a ji potkal, účastně se ho vyptávala, jak se mu dařilo, litovala jej pro plískanice, které po celou téměř dobu jeho daleké jízdy trvaly. Či jest ke každému tak srdečná a přívětivá?

Již si Libra umínil, že přemůže svou ostýchavost a Albinky se zeptá o jarmarce, který bude v pondělí po Třech králích ve městě, kam patřily Jevice robotou. Hodlali se tam od Librů najisto vydati; bylo lecčeho na statku třeba, a do jarmarku příštího, jenž se konával třetí v postě čtvrtek, jest dlouho, poněvadž připadají letošního roku „červené svátky” až na samý konec dubna. Chtěli také odprodati přízi a len, aby bylo zase trochu grošů na rozličné jarní platy — holkám na výpravu zůstane příze a plátna ještě dosti.

S Jobkem vydala se matka a Terka; původně chtěly na jarmark obě starší sestry, ale když Terka projevila svůj úmysl a stále hovořila, jak se na cestu tu těší, a dle svého zvyku dlouho vybírala šatstvo, do něhož se oblékne, — smluvily se Mařka a Málina, že raději zůstanou doma. Byly by prý stejně jen odstrkovány, a Terka by je ještě před lidmi ostouzela, vyhledávajíc na nich napořád něco nepatřičného. Šla tedy panímáma; dlouho ve městě nebyla, pomůže Jobkovi a Terce nésti uzle a holkám něco potřebného koupí, aby se opět smířily.

Librovi vyšli dlouho před polednem; než do města dojdou, bude hodina*& [& jedna hodina], než prodají, nakoupí a do Jevic se vrátí, čirá noc, vždyť jest den nyní, na Tři krále, dle starého říkání, sotva „o dva kroky dále”. Pantáta je šel kousek vyprovodit; chtěli jíti přes pole k Jedlové — odtamtud již vede do města císařská silnice, budou míti lepší cestu. Sotvaže několik kroků ušli, již spatřili, jak trousí se z Jevic ze všech částí návštěvnici jarmarku.

Libra pilně se ohlížel, neuvidí-li mezi nimi Albinku či někoho od Hanušů ze statku, aby se vyptal, vydala-li se již neb dojde-li později. Nepodařilo se mu; zato, ještě než po zmrzlých drahách a mezích na silnici sešli, potkal se s Kuklou od Hejhánků, s mladými manžely Votavovými, s Cyrílkem Juklů z krčmy a jeho sestrou. A za nimi i před nimi všude

323$

braly se maličké hloučky a kráčely tak rychle, jak připouštěla kluzká půda a cesta místy dosti stoupající.

Librovi pozdravili se s nenadálými společníky; šli nyní „po mezách” jeden za druhým, každou chvíli jinak, nejzáze Terka, která také stále se ohlížela. Jobek brzy k Votavovům, brzy ke Kuklovi, kamarádu, se přidával; byl nepokojen a jako by otázku nějakou měl na rtech. Konečně prohodil: „Eslipak bude kloudnej jarmark? Přinde-1 i vod nás z Jevic dost lidu?”

„Tenhle jarmark ani tak tuze nebejvá,” odpovídal Kukla; „den je krátkej, na zejmu se lidi vopatřili a do jara je dlouho.”

„Ale bejvá v tyle časy mezi lidma ešče peněz,” podotkl Cyrílek Juklů — „a ďouky chystaj se na vostatky.”

„Do vostatků je neděl kolí,” odpíral mladý Votava. „A zasej v tenle čas nejvíc lidí marodí — starší člověk málokerej může se vydat pro loupání nebo kašel.”

Libra přikyvoval. „Jako náš dědeček; s postýlku skorem nesende — a letního času ešče tak dost cupá!”

„Cák ten, je mu devadesát jistě,” odpovídal Votava, „ale strhne to mladší. Tule Hanččin dědeček včera a dneskom zase tuze naříká — a néni mu ani sedumdesát! Stavila se Hančka pro tetku, Albinku, aby šla s ňou na jarmark, majou se rády kerak sestry — Albi nesměla se ani vrtnout, ba ani hospodář se nevydal, aby neměl mrzení, že néni k pantátoj hupřímnej. Hančka slíbila Albi, že jí donese, čeho jí třeba.”

Libra byl opravdu vděčen mladému Votavovi, že jej vytrhl z nejistoty; ale naopak zase mu bylo smutno, že Albinka do města nepřijde, že místo veselí na výročním trhu bude nucena naslouchati sténání a plísnění mrzutého otce. Nejraději by se byl vrátil, — leč kterak náhlý svůj úmysl odůvodniti? Vždyť nikdo neví, proč vlastně na jarmark se vydali A měly by matka a Terka nésti všecky uzle samy? Potlačil ihned přání sotva povstalé, ale nápadně utichl, již ani jediné poznámky o jarmarce nepronesl.

Kukla bavil se s panímámou Librovou a Votavovými o tom, kdo ve vsi stůně a nač; konečně přece si všiml Jobkovy zadumanosti a uhodil na něho: „Cák ty, kamaráde, ani muk?”

„Šak se na tejch mezách dost pošpatně hovoří,” vytáčel se Libra, „až pudem po silnici podlevá sebe, bude líp. Tady pořád nohy kloužou.”

„No — a nám se po ní pude ňáko dobře,” odtušil Kukla s krátkým, jakoby přitrpklým smíchem, „sami sme si ju vystavili — něco sme se po ty tři roky sem najezdili! Měla milostivá vrchnost strach, aby jí robotníci letního času nezlenošili, — zpomenula si na ně tou silnicej! A my

324$

gruntouníci stejně to vodnesli — diu se koně při tom těžkým kamenným nákladě neztrhali!”

„A ešče prej se ve městě vysmíli,” dodával Votava, „že nám při tom přáli! Mohli prej sme si vystavit na jevickejch pozemkách silnicu k Trhonicům a dálej, k Imramovu!”

„Och, ti nám přáli a přejou! Letního času stavit silnice, drva dělat a vodvážet, zimní a jarní doby jezdit pro ječmen, vodklízet rum a přivážet cihly a vápno po tejch špatnejch cestách! Sú páni městský na nás tuze zlí! Z jednej roboty do druhej nás honíjou! Nejsme světu rouní — — ,” notoval Libra svůj oblíbený stesk.

Cyrílek zlostně si posunul schořovici. „Já vám řeknu, až já vám řeknu, že nás ani za lidi nemajou, — ale za tažný voly! To uhlídáte ve městě, jak na nás budou koukat! Rejš tam nejdít!”

Sedláci přitakali a panímáma Librová zhluboka vzdychla; jen obě děvčata, zůstavše v pozadí, důvěrně spolu šeptala, nevšímajíce si roztrpčenosti ostatních.

Octli se uprostřed Jedlové, velmi táhlé vesnice, rozložené z větší části po březích t. zv. Jedlovské vody, horního toku to říčky Svojanky neb Křetínky. I zde ze stavení vycházely hloučky vesničanů, do těžkých, tmavých šatů přistrojených; ale Jevičtí se s nimi nevítali a nestavili, bylať Jedlová nejen poddanou vesnicí jiného panství, ale i národnosti německé. Více a více množily se zástupy na silnici, jako široký proud valili se po ní návštěvníci jarmarku do města a jako drobounké stružky přiváděly jí stezičky a draha mezi poli novou posilu. Od německé Modrce na jihovýchodě přicházeli vesničané Jedlovským co do vzezření dosti podobní; ale když Jevičtí od Jedlové poněkud se vzdálili a rychle sestupovali k městu, vždy zřetelněji se jevícímu na prostranství se všech stran pahorky obklíčeném, počali se potkávati se známými postavami a tvářemi, s lidmi od Korouhve a Jelínka.

„Hnedkom je mí veselejc,” libovala si panímáma Librová mladé Votavové, „dyž slyším českou řeč, — já Němcom ani slovíčko nerozumím — ty Kórovský sou huž jako vod našich!”

„Bodejť byli!” přisvědčoval syn její Jobek. „V tejch třech vesnicích, v Kórový, v Trhonicích a Jevicích, byl a bude jeden kroj, jeden stroj a jedno přímětí! A máme osud stejnej — — ,” dokončil se vzdechem.

„No — Kórová jenomej tak z polovice, rychta u kostela patří k Bystrýmu,” podotkl Kukla. „Ale ináč, co prauda, Kórovský k nám, jako my k něm; máme tam taky skorem každej ňákou přízeň.”

Slova jeho ihned se ukázala pravdivými; přidali se k němu a k Votavovům radostně přátelé, vyptávali se jich, jak se jim daří, a navzájem

325$

noviny z Korouhve vypravovali. I Cyrílek setkal se se známým chlapcem a panímáma Librová, ještě než do města došla, k svému uspokojení spatřila švagrovou, starou Mourku, vejměnici. Tato vykládala, že syn dojel do města vozem, vezl tam všelicos, ona že se zpět sveze, a vybízela Librovou, aby si k ní večer přisedla, ukrátí si takto značně cestu.

Tak zabaveni hovorem došli brzy hranic královského města, kde zbytky bašt a neodklízené kamení z bran dosti jasně naznačovaly bývalou jeho podobu. Z postranní ulice, natlačené lidmi a osazené tu tam budkami i zbožím jen na zemi neb opálkách rozloženým, s namáháním protlačili se k náměstí.

Bylo pravidelné, čtyřhranné, v úhlech do něho ústily hlavní ulice, uprostřed stálá vysoká radnice, vyzdobená věží, velikým balkonem, hodinami a městským znakem; odevšad se k ní vystupovalo několika širokými schody. Trochu opodál do téže výše vzpínala se socha mariánská, všecka otočená schodišti zdobně řezanými, menšími i většími postavami světců, andílků, vázami, kamennými obláčky a odznaky.

Prostora mezi domy, radnicí a sochou vyplněna byla budkami sestrojenými z prken a plátna, lavičkami, koši, bidly o trnože opřenými a na nich rozloženo a rozvěšeno nejrozmanitější zboží od oděvů mužských a ženských, od bot, střevíců, fěrtochů, látek, punčoch až po nářadí hospodářské, po zeleninu a ovoce. Přijeli od Skutče a Litomyšle ševci, z Proseče dýmkáři a punčocháři, od Svitav barchetáři, od Herálce síťaři, od Svratoucha klempíři, ze Svratky hrnčíři a z Krouny vyrabitelé hraček i dřevěného náčiní; potulní kramáři, komedianti, zpěváci a prodavači obrázků dostavili se ze všech koutů Čech i Moravy; a domácí obchodníci prodávali zboží buď ve svých krámech aneb rozložili ho část před nimi, aby návštěvníkům lépe do oka padlo. Hokyně zdejší i přespolní „z Čech” stále křikem upozorňovaly na svou zeleninu, okurky máčené, štěpová jablka a poslední, notně scvrklé hrušky. Vesničané, kteří na prodej přinesli přízi, len, plátno neb i vápno, stiskali se ve skromnějších koutech.

Davy měšťáků i selského lidu sotva dovedly se kupředu prodírati úzkými mezerami mezi budkami, lavicemi a koši; každou chvíli byl kdosi povalen, kus šatu mu strhnut nebo posunut, při čemž všeliká cizí holota, na jarmarky všecky se dostavující, těžila pro sebe obratnými krádežemi. Bylo hovoru, křiku, hluku, až sluch přecházel, a na rynku, se všech stran přesně domy ohrazeném, velikou a vysokou radnicí ještě zúženém, ztrojnásobovaly se ty hlučivé a píštivé zvuky ode zdí zevšad odrážené.

Náměstí poskytovalo obraz velmi pestrý co do barev, obraz života až do krajnosti veselí a pohyblivosti stupňovaný; leč bystrý pozorovatel,

326$

jenž byl by vzhlédl nad budky jarmarečníků a mezi ně, byl by postřehl, že tato výjimečná náplň rynku jest chvilkovou rouškou trvalé skutečnosti nevalně utěšené. Porůznu mezi domky zbrusu novými, ve střízlivém slohu let čtyřicátých zbudovanými, jevily se neobnovené, ohořalé lomenice, starobylých tvarů a okének, kamenné i dřevěné krovy nedohotovené, stopy to hrozného požáru, který před půltřetím rokem město ničil. Na rozích ulic, při radnici, při mnohé zdi mezi budkami ukryty hromady cihel, kamene a písku, neboť měšťané až do zimy pilně domy své i obecní budovy obnovovali a poddaní gruntovníci vydatně jim při tom pomáhali, přivážejíce stavivo a odklizujíce rum. Kdo přišel do města v obyčejný den, dosti tu spatřil starostlivých tváří, horečně činných rukou, jež chtěly všecky stopy minulého neštěstí odstraniti, pokud jim v tom, jak se zhusta stávalo u skrovnějších měšťanů a u majitelů tak zvaných ,příbytků’*&, nebránil nedostatek hmotných prostředků.

[& Domky, jež přibyly, nikoli, v nichž se přebývá]

Dnes arciť nějaké starostlivosti, sklíčenosti nebylo znáti. Jarmark znamenal pro město velmi vydatnou žeň, co kde bylo viděti městských lidí, všichni byli veselí, ba bujni. Starších ovšem na rynku mnoho se nevyskytovalo; objevili se leda na okamžiky v tlačenici, by narychlo cosi si obstarali: obchodníci a řemeslníci prodávali, v krčmách, hospodách a nálevnách nestačili šenkýři návalu příchozích, v lékárně vesničané, masti a kapky si kupující, dveří div nevyrazili, a páni městští lékařové dnes s pokojem se ani nenajedli. I ty kovárny při vjezdech do města byly přijedšími vozy a koni obléhány.

Ale mládež městská přes všechen shon nedala si brániti, aby přistrojena do nejlepších svých šatů nevyšla si na rynk a do ulic, pokud v nich boudy stály, a vše dopodrobna si neprohlédla. Chodili tu zámožní městští synkové s mladičkými písaři a některým tím studentem, který se do Prahy, Vídně, Brna neb Olomouce dosud nevrátil; každý měl úhlednou španělku v ruce, bílá náprsenka a manšety objevovaly se pod plášti a kožichy, vlasy byly krásně sčesány pod vysokými klobouky širokých střech. Dívenky pyšnily se pěknými šátečky zkříženými přes prsa, šerpami jen tak přehozenými a jemně vyšitými fěrtoušky, čímž zvýšen dojem jich teplých zimních oděvů střízlivých barev.

Synkové a panenky městské dívali se po sobě a zase po zboží v boudách vystaveném; ale hlavní zájem mladíků vábili k sobě vesničané, jichž tu bylo z několika panství a v nejrozličnějších krojích; Němci střízlivě a temně oblečení z Limberka, Staršova a Radiměře, Lezničtí, lidé z Hané a Sebranic na Litomyšlsku v bohatě vyšitém svém úboru, lidé až od

327$

Rychmburka, a jejich vlastní poddaní z vesnic nejbližších, kteří vypadali dosti malebně, ač selskému lidu od Litomyšle rovnati se nemohli.

Šel-li některý dědeček ještě v punčochách a střevících o velkých přezkách, s vydrovkou plnou mašliček, aneb činila-li široká mezulánka s podkladem šesti až osmi sukní selku hodně košatou, k čemuž přispíval živůtek a kabátek pod samou paží končící, — což tu bylo smíchu! Mladí panáčkové pronášeli vtipné poznámky, jimž se panenky ochotně chechtaly, a mluvili schválně po německu, jednak aby jim selský lid neporozuměl, jednak pro chloubu. Bylyť všecky školy ve městě německé, slavný magistrát po německu úřadoval — česky učilo se jen na vesnicích, a byla to řeč opovržených robotníků! Všichni tito mladí lidé uměli sice také česky, i ti, jejíchž rodiče se z německých vesnic sem přistěhovali (a těch bylo nemálo!), ale blýskali se řečí vznešenou, v úřadech a školách panující, kdekoli se naskytla příležitost. A zde, mezi těmi selskými otroky, se to zvláště dobře hodilo!

Leč sedláci i tu porozuměli, ne-li slovům, tož posunkům a smíchu — nejeden zablýskl okem a zaťal pěst, nejedna panímáma a holka do krvava zardělá a v očích majíc plno Hněvivých slz utíkala před městskými synky. K selskému lidu z německých vesnic vedla si mládež zdrženlivěji; jednak nebyl jim až na malou výjimku poddán, měl ve městě mnoho přistěhovalého přátelstva, těšil se vážnosti — a pak by jich úsměškům byli Němci rozuměli a bez trestu jích nenechali! — —

Jobek Libra vyprovodil panímámu a Terku až do rynku, odebral jim uzle a zašel s těmito k známému faktoroví, o němž se domníval, že rád mu odkoupí. Teprve kdyby nepořídil, chtěl se k prodavačům lnu a příze postaviti. Librová s dcerou držely se pohromadě s výměnkářkou Mourovou a slíbily Jobkovi, že si dají pozor, bude-li za nějakou půlhodinku na ně u „štátuje” čekat. Ale když Jobek u faktora šťastně svoje zboží odbyl a k ozdobnému, rozčlánkovanému schodišti sochy mariánské se prodral, nalezl tu jen matku a kmotřičku: Terčin nepokoj a ustavičné od vykročení z domova vyhlížení došlo konečně cíle — procházela se mezi budkami všecka zářící s Toníkem Průšků, jenž u pernikáře již i srdce s vinšem uprostřed jí koupil.

Jobek řekl si s matkou, že půjde nyní ke kupci vybrat si hřebíky a řetěz, což potřeboval, kdežto ona nakoupí zeleniny, holkám k fěrtochům pentli, pantátovi u punčocháře novou čepičku, dědečkovi svatý obrázek a těm dceřiným dětem kousek marcipánu. Až vše pochodí a také kmotřičce pomůže vybrat „jarmarku”, sejdou se v dolní ulici, kde v zájezdní hospodě na Mourku bude čekati vůz.

Proudící dav brzy je roztrhl; u kupce, jenž měl veliký sklad železného

328$

náčiní, setkal se Libra opětně s Kuklou od Hejhánků, jenž si tam vybíral brousek. „Máme dlouho,” vítal gruntovník kamaráda, „ani se nenadějem a bude se smrákat!”

„Šak huž mám šecko skorem pořízeno, jarmarku tejm domka nakoupí panímáma; ešče se kapánek rynkem projdu, abych přecej poznal, jakej ten jarmark byl.”

„To se svezu,” liboval si Kukla, „chcu ešče za pár grejcarů tejm dětom koupit, aby věděly, že byl táta ve městě; od hodů si nesmlsly.”

Šinuli se zvolna množstvím a Kukla tu tam se zastavoval, aby poznal, zač u pernikářů lidé kupuji, který z nich má zboží největší a nejlevnější. Majitelé buď na oba sedláky pokřikovali, aby nadarmo zboží neokukovali a počinek jim dali, — a když šli dále, bručeli za nimi, že chtějí, aby jim „jarmarku” darovali. Jobek Libra, ač sám dosti šetrný, již se váhavostí kamarádovou stával netrpělivým; přál si, aby Kukla buď koupil, aneb k domovu se odebral, jsou kramářům i divákům darmo pro pošklebek.

Již kolem tří stran radnice obešli a Kukla zastavil se u krámku, z jehož hloubi horlivý prodavač křičel „Kupte, pantáto, dejte počinek, strejčku, pro tu paňmámu a ty dětičky doma,” když tu naproti nim přitáhl malý hlouček městských synků, hlučně hovořící. Libra na ně pohlédl a smekl svou vydrovku; zdálo se mu, že jednoho a i dva z těch panáčků zná.

Mladí muži prohlíželi si jej od hlavy k patě, ale nepoděkovali; zastavili se u krámku vedle Kukly a smáli se horlivému křiku prodavače, jemuž nepodařilo se ještě opatrného gruntovníka k výběru příměti. „E, šetř si plíce, neprodáš nic!” pravil po česku jeden ze synků kramáři a dodal po německu, obraceje se k soudruhům: „Takový selský chomout škrtí groš jako čert duši; všecko by snědl očima, — ale otevříti pěst se bojí — — ”

„Snad nemá anebo dělá, jako by neměl,” hodil druhý panáček pohrdlivě hlavou. „Holota selská — chodí na jarmarky! Kdyby raději doma na té své vsi zůstala a měšťanovi místo neubírala!”

Librova tvář vzplanula; neuměl po německu mluviti, ale dlouhým cvikem přece již mnohému rozuměl; zatahal Kuklu za šos, naznačuje mu takto, aby raději se vzdálili. Kukla, jednak nerozuměje hovoru, jednak zabrán ve vybírání rejtharů a panenek, jež konečně odhodlal se koupiti, nevšímal si toho; a Libra dále poslouchal, jak se třetí ze synků ptá prvního mluvčího: „Znáš je, Neuderte? Jsou z našeho panství?”

„Jsou to Češi z Jevic; ten větší sedlák, s dlouhými kudrnatými vlasy, chodí k nám robotovat; na podzim pomáhal nám s koňmi přestavovat kamna — řekli jsme si v kanceláři o robotní fůru — poslali nám jej! Škaredil se dosti, že se s tím musí mazat!”

329$

Mladý Neudert dal se do nehorázného smíchu, jenž nalezl nenadálý ohlas i mimo trojici jeho kamarádů. Zastaviliť se u krámku dva sedláci z Limberka a selka v „juppu”, pasu nedosahujícím, jehož veliký výstřih vyplněn byl objemným šátkem i kolem boku se vinoucím a vzadu zavázaným. Ukazovali bílé své zuby a přitakali: „Jo, jo, isa so —,” a smáli se zase.

Kukla vytahoval z opasku krejcary a platil kramáři; Libra, jemuž třásly se hněvem ruce a pot se perlil pod vydrovkou na čele, chystal se odejíti od krámku; ale ještě zaslechl, jak čtvrtý mladík dodává: „Mně se zdá, že toho velikého také znám, — člověk si jej musí pamatovati, když jej jedinkráte vidí! — vozil strýčkovi mému do pivovaru ječmen. Ale strýček můj nikdy si nestěžoval, že by se škaredil, chválil, že jest ochotný, dal mu vždy naliti dosti piva!”

„Nu ano, Janele,” odpovídal zase tvrdošíjně mladý Neudert, „to proto!

— Ale my mu nic nedali, můj otec tyhle sedláky — — ”

Ostatní již Libra neslyšel; odcházel, jak pro tlačenici nejrychleji mohl, neohlížeje se téměř, zda má kamaráda za sebou. Již se nedíval po krámcích, jen hleděl dostati se v dolní ulici do hospody. Vtom jej Kukla zastavil: „Cák tak letíš, Jobku? Sotva dechu popadám! No, to sis jarmark krásně prohlíd!”

Libra se zastavil. „Bylo mi haňba,” vyrazil ze sebe, — ale když chtěl pokračovati a Kuklovi vše vysvětliti, problesklo se mu hlavou: Proč se dal takto zahanbiti několika chlapci, a ještě k tomu před sedláky z jiného panství, Němci? Proč je neodbyl rázně, třeba po česku, když po německu si netroufal? Ale — co jim měl říci? Vždyť vlastně k němu nepromluvili! Sklopil hlavu na prsa a uvolnil chůzi.

„Pročpak haňba?” divil se Kukla.

„Vostouzeli nás Jevický ti městský panáčkové mezivá sebou a před tejma Limbereckejma; cáks tomu jejich pošklebování nerozuměl?”

„Šímnu já si toho švadronění německýho!” odpovídal Kukla dobrácky. „Nihdá do hlavy mi nelezlo, budu bez něho nadosmrti. Stejně po takovým hejskoj městským nic néni! Prolelkuje celej deň!”

„A takoví sú naša vrchnosť, poroučijou nám a ešče si smíchy strojijou!” pravil Libra s hlubokou trpkostí, sňal vydrovku a utíral si šátkem čelo.

„Jenomej jich nechej,” konejšil jej kamarád a vedl jej dále k hospodě. Slunce zašlo za krásnými červánky a hned po čtvrté hodině počalo se zvolna stmívati. Oba sedláci dali si naliti do plecháče piva a Libra byl rád, že zanedlouho přišla matka s kmotřičkou a že mladý Mour rychle zapřahal, by ještě za světla vyjeli.

330$

Chtěl také svézti Terku, která zatím přišla s Toníkem a Juklovými sourozenci. Leč mladí řekli, že raději půjdou pěšky, že počíná mrznout, i bude dobrá cesta. Obě panímámy vlezly si na vůz, přikryly se houněmi, nohy ukryly v slámě a hlavy zavinuly do táčů. Mour slíbil, že dá do Jevic zítra pastevcem donésti, co mu. přátelé na vůz naložili, a již práskl do koní, již zamihl se v ubývajícím světle lesklý postroj a červené vytírky.

Kukla od Hejhánků, Jobek a omladina dali se čiperně do kroku; zanedlouho počala jim mrznoucí zem chrupati pod nohama a kotouče bílé páry odlétaly jim od úst, usazujíce se jim na obočí, brvách a vlasech, kde přes uši byly sčesány. Krajina halila se zvolna ve stín; na polích a lukách lehce posněžených, po nichž dosud vrány černé i popelavé si vykračovaly, objevovaly se kouzelné fialové a zlatisté páry jasných zimních podvečerů, zpola zhasínajícími červánky, zpola měsícem ponenáhlu sesílivším ozářené, které z okolí i nejstřízlivějšího činí pohádkovou končinu.

Přes rychlou chůzi rozprávěli Jevičtí vždy po chvilkách, zvláště když zanedlouho, ještě na silnici, přidal se k nim Skraňka, chalupník, a když Juklově Nanynce, trochu závistivě na Terku pohlížející, dostalo se nenadálého společníka ve vytáhlém Tondovi Novotných, který tehdy o hodech přestrojen byl za markytánku. Mládež si šeptala, smála se, pošťuchovala se a také Kukla byl zcela vesel, jako by ona scéna na náměstí se ho netkla.

Ale Libra málokdy, a to jen když na dotaz odpovídal, slovíčko prohodil; konečně, když již Skraňka s nimi šel, bylo to dobromyslnému Kuklovi přece nápadno, i řekl, zatahav kamaráda za rukáv krátkého ovčího kožíšku: „Cák ty, Jobku, dneskom nic nehovoříš? Nezlob se, přecej víš, že nemá hněv trvat přes slunce západ!”

Skraňka, jehož Libra k zahanbení jeho dosud jediným slovíčkem si nevšiml, podotkl svým štiplavým způsobem: „To se snad pantáta Libra pohněval, že sem se přidal! Voni jevický gruntouníci s chalupníkama nerádi!”

„Och, to neé! To se, Skraňko, mejlíte!” zavrtěl Kukla hlavou. „To měl kamarád na jarmarku ve městě mrzení s tejma panskejma synkama a Němcema.”

„Ve městě?” hlesl Skraňka udiveně a zvědavě.

„Ale nemusí si to tak brát,” dodával Kukla. „Cák je po nich!”

„Mám snad ešče se radovat, dyž se nám pošklebujou, robotu hanebnou nám vyčítajou i ten žejdlík piva, co nám dajou? A ešče přivábijou za sebou ty Němce z druhýho panství, aby se nám smíli s něma!”

Skraňka byl nesmírně dychtiv zvěděti, co se stalo; i Cyrílek byl zvě-

331$

dav, ba i zamilované párky ustaly trochu ve svém laškování, když slyšely kolem sebe bzučeti tolik otázek nedočkavých.

Kukla jen pokrčil rameny a vysvětloval opětně, že tomu německému švadronění nerozumí, — i naléhal Skraňka na Libru uctivěji, než bylo jeho obyčejem: „Pěkně vás prosím, strejčku, mi řekněte, co hovořili?” Jobkovi nezbývalo než vypravovati, čeho se z rozprávky městských dohádal; činil tak nerad a trhaně, tváře mu vzplanuly hněvem, čelo pokrylo se potem. Na konci svého výkladu rozčileného, jemuž všichni naslouchali s ústy polootevřenými a v chůzi ustávajíce, dodal: „Teďkomejc, dyž je poušem, nemůžu tom’ porozumět, že sem jich nesrazil pěstěj k zemi, — ale v tu chvílu sem byl kerak ryba a jenomej sem se klepal a potil — — Měl sem se do něch pustit — — ”

Skraňka ukojiv svou zvědavost, upadal zase do své míry. Zasmál se řezavě. „Och, pustit se do vrchnosti našej, to by se vyplatilo! To každej jenomej pěstě v kapsi zatne, je ticho, kleje, — ale nechá tak!”

Když Libra mrsknul po něm hněvivým pohledem, zasmál se starý chalupník po druhé a řekl: „I dyť já taky, pantáto, mám na pány zlost, do horoucího pekla jich zaklínám, každýho bych utopil v rybníce, — ale před něma su ticho! Dyž mi tu holku vzali vo zanechaným*& stání,

[&Při tak zvaném zanechaném stání přiváděl rychtář děti poddaných, o kterých se soudilo, že jich doma není třeba, o Nový rok na radnici, kdež si městská vrchnost čeládku z nich vybírala]

teďkomejc vo vánocích tom’ byl rok, byl bych rychtáře našeho i ty písaře a každýho toho městskýho pána zabil. Huž Lojzíka na vojnu mi žebrali, tu holku sem potřeboval domka dost a dost, — ale husoudili, že mám dětí ešče víc, že může jdít za chůvu. Myslím si: ,Za chůvku tě chcou, ale Pánbů ví, čím budeš ..! Jako ta Hanka Zauřelova; byla sirotek, vzali ju za pastvicu — zkazilí jí svět — Hanka pak to svý dítě zabila…”

Skraňka se zajikl v nesmírné trpkosti; zakašlal, utřel rukávem tvář a pak dokončil: „No, buď Pánbů pochválen, drží se ta naša holka — byl sem s ňou dneskom — jenomej jak bude dálej?”

Posluchači chvíli ustrnule mlčeli. Librovi bylo Skraňky líto, přes to, že příliš rád jej nemíval; ale zdálo se mu, že ani tomuto otci nebylo tolik ukřivděno jako jemu, jenž pro robotní břemena nemohl se ženiti, trávě život v odříkání a mukách a zvláště v posledních měsících chvěje se, by mu Albinku někdo neuchvátil; jemuž za všecku jeho píli a oddanost v osud na veřejném náměstí posmívají se holobrádkové!

A ještě k tomu před jinými, šťastnějšími poddanými! Že alespoň ty pošklebující se Němce z Limberka k zemi nesrazil! Oni přece nejsou

332$

jeho vrchností nadřízenou! Věru, kdyby ještě jedenkráte se mu pozasmáli, ukáže jim! Měl náhle na ony šťastné Němce, z nichž si městští panáčkové smích netropí, poněvadž mluví lepší, vznešenější řečí a jsou z jiného, hraběcího panství, skoro takový hněv jako na samu pyšnou vrchnost. A když Cyrílek Juklů, odpovídaje posléze na Skraňkovu obžalobu, zlostně ze sebe vyrazil „Sú na nás zlí, tuze zlí, jako bychme my selský ani lidma nebyli, — žádný svědomí nemajou!”, pokračoval Libra hlasitě ve svých myšlenkách a dodal: „To jenomej k nám sú takový; tejm Němcom přejou, ty se ve městě roztahujou! Ejnu, sú s něma a z nich! Škole majou svý, houřady taky, šecko samej Němec. Stejně chcou poněmčit celičký panství!”

„Och, potomej s náma bude teprú zle — — ,” štval Skraňka. „Teďkomejc sme jim za voly, pak budem kerak psi — bičem nás budou mrskat!”

Toník Průška, pustiv ruku Terčinu, kterou dosud držel, vybuchl nyní: „Takle to zvostat nesmí! Musí tomu bejt konec!”

„Ináč nebude,” odpovídal mu Kukla Hejhánek smutně. „Snad je to vůle boží — zkouší nás selskej Pánbů, aby viděl, esli sme křesťani — ”

Skraňka již zase řezavě se zasmál: „I nechejte Pána Boha, pantáto — —

To jako by šel Pánbů jenomej s pánama — — Ale to taky říkám, ináč nebude.”

„Bude, bude,” pravil Libra náhle a tvář jeho se vyjasnila, po prvé snad za dnešní odpoledne. Společníci toho ovšem nepozorovali, stínů přibývalo a světlo měsíce jen matně ozařovalo krajinu; ale přece jen zarazil je určitý, skoro radostný tón Jobka, prve tak zasmušilého.

„Že bude?” ptali se skoro všichni zároveň. „Kerak to?” A Skraňka hned dodával: „Žádnej si nebude troufat pánům se vopřít!”

„Troufali si a zasej si troufat budou. Sú vo tom lejstra a kroniky,” vysvětloval Libra tiše. „A taky v tejch městách huž hovořijou, že je ta robota nespravedlivost a nepravost, říkajou, že se jí jedenkrát ucho utrhne — a že sú před Bohem šichni lidé rouni. Taky v Bystrým vo tomle hovořili. Toť, selskej člověk zví voušem až naposledy!”

Posluchači jeho nejprve chvíli šlí a rozkládali si v mysli, co jim Libra napověděl, — dotkly se jich tyto zprávy tak neočekávaně jako tehdy u Brtounů samého Jobka.

Pak strhl si Toník tchořovici s hlavy, vyhodil ji do vzduchu, až Terka vykřikla, a jásal: „To bychme se vrchnosti vysmíli! Huž by nebylo nic panskýho, šecko jen selský, šecko naše!”

Cyrílek taky vpadl: „Písař by mi huž neřek, abych s flintou nechodil, viďte, Libro?”

333$

„To vám, chlapci, nepovím, kerak by to bylo a kerak to bude, — až esli ta robota vopraudousky přestane. Jenomej si myslím, že by to byl docela inačí svět…”

„To byl, to byl,” horlivě přitakal Skraňka, „žádnej by nám neporoučel, šecko bylo by naše! Holku bych si vzal dom, do lesa pro drva bych si šel — — Jenomej aby huž to bylo!”

Jen Kukla stále vrtěl hlavou: „Já stejně tomu nevěřím. Vrchnost je vrchnost… Byla by to radost — vo to nic, Jobku, — nechcu říct, žes neslyšel dobře, — ale řeči se mluvijou a nic po něch néni…”

Docházeli Jevic a brzy počali se loučiti; i Skraňka i jonáci nabádali Libru, aby hleděl něco bližšího vyzvědět i, jak „ve městách” opravdu o robotě lidé smýšlejí.

Nebylo vyzvání toho třeba; dnešní pokoření sesílilo v sedlákovi přání, aby nesnesitelné okovy byly s něho sňaty. Umínil si pevně, že bude na Brtouna i Vedřela, jakmile se s nimi setká, naléhati, aby mu více pověděli o tom, co se ve světě děje. Naděje, že bude to něco radostného, skoro stírala nemilý dojem z jarmarku; a tak byli dnes u Librů dosti veselí: panímáma, jež dříve došla, již všecky podělila a holky usmířila, Terka, blažena setkáním se s Toníkem, vypravovala s matkou o závod a oba staří zase nestačili se vyptávati. O scéně na rynku Jobek nepověděl a byl tomu rád, že sestra, která po cestě jen napolo byla naslouchala, též, o ní pomlčela.

« VII »

Jobkova dychtivost po nových, určitějších zprávách byla ukojena, ani se nenadál. Brtouna, jehož jednu z příštích neděl schválně v domku jeho vyhledal, nenalezl doma, což jej velice rozčilovalo, a k Vedřelovi netroufal si jíti, znaje jej tak málo. — Ale dostalo se mu poučení jinde.

Zpozorovali u Librů náhle, když jednou v únoru počaly táti sněhy, že jim na jednom místě hnije strop; ač otec se synem vykonávali obratně všecky správky na stavení, do tak veliké a odborné práce přece si netroufali se pustiti, i usouzeno, že vezmou tesaře, jakmile jen jarní pohoda, k práci nutná, se dostaví. Mladší Libra hned upozorňoval, že bude nutno zamluviti si řemeslníky již nyní, aby jakmile s prací započnou, hned k nim do Jevic došli, a nabídl se, že co nejdříve odebéře se do Korouhve k mistru Cackovi.

Korouhev slynula svými tesaři; nejenže její vlastní stavení nikdy cizí

334$

mistr, „palír” neb tovaryš neroubil ani nekryl, všecky ve vůkolí vesnice, Kateřinky, Trhonice, Lačnov, a ovšem i Jevice povolávaly si k vystavění neb opravě svých chalup a gruntů vždy jen korouhevské řemeslníky.

V rodině Cackově pak bylo tesařství takměř již dědičné; na valné většině lomenic a kukel mezi Bystrým a Jimramovem skvělo se, rudkou neb černí jsouc namalováno, vedle jména nakladatelova a letopočtů i jméno mistra Cacka a jeho tovaryšů.

Jobek Libra, třebaže sám se k ní nabídl, považoval cestu do Korouhve ze velmi nemilou nutnost; věděl, že bude po drahách a mezích cesta zlá, že několikráte uvázne v rozmočené hlíně, a že ač se den poněkud prodloužil, za tmy teprve se vrátí. Matka, zaslechnuvši maní jeho obavy, chtěla mu cestu zpříjemniti radou, by se u kmotřičky zastavil, pěkné od nich pozdravení vyřídil a vyzvěděl, jak se daří; leč syn nesliboval, že k Mourům zajde, vytáčel se, že snad u Cacků nebudou doma, že na ně bude nucen čekat i, cesty že je k tesaři notný kus, když má stavení až na druhém konci, u kostela a bysterské rychty, kdežto Mourův statek je blíže k Jevicům na městské půdě. Konečně přece slíbil, že na slovíčko se zastaví.

Vyšel za jasného, ale větrného dne v druhé polovici února hned po poledni; sotvaže vykročil ze stavení, brala mu vichřice tchořovici a odhrnovala mu krátký, jen přes vestu oblečený kožíšek. Pevně k tělu jej stiskaje, pospíchal Jobek po Librově cestě a byl rád, když po několika minutách ocitl se v malém lesíku, kde vítr přece tak silně na něho nedorážel. Zato ovanula jej tu tesknota nevýslovná, která jeho mysl, stále nepokojnou a rozbolestněnou, ještě více skličovala. Jedle i smrky byly tu ovšem zelené, ale křoví v podrostu, tráva i mech, vše bylo žluté, zvadlé, nic neukazovalo ani známky probouzejícího se života. A když zas vyšel mezi pole, bylo nejinak; nikde nebylo rolemi ani hnuto, nikde stopy pluhu, bran, mrvy — hroudy byly jako kost zmrzly, v brázdách ležel sníh neroztavený a vichr po nich hnal zbytky slámy, pýru, suchých listů. Po mezích ani jedinké stéblo dosud se nezelenalo, ani jedinká chudobička bílou, zarůžovělou hlavinku nevystrčila.

Smutně si Jobek připomínal, že je v horách, mnoho týdnů že ještě uplyne, než bude lze s polní prací započíti, kdežto tam „v Čechách”, v kraji, již zelená se ozim dosti bujná, již ořou vesele měkkou, poddajnou půdu. O, tam „v Čechách”, u Sebranic, u Litomyšle, na Moravě za Kunštátem je lidem líp, ba již u Stašova, u Modrce, u těch Němců, láme se svět! V Jevicích je „zejma” dlouhá, půda tvrdá, — a přece tolik na ně navršili břemen!

Za trudného přirovnávání prošel několika lesíky, jež mezi Jevicemi

335$

a Korouhví ponechány jsou jako zbytek kdysi souvislého hvozdu Královce, a ocitl se u prvních stavení táhlé osady. Vypadala dnes nevlídně: vichřice smetla s šindelových a dochových krovů všechen téměř pozůstalý sníh, lomcovala bezlistými korunami vysokých buků a topolů, až praštěly suché větve, směle točila žlutým listím, tu a tam v sadech a za ploty pozůstalým, a zaháněla všechno obyvatelstvo dovnitř stavení. Libra téměř sám kráčel po silnici dědinu protínající, která teplem z chalup a statků proudícím proměňovala se v hluboké koryto černého, mazlavého bláta.

Byl tak ošlehán větrem a znaven chůzí, ač nedlouhou, přece pro špatné, blátivé cesty nesnadnou, že spatřiv starobylé Mourovo stavení uprostřed sadu k silnici se sklánějícího, zamířil k němu, by na chvíli si oddechl. Kmotřička v chaloupce byla doma, předla u kamen na lajci; radovala se, že Jobek přišel, hned mu přinesla „chlebečka” a křížal a vypravovala, dědeček že šel brzy po poledni do rychty bysterské „na kapku” a popovídat si s vejminkářem od Empengrů, starým svým kamarádem. Libra navzájem jí vysvětloval účel své cesty a omlouval se, že jen malou chvilčičku hodlá se zdržeti.

„Esli k Cackom máš namíříno, rejš nespěchej,” upokojovala jej výminkářka, „hovořili, že budou na rychtě dávat do pořádku palác muzikantskej, budem mět s neděle vostatky, chystaj se Michlovi k muzice. Což u vašich, chystáte se taky?”

„Ani vám nepovím, leda Terka naša, — a hdyž ta s maškarama k muzice pude, Mařka a Málina jistě zvostanou domka — sou hrozně protivá sobě —”

„Spravedlivě, Jobku, huž by tomule měl bejt konec,” potřásala Mourka starostlivě hlavou. „Dyť je to protivá Pánu Bohu a světskýmu pořádku, kerak to u vašich máte zavedýno! Ty dvě ďouky vdejte, aby mohlo dojdít na Terku, nebude pak mrzutostí mezi něma, a…”

„Ale hde vzít na pretensi hnedkom dvěma nevěstám a kdo by pracoval místo něch?” vskočil jí Libra horlivě do řeči.

„Nechej, abych domluvila, Jobku,” pokračovala výminkářka vážně, „ty si vyber některou možnou ďouku, budeš mět na pretensi a k práci taky vo jedny ruce víc. Rodiče můžou jdít na vejměnek, naďáli se dost, majou léta, — my sme v chaloupce huž na desátej rok!”

Jobek, jenž seděl naproti Mource u stolu v rohu, složil hlavu těžce do obou vztyčených rukou. Teprve po chvíli odpovídal zamlženým hlasem: „Rodiče by nerádi šli — a je na vejminku dědeček — a hde najdít hnedkom ďouku hodnou a možnou pro chlapa starýho — čtyřicítka mi minula … Och, je to šecko tuze těžký, kmotřičko, žádnej neuvěří, hdo

336$

nezkusil… Ale teďkejc abych šel, ináč se dom nedostanu. Zajdu k mistroj Cackoj, a esli ho ve stavení nenatrefím, vyhledám ho na rychtě; aspoň huvidím strejce.”

Vstal, zapínal tmavomodrý kožíšek a tchořovku dával na hlavu. Výminkářka též se zdvihla, prudčeji, než bylo jejím zvykem: „Jenomej tak neutíkej, Jobku! Přindeš k našim sotva dvakrát do roka a hnedkejc koukáš po dveřích. To stejně jenomej proto, že sem ti šláhla do svědomí. Šak by to u vašich šlo, dybyste chtíli! Já sama bych se ti postarala vo holku, hezkou i bohatou, kerá by si tě vážila…”

„Jenomej bude-li se jí na Librův grunt chtět,” odtušil Libra zádumčivě a chytal se již kliky, aby nemilé rozprávce unikl.

„Bodejť chtílo, bodejť chtílo,” horlila hněvivě Mourka. „Jenomej se umoudři, Jobku, pomysli na holky, pomysli na sebe, dyť bude z tebe děda, nežlivá se naděješ, a potomejc bude se svarbama těžká rada.”

Mluvila ještě, když hosta přes záprseň do sadu provázela; leč Libra nic již neodpovídal, jen když se loučili, zamumlal „Pánu Bohu poručíno” a „Spánembohem” a odcházel velikými kroky dále do vsi.

Brzy počaly se objevovati špičaté, temnošedé vrcholky vížky i zvonice starodávného korouhevského kostelíčka, jenž na mírném kopečku, otočen jsa skrovným hřbitůvkem a obklíčen zdí, čněl jako tvrz hlídající veškeru osadu. Hned pod kostelíčkem byla fara, za ním rozložitá rychta bysterská a nedaleko stavení Cacka, tesaře.

Bylo, jak kmotřička předpověděla; Libra mistra nezastihl doma a odkázán byl na rychtu. An se k ní po návrší blížil, zaslechl tlukot kladiva a skřípot pilky; mistr s tovaryšem pracovali ve velké seknici rychty, která sloužila zároveň za nálevnu a jejíž jeden kout vyplňovalo rozsáhlé bednění, palác to muzikantů, kdežto v jiném byly dva tři stoly o trnožích s lenoušky a lajcemi, v ostatních pak veliká kamna s pecí a pekárnou, police s nádobím, druhá s plecháči a sklenicemi, dva postýlky, kolovraty, vijáky, putýnky, dřezy a jiné hospodyni i pro šenk potřebné nářadí. Po zemi povalovalo se plno hoblovaček a drtin, Cacek s tovaryšem svým Mužíkem buchali a řezali, až sluch přecházel, v kamnech praskal mocný oheň z bukových polen, rychtář Michl, či jak mu dle starodávného zvyku po stavení říkali, Drašar, řinčel plecháči a sklenkami, jež donášel několika u stolu v koutě sedícím mužům: nikdo si v hluku a zmatku tom nevšiml, že Libra vstoupil.

Přiblížil se k tesaři a oslovil jej; ale musil mu položiti ruku na obnažené rámě a zadržeti je v pohybu, než jej Cacek zpozoroval. Vysvětlil mu, proč přichází, a žádal, by mu opravu krovu pro nejbližší vhodnou dobu přislíbil.

337$

Cacek ustal potahovati pilou, setřásl se sebe piliny, a utřev si čelo rukou, přitakal: „Toť jo, toť jo, strejčku, toť přindu. Ešče po venku neděláme; domka v stodoli máme trochu povalů a trámů, ty teďkejc votesáváme, — ale jak se udělá na prácu čas, přindu do Jevic. — Tady ten palác ešče nám dá medu, musí bejt jak se patří, jak skala, toť víte, dyž se přihrnou maškarádi a mladá chasa s něma, je zle.”

Libra považoval to za pokyn, že by mistr opětně chtěl se do díla dáti, i pokročil dále do světnice, hledaje očima výminkáře Moura. Ač bylo venku ještě dosti jasno, zde, v rozsáhlé, leč nízké místnosti, temného, lesklého stropu povalového, osvětlené jen malými, na záprseň a sad vedoucími okénky, schyloval se již pomalu soumrak.

Příchozí, teprve když dosti blízko ke stolu přikročil, pozoroval, že vedle strýčka sedí nejen stařičký Empengr, ale i bysterský kominík Vedřel! Nebyl by se k němu málem hlásil, nosil Vedřela v paměti ušlechtilého, téměř učeného, vzezření a způsobů skoro panských, a nyní se mu objevuje ve svém ušpiněném obleku do práce, ve tváři i na rukou učerněný. Poznal jej po hlase — a po řeči. Rozmlouvalť Vedřel s rychetským týmže vážným, zdrženlivým způsobem jako tehdy u Brtounů, a krčmář Michl, nemálo jinak hrdý na svou zděděnou důstojnost, choval se k němu tak vlídně jako k pánu nějakému.

Libra přihlásil se nejprve k strýci Mouroví, požádal rychtáře, by též jemu donesl holbu piva, a pak zeptal se kominíka, zdali se ještě na něho pamatuje.

Vedřel chvíli si sedláka prohlížel: „My se už viděli a trvám, že v Bystrým, — nebylo to snad ještě před vánočními svátky u souseda Brtouna?” tázal se posléze.

„Bylo, bylo!” svědčil Libra radostně. „Já kolikrát na vás zpomenul, kerak ste nám dal vejklad vo tejch rebelijích a vo tom, co bejvalo v českej zem i!”

„Což vo to, tyle věci náš kominík zná!” smál se rychtář. „Taky rád jich poslouchám! Kdybych vědíl, že se jich dočtu v tech starejch lejstrách, snad bych se dal taky na sběrání,” smál se dále, polo dobromyslně, polo posměšně.

Tvář Vedřelova se zakabonila; sevřel rty. Ale rychtář hned pokračoval: „Máme tu na rychtě romadu starejch listin, smluv svarebních, zápisů a postupů, dybyste si jich chtíl přečíst, rád vám jich pučím. Mám na uschování taky urbář obce kórovecký…”

Tvář kominíkova zase se zjasnila. „Kdybyste byl tak dobrotiv, pantáto rychtáři, tuze bych vám byl povděčen; opsal bych si to a spravedlivě vrátil!”

338$

„Dneskom huž néni hdy, ale vyhledám to, a až zasej k našim přindete, ukážu vám šecko. Dost často se po tejch starejch listinách zeptá někerej ten student nebo velebníček z přízně — máme jich kolí — schovávám to pro ně a pro památku í”

„Však je to vzácná věc, aby si toho někdo vážil,” vykládal Vedřel horlivě. „Je vidět, rychtáři, že jste znamenitější člověk! Dosavád každý ve městě a na vesnicích se mně jen posmíval, když jsem starou listinu žebral a schoval. Ale já jim řekl všem, že jsou trouby, že nevědí, co v Čechách bylo! Neumějí ani přečíst pytel, je-li v něm oves nebo-li žito!”

Rychtář dal se opět do srdečného smíchu a oba starci smáli se svým slabým již hlasem s ním.

Jobek Libra díval se na kominíka skoro zbožně; přišoupl svůj lenoušek o něco blíže a podotkl skromně: „Jistě se vám, pantáto Vedřele, šichni lidé nesmejou; kamarád Brtoun šecku čest vám dává a já tuze si toho vážím, že sme se sešli. Celičkej den bych třá u vás sedil a poslouchal vejklad vo tom, co bylo a jak dálej bude.”

„Ba, to bych taky rád vědíl,” vpadl rychtář Michl, „esli se snad huž naplňuje proroctví Slepýho mládenca a královny Sibylly, jak to čítáme, a esli v českej zemi se budou dět ňáký věci podivný?”

„Dosti možno, že budou,” pravil Vedřel s vážnou tváří. „Četl jsem před párma dny, že je veliká bouře ve francouzskej zemi, tam v jejich hlavním městě, Paříž mu říkají; a když tam se něco semele, větším dílem i do inejch zemí to přeskočí. Je prý všude strach, aby poddaní nešli za příkladem francouzskýho lidu.”

„Pro panička, kominíku, hde vy jen ty noviny sběráte?” spráskl rychtář rukama.

„Dám si na všechno pozor; taky umím každou tištěnou i psanou věc přečíst, i německou, učil jsem se tomu ve školách — víte, že jsou ve městě německé. To se člověk pak mnoho doví.”

„A pěkně vás prosím,” zeptal se Libra uctivě, „cák se v tej francouzskej zemi dílo?”

„Svrhli tam panovníka, zaháněli vojsko, vytrhávali dlažbu a stavěli v ulicích překážky — říkají tomu tam barikády,” vypravoval Vedřel.

„Néni možná — néni…,” podivoval se Libra a rychtář dodával, potřásaje hlavou: „Cák by tole bylo dovoleno? — dyť je to protivá šemu pořádku!”

Oba starci sepjali své vrásčité ruce a mumlali také: „Néni věc možná — pro panička — je to hrůza…”

Kominík pokrčil rameny. „To je,” odpovídal ku káravé řeči rychtářově, „ale když si lid už nevěděl rady, když mu brali všecko slibované

339$

právo. Vždyť u nás v Čechách taky bylo nejinak; je tomu teďkejc asi tři roky, co v Praze postavili se dělníci fabričtí pánům svým, stroje rozbili a hrozný rámus natropili.”

„Vo tom sme nihdá neslyšeli,” podotkl rychtář nedůvěřivě.

„Čtení o tom sem se nedostane a páni jsou s tím ticho, aby nebylo zlých příkladů,” odtušil Vedřel.

„Ba právě,” horlil rychtář, „lépe je ani vo tomle nehovořit. Věru bych nechtěl, aby taková věc se u nás ujala.”

„Hovořil pantáta Vedřel tehdivá u Brtounů,” podotkl Libra nesměle, „že za starejch časů sedláci se bouřili pro robotu a taky na bysterským panství.”

„Teďkejc huž by to neuďáli, vod panování císaře Josefa slauný paměti je dost velká úleva,” tvrdil rychtář.

„Jen nepovídejte,” usmál se Vedřel jemně.

Ale Libra zapálil se ve tváři, a zrychla oddychuje, počal šenkýři vyčítati: „Toť, vy na rychtách ničeho nic nevíte; máte trochu platů, ináč břemena žádný! Sakulentsky byste koukal, rychtáři, dybyste s koňma za velký peníze koupenýma musil vodbejvat tažnou robotu, jezdit na Moravu pro ječmen, přivážet do města cihly a vodvážet rum, a ešče dávat platy a leskej voves a len a semínko a koláče, — a ešče bejt co chvílu na kancaláři vybroukanej a každýmu panáčkoj pro poškleb! Dyť my na panství nejsme ani světu rouni! Nic se nedivím tejm fabrickejm dělníkům v Praze, ani tejm lidem ve francouzskej zemi, že dálí pánům svejm zle!”

Rychtář opřel si ruce o bok a díval se očima do široka rozevřenýma rozohněnému sedláku do zarudlé tváře: „Snad byste, Libro, nechcel taky vytrhávat dlažbu a prát se s vojákama?”

„To dobře víte, že neé; ale chcel bych, aby temu utiskování huž byl konec, a dybych vedíl, jak bych ten konec uďál, něco bych se přičinil.”

Starý Mour spokojeně mrkal na Jobka, jehož neohrožená řeč se mu líbila; nechtěl zjevně souhlas svůj projeviti, boje se, aby nerozhněval si rychtáře, panstvu vždy oddaného.

Leč Michl nepozoroval již, co se děje v šerém koutě za stolem, kde byli oba starci skrčeni; nastával v seknici úplný soumrak, jen rudé paprsky ohně v kamnech po ní blikaly a mistr Cacek právě vyšel ven, by na rychtářce lucernu si vyžádal. Když se s ní vrátil, stavě ji opatrně na trám, od hoblin a pilin očištěný, vybral se Libra náhle ze svého rozčilení, dopil svůj plecháč, vstal kvapně a z opasku vybíral krejcary. „Uďála se noc pojednou, my za řeči se neušimli,” pravil teskně. „A já chcel bejt domka ešče před kvíčerem! Budu mět škaredou cestu — měsíc nešeří!”

340$

Kominík zdvihl se také: „Alespoň budeme dva, máme stejnou skorem cestu,” těšil Libru a již na sebe bral starý dlouhý burnus, který měl vedle sebe na lajci ležeti. I starý Mour zaplatil za své tři sklenky rosolky, všichni se rozloučili s rychtářovými a vykročili před krčmu.

Vichr, který po celý den po krajině řádil, dosud zcela neustal, hnal mraky po obloze a přiháněl jimi drobný, mlze podobný déšť. „Mrholí,” upozorňoval výminkář, „pude se vám zle do Jevic a Bystrýho. A tmy za chvílu ešče přibude!”

„Znám stezku každou,” ubezpečoval Libra; ale dále již nevykládal, neboť vítr hnal mu drobnou pršku přímo ve tvář.

Starý Mour těžko jen a nahrbeně bral se kupředu, opíraje se o hůl a jí po blátivé cestě hmataje; teprve když se oba muži u plotu sadu jeho se starcem rozloučili, vykročili statečněji.

„Přidáme do kroku, abychom došli na vaši silnici, než nastane ouplná tma,” radil Vedřel a snažil se upřímně, aby svými drobnějšími kroky stačil obrovskému svému společníku.

Když prošli Korouhví a ocitli se opět v polích, stávala se chůze zase nesnadnější. „Jenomej co se dáme vpravo a přindeme do lesa,” těšil Libra, „potomejc budeme mět vítr v zádech.” Skutečně se jim mezi stromy ulevilo a jen přechody z jednoho lesíka do druhého byly nepříjemný, zvláště když drobný deštík proměňoval se ve sníh, ihned ovšem na šatstvu se rozplývající.

Sotvaže po prvé vešli mezi jedle a smrky, jež rozkládaly se před chodci jako černá, beztvárná, neproniknutelná hmota, již navazoval Libra rozprávku; páliloť jej tolik otázek na duši a připomínal si stále, že nutno využiti šťastné náhody, která s kominíkem jej svedla. „Pantáto Vedřele,” ozval se, „smejšlíte, že tam ve francouzskej zemi si pomůžou rebeliji ke svýmu právu? A dyby u nás poddaní se zbouřili, že by taky tejch velkejch břemen se zbyli?”

„Toť víte, že se tam odbýt nedali, že nepřestali, dokud nedokázali svoje! Kterak u nás by to dopadlo, vám nepovím. My jsme tuze povolná krev! Uděláme povyk, ale pak si přece všecko dáme líbit!”

„A dyž tehdivá to provedli naši předkové, taky si nepomohli?”

„Jak kdy,” odpovídal kominík táhle. „Někdy si i pohoršili, jejich vůdcové sešli hanebnou smrtí na šibenicích…”

„To abychme teda nadosmrti pod tejma břemenama klesali,” odtušil Libra velmi zarmouceně a slzy se mu téměř třásly v hlase.

„Jenom si to tak neberte,” chlácholil Vedřel, „teďkejc už by se toho páni neodvážili, panujou zcela inší časy! To právě proto, že se to v Němcích a v zemi francouzskej hýbe, lomcuje jima strach! A což tak tuze

341$

robota na vás doléhá? Prál Brtoun, že sedí rod Librův na pěkném gruntě!”

„Óch, pantáto, grunt by byl, ale dyž my ničehož nic z něho nemáme, leda dření! Šak sem to v krčmě poudal, kerak já robotu tažnou vodbejvám skorem celičkej rok, — a na prácu sú pak jenomej holky, dyž huž rodiče stárnou… Na vejminku máme dědečka, krom toho platů sady. Dyť sem se i stavu manželskýho vodřek pro ty břemena! Zachovávám tu poctivost mládeneckou, abych nebyl rodu Librovýmu pro haňbu, — ale že je mi leckdys smutno u srdca, to já vám řeknu! Nehněvejte se, pantáto, že sem tak vopovážlivej, — mám k vám šecku důvěru!”

„Přál bych vám, aby to Pán Bůh všecko k dobrýmu obrátil,” odpovídal kominík, dojat pohnutou a srdečnou řečí sedlákovou. Ale pak dodal se vzdechem: „Těch břemen a platů vás zbav — o to ostatní néni co stát! Leckdo by rád si váš stav mládeneckej vyměnil za svoje trápení.”

Libra chtěl vyčisti z Vedřelovy tváře, co tím asi míní; leč nebylo v ni jasně viděti pro houstnoucí stíny i pro: vtlačený v ni kašket. Slyšel jen nový vzdech; zamlčel se, přemýšleje, co asi chování se Vedřelovo znamená, a teprve po hodné chvíli se zeptal: „Smejšlíte teda, že je líp zvostat na svobodě nežlivá si vzít tu, kerou sme si voblíbili?”

„Milej brachu,” pravil Vedřel rozrušeně, „zrovna ta, kterou si člověk oblíbí, bejvá někdy jeho neščestím! Dokud jsem byl tovaryšem, pořád jen jsem chtěl se udělat pro sebe, abych si mohl vzít Barušku; líbila se mi hrozně, nemohl jsem se dočkat, aby byla moje. Vídal jsem ji jenom po chvilkách, nevěděl jsem, jaká opravdu je. Teďkejc už vím, a je mi hořko… Prál jsem vám, že se mi lidé smějou, — ale vždyť ona se mi ta moje zatracená konsistoř směje taky a brání mi! Kdyby mohla, všecky listiny a lejstra a kroniky by mi vyházela a spálila, jenomže já je dobře schoval. Nemá pro to smysl, nemá do toho pojem! To se tak zamilujete, ženskou neznáte a pak s ní jdete spřažen do konce života vezdejšího, je vám ouzko, a pomoci si nevíte!”

Libra nepoznával muže jindy tak klidného, učeného; teprve nyní si jaksi neurčitě vzpomněl, že tehdy Brtoun cosi o ženě Vedřelově prohodil. Litoval kominíka upřímně; jinak jeho slova jen ještě živěji mu přivolala líbezný obraz Albinčin. Potřásl hlavou a řekl vroucně: „Není každá stejná; některá zasej je tichá jako kuře, trpělivá jako andělé v nebi.”

„Leda před svarbou,” odpovídal kominík nedůvěřivě. „Věřte, kamaráde, že nejlíp uděláte, když v tom stavu mládeneckým už zůstanete. Vydržel jste tak dlouho, vydržel byste dál. Litoval bych vás, kdyby vám pak některá měla zkaziti život; chválí každý vaši rozšafnost —”

342$

Libra neodpovídal. Ocitli se již v posledním před Jevicemi lesíku a záhy po Librových cestě blížili se silnici. Když chvílemi roztrhávala se oblaka a na obloze zasvitlo několik hvězd, objevil se pod sklonem silnice tlum neurčitých stínů, mezi nimiž blýskala matná světla.

„Huž je Bystrý vidět,” upozorňoval sedlák Vedřela, „teďkejc budete mět huž cestu lepší nežlivá po tejch mezách a kamenech. Dej vám Pán Bůh dobrou noc, ani vás nevyprovázím, mám dlouho.”

Muži podali si ruce a záhy zmizela útlá postava Vedřelova Librovi s očí. Zůstal ještě chvíli na silnici státi a díval se jako bezděky do tmy: pravda, bylo pozdě, leč on by přece byl vyprovodil osamělého chodce, kdyby tomu připouštěl neklid, který znovu jej opanoval. Sliboval si tolik útěchy od rozprávky po cestě a nyní má mysl rozervanější než dříve! Kmotřička jej pohání k ženitbě, a tuto Vedřel mu ji zrazuje… Usoudil Pán Bůh snad, aby již zůstal svoboden a staral se o štěstí ostatních? A změnila by se také Albinka, jako proměnila se Vedřelova žena? Tomuto nemohl nijak uvěřiti, stále si ji líčil, jak ošetřuje nevrlého otce, jak téměř nevychází, všech radostí dívčích se odříká… Tak dlouho již ji nespatřil … Trpce si pojednou připomněl, že se mu snad schválně vyhýbá, aby ji neobtěžoval svými žalobami a tužbami…

Ve statku se divili, že se Jobek vrátil z Korouhve tak zachmuřen; domnívali se nejdříve, že se mu přihodilo něco nemilého, ale když k naléhavým otázkám vypověděl jim, jak pořídil, přičítali jeho rozmar únavné a nepříjemné cestě a byli přesvědčeni, že se z toho vyspí.

Leč Jobek Libra i ve dni následující chodil po práci s tváří vážnou; a chtěl-li se po svém zvyku usmáti na rodiče, sestry neb dědečka, dopadl úsměv vždy jaksi smutně.

Na ostatky do hospody nešel, ačkoli Terka ustavičně jej pobádala a mu jeho zatvrzelost vyčítala. Řekl jí přímo, že má jinší starosti než maškarády a muziku, a když se s tím děvče svěřilo Toníkovi Průšků a ten na Libru doléhal, co tím míní, řekl i Průškovi, že slyšel, jako by se přibližovaly nějaké těžké časy.

Počátkem března dostavila se dosti vlažná pohoda; tvrdé hrudy rozmrzávaly, nastávalo orání a záhy objevil se i mistr Cacek, aby vykonal zajednanou správku na krově. Jobek byl neustále jakoby štván, zvláště když mezitím několikráte od rychtáře byl do města poslán, aby z Trhonic dlažebného kamení navozil; ale přes unavující ustavičnou práci bouřily mu v duši myšlenky, zdali přece se co změní, zdali to brojení z cizích zemí i sem na panství přeskočí… Podařilo se mu nastávajícím jarem několikráte i Albinku spatřiti, s ní se pozastavili a několik vět promluviti, a tu jeho dychtění po určitých zprávách bylo ještě zvýšeno.

343$

« VIII »

Nastaly Librovy jmeniny, svatého Josefa, a připadly tenkráte na neděli. Jobek chystal se do kostela v Bystrém a byl velice rád, že jitro chladné, ale jasné, věštilo krásný den. Byl dnes po dlouhém čase zase nějak vesele naladěn, ani nevěděl proč; těšilo jej, že sluníčko již mile hřeje, že na polích, lukách, mezích a ve škarpách ukazují se již první známky jara zvolna do hor přicházejícího, zelená stébla trávy, sedmikrásky, žlutý orsej. Slyšel melodický vrzot skřivánků, již rytmicky vznášeli se z brázd, slyšel, jak zurčí drobné potůčky, a byl by se dal nejraději do zpěvu sám. V kostele vše se mu zdálo pěknějším než jindy; zpíval hlasitě a z celého srdce a modlil se k Pánu Bohu a ke svému patronu, aby všecko k dobrému obrátili a jeho dnešní upřímnou radost zase v úzkost a zármutek neproměnili.

Po mši posečkal si na jemnostpána, aby mu políbil ruku a se ho zeptal, zdali něčeho od něho si nežádá; jemnostpán odcházel k děkanství s panem vrchním a od obou dostalo se Jobkovi vlídného slova a popleskání. Vkročil doleji na náměstí, maje namířeno k Brtounovi; vtom již Brtoun, pohřížený v živou rozprávku s Vedřelem, kominíkem, dnes opět slavnostně v černém šatě vystrojeným, blížil se k Librovi.

Několika rychlými kroky ocitl se u nich: „Jdu k vašim, pantáto,” pravil Brtounovi, smekaje svou vydrovku, „něco sem se natěšil, že si s váma trochet pohovořím. Huž sem s váma nebyl dávno a dnes mám zrouna hdy; nebudete se mrzet, ani panímáma?”

„Jenomej pote, kamaráde,” pobízel jej Brtoun, „dnes bude vo čem hovořit!” Podíval se s úsměvem, skoro vítězně nejprve na Vedřela, pak na Libru. Kominík vážně kýval hlavou; leč sedlák nerozuměl a ještě více se podivil, když švec řekl: „Stejně huž ty noviny ste slyšel, je jich plný Bystrý — a do Jevic nedaleko!”

„Ničehož nic sem neslyšel,“ kroutil hlavou. „Já jenomej pořád za tou prácou…”

„Néni možná — divil se Brtoun, „no, to se podivíte! Ale tady nebudem dělat žádný vejklady,— třá sluníčko huž hřálo hodně, je na rynku přecej zima, a po tech hulicách teprú. Pote, pote, ať se dostanem k našim.”

Když vkročili všichni tři do Brtounovy sednice, stála panímáma jako obvykle u kamen a míchala čímsi v hrncích a kuthanech; babička však seděla na lajci za stolem v rohu, hřála se v paprscích slunce, okénkem

344$

sem se deroucích, a modlila se na růženci, který měla otočený kolem buclatých, hodně svraštělých rukou.

Vítali se vespolek, muži pověsili své čepice na kolíky, zatlučené ve stěnu „baráků”, usedlí a Brtounová hned přinesla chléb, nůž a hezkou svou slánku z mléčného skla.

Leč Libra jako by neviděl její pohostinnosti; lpěl očima na tváři Brtounově a Vedřelově, a když ti zvolna si kabáty svrchní rozepínali a šosy urovnávali, vyhrkl: „Pěkně vás prosím, mi povězte, čeho je ve městě plno?”

„Nejprú si chlebečka ukrojte, ať se manželka neurazí,” smál se Brtoun. „Ukrojím, třá že na jídlo nemám ani pomyšlení…,” pravil Libra rozrušeně. „Vy ste mi nahnal, pantáto, mám srdce kerak v kleštích. Stejně to je novina zlá!”

„Och, néni, néni!” volal Brtoun, usmívaje se široce. „Radostná, tuze radostná! Císař pán nám dal konštituci!”

„Konštituci,” opakoval po něm sedlák skoro bez přízvuku a potřásal svou velikou, kadeřavou hlavou.

„Snad nevíte, co to zač, ta konštituce?” horlivě zase řečnil Brtoun. „Já stejně taky hnedkom neveděl, ale dal sem si to vyložit vod kamaráda Vedřela a inejch. Konštituce, to je celá svoboda, to je ráj na zem i! Teďkejc je poušem utiskování, poušech břemenech!”

Libra dosud na něho hleděl očima do široka rozevřenýma; všecka krev nahnala se mu k tváři, rty se mu třásly a pěkné jeho spánky pokryly se jemným potem.

„Člověče, vyť vyvádíte, kerak by vám nůž do srdca vrazil! Nejprú na ty platy a břemena naříkáte a teďkejc, dyž s vás spadly, neříkáte ani tak, ani tak,” vyčítal mu Brtoun, nemoha se od něho radostné odpovědi dočkati.

„Nemůžu a nemůžu tom’ uvěřit,” vypravil ze sebe Libra posléze. „To by ta — konštituce ste ju menoval? — vopraudousky šecko vodpravila?” „Cák to!” vykládal Brtoun vítězně. „Ešče víc zmůže, šecko zmůže! No, já to tak nesvedu vyložit, pověz mu to, kamaráde,” obrátil se k Vedřelovi, „ty z teho máš lepší rozum.”

„Konštituce znamená,” započal kominík vážně a rozvláčně, „že od nynějšího času panovník nebude už panovat sám, nýbrž se svejma poddanejma. Ti si vyvolej ze sebe vyslance, kteří budou jednat s císařem pánem na místě jejich! Konštituce nebude znát už žádný pány, ona všecky srovná, sedláky, podruhy i vrchnosť. Taky na vojnu už chytat nebudou, každej si svou zemi uchrání sám, a tomu se říká národní obrana!”

345$

Libra lapal kominíkova slova, k nimž Brtoun radostně jakoby do taktu pokyvoval hlavou. Když Vedřel dokončil svůj výklad, zeptal se Libra nesměle: „A kerak tole se mohlo stát?”

„Vždyť dobře víte, že se to hejbalo jinde, v zemi francouzskej, v Němcích, všude chtěli lidé svoje právo, ouplnou svobodu; předpovídal jsem dávno, že to k nám přeskočí. A taky přeskočilo. Ve Vídni začali se hrozně bouřit, doráželi na císaře pána,, v Praze taky po svobodě volali — tak tomu uďál konec a dal svým národům konštituci.”

Sedlák byl stále ještě nesmírně udiven a jakoby pomaten: „A kerak ste to tady ve městě zvěděli — do Vídně přecej daleko a do Prahy taky?” „Z Vídně to po drátech vzkázali do Prahy, — telegrafírovat tom’, smejšlím, říkajou — a z Prahy to semka přinesli študijósi, co zrouna jeli dom, — huž sú tom’ čtyři dny,” ujal se zase Brtoun slova. „Néni možná, co se tam v tej Praze děje! Každej má červenou a bílou mašli, nosí kord a šecku zbraň, kerá se mu líbí, houřady huž neporoučej, páni hovořijou s lidma po česku. — Toť, dyž šecka panská moc padá, taky ta selská naša řeč přinde k voslavě.”

Kominík potřásal hlavou. „Kamaráde, aby všecka moc a všecky ouřady padly, — to netroufám! Nějaký zákon bejt musí, — ináč by lidi žili jako ta zvěř! Svoboda bude, i ta národní obrana, ale kterak bude všecko vypadat v budoucím čase, to teprve ti vyslanci na sněmích s císařem pánem vyjednají.”

Brtoun poněkud se zarazil a Libra zeptal se hned úzkostně: „Smejšlíte, pantáto Vedřele, že taky o tejch robotních břemenech jednat budou? Aby ták zapomenuli?”

„Na ty dojde nejdřív,” pravil kominík určitě. „Strčil jsem tak uši mezi panstvo: reptají páni proti zrušení roboty a poddanství u samýho císaře pána, ale vědí, že nic nezmůžou.”

„Nemůžu a nemůžu tom’ přecej uvěřit,” hlesl zase Libra. „Dyť je to věc neslejchaná, aby vrchnosť a člověk poddanej byli zajedno! Aby to tak prauda nebylo, — aby tak ti páni študijósi pro smích si to smysleli…” „Ale Libro,” rozdurdil se Brtoun. „Dyť je teho šady plno! Snad by si nesmyslili tákovoule věc! A umijou vo tom vykládat, kerak to v Praze chodí, kerak tam poroučí samej študijós a řemesník, a nadeušema je jakejsi šenkýř, ten šecko vede, kerak českej král!”

Sedlák dále potřásal hlavou. „Dybychme jenomejc věděli, kerak to bude, — kerak ta robota dopadne.”

Kominík položil mu ruku na loket: „Dovíte se dost brzy; dnes jedou z Prahy k císaři pánu vyslanci a vezou s sebou lejstra, ve kterých jest napsáno, jak si národ český tu konštituci přeje. Až to císař pán se svýma

346$

rádcema rozsoudí, bude vyhlášeno, kterak si máme svobodu vykládat. Tady ve městě a na zámku počítaj, že budou patenty čteny s kazatelny, jak odedávna bejvalo.”

Librovi se rozjiskřilo v očích: „Dyby huž to jemnostpán mezi nás shodit chtíl!” volal radostně. „Až to vod něho uslyším, nebudu si hlavu huž lámat, je-li to prauda či néni! Toť, v chrámu Páně si z nás smích neztropijou!” Sepjal ruce a díval se blaženě před sebe.

„Cák si z vás blázna strojíme my?” durdil se Brtoun.

„Nemrzte se na mě, pantáto! Je to věc neslejchaná — s takovejma novinama musí bejt sakulentská vopatrnost!” hájil se Libra. „Že to jemnostpán nerozhlásil huž dneskom! Byl bych měl radostnej svátek!” „To jenom vůle císaře pána se prohlásila,” připomínal mu Vedřel, „ale patenty o tom eště sepsány nejsou. Stejně tak pamětihodnýho svátku, co živ budete, se nedožijete. Dostal jste vázanýho konštituci!” Usmál se a doložil pak vážněji, složiv své drobné, žilkované ruce: „A my ostatní s vámi! Dnes po celým českým království bude svátek. Velebme Boha!” „Šak já ho velebím a císaře pána taky, že na nás sedláky zpomenul! Až tole povím domka! Cák naši řeknou, a cák dědeček! Pamatuje ešče tu prvnější zlou robotu a velebí císaře Josefa. Bude velebit zas!” Sundal aksamitku s dřevěného kolíku a zapjav si spěšně krátký kabátek, až lumberáky zachřestily, loučil se s Vedřelem i manžely Brtounovými. Panímáma mu vyčítala, že si chlebečka ukrojil, ale nepojedl, leč on jen opakoval: „Pán Bůh zaplať a naděl, nemám na jídlo ani pomyšlení, Pán Bůh zaplať,” — a již se hnal z nízkých dveří.

Brtoun díval se za ním oknem: „Toť, pro selský to bude tuze veliká úleva, esli robota a poddanství padne!” podotkl k Vedřelovi. „Větší nežlivá pro nás městský!”

„I pro nás taky,” odpovídal kominík, „nebudem odšlapkem každému tomu pánu. A když si v zemi budem všichni rovni, i ten českej národ přinde k zvelebení, — ten zas Němcům byl za odšlapek.”

„Mám z Prahy radosť,” mnul si Brtoun rozjařené ruce, „že se nedala Vídněj zahanbit a provedla svoje! Chcel bych jich vidět, jak se procházej s kordama a pod červenou a bílou mašlej po tom kamenným mostě! A teho šenkýře, co šechno vede, taky bych chcel poznat. Vida ich! Spíš samej jenomejc hrabě a pán, teďkejc študijós a šenkýř!”

„Pán Bůh dej, aby ty patenty byly moudře sepsaný a české zemi ouplnou svobodu přinesly! Čtu v těch starejch listinách a lejstrech o českej slávě, a je mí hořko. Jestli nám to zasej nepřítel nezmaří, mohla by teďkejc přijdít k obnovení.”

Oba muži se zamyslili a hleděli beze slova před sebe; v sednici bylo

347$

ticho, jen slabý řinkot nádobí na kamnech zazníval ob chvilku, když Brtounová se ho dotkla, a šepotavý hlas za stěnou baráku, kam babička s růžencem svým brzy po příchodu mužů se odklidila. Náhle do ticha proniknul hluboký pravidelný zvuk; vyzváněli poledne na děkanském kostele.

Vedřel vstal: „Zapovídali jsme se; musím dom, žena se bude vadit.” Stín přeletěl jeho tvář, když podával manželům ruku. Na záprsni setkal se s dětmi Brtounovými, které spěchaly k obědu; hospodyně položila na stůl v rohu lžíce, donesla od kamen širokou mísu husté polévky, babička, dětmi jsouc přivolána, přibelhala se ke stolu a všichni počali se nahlas a dlouze modliti, jsouce provázeni hlubokým, teskným hlasem svátečních zvonů.

« IX »

Zatím Libra kráčel po zavlhlé silnici k Jevicům jakoby v hlubokém snu; již si nevšímal vrzotu a letu skřivánků, zelených stébel, bílých a žlutých kvítků, — měl hlavu k zemi skloněnu, a když někdy ji zvedl, aby si promnul oči, jichž sluneční paprsky ostře se dotýkaly, hleděl před sebe tak vyjeveně, jako by se mu nezjevovala krajina od dětství známá, kterou mnohosetkráte, ba mnohotisíckráte již se ubíral.

Stále ještě ve své mysli rozbíral zvěst právě slyšenou a uvažoval o její možnosti. Kdyby tak úplnou pravdou bylo, co Brtoun i Vedřel slibuji, kdyby vyslanci od císaře pána z Vídně přinesli opravdu odpravení všech břemen! Bylo by možno, aby oni na gruntě již dosáhli božího pokoje, nemuseli koně si kaziti a čas utráceti v cizích službách, daně a platy skládati a mohli si v klidu vzdělávati svou roli?

Než došel Jobek Jevic, zvítězila radostná naděje nad obavami a on sám sobě domlouval, že nemohl se mýliti ani Vedřel, ani Brtoun, ani ostatní v Bystrém měšťané. Když vkročil do sednice, všichni již jej očekávali k obědu; bylo zde slunečno a jasno, i všimli si jeho zardělé, rozrušené tváře, lesknoucích se očí.

„Troufám, žes v Bystrým voslavoval svatýho Josefa, Jobku,” přiskočila k němu Terka, „zašel sis na kapku!”

Leč bratr si její rozpustilosti ani nevšiml, ani ji nepokáral, jak by jindy byl učinil, poukazuje k tomu, že na kořalku nedrží, — volně přikročil ke stolu v rohu, kde již seděl otec, z kabátu vysvlečen, a starý, do sebe se choulící dědeček, položil svou vydrovku na vedlejší postýlek a pravil

348$

slavnostně, jako by o svatbách odříkával vinš: „Znejmilejší rodiče a dědečku! Nesu vám velikou novinu! Dostali sme šickni vázanýho! Přindou ke zrušení robotní břemena, bude ouplná svoboda, císař pán ve Vídni dal tu konštituci!”

Jako Libra prve u Brtounů, všichni tu shromáždění dívali se na něho udiveně, nedůvěřivě a nevěděli co říci. Až konečně starý Libra po synovi opakoval: „Konštituci! Nihdá sem vo tomle neslyšel!”

„Prej teďkomejc huž císař pán nebude panovat sám, ale se svejma poddanejma. Dneskom jedou do Vídně vyslancové, ti to tam šecko vyjednaj, kerak to s tou svobodou a s tejma robotníma břemenama bude,” vysvětloval Jobek, jak nejlépe uměl.

Mluvil ve své slavnostní náladě tak hlasitě, že i dědeček všemu porozuměl a svým slabým hlasem hlesl: „Bude to ňáko jako za císaře Josefa slauný paměti, jenomej že přinde ke zrušení robota šecka, tehdivá jí ubylo jenomej půl.”

„Toť, toť,” přisvědčoval vnuk radostně. „Ešče žádnej neví, kerak to s tou svobodou bude, až kerak ti vyslancové u císaře pána pořídijou. Přáli u Brtounů v Bystrým, ať dopadnou, jak chcou, robota k zrušení přinde. Huž prej se vrchnosti vo to berou a sakulentsky se bojijou.” „Jenomej aby to prauda bylo,” pravil se vzdechem starý Libra, a jako by vyslovoval synovy myšlenky na cestě z kostela, dodal: „To by grunty přišly k zvelebení, dyby každej dál na svým, a neé na cizím.”

„Bude to, tatínku, prauda, bude,” těšil jej Jobek horlivě. „Pánbů nám teho dá dočkat.”

Starý dědeček dal se do pláče a utíral si rukávem svého kožíšku neustále oči a tváře. „Buď Pánbů pochválen, buď Pánbů pochválen,” vzlykal, „kdák bych si byl pomyslil, že tohole dočkám. To snad proto mi Pánbů dopřával takovýho věku.”

„Cák tady v Jevicích řeknou!” uvažovala Librová. „Stejně ešče nikdo ničehož nic vedít nebude.”

„To bude, bude,” odpíral syn, „přáli u Brtounů, že je teho plný Bystrý. Ale stejně po poledni zajdu k Hejhánkom, vyzvím, cák Kukla vo tej konštituci smejšlí.”

„Abychme sedali k jídlu,” napomínala Mařka, která starostlivě obstupovala plotnu, „bude hodina co nevidět, jahelná kaša se suší, huzený bude kerak kus leda a poliuka stejně taky vysejchá.”

„Toť, toť,” vzpamatovala se hospodyně a rychle dávala na stůl. Při jídle byli tiši, spěchali, by jim nestydla sousta, leč na všech tvářích jako by tkvěly otázky. Teprve když byla jahelná kaše, omaštěná dle starého postního zvyku lněným olejem, skoro dojedena, počal se hospodář Jobka na

349$

vše vyptávati a ostatní dychtivými otázkami mu přizvukovali. Znova byl nucen vypravovati, co u Brtounů slyšel, co Vedřel i Brtoun „o tej konštituci” soudí, co pro budoucnost slibují.

Že bude národ nyní spolu s panovníkem o veřejných věcech rozhodovati, že národní obrana se ustavila, že studenti a řemeslníci chodí po Praze ve zbrani, ozdobeni červenobílými odznaky, — to vše rodinu Librovu méně zajímalo, než že nebude již vrchností ani poddaných. Poslouchali Jobkovo často nejasné vypravování o překvapujících těchto změnách, ale vždy znovu otázkami se vraceli k zrušení roboty.

K veliké lítosti všech nedovedl jim říci, kdy již a jakým způsobem břemena odstraněna budou; jen jim sliboval, že vyslanci přinesou o tom patenty z Vídně a na každém panství že přečten bude patent s kazatelny. Starý Libra zase počal pochybovati, že k tomu dojde, když neuslyšel určitě vymezených zpráv; aby jej potěšil a na jiné myšlenky přivedl, podotkl Jobek: „Taky hovořili, že tam v Praze přišla naše selská řeč česká k zvelebení — a že snad přinde k vobnovení šecka česká sláva. To budou mět ve městě sakulentskou zlost; samej tam Němec, škole majou svý, houřady svý, stejně chcou poněmčit celičký panství, — a teďkomejc Praha na to nedopustí.”

„Vo to nic,” liboval si starý Libra s rozjasněnou tváří, „rána by to byla pro ně tuze velká, dyby robota panská přestala, a ešče Češi aby dostali svý právo. Šak se budou bránit.”

„Teda se to Tonikoj přecej vyjevilo, že bude chodit svobodně s puškou a že mu nebude písař poroučet!” volala pojednou Terka vítězně, „pamatuješ, Jobku, kerak ste hovořili tehdivá, dyž sme šli z jarmarku?” „Néni Toník sám jedinej veusi, iný taky s flintou vytáhnou,” odsekla Málina kysele — a Jobek vzpomněl si ne na tehdejší rozprávku, ale na tetu Mourku, která vyčítala mu nepřirozené a mrzuté poměry v jich rodině. Sám sebe se tázal, zdali nyní, po odpadnutí robotních břemen a dávek, seženou na pretensi bratrovi Lojzíkovi i všem třem holkám, aby bylo možno je provdati a vykořeniti neustálou trpkost, která mezi dvěma staršími sestrami a mladou, divokou Terkou nesnesitelně bují. A zdali v této zjinačené domácnosti vzejde jemu vysněné rodinné štěstí?…

Matka, aby zabránila sváru, rychle vstala od stolu a jala se uklízeti prázdné nádobí na laje u kamen; mladší Libra znovu oblékl kabátek, nasadil vydrovku a vydal se na cestu dolů po Jevicích, ke statku „u Hejhánků”.

Librová se mýlila, domnívajíc se, že jedině syn její dověděl se o veliké novině; toho dne bylo několik Jevických v kostele bysterském a každý

350$

z nich, s výjimkou stařen, které kromě bohoslužby o nic se nezajímaly, zaslechl zprávy o „konštituci”, ovšem velice nejasné a spletené. Sotvaže Jobek několik kroků udělal a k chalupě Průškových se blížil, již spatřil, že u branky stojí Toník s vytáhlým Tondou Novotných a velmi hlasitě spolu hovoří. Nerozuměl zprvu, co mezi sebou mají, ale když přiblížil se více, seznal, že Tonda čemusi odpírá, hlavou kroutí a stále opakuje:

„Nemožná to věc — blázni byli, kordy měli — — ”

„Šak i ty budeš mět kord a flintu,” slyšel již zcela zřetelně Toníka horliti. „Tys kerak stará baba, šeho se bojíš, ničemu nevěříš!”

„To nejsú,” bránil se Tonda, „ale takovále věc …”

„Dej vám Pánbů dobrý odpoledne, chlapci,” oslovil je Libra. „Cák se vadíte?”

„Dyž je Tonda kerak nevěřící Tomáš,” zlobil se Toník Průšků. „Může mu povídat, nepovídat, pořád mele svou. Byl ste, strejčku, dneskom v Bystrým?”

„To byl, byl,” kýval Libra horlivě hlavou a chtěl chlapcům vykládati, co slyšel, když Toník prudce vyjel: „Tedy vy mu řeknete, až vy mu řeknete, že je šemu tejrání a poroučení konec, že teďkejc je člověk selskej kerak panskej, že huž žádná vrchnosť na světě néni!”

Libra se zarazil. Právě tak si to vykládal Brtoun, a Vedřel moudře jej varoval, aby si nemaloval, co snad zcela jinak dopadne.

„Esli šemu poroučení, šem zákonům na světě huž konec, to vám, chlapci, nepovím,” pravil mírně. „Já jenomej slyšel, že nám dal císař pán konštituci, že dneskom vyslanci jeli do Vídně, a že až ty patenty přivezou, šecko se vyjeví, kerak si tu svobodu máme vykládat.”

Tonda pochvalně kýval hlavou.

„Cák by to byl© za ouplnou svobodu,” křičel Toník nakvašeně, „dyby mi ešče někdo chtíl rozkazovat! Může si přijdout rychtář, písař nebo sám pan syndikus a půlmistr, na robotu huž ani nohou nehnu a hnedkom zejtra si pověsím flintu na rameno a budu se hajnejm s ňou v lese blejskat. Stejně by patřilo ty hajný vyhnat! Dyž huž néni vrchnosti, je les náš jako jejich, můžem si v ňom kácet drva, a nesmí nám žádnej bránit.”

„Já stejně tom’ šemu nevěřím,” pravil Tonda vzdorně. „Kdák by se tole pojednou nabralo? Stropili si z tebe dobrej deň!”

„Teda jdi a pěkně jich popros, aby ti tu zrušenou robotu zasej vrátili,” volal Toník, zlostně proti Tondovi se napřahuje.

„Vohavo!” spílal mu vytáhlý hoch a byl by se již do něho spustil, kdyby Libra, postaviv se mezi oba, nebyl vyčítavě řekl: „Pěkně se Pánu Bohu a císaři pánu za tu konštituci vodměňujete! Přecej zpomeňte, že je

351$

to ščestí sakulentský! Pořád pod tejma břemenama klesáme a teďkomejc, dyž majou přijdout k zrušení, — budem se hašteřit a proklínat!”

Toník od Tondy sice ustoupil, ale nevrle zamumlal: „Dyť nejste, Libro, na svarbách, abyste dál vejklad — a Tonda volal: „Dybyste rejš vo tom ščestí nám něco povedíl — máme přijdout k nečemu a nevíme k čemu.” „Nejsu člověk učednej a v lejstrách znalej, abych šecko povědět uměl,” vytáčel se Libra. „Pantáta Vedřel, kominík, tam v Bystrým, je znalej v tejch kronikách a písmech a ten hovořil, že ouplná svoboda bude, že budou poddaní panovat spolu s císařem pánem, a to skrze svoje vyslance na sněmích, že robota bude zrušena a selská řeč naše přinde ke slávě. Ale to taky prál, že zákony a houřady nepřestanou, — tedy si, chlapci, nemalujte, že si bude každej vyvádět, co sám bude chtět.”

Toník usmíval se opovržlivě na Tondu, který kýval hlavou, jako by chtěl říci: „Tak vidíš, co jsem ti povídal.”

Jobek, vida Průškův posměch, pokračoval horlivě ve svém výkladu: „A bude si každej teďkomejc bránit svoju zem sám, tom’ říkajou národní obrana. Tam v Praze študijósi a řemesníci huž nosijou kordy a flinty a hlídajou ve branách a na šancích; vojsko huž …”

„Ejchuchu!” přerušil mu Toník výkřikem řeč a vyhodil tchořovku do vzduchu. „Cák sem to nepoudal? Tak vidíš, Tondo, ty babo jedna! Hnedkom si jdu vyleštit svou flintu a huž ju na strop neskovámí”

Nechal kamaráda i Libru u branky státi a zmizel ve stavení. „Šak ty zkrotneš, až se písař ukáže,” hrozil mu Tonda pěstí. „Kam jdete, Libro,” ptal se, „šel bych s váma.”

„K Hejhánkom na besedu; chcu se kamaráda vyptat, kerak vo tom smejšlí.”

„Věřte, strejčku,” jistil Tonda, kráčeje vedle Libry po slunné silnici, „že pořád ešče tom’ nedávám víru. Cák v Bystrým, tam nám Jevickejm můžou nakdákat, co chcou; rejš bych slyšel, co ta naša městská vrchnosť temu říká. Umínil sem si, že na to vyzraju; tenle čtvrtek je ve městě jarmark — vydám se — istě něco vyzvím!”

„To udělej, Honzíku,” přitakal mu Jobek poněkud rozrušeně, „tam tom’ přindeš na kloub. Vona si ta naša vrchnosť dá na čas, nežlivá nám řekne, že je s ňou zle, a s náma dobře.”

Zmínkou o čtvrtečním jarmarce znepokojil Tonda Novotných Libru velice a zviklal zase poněkud určité naděje, kterým jeho touha dala vzniknouti. Stále se vracely jeho myšlenky k pánům ve městě a jako oheň pálilo jej tvrzení Vedřelovo, které před chvílí otci tak bezstarostně opakoval, že vrchnosti u císaře pána se zrušení roboty opírají.

Když k Hejhánkům vešel a s Kuklou se o vše sdělil, co dnes ráno

352$

v Bystrém mu pověděli, nedovedl zároveň utajiti obav svých, a tak oba kamarádi ne radostně, ale ve vážných úvahách strávili sváteční odpoledne a rozcházeli se posléze s přesvědčením, že čtvrteční jarmark přinese jim jistotu větší, než dovedla Librovi podati rozmluva u Brtounů. Kukla vybízel Jobka, aby se sám do města vydal a bedlivě pozoroval chování se městských pánů na kanceláři i pouhých měšťanů; leč tento vytáčel se nejprve nutnou prací a konečně kamarádovi zpola pověděl, že dosud pálí jej na duši pohanění tehdy od městských mladíčků mu učiněné a že by se studem propadl, kdyby opět náhodou s nimi na rynku se setkal.

Spoléhali tudíž oba na Tondu a na Toníka Průšků, jenž rovněž na jarmark hodlal jíti, ač Terka tentokráte nedosáhla dovolení rodičů a byla nucena ustoupiti Mařce a Málině.

Také sestry přemlouvaly Jobka, aby je vyprovodil; marně. Nedal se svésti ani zprávou, že Albinka Hanušova půjde s nimi; lákala jej sice vyhlídka, že by s milým děvčetem mohl po několik hodin po libosti pohovořiti, — ale ještě více děsilo jej pomyšlení, že by právě ona mohla se státi svědkyní nějaké pohany jeho městskými pány.

Ve čtvrtek asi ve čtyři hodiny odpoledne vyšel Jobek ze stavení, aby se podíval, zda sestry a Albinka jdou již z města. Za ním přišourala se Terka, která již celé odpůldne neměla stání a stále byla od matky plísněna, že nepřítomné holky špatně zastává.

Jobek nepokojně pocházel semo tamo po silnici blátivé, Terka vystupovala na špičky a zastiňovala si dlaní oči, aby lépe do dálky viděla. „Dlouho nejdou,” vyhrkla konečně, „huž je po jarmarku istě!”

„Kdák ví, co se tam ve městě děje,” vzdychl bratr, pln obavy. „Snad ti chlapci si vedli tuze směle, na pány doráželi — Toník je furiant!” Terka zbledla. Po chvíli chvějícím se hlasem řekla: „Přecej má Toník rozum — — A žes mu nedomluvil — máš mět rozum za nás zaušecky —

víš, že mě Toník chce!”

Jobek máchl opovržlivě rukou. „Dbá von ná mou řeč! Vzal si do hlavy, že mu nemá žádnej co rozkazovat. — Esli to pánům řek — — Dokavád nejsou patenty prohlášeny, je to přecej naša vrchnosť!”

Děvče cupalo nepokojně po silnici, zastavovalo se vždy na chvíli, hledělo v dálku a zase pobíhalo. „Dyby jenomej huž šli,” žalovalo posléze velmi teskně. „Nemůžu se dočkat, strachem schnu — — ”

I na tváři Jobkově bylo znáti vážnou obavu; nemluvil, popocházel a mžiknul vždy zrakem k severní straně. Pojednou zdvihl ruku, ukázal jí do polí a upozorňoval Terku: „Teďkomejc, kerak by semka někdo utíkal… Ale snad se mejlím.”

353$

Děvče s urychleným dechem naslouchalo a ostře vyhlíželo na cestu. „Nemejlíš, Jobku! Huž se navracujou! Kdák asi to je?”

Oba sourozenci se zastavili a napjatě čekali. Zanedlouho bylo znáti, že se to blíží velikými kroky dvě mužské postavy, a pak hned vykřikla Terka: „Je to Toník, je! Buď Pánbů pochválen! Ničehož nic se mu nestalo! A Tonda Novotných taky! A vzadu jde Skraňka — a maminka Kuklová a mladá Votavová!”

Než radostně vyjmenovala všecky, kteří ponenáhlu k Librovu statku se přibližovali, ocitl se u ní několika skoky Toník Průšků: „Terko, ďouče, — strejčku Libro,” volal, vyhazuje svůj kašket do povětří a opět rozpustile jej chytaje, „je to šecko, šecinko prauda svatá, máme ouplnou svobodu, vrchnosti vzal čert! To se tam ve městě krčijou a vošívajou! Ejchuchu!” zavýskl, až si Libra bezděky položil ruce na uši.

Terka vzala Toníka za obě ruce a jen se mu dívala do rozjařené tváře, ale Libra dychtivě se zeptal i Toníka, i Tondy, který je zatím byl došel: „Hovořili vo tej konštituci páni ve městě a přiznali se, že přestává šechno poddanství?”

„Nemuseli ani hovořit,” odsekl Toník pohrdavě i horlivě. „Je to tištěno černý na bílým! Rozdávali takový čtení, kerý dal zhotovit jeden kněz, ze města rodák, a v tom je šecko vypovedíno, co císař pán rozkázal, a ešče inší věci, jako že se budou kněží ženit. Ani tom’ šemu nerozumím — — No, vzal sem si taky jednu tu listinu, mám ju tule v lajbíku, dočkejte, strejčku, dám vám ju, abyste si ju přeříkal, snad tom’ líp porozumíte nežlivá my.”

Toník rozepjal si lumberáky své tmavomodré kazajky a vytáhl čtvercový list hrubého papíru, hustě písmem švabachovým potištěný. Když jej rozložil a Librovi podal, pozoroval tento, že jsou některá slova zvláště velikými písmeny tištěna, a ta že právě připínají se k novotám, o nichž stále ještě vyhledával jistotu a vysvětlení. I počal, přeskočiv první věty, proslovení to k měšťanům, hned od těchto význačných míst; četl pomalu, téměř o každém slově uvažuje, a Toník, Tonda, Terka i ostatní z jarmarku přicházející, jichž zvolna přibývalo, seskupili se kolem něho a poslouchali napjatě, s ústy polootevřenými a mrkajícími víčky.

Znělo to: „Svoboda tisku, národní stráž a povolání vyslancův všech stavův se sesíleným zastoupením stavu měšťanského k sněmu našemu zemskému k oučelu císařem a králem naším uzavřené konštituce vlasti čili ústavy zemské jsou tři veliké dary svobody, z nichž se moje po čtrnácte let požívání majetnosti, rozumnosti a manželství zbavené srdce z vaší srdnatosti raduje a jásá: Sláva, sláva národu českému a králi jeho

354$

Ferdinsmdu Pátému! Měšťané! Ode dneška v lásce naší bázně není; toliko dobré vůle a svornosti zapotřebí máme. Bůh, jak jste z úst mých v našem chrámě Páně slyšeli, láska — pravda jest. Tuto lásku — pravdu zjevte i vy skrze voleného vyslance svého k sněmu našemu tyto dny do Prahy. Hajte tamto svobod, práv i církve naší, jejížto prvnější základy naši předkové, sousedé, páni a ouřad již léta 1493 učinili.”*&

[& Z provolání českého spisovatele J. V. J. Michla (1810 - 1862)]

Libra, jenž první věty četl hlasem povýšeným, čím dále tím více ulevoval, potřásal hlavou, upíral tázavě zraky na své posluchače, pak ustal a jen jako pro sebe slabikoval další znění listiny. „Teďkejc huž vo konštituci a vyslancích ani slovíčka tu néni,” pravil konečně, hlavou potřásaje, „jenomej vo tom, jak za starobylních časů měli kněží ve městě manželky, — a vo tejch helvetskejch modlitebnách v Telecím a Borovej. Ten velebníček, — esli je, kerak Toník hovořil, — co tole zhotovil, byl ňáko spletenej.”

„Je páterem, je,” vpadla mu Kuklová do řeči. „Pamatuju se teďkejc, že sem ho slyšila; chodím tak na ty pouty, v Sádku mám sestru vdanou, měl tam ten kněz kázání vo svatým Duše a v Telecím vo svatej Maří Majdaleně. Kázal tak ňáko, jako to Jobek čte z lejstra: Pán Bůh že je láska a prauda a že ju máme šudy vyznávat. Říkali, že je pán učednej, ale tuze dívnej, nemajou ho kněží rádi; jeho pantáta pochází prej z kóroveckej rychty. Taky hovořili, že by rejš páterem nebyl, že huž kolikrát chcel vystoupit — — ”

„A takovýmule, kerej to svatý naše náboženství chce vodhodit, dává Toník víru,” ozval se vítězně vytáhlý Tonda. „Stejně vo tej svobodě a konštituci taky to prauda nebude — vylíhlo se to jenomej v jeho hlavě.”

„Cák by šichni ve městě byli spleteni?” bránil se Toník zlobně. „Ať sem kouk, kam chcel, šude křičíli: ,Sláva, sláva králi, sláva českýmu národu,’ jako to stojí tule na papíře. Strejc Librů lejstro nedočet, snad přinde ešče ňákej vejklad. Ke konci je vinš, pěkně vás prosím, strejčku, ten přeříkejte!”

Jobek zase před sebou rozestřel papír, a potřásaje nedůvěřivě hlavou, odříkával:

{„Bodří bratři, sestry zbožné, vzhůru!

Zřiďte zpěvy svoje v svazek svatý!

Jak v svornosti, tak v rovnosti kúru:

Budiž dnes i povždy velká sláva

Králi, jemuž chudý, bohatý

V písni i královně věno dává!”}*&

355$

Zamlčel se. „Inšího tam néni ničehož nic?” dorážel Toník zase. „Jenomej podpis a že je to na svatýho Josefa tištěno v Budějovicích,” odpovídal Libra, „maminka Kuklová má praudu, bude to ten, kerýho slyšila kázat, — říká si Michal neboli Drašar, — rychetští v Kórový sú taky Michlovi.”

Tonda Novotných posměšně mrkal na Toníka, jenž dávno pustil Terčiny ruce a stál tu rozkročen, jako by s každým se porvati chtěl. Těkal nepokojně dokola očima; náhle spatřil Skraňku, chalupníka, jenž došed před chvílí s nimi zároveň, zůstal s jevickým gruntovníkem Shejbalem opodál státi a horlivě s ním cosi vyjednával.

Shejbal odcházel a Skraňka, jenž často ohlížel se po Librově skupině, chvatně se nyní přibližoval. Toník k němu přiskočil: „Skraňko,” dožadoval se jeho přispění, „vy taky ste na jarmarku byl a taky ste lejstro vod teho kněza vidíl, řeknite, vedí tam ve městě, že bude ouplná svoboda, nebo nevedí?”

„Toť že vedí!” přitakal Skraňka sebevědomě. „Teďkejc huž nemůže vo tom žádnej pochybovat. Taky sem hnedkejc došel k pánom, hde moja holka je za chůvku, a řek jím, že si ju beru dom; huž mi žádná vrchnosť na kancaláři nemá co rozkazovat a vo zanechaným stání dítě mi brát! Taky sem huž vyjednal se sousedem Shejbalem, že mu holku dám za pastvicu a dýlej za ďouku, má grunt velikej, paňmáma to nezastane.” „No, to si tuze nepomůžete,” podotkla Kuklová, která stála vedle Skraňky, „spíš ste lamentil, že vám holku vzali, teďkejc ju sám gruntouníkoj strkáte.”

Skraňka máchl rukou. „Budu ju mět na vočích… A cák u našich by dala? Teďkejc bude docela inší svět! Robotu nebudem vodbejvat, topení si nanosíme z lesa, ešče z něho vodprodáme, ňákýho mladíka, srnečka, koroptvičku si bouchnem, přibude pár renčníků do stavení — teďkejc bude chalupník sám svou vrchnostěj.”

„Toť, toť,” svědčil horlivě Toník, „dyť sem to poudal, Tondo, teďkejc to slyšíš na svoje uši. A vy, strejčku,” obrátil se k Librovi, „taky snad uvěříte tomu knězoj.”

„Že by lesy a zvěř byly naše,” odtušil Jobek mírně, „vo tom ani v tom Drašarovým čtení ničehož nic néni, ani vo tom pantáta Vedřel nehovořil. Ba néni tu ani vo zrušení robotních břemen, a to je pro nás selský přecej hlauní věc. Tonda slíbil, že z jarmarku zprávu donese,” dodal skoro smutně, „je znát, že císař pán vo selským lidu ešče se nerozhod.”

„Cák vás to napadá!” horlil Skraňka. „Že je robotě konec, to víme huž kolí dní! A ve městě majou vo tom dobrou povědomosť, dyž sem říkal vo holku, ani nemukali. A to dá rozum, dyž nejsú městští páni nad

356$

náma, nebudou ani nad lesem a nad podzemkama! Rohozenští a Svánovští, co byli na jarmarce, taky tej konštituci tak rozumijou.”

Skraňka mluvil hlasitě a rozkládal rukama. Přivábil tak k sobě všecky jevické směrem od města se vracející, takže pojednou před Librových statkem tísnil se slušný hlouček lidí.

Jobek, slyše vášnivou řeč Toníkovu a Skraňkovu, avšak přitom dobře pociťuje, jak jest výklad nové svobody temný a neurčitý i v manifestu kněze Michala i v řečech Vedřelově a Brtounově, byl zmítán stále obavami i nadějemi, které již po dlouhé týdny rvaly jeho mysl. Napolo utišuje vlastní duši, odpovídal k horlivé řeči Skraňkově: „Pán Bůh dej, aby nám konštituce přinesla věc dobrou, pak vopraudousky budem císaři pánu volat slávu a ho velebit. Ale dokád to jemnostpán v Bystrým neshodí s kazatelny, nemůžu tom’ uvěřit.”

Sotva dořekl tato slova, již také výroku svého litoval: spatřil mezi zástupem, kolem Skraňky shromážděným, svoje dvě sestry s Albinkou. Aby tak dívka, přesvědčena jsouc jeho výrokem, též uvěřila, že svoboda ve skutek nevejde, že Librův statek břemen svých nikdy nebude zhoštěn! Nechal Skraňku býti, protlačil se k sestrám a s pozdravem „Pěkně vítám z jarmarku” podával Albince ruku, pátraje přitom v její tváři, jaký dojem na ni učinil rozhovor jeho se Skraňkou.

Leč dívčina tvář byla zcela klidná; jen oči dívaly se jaksi unaveně. Když neodpovídala na pozdrav, otázal se starostlivě: „Něco vám je, Albinko?”

„Su ušlá,” pravilo děvče, „je do města kus a cesty dost pošpatný. A v rynku bylo kerak ve mlejnici! Křičíli tam a vejskali, že nám bylo ouzko.”

„To asi pro tu konštituci a tu listinu, co ten kněz Michal zepsal,” napolo se tázal Libra. „Stejně ste vo ní slyšily?”

„My sme si dělaly a kupovaly svoje,” odtušila Málina za všecky. „Pro ženskou tole néni, stejně tomu nerozumijou ani mužští, dyž se na silnici vo to hádajou,” sekla bratra. „Nebyl jarmark pro ten rámus jak se patří, lidi byli jako bez rozuma, proto sme se tak vomeškaly, — bylo těžko co najdout. Maminka nás asi žehná! Pojďme, Mařko, tamle Terka hde s Tondou k našim, jistě nás pomluví, že tlacháme. Spánembohem, Albi!” Obě holky rychle vykročily ke statku; bylo před ním již prázdno. Skraňka ubíral se dolů do vesnice, horlivě vykládaje, jaká nastává celičkému panství svoboda, a hádaje se s Tondou, který nepřestával se posmívati smělým nadějím chalupníkovým a nadávati bláznivému páteru Michalovi. Kuklová byla nemálo šťastna, že o spisovateli manifestu na jarmarce rozdávaného mohla vykládati ženám, které k ní se připojily;

357$

ještě před brankou svého gruntu vypravovala jim o sádeckém a teleckém poutu a o tom, co jí sestra, město často navštěvující, svěřila o životě onoho nepokojného kněze. Nebyla s to svůj výklad dokončiti, třebaže děti již tahaly ji za mezulánku, ohmatávaly jí kapsu a muž nedočkavě vyšel na záprseň, slyše její hlas.

Libra s Albinkou osaměli na silnici. „Dybyste se nemrzela, šel bych kousek s váma,” nabízel se sedlák a již zatáčel po mírném svahu dolů a vpravo mezi stavení.

„Proč bych se mrzela?” podotkla Albinka s líbezným, ale poněkud unaveným úsměvem. „Vaše holky zrouna se utrhly — — ,” pak, aby snad nerozhněvala Libru svou výtkou, dodala, „sú stejně ušlý jako já.“

Jobek byl jako na trní. Kterak jen vniknouti do dívčiny duše? Posléze ptal se rozčileně: „Vás nic netěšilo, co tam na jarmarce vyhlašovali? Že bude ouplná svoboda, že dal nám císař pán konštituci a břemena robotní že přindou ke zrušení?”

Albinka podívala se mu zpříma do očí: „Sám ste hovořil, že to néni istý a že žádnej neví, kerak s robotou bude.”

„Ale dyby, Albinko …,” naléhal Jobek. „Dybychme tejch břemen byli zbaveni, dyby náš grunt přišel ke zvelebení, my žehnali pretensi Lojzíkoj a holkám našim — a rodiče šli na vejměnek — — Esli pak by mě pantáta váš s hanbou nevyprovodil, esli pak byste si vy mě, Albinko, potomej vzala — a ráda?”

„Ešče nic nevíme,” vyhýbala se dívka.

„Ale dozvíme se, Albinko, dá Pán Bůh, co nevidět! Přindou patenty, jemnostpán jich vohlásí v božím kostelíčku tam v Bystrým, a jak to vyzvím, hudělám tomu svýmu smutnýmu stavu konec. Zachovával sem tu poctivost: mládeneckou, abych nebyl svýmu rodu pro hanbu — stejně nebejt ta práca ustavičná, snad bych byl zhovadil… Ale teďkejc toho nebude huž potřeba! Bude docela inší živobytí. Jenomej bych rád vědíl, až k vašemu pantátoj dondu, esli vy, Albinko, mě budete chcet?”

Mírné děvče se rdělo a bledlo za naléhavé Librovy řeči. Ráda byla by mu řekla cosi na útěchu a povzbuzení, leč byla tak podrobena přísnému a rozmarnému otci, že si netroufala bez jeho svolení něco přislíbiti. Libra sobě mlčení její vykládal jinak. Se zádumčivou tváří a tichým již hlasem podotkl: „Přecej su pro vás letnej — — ”

„To neé,” vzchopilo se děvče konečně k rázné odpovědi. „Huž kolikrát sem vám řekla, že nestojím vo mladýho, že bych rejš manžela rozvážlivějšího! Esli by nebyl pantáta protivá tomu,” dodala zcela tiše, „a vaši, — vemu si vás ráda…”

Jobek zachytil její ruku a silně ji tiskl. „Dyby teďkomejc císař pán

358$

vědíl, jaký ščestí dá tejma patentama, istě by jich hnedkom podepsal,“ pravil po chvilce, zdolav rozčilení, jež hnalo mu krev k hlavě a celým tělem projíždělo, vycházejíc jakoby z doteku Albinčiny ruky. „Nedám si pokoje, pokavád vo nich nezvím! Jak budu mět chvílu, zaběhnu do Bystrýho, zeptám se pantáty Vedřela. Ten huž jistě bude, mět voušom povědomost. Zatím ničehož nic neříkejte, Albinko,” napomínal děvče, které snažilo se jemně odtáhnouti mu ruku.

„Neřeknu,” slibovala Albinka. „Stejně se bojím pantáty. Nechcel vo mých svarbách nihdá slyšet. A vy taky vašim se nezmiňujte…”

Zašla k výminku a brzy zmizela docela. Jobek rychlými kroky kráčel ke statku svému; leč nevstoupil do sednice — vybral si v kolničce sekeru, hrábě a trakař a šel do nejbližšího lesíka, jenž náležel ke gruntu, na drva. Byl příliš pohnut, nedovedl nyní s nikým promluviti.

« X »

Po onom památném jarmarce přišly vlažnou pohodou jarní práce na gruntě jak náleží do proudu, Jobek nenašel „chvílu”, nýbrž byl po celý téměř den venku na poli; oral, vláčel a také sil, když nemohly pro jiné zaměstnání učiniti tak holky, jichž bývalo to úkolem. A mezitím zase byl poslán rychetským do města s forou vápna, odvážel dlouhé dříví do cihelny, — nebyl s to do Bystrého k Vedřelovi se vypraviti, — a odjinud také jistota nepřicházela. Kdykoli náhodou potkal Albinku, mohl jí jen pošeptati, že patenty dosud vyhlášeny nebyly; dívka vždy na jeho zádumčivé tváři předem poznala, že příznivých novin pro ni nemá.

Avšak nebyla to jen trapná nejistota, která Jobka tížila: od jarmarku bylo vše v Jevicích na rub obráceno. Toník Průšků pevně uvěřil „ouplné svobodě” a s ním několik mladých chasníků. Furiantsky vytáhli s puškami na rameně do lesa a postříleli, co jim do rány přišlo; když jim rychetský zakázal na panské choditi, vysmáli se mu; když Tonda Novotných s Cyrílkem Juklů a ještě dvěma chlapci se jim pošklebovali, že jsou pytláci nectní, seprali se s nimi do krve. I k písaři městskému, kterého si rychetský přivolal na pomoc, když s chasníky ničeho nesvedl, choval se Toník vzpurně, a jen přítomnost Librova tomu zabránila, že se představiteli městské vrchnosti nevedlo jako předtím Tondovi.

Terka byla zprvu na odvážnost a furiantství svého milence pyšná a ve svévoli jej i popouzela a naváděla, aby se nedal, aby svobody užíval; leč

359$

když rychtář počal vyhrožovati, že zavrou Tondu do šatlavy, přece poprosila bratra, aby se mezi bujného hocha a pana písaře postavil.

Skraňka nechoval se také mírněji; holku si z města vzal domů a pochlubil se, jaký se tam strhl hluk a jak jen mocí nad pány zvítězil. V lese si vedl, jako by skutečně již jemu náležel; hrabal si stlaní, aniž měl zření k tomu, že kořeny stromů poškodí, pořídil si pomocí ženy a dětí takovou zásobu topení, že jím téměř celou chalupu obložil, a ještě se těšil, že donesou více, až se Lojzík z vojny vrátí, — dlouho vojáci za nynější „ouplné svobody” stejně sloužiti nebudou. Na demluvy gruntovníků a rychetského opakoval, že jest v právu, žádné vrchnosti že již není, všechen panský majetek že náleží nyní poddaným stejnou měrou, — nechať se jen podívají do Rohozné a do Svojanova, tam že obyvatelé okázali ještě řízněji vrchnosti své zámecké, co konstituce znamená.

A to bylo pravda: Svojanovští a Rohozenští nejen výjimkou, ale svorně pánu na hradě poslušnost vypověděli, robotu nekonali, v hlubokých lesích okolních, až ku hranicím se táhnoucích, káceli stromy nejstarší i podrost, hojnou tamní zvěř stříleli, na Moravu a do Pruska ji prodávali.

Po celém Bystersku šly pověstí o jejích zbojnictví, které u Skraňků a Průšků vzbuzovalo upřímný obdiv. Ba Skraňka ještě nadhazoval tajemně, na některých panstvích že jest hůře, — tam utlačení robotníci zapalují vrchnostenské dvory, mstíce se takto za křivdy po dlouhá léta trpěné. „Patřilo by to našim městským pánům taky,” dodával pochmurně, „něco se nás natejrali, do nás kopali kerak do psů.” I Skraňkovi hrozil rychtář přečasto šatlavou…

Všecko to brojení lekalo a rmoutilo dobrosrdečného Libru; setkávaje se na polích při práci aneb za jízdy s Kuklou a Češkou, svými přátelí, sděloval se s nimi o svoje obavy, že ti furianti všecko zkazí a Jevice uvedou ve zlou pověst. Až uslyší císař pán a jeho rádcové, kterak si vykládají selští poddaní konstituci, zajisté že nedají ani k patentům dojíti.

Měkký Kukla, nevěda si rady, dával vše jen na Pána Boha a toužil, aby je z těch divných časů vyvedl; ale v Češkovi zvýšila se nenávist k nerozvážnému Skraňkovi a on nyní často s Hanušem, výměnkářem, hudl stejnou píseň o zpupnosti chalupníků, podruhů a chalupnických synků, kteří obci jen hanbu působí a u pánů jim škodí. Hanuš nevěřil vůbec slechům o příští svobodnějších a pro stav selský příznivějších dob; s úzkostí pozorovala Albinka, že se otec konstituci zatvrzele jen směje, že shledává břemena na gruntech za věc zcela přirozenou.

Počátkem dubna dal rychetský jednoho dne serbusem vybubnovati, že příští neděli budou s kazatelny vyhlášeny patenty, které vydal nej—

360$

milostivější císař a král o nových ustanoveních a zákonech. Jevičtí byli vyzýváni, aby do chrámu Páně hojně se dostavili a tam vyslechli, co jim o budoucím jich stavu bude zvěstováno.

Nyní teprve vířila pohorskou obcí nejrůznější mínění o příštích změnách a hádky byly na denním pořádku: i Toník i Skraňka i Hanuš, Kukla i Tonda s Cyrílkem domnívali se, že přišli pravdě na kloub a tvrdošíjně stáli na svém. V neděli, přes pilnou práci, hrnuli se Jevičtí spolu s obyvateli sousedních vesnic houfně do Bystrého.

Mezi zástupy dychtivě naslouchajícími největší snad měrou byl pohnut Libra. Koukl někdy po Albince, co výkladu jemnostpána říká; mluvil s ní včera podvečer, když šla s konvemi navážit vody, a sliboval jí, dnešní den nedělní že přinese jim konečně jistotu. Přes to přese vše dívka byla plna nedůvěry v budoucnost a stále se obávala tvrdošíjnosti otcovy. Nyní sama slyší, že robota bude skutečně zrušena a že císař pán se svými rádci bude uvažovati, jakým způsobem za jejich pomoci by se gruntovníci a chalupníci vykupovali.

V kostele bylo dnes málo pobožností; modlily se leda úplně hluché stařenky, které prohlášení s kazatelny neporozuměly; ostatní šeptali a šťouchali se i mezi mší a nemohli konce jejího dočkati.

Sotvaže bylo po požehnání, tlačili se lidé ven jako divoké stádo a jíž v síňce chrámové dotazovali se, vykládali, ba skorem křičeli. Nakloněné prostranství mezi kostelem a podsíňkami bylo přeplněno vlnícím se a hlučícím zástupem; Libra, jenž při východu radostně na Albinku kývl, sotva dovedl se protlačiti a dlouho marně se ohlížel po Vedřelovi, k němuž hodlal zajíti pro vysvětlení a radu. Kdyby alespoň mistra Brtouna kdesi zhlédl, aby na kominíka se ho vyptal!

Ale dnes jako by to Bystrý nebyl! Náměstí, po celý týden tak tichoučké, dnes spíše blázinci se podobá! Tu lidé vysokým písklavým hlasem vykládají, šermujíce si rukama nad hlavou, onde stařec pláče jako malé děcko, tu hoši výskají, „schořovice“ neb kaškety do vzduchu vyhazují, děvčata objímají, ta se plaší, utíkají, panímámy se usmívají a zase z čista jasna širokými fěrtochy oči si utírají; v sebe se mísí trhané věty a slova „Velebme Boha” — „konštituce” — „vyslancové do Vídně” — „sláva císaři pánu” — „robotní břemena” — „ouplná svoboda” — „nastávaj inší časy” — —

Librovi to bzučelo kolem uší, že nevěděl určitě, co vlastně slyší; leč jen chvíli divil se bláznění těchto lidí — vždyť on sám, když mu u Brtounů řekli velikou novinu, byl jako pomatený!

Tlačil se semo tamo; konečně spatřil Vedřela, o němž již se domníval, že je dávno ve svém stavení, jak schází od kostela. Přikvapil k němu:

361$

„Pantáto Vedřele, čekám na vás hodnou chvílu, huž sem netroufal, že s váma budu.”

„Stavěl jsem se na krchově; tak jsem si vzpomněl, co by asi ti nebožtíci říkali, kdyby dnešního dne se vzbudili? Je k víře nepodobno, co se děje… Teďkejc už tomu věříte, že bude svoboda a že je po robotě? Tehdy jste si myslil, že si z vás strojíme smích.”

„Šak mně to, pantáto drahý, na srdci leželo, kerak kámen, kerak můra, esli to přecej prauda bude! Teďkejc tom’ uvěřit musíme, dyž sme to slyšili vod jemnostpána. Dával sem tuze dobrej pozor, abych šecko pochytil — — Ale, pantáto, nemrzte se, přecej bych se vás rád na tu svobodu zeptal, každej ju vykládá ináč, taky ju menovali ,svoboda tisku’. Dybych moh hdít s váma…”

„Půjdem kousek za město k rybníku,” pravil Vedřel chvatné, „zde v rynku je až ouzko lidmi — Zaved bych vás k nám, — ale ta moje zatrachtilá konsistoř by jenomej bručela a černila.”

Když octli se oba muži na cestě vedoucí mezi stromy k rybníku, navazoval kominík rozprávku prve přetrženou: „Ptal jste se mne na tu svobodu tisku. To je, milej brachu, jen část ouplné svobody. Možná že nevíte, jak se do nynějška přísně všecko prohlíželo, co kdo napsal, zvlášť v jazyku českým; tuze těžko bylo na světlo vydati ňákou knížku pěknou a lidem užitečnou. To teďkejc bude inačí; taky už jeden náš zastance, pan Havlíček, začal vydávati noviny, říká jim Národní noviny, v těch se člověk dočte všeho o konstituci, čemu dosavád nerozuměl. Mám jich taky, kupujeme si je s Brtounem, — škoda, že jich nemám u sebe.”

Libra naslouchal dychtivě: „To tam jistě bude taky, jak budem robotu vykupovat a esli šecka moc vrchnostenská nadobro přestala,” ptal se horlivě, jakmile Vedřel svůj obšírný výklad dokončil. „Víte, pantáto Vedřele, vony sú u nás v Jevicích hrozný vo to hádky! Toník Průšků, co chodí za našou Terkou, nosí si flintu do lesa panskýho, střelí, co se mu naplete, s rychtářem a písařem se hádá — a zvostatní chlapci dělajou to po ňom. Skraňka, ten zasej chodí na stlaní a topení, vymlouvá se na Svánovský a Rohozenský, že vyvádijou ešče hůř. Prál ste vo svatým Josefu, zákony že budou pořád, — ale podlevá Toníka a Skraňky by si moh každej vyvádět, co sám chce. Já vím, že ten pan Havlíček ve svejch novinách taky vo tom píše!”

„Tak trochu,” usmál se kominík; „ale více o tom, co máme skrze svoje vyslance chtět na sněmích a jak se máme bránit Němcům. O tom, jak si má selskej lid vykládat svobodu, jsou jiná lejstra, vydalo jich samo slavný gubernium a taky mnozí páni vlastencové. Ony, milej Libro, nejenom ve Svojanově a v Rohozný staly se neplechy… Taky jinde stříleli

362$

zvěř, ďáli lesní škodu — ba pálili dvory. Divím se, že žádná ta knížtička k vašim nedošla.”

„A vy jich máte?” vyzvídal Jobek dychtivě.

„Mám kolikerý. Tady jich prodávaj i půjčujou. Nejlíp se mi líbí ta, co je sepsaná panem Palackým.”

„Pěkně vás prosím, kdák to je?”

„To je nejučenější muž v celým českým národě,” odpovídal klidný jindy Vedřel rychle a ohnivě. „Mám ho taky ze všech pánů vlastenců nejrejši! A víte proč? Pan Palacký spisuje tu naši starou slávu českou! Skrze něho přindem zase k oslavení.“

Libra nevěděl, co má odpověděti k nadšení kominíkovu, ač hřálo jej v srdci, když slyšel o „staré české slávě”. Po chvíli řekl: „Chcel bych taky něco přeříkat vod pana Palackýho. Aspoň to, jak nám sedlákům vykládá novou svobodu.”

Vedřel náhle se odhodlal: „Pojďte se mnou, Libro, k našim! Ať si říká žena co chce, o jednou nebude… Ukážu vám, co píše pan Palacký, i ty Havlíčkovy noviny! Ba půjčím vám to, alespoň Jevický poučíte“”

Obrátil se a rychlými, ač drobnými kroky spěchal k městu zpět, jako by se obával, že příští chvilka jeho odhodlání změní. Zastavil se až u čistého domku, starobylé střechy, ale lomenice tak skvěle obílené, že valně se lišil od vedlejších chalup ještě pomalovaných a popsaných. Nahlédl poněkud úzkostně do jasných oken a pak vedl hosta dále do světnice dosti novodobě zařízené. Strop její byl obílen i stěny, podlaha skvěle vydrhnuta a pískem posypána, vedle truhly vykládané stál nový prádelník a na něm narovnáno nádobí, vysoko nastlaná postel měla světlé povlaky, všude jevila se vzorná čistota, jež až mrazila, a jen četné na stěnách obrázky, krucifix a porculánová kropenka dodávaly sednici jakési útulnosti.

Sotvaže kominík vstoupil a Librovi nabídl při stole u okna židli, tvrdou, v lenochu hůlkami vyplněnou, vyšla z vedlejší kuchyňky žena prostřední velikosti, štíhlá, pravidelných rysů, ale přísných šedohnědých očí. Nevlídně podívala se na sedláka a pak na vydrhnutou podlahu, zdali jí sem nenanesl stopy zvlhlých a měkkých již cest.

Libra pozdravoval uctivě „Pochválen Pan Ježíš Kristus” a kominík hned chvatně vysvětloval: „Chci tuhle Librovi z Jevic půjčit výklad o robotě, Baruško, u nich na vsi nevědí, jak té svobodě rozumět, nic tam nedojde.“

„Vo vejklady u tebe néni nihdá zle, máš lejster plný truhle a zanedbáváš řemeslo,” řekla žena vyčítavě. „Nač se plíst, do čeho ti nic néni?” Libra se zarděl: „Nebudu panímámu dlouho vomeškávat, hnedkom

363$

zasej hdu. Nebyl bych se vopovážil, hdyby mě pantáta nebyl sám pobízel.”

„I jen seďte, Libro, ona to Baruška tak nemyslí — hned to vyhledám!” Vedřel sklonil se k truhle, aby své rozpaky zakryl, otevřel ji kulatým, starobylým klíčem a hrabal se v ní chvilku. Paní Baruška zatím opět, nepromluvivši na hosta ani slova, odešla do kuchyňky, odkud bylo slyšeti, jak chrastí nádobím a přikládá polena k ohni.

Sedlák vrtěl se na sedadle, rozhlížel se po jasné světnici a přemítal, má-li odejíti aneb sečkati, až kominík ono poučení nalezne. Prohlédnuv několik papírů a urovnav je zase, zavřel Vedřel truhlu a ukázal hostu nejdříve veliký list s nápisem „Národní noviny” a pak drobnější sešitek, na němž stálo: „Co jest konstituce? Od Františka P.”

Libra díval se na oboje skorem se zbožností; když mu to kominík podával, utřel si nejprve ruce o kozlovice, pak opatrně vzal sešitek a počal přemítati jeho listy. „Je teho čtení sila,” podotkl, „tuze bych vás vomeškal, nežlivá bych to přeříkal, a —,” dodal tázavě a jakoby smutně, „vy byste mi to nepřečet, pantáto, — paňmáma by se mrzela — — ”

„Toť že by to trvalo,” přitakal mu Vedřel, jenž zase zaslechl silnější řinčení nádobím, svědčící o netrpělivosti paní Barušky. „Ale vždyť jsem už po cestě řekl, že vám ten výklad o konstituci půjčím. Pěkně zvolna si to přečtěte a pak to Jevickým vyložte, aby bylo po hádkách. A třeba i ty noviny od pana Havlíčka vám dám a ostatní vejklady, co mám o robotě!” „To neé, to neé, pantáto Vedřele, až snad někdy dýlej,” odpíral Libra. „Vemu si to říkání vod pana Palackýho a dám na ně dobrej pozor, to nemějte žádnou starost. A číst taky umím, vo to nic. Jenomej esli to nebude na nás tuze učedný?”

„Je to složeno pro selskej lid,” upokojoval Vedřel. „Nechte si to, dokavád vám bude potřeba. Podruhé zasej něco jinšího vám půjčím, a rád.” Oba muži vstali, sedlák uschoval „říkání pana Palackého” pečlivě do svého „lajbu” (kazajky), a vyprovázen jsa kominíkem, brzy ocitl se na nerovné cestě před domky. Poděkoval ještě jednou a rychle ubíral se k domovu; za jeho návštěvy u Vedřelů rozptýlili se patrně návštěvníci venkovští, neboť po silnici bylo dosti osamělo.

Nemaje, co by pozornost jeho poutalo, zahloubal se v přemýšlení o tom, co mu Vedřel pravil. Pocítil vděčnou radost, že brzy dodělá se konejšivé jistoty; neodolal pokušení, zastavil se, vyňal tiskopis, Vedřelem mu odevzdaný, a počal jej čisti. Po chvíli potřásl hlavou, jakoby zklamán, počal čisti na jiném místě, zase na jiném, až konečně s vyjasněnou tváří kýval a polohlasně si říkal: „Toť, toť,” a zase „sakulentsky pěkně to ten pán složil”, „teďkejc je to najevě” a tak stále.

364$

Nevěděl věru ani, jak ocitl se u Librových statku; skoro nedůvěřivě díval se před sebe, zdali vskutku již jest u konce cesta, která měla mu poskytnouti dosti času, aby si vše rozmyslil, co ze spisku rodině své a přátelům přečte a jak jim věci záhadnější vysvětlí.

Umínil si, že řádně si výklad ještě jednou přeříká a pak teprve s ním se vytasí. V sednici již všichni na něho s obědem čekali, jak mu Málina skoro vyčítavě oznamovala, dodávajíc, že bratr Jobek nikdy neví, kdy z Bystrého vyraziti.

I chvátala rodina s jídlem, nepouštějíc se do rozjímání o změnách v kostele dnes ohlášených, a po obědě zdvihl se zase Jobek, vylezl hbitě na strop, zabořil se do zbytku sena blíže světlíku*& [& vikýře] a zvolna, polohlasně četl si spisek od samého začátku až po samo označení knížecí arcibiskupské knihtiskárny, odkud poučení vyšlo. Dočetl, četl znova, zase pomalu, aby všecka ta neobyčejná sdělení dobře si zapamatoval; ponenáhlu počala se mu hlava hlouběji bořiti do sena, víčka se přivírala, tištěné lístky vypadly mu z ruky. Zdříml teplem na stropě panujícím a poněkud jsa zajisté omámen i ostrým jarním vzduchem, jehož se dnes dosti nadýchal. Leč probudil se za malou chvíli, skoro se zahanbením si protíral oči a oprášiv se rychle sestupoval po schodech a vstupoval do sednice.

Byla již všecka urovnána a úplně prázdna. Jobek zklamaně po ní se ohlížel; než ve své svědomitosti rozkolébal se ku sdělení, rozprchla se mu jeho rodina, kdo ví po kterých koutech. Nebude jí shledávati; půjde na náves ke zvoničce u rybníka, zajisté že tam bude mnoho Jevických shromážděno, aneb navštíví Kuklu od Hejhánků aneb Češku, — všem se zavděčí, podá-li jím lepší vysvětlení dnešních patentů.

Odcházeje zahlédl síňkou přes dvůr matku, ana sedí na lavičce před chaloupkou; jistě že vyprovázela dědečka, jenž šel si lehnout do sedničky své. Není tudíž třeba stavení hlídati a branku zatarasovati.

Již když sestupoval od statku hlouběji do vsi, pozoroval, že se nemýlil, že vskutku u rybníka a zvoničky postávají aneb na roztroušených kamenech sedí malé hloučky lidí; když pak se přiblížil, doznívaly k němu hlasy dosti zřetelné a oživené. Nalezl na návsi nejen svoje dva kamarády, ale i mladšího Hanusa, Albinčina bratra; opodál dvěma podruhům cosi vykládal Skraňka a blíže krčmy procházela se mládež, mezi nimi oba Juklovi, dlouhý Tonda Novotných a Toník Průšků, který vedl se s Terkou, již jarně vyparáděnou v kordulce a pestré loktušce.

Kukla ihned si povšiml blížícího se Libry. „Su rád, že hdeš,” vykročil

365$

mu vstříc, „máme tu řeč vo tejch patentech. Přecej sme se ich dočkali. Tys, Jobku, pořád ich předpovídal.”

Libra podal si s přáteli ruku a také k Hanušovi, gruntovníku, přistoupil.

„Esli pak byste uvěřili,” podotkl tento, jakoby v odpověď na slova Kukly-Hejhánka, „že náš dědeček, jako pantáta, přecej jím nevěří. Ani dneskom, dyž jemnostpán huž ich s kazatelny shodil! Musil sem mu dělat vo tom dlouhej vejklad, dost sem se přičinil. Ale dyž sem začal vo tom vykupování a nevedíl, kerak s tým, hnedkom se teho chytil a hovořil, že třá to bude ešče horší nežlivá břemena nynější.”

„To nebude, to neé,” bránil se Libra horlivě a chtěl započíti řádný výklad, když Češka ozval se, vážně přizvukuje Hanušovi: „Toť, toť! Nic se tatínkoj Hanušoj nedivím! Žádnej stejně nevíme, kerak s náma bude! Esli si chalupník, baráčník a podruh budou dělat svoje a šecken zákon přinde ke zrušení, — to nám bude hůř než za roboty!” Švihl okem po Skraňkově skupině a významně se podíval na kamarády.

„No,” udobřoval jej mírný Kukla, „tady v Jevicích ešče tak zle néni, — ale tam v Rohoznej, ve Svojanově,— tam se spouštěj Boha! Stejně bych taky rád vědíl, esli je to, co tam vyvádijou, podlevá tý konštituce, kerou nám dneskom vyhlašovali. Tuze bych se divil, že by císař pán náš a jeho rádcové chtíli mět takovoule věc.”

Libra oběma přátelům položil ruce na ramena, chtěje zastaviti jejich řeč, a rychle pravil: „Přátelé, přišel sem k vám, abychme si vo konštituci a robotních břemenech pohovořili. Néni tom’ tak, jak si v Rohoznej nebo třá i v Jevicích malujou. Dokonca ináč, kamarádi! Pantáta Vedřel, kominík, tam v Bystrým mi to vyložil a pučil mi vo tom vejklad, abych taky vám moh vo tej pravej konštituci povedít. Tady to mám!”

Sáhl do záňadří, vytáhl spisek a vysoko nad hlavou jím zamávl. Soudruzi udiveně na něho pohlíželi; on zhluboka vydechl a pak zřetelným, plným hlasem jim předčítal: „Konstituce, aneb po česku mluvě, ústava zemská, jest takové právo a zřízení zemské, podle kteréhož panovník aneb mocnář jakýkoli neustanovuje zákony zemské sám toliko s ministry a ouředlníky svými, ale povinen jest ve všech důležitějších věcech, týkajících se všeobecného práva i pořádku v zemi, slyšeti nejprve žádost a vůli celého národa a šetřiti jí. Kratšími slovy může se říci, že kde panuje konstituce, tam moc zákonodární spočívá v rukou netoliko panovníka i ouředlníkův jeho výhradně, ale v rukou panovníka i národu společně.”

Hned jak Libra první věty nahlas, a prodlévaje při každém téměř slově, přeříkal, upozorněn byl Skraňka, nechal rozmluvy se svými spo—

366$

lečníky a přistoupil blíže; pak i mladí lidé, vidouce, že se kolem Libry tvoří skupina, ustali ve své procházce a postavili se do polokruhu.

Všichni naslouchali udiveni, navzájem tázavě na sebe pohlížejíce; když pak Libra učinil malou přestávku, chytil jej Češka za ruku a zeptal se rozrušen: „Kdák tole složil? To ten kominík? Přecej bych ho nebyl měl za tak učednýho!”

„Ale hde!” usmíval se Jobek; „pantáta Vedřel jenomej mi to pučil. To prej zepsal nejučenější v českej zemi člověk, pan Palacký mu říkajou. Hovořil pantáta Vedřel, že chce přivíst ke zvelebení tu starou českou slávu…, skládá vo ni kroniky…”

„Ešče, pěkně vás prosím, Libro, dále čtěte,” žádal Hanuš. „Snad přecej srozumím, jak se to s konštitucej má, a našemu dědečkoj pak to vyložím.” Libra četl dále o císaři a králi Ferdinandovi V., jenž národům svým dal právo svými zástupci o zákonech rozhodovati; četl o českém lidu, jenž zajisté již jest s to pochopiti, jaké dobro uděleno mu vrácením práv více než dvě stě let mu odňatých; o radosti, která všeobecně jest nad tím pociťována, a vřelém díku, jenž vzdáván Bohu, králi a všem ušlechtilým osobám, které jeho vůli k tomu naklonily.

Tiše a pozorně naslouchali všichni; ale bylo vidět i, že jen těžce chápou a ještě za čtení uvažují, co ta která věta znamená.

„Tuze krásně se to poslouchá, zrouna kerak modlitba neboli kázání ňáký,” podotkl Kukla, sepjav ruce. „Ale vo robotě a vejkupu ničehož nic tam zepsáno néni.”

„Toť, toť,” přizvukoval mu Češka, „a taky neé vo tejch zákonech, kerý teďkomejc huž neplatijou!”

„Sečko, šecinko je v tom skládaní pana Palackýho vobsažíno,” tvrdil Libra horlivě, „jenomej poslouchejte, zrouna teďkom to přinde: ,Nabyli jsme tedy arci nových a velice důležitých práv, ale rozumějme si dobře a vězme to hned z počátku, že žádných povinností svých proto nikoli zbaveni nejsme. Celý rozdíl jen na tom se stanovuje, že dosavad měli jsme práv málo a povinností mnoho, nyní pak přidáno jest nám práv, aby byla rovná váha mezi právy a povinnostmi našimi. Na této rovné váze spolu zakládá se občanská svoboda, kdo chce jen právo míti bez povinností, ten chce býti despotou, kdo má jen povinnosti beze všech práv, jest otrokem! ”

Libra si vydechl a chtěl pokračovati, ale Skraňka mu v tom zabránil. Již za čtení odstavce o právech a povinnostech neustále pokyvoval hlavou, mnul si ruce a tleskal si do nich, a když zazněla slova „občanská svoboda” a „otrokem”, dosáhlo jeho rozrušení vrcholu. „Toť, otroci sme byli, jenomej otroci,” volal, „právo! Kdák u nás ho kdy bylo! Jenomej

367$

břemena sme tahali kerak dobytek. Teďkomejc, až nám tu občanskou svobodu dajou, bude šecko dokonca inší!”

„Sečkejte, Skraňko, šecko to přinde k vysvětlení,” napomínal Libra.

„Třá se dost podivíte — — ”

Zadíval se na něho vážným pohledem, zabloudil zrakem i k omladině, kolem stojící, a pak zase utkvěl na tištěných lístcích. „Ve hrubém omylu byl by ten,” četl velmi zvolna a důrazně, „kdo by se domníval, ku příkladu, že skrze konstituci přišlo nějaké tak říkajíc milostivé léto pro všecky lenochy, hlupáky, marnotratce a nepořádné lidi vůbec. Těm nikdy a nikde se dobře nepovede, poněvadž požehnání boží spočívá jen na věrné a rozumné přičinlivosti a pořádku.”

Krev vehnala se do tváře starému chalupníkovi i chlapcům, s Toníkem spřáteleným; utkvěloť na nich vyčítavě nejen oko Librovo, ale i zraky Hanusa, Češky a jiných gruntovníků, kteří zatím k zástupu se přidali. Jen měkký Kukla sepjal ruce a pravil polohlasně: „Musí to bejt tuze pobožnej pán, ten pan Palacký; voni, páni, málo na boží požehnání pamatujou; tenle ňáko ináč smejšlí.”

„Daně i napotom platiti se budou, protože země a celá říše státi bez nich nemůže,“ pokračoval Jobek, „ale rozdíl bude ten, že budoucně doví se národ, nač jich potřebí jest a kam se dějí, že oučty o nich veřejně skládati se budou, a stavové naši či zástupcové národní na sněmu na to hleděti budou, aby zbytečného vydávání nikde nebylo a lid aby daněmi obtěžován nebyl nad míru a možnost svou. Roboty, kdekoli jich ještě stává, nemohou býti a nebudou zrušeny, poněvadž jsou to dluhy na gruntech selských původní, starodávné a řádně zděděné, a tudíž částka jmění vrchnostenského, kteréhož jim odnímati právem nelze; žádati na vrchnostech, aby se zhola jen zřekly všech robot, bylo by totéž jako žádati na všech věřitelích, aby jim dlužníci jejich nic platiti povinni nebyli, aneb žádati na sedlácích, aby výminky a jiné závazky na jejich gruntech, s kterými je již laciněji koupili, najednou pominuly. To již by nebylo právo spravedlivé, právo lidí poctivých a svobodomyslných.” A nyní zvýšil Jobek hlas a četl s vroucností: „Ale konstituce tím prospěje lidu dosavad robotnímu, že brzy o to Veřejně jednáno bude, aby vyhledaly se způsoby slušné a spravedlivé, jimiž by v té věci oběma stranám se vyhovělo a ulehčilo, aby vykupování se z roboty co nejspíše možná všude se vykonalo a stav selský povýšen byl na vyšší stupeň svobody cestou před Bohem a lidmi spravedlivou; kdo by se i potom ještě zdráhal, pán neboli poddaný, bude k tomu právně přinucen.”

Když čtoucí s tištěných řádek opět pozdvihl oči, pozorovali přátelé nejblíže stojící, že má je jakoby zamlžené; spěšně přejel si je obrácenou

368$

dlaní a mluvil rychle: „Teda sme se přecej dočkali, že selskej stav, lid robotní, přinde ke zvelebení… Teďkejc huž budeme světu rouni. — Pan Palacký tom’ říká učeně, že selskej stav povýšen bude na vyšší stupeň svobody, — šak tom’ rozumíme, šak víme, hde nás co tlačilo!” Vzrušeně chápal se rukou svých obou kamarádů, tiskl je a také Hanusa radostně se ptal: „Huž víte, kerak to bude a co pantátoj domka řeknete?”

„Ejnu,” škrábal se gruntovník v krátkých a hustých svých vlasech, „srozumil sem, že se budem z roboty vykupovat, — ale hdy to nastane a co za to dáme, to ste nám nepřečet.”

„Dyť slyšíte, že to vyslanci naši vyjednajou na sněmích,” poučoval Libra horlivě.

„Cák vo to —,” pochyboval Hanuš dále. „A esli se nedohodnou —? Může to jednání trvat třá kolí roků! Smejšlel sem, že říkání nám zákony ňáko líp vyloží, — řeknu upřímně, ináč sem to šecko čekal — — ”

„A já dokonca ináč,” křičel nyní Skraňka. „Dyť to vypadá jako za stara. — Daně budou, zákony budou, a ti vyslanci i s tým vykupováním roboty sú stejně jenomej straky na vrbě! Vo vojančině ani muk, — aby tak ani ta nepřestala, — aby se mi Lojzík nevrátil!”

„Taky je tu vo ni vejklad,” upozorňoval Libra mírně, skorem sklíčeně a opět tiskopis rozestíral a rovnal: „Vojsko i pod konstitucí vždy v lidu vybírati se bude, ale bude napotom všem rovné právo, a bohatí i chudí mají bez rozdílu stejným právem rekrutovati se. — Huž abych to přečet šecko, stejně moc nezbejvá,” přerušil se otázkou, a když posluchači starostlivě přikyvovali, končil: „Ouřadové zemští i městští všude jako předtím vládnouti a říditi budou; ale ouředníky v městech a v obcích voliti sobě budou měšťané a občané sami a důchodové obecní spravováni a nakládáni budou všude dle žádosti celé obce. Bezbožné, nešlechetné a nepořádné věci vůbec páchati nebo mluviti, psáti a tiskem rozšiřovati nebude nikomu dovoleno, zapomene-li kdo na čest svou tak, že ublíží bližnímu svému na cti aneb že k něčemu zlému lid naváděti bude, neujde proto trestu spravedlivého: ale co řádného a hodného jest, to každý svobodně a bez ostýchavosti napotom národu celému ve známost bude moci uvoditi, aniž pak potřebno bude čekati na povolení censurní a policejní. Ještě jiných věcí jest veliké množství, kterými lid náš skrze konstituci prospěchu hojně nabude, kterýchž ale všech v předběžném článku tuto vyčítati pro krátkost nemůžeme. Jen na jedno ještě obraťme pozor svůj, co se týče národnosti naší v Čechách a v Moravě; záleží to v tom, že Němec napotom nebude míti žádné přednosti před Čechem, že oba národové budou sobě rovni, že ve všech školách jazyku českému jako německému řádně učiti se bude, ouředníci nebudou více mluviti

369$

a ouřadovati řečí lidu nesrozumitelnou, že i dosavadní ta hatlanina kancelářská, která sice českou bývati má, které ale pro nemotornost její často ani ouředník, ani sedlák, ba tuším ani Pán Bůh sám porozuměti nemůže, v brzkém čase docela zmizí, postoupíc místo češtině národní.”

Bylo znáti, že věty následující po zmínce o vybírání vojska vesničany valně nezajímají, ba že jim příliš nerozumějí; sám Libra četl je zvolna a důrazně sice, ale bez zvláštního pohnutí. Teprve když byla řeč o povznesení české národnosti, o českých školách a českém úřadování, zablýsklo se mu radostně v pěkných modrých očích a všecka sklíčenost, pochybnostmi Hanušovými způsobená, opět s něho spadla. „Buď Pánbů pochválen, přecej česká řeč i sláva přinde k vobnovení! Ejnu, jak sem prál huž kolikrát, budou tam ve městě mět sakulentskou zlosť — — Huž nám nesmíjou nadávat: ,Biste ochs, bém!”

„Limberecký taky huž se nebudou nad náma roztahovat jako spíš,” přitakal mu Cyrílek Juklů. „Pěkně vás prosím, strejčku,” dodával, vida, že Libra tiskopis skládá, „pučte mi to říkání pro pantátu; k našim, do krčmy, donde lidí sila, můžou si to přeříkat! aby každej vědíl, jak s tou konštitucej, a že dosavád platijou zákony a soudy, kerak za stara.” Švihl uštěpačným pohledem po Toníkovi a znova prosil: „Dám dobrej pozor, nic se tom’ spisu pana Palackýho nestane.”

Libra podával mu brožuru váhavě. — „Jenomej aby se pantáta Vedřel nemrzel — — ”

„E, dyť to stejně šecko prauda néni,” vskočil mu Toník zlostně do řeči. „Takle konstituce vypadat nemůže a nemůže! Vyslancové na sněmích ani tom’ nepřipustijou! Já budu si dělat svoje…”

Terka úzkostně chytila jej za ruku a pohlédla na bratra.

„Přecej měj, Toníku, rozum!“ napomínal Jobek, „chvalme Pána Boha a císaře pána za to, co nám dává a slibuje! Z robotních břemen se vykoupíme, právo budem mět rovný s pánama, s vrchnostěj, a Čech bude ve vážnosti jako Němec — Troufám, že je teho víc, než sme v Jevicích čekali — — ”

„Ba, ba,” svědčil Kukla-Hejhánek, „ešče vo jarmarce tříkrálovým žádnej uvěřit nechcel, že se to se selským člověkem ňáko vobrátí.”

„Ale to néni ouplná svoboda, vo kerej sme slyšili a četli,” stál Toník tvrdošíjně na svém. „A esli ti vyslancové naši se nepřimluvijou, abychme nebyli votrokama jako spíš, vodvoláme jich, pošleme tam inší — — ”

„Toť, toť,” zaradoval se rozčilený Skraňka. „Dyž teďkomejc je nám dána moc rozhodovat zároveň s císařem pánem, mužem si poručit, jaký zákony chceme…”

370$

Češka změřil Skraňku opovržlivým zrakem: „Pojďme, Jobku,” vzal kamaráda za rameno, „kdák by poslouchal bláznovský řeči! Bodejť, císař pán zajde si k jevickejm chalupníkom pro radu …” Obrátil se ke Skraňkovi zády a táhl Jobka i Hanusa od rybníčka vzhůru.

„Ke gruntounikům nepude,” křičel za ním Skraňka, „u tejch rady a rozumu néni, nemajou z čeho udělovat!”

Libra šel chvíli mlčky; pak vyčítavě pohlédl na Češku: „Tys kerak ta omladina; máš se z konštituce radovat, a hádáš se a škorpíš — — ”

„Kdák by tyle řeči snášel! No, pěknýho kohouta si nasadíte do rodu, až si Průška veme Terku vašu! Ani ti nepovím, kerej je horší, Toník neboli Skraňka!”

„Chcou dělat Jevicům čest,” zasmál se Libra. „My sme se nepovedli…” „Vo to nic, tys se, Jobku, poved na tu pravou stránku — seš truc prokurátora, — jenomej ten tvůj dnešní vejklad! Ale ti tam, — to huž sú křiklouni!”

„Jenomej co prauda,” přidával Hanuš, „Toníka náš pantáta taky vystát nemoh. Snad, ani dyby ze statku byl, by mu Albinku našu nebyl dal.” „Smejšlím, že se Toník umoudří, až přinde do let, — a Skraňkoj se nedivte! Má na pány svrchu, vzali mu syna na vojnu, holku do města, — břemen taky dost mu naložili… A na gruntouníky sočí, — smejšlí, že majou líp…”

„Jenomej se ho ty zastávej, Jobku, pamatuj, co ti Lojzík dál vo hodech, — až s haňbou jsi utek!” odpíral Češka. „Nezajdem si do krčmy? Stejně budou vo tom hovořit.”

„Huž se nevrátím,” zavrtěl hlavou Libra. „Naši taky budou chcet vedít, kerak si patenty vykládat. Dyž sem Cyrílkoj pučil čtení vod pana Palackýho, musím to ňáko vyložit sám.”

„Já taky dojdu dom,” přidával se Hanuš k Librovi. „Pantáta nás brzičko lehá, chcu mu ešče před večerem vyložit, co sem slyšil. A Albinka bude ráda, že ju zastanu.”

Ještě než dostoupili vrcholu stráně od rybníčka stoupající, rozešli se gruntovníci; Kukla s Češkou vrátili se a vstoupili do krčmy Juklovy, Hanuš s Librou zvolna kráčeli výše. Jobek byl pln nepokoje; cítil, že nesmí společníka propustiti s nějakými snad nesprávnými o budoucích poměrech názory. Odkašlal si několikráte, vydechl, — ale marně hledal přiměřených slov.

Konečně, když již objevil se vlevo od silnice statek Hanušů, pravil s urychleným dechem: „Pěkně vás prosím, Hanuši, ničehož nic neříkejte pantátoj vašemu, jako že by nám konštituce nepolepšila. Troufám, že šecko dopadne k našemu ščestí! Snad sem to spravedlivě nevyložil, —

371$

nejsu učednej, — ale tolí je najevě, že císař pán selskýmu lidu přeje, a Praha taky se přičiní, aby Čechům nebylo ublížíno…”

Hanuš udiveně na svého společníka pohlížel; nerozuměl, kam svou řečí bije. „Dyť já ničehož nic nechci dědečkoj, jako pantátoj našemu, namluvit, co by praudou nebylo,” ozval se konečně. „Dyť snad nejsu lhář…”

„Pěkně vás prosím, se nehněvejte,” naléhal zase Libra. „Já jenomej se bojím, aby pantáta Hanuš si nemyslil, že nihdá se selskejma grunty líp nebude, — že břemena robotní na nich zvostanou na věky…”

Hanuš ještě nerozuměl a Libra jasně mu to vyčetl z tváří; i nezbývalo, než vyjádřiti se zřetelně. „Dyž sme se měli rádi s Hančkou,” vykládal zádumčivě, „pantáta se prohlásil, že nejsú jeho dcéry proto, aby vyplácely dvojí vejměnek a kolikerou pretensi. Hančka vodešla, — Albinka vaša dorostla, mám ju rád, snad rejš než Hančku nebožku. Albi taky by nebyla protivá tom’, vdát se na náš grunt; ale řekli sme si, že budem s tým ticho, dokavád nebude rozhodnuto vo patentech robotních. Potomej se ulehčí Librovýmu gruntu — a pantáta váš nebude se snad huž strachovat, že bude s Albinkou zle!”

Mladší Hanuš se pohraboval ve vlasech. „Dědeček je dívnej, tolí dívnej —,” odpovídal váhavě.

„Cák su mu špatnej?” vyjel Jobek rozrušeně. „Cák se stydí do našeho rodu vdát holku? Librů rod je zachovalej — já taky držel jeho čest — — ”

„Toť, toť,” udobřoval Hanuš. „Málo takovejch rodů na panství, veušom si víte rady, doušeho máte pojem. A grunt taky jak se patří — Esli vopraudousky ty břemena pominou — — ”

„Pán Bůh se nám teho dá dočkat,” jistil Jobek naléhavě. „Jenomej to pantátoj spravedlivě vyložte — — snad byste nechcel Albince překážet ve ščestí? Ste přecej bratr!”

„To neé — a dost by se mi líbilo vdát ju k vám — pretensi taky bychme sehnali snadno. Mám to dědečkoj za zlý, že ju vod sebe pustit nechce

— — Ale snad si dá říct — — —”

„Ešče sečkejte, až to s robotou bude skoncováno, já našim taky ešče ničehož nic neřek. Jenomej sem se bál, abyste ňáko to nezkazil. Albince bude u nás dobře, rodičům se líbí, sestry s ní karamádijou — a což vo holky, ty vyvdáme, jenomej co se nám ulehčí!”

Libra doprovodil Hanusa až po samý statek jeho a z opravdové jeho radosti čerpal jistotu, že alespoň bratr hospodář nebude Albince překážeti, ba že mu pomůže zlomiti odpor starého, vrtošivého výměnkáře. Byl by rád do stavení s ním zašel a po dívce se ohlédl, ale obával se, aby předčasně záležitost svou nevyzradil. Odešel tudíž domů a tam

372$

na lavičce před chaloupkou až do večerní temnoty vykládal rodičům, dědečkovi a starším sestrám, čeho dnes se dověděl od Vedřela a dočetl ve spisku jím zapůjčeném. Podařilo se mu lépe než u rybníčku strhnouti je ve svou radostnou víru.

« XI »

V neděli po svatodušních svátcích byla paní Baruška Vedřelová na svého muže velmi rozezlena. Mračil se, nemluvil, a to, jak se jí zdálo, beze vší příčiny. Při obědě skorem nic nepojedl, ač si na smaženém kůzleti, polévce s drcením a demutové omáčce k masu dala velmi záležeti. Seděl u stolu, maje hlavu o dlaně opřenu, a když se mu zmínila, že by si mohli vyjíti za město, třeba vzhůru vývozem k svatojanské kapličce a pak do Hartmanic na pivo, odbyl ji, že nemá na hospodu ani pomyšlení.

V rozmrzelosti vyšla ze sednice, z truhly v komoře přinesla si načatou vlněnou punčochu a „poloviční” nebeklíč a sedla k okénku hledícímu na cestu. Rychle míhaly se jí prsty; paní Baruška byla tím hrdá, že umí plésti jako nejčipernější školačky: mezi vdanými ženami toto umění ještě příliš se nezakotvilo, vynikaly všecky jen v přádle, kterým volné svoje chvilky vyplňovaly. Mezi pletením nahlížela v rozevřený nebeklíč; leč její pobožnost nebyla valná, se žlutavých hrubých stránek těkaly její ostré oči chvílemi na cestu před domkem, ale častěji zabloudily k manželů, jenž dosud se skloněnou hlavou seděl u stolu a pouze díval se před sebe, jako by zcela byl zapomněl, že sedí ve světnici ona a že jest dnes neděle, jediný v týdnu volný den.

Co jen na Vedřela sedlo z ničehož nic? Před týdnem, o letnicích, byl rozradostněn jako dítě, stále se usmíval; když se proti něčemu ozvala, jako by neslyšel, nechal jí vše platiti, jak sama chtěla, o hodě Božím šel odpoledne s ní na požehnání a na druhý svátek zase do Jevic, do krčmy, kde bylo mezi gruntovníky veselo. Poslouchali jej skoro jako kazatele, když něco jim vykládal, a dávali mu všecku čest, což se paní Barušce velmi líbilo, třebaže proti mužovu „mudrlantství“ ustavičné sočila.

A dnes je jakoby zařezán. Poposedala na své židli, chrastila dráty, aby jej z myšlenek vytrhla a na sebe upozornila. Vedřel nevrle sebou pohnul, ale nepromluvil.

„Teda se ti vopraudu nikam nechce?” otázala se posléze Baruška.

373$

„Takovej deň krásnej, — slunce po venku svítí — tady v seknici je zrouna temno*& [& dusno].”

Muž sendal dlaně se spánků a podíval se na paní Barušku zádumčivě: „Nehněvej se, — ale nechce se mi dnes mezí lidi — je mi smutno.”

„A proč?” vyjela žena již zostřeným tónem.

Vedřel váhal s odpovědí. „E — tak pro leccos,” pravil konečně táhle.

Paní Baruška považovala jeho slova za planou, pro ni velmi urážlivou vytáčku: „Celičkej tejdeň chodíš po práci s tovaryšema neboli sám, a dyž nám dá Pánbů neděli, seš smutnej a nevíš proč? A já zasej nevím, proč sis mne bral? Stejně su jako vdova sirá … No, nutit tě nebudu, dyž se za mne stydíš,” vykládala rozzlobeně.

„Proč bych se styděl…,” omlouval se Vedřel nesměle. „Jenom se mi nechce ven, — rejš…”

„Rejš,” vpadla paní Baruška, „se budu hrabat v lejstrech! Cák to nevím? Nechcu ti zavazet**& [& překážet], pudu vedle k Dvořačce, je ňáko špatná; stejně je sama, v Bystrým jistě nezůstalo človíčka —,” bodla muže zase. Sbalila své pletení, nebeklíč položila na okenní prkénko, a upravivši si na hladce učesaných vlasech krajkový bílý šáteček, ubírala se hlučně ven, zabouchnuvši za sebou i dvéře na síň i vrátka na ulici vedoucí.

Vedřel podíval se lítostně za ní; uznával, že právem žádá, aby sobě jako všecko měšťanstvo dnes někam vyšli, ale nemohl se k tomu odhodlati. — A vysvětliti ženě, proč se vzpírá, také nemohl, nebyla by mu porozuměla, považovala by jeho důvody za nicotné, nová by jen povstala mrzutost v domácnosti. Chvíli ještě seděl a dumal; pak vstal, otevřel hnědou truhlu a vyňal z ní pečlivě srovnaný balíček novin. Rozestřel jedno číslo před sebou na stole, nečetl jich, jen teskně se díval na titul, velikými písmeny vytištěný, „Národní noviny”.

„Už pět dní, a nic, ničehož nic,” zamumlal sotva slyšitelně. „Jistě že je zle, tuze zle…” Zadíval se zase do novin a zvolna počal je čisti a převraceti. Po chvíli opřel si do dlaní hlavu jako prve a zahleděl se kamsi do neurčita. „Bylo to tuze pěkný, Pane na nebesích, a teďkejc je asi po všem,” zamumlal zase. Počal přecházeti po světnici neklidně, noviny srovnal, do truhly ukryl, pak s kolíku u dveří sendal krátkou kazajku s kostěnými knoflíky a placatou čepici. „Snad u Brtounů něco vyzvím,” mluvil sám k sobě a již bral se ku dveřím.

Skoro již v síni zarazila jej myšlenka, co řekne paní Baruška jeho odchodu náhlému, když před chvílí jí tvrdil, že se mu nechce ven. Ale

374$

upokojoval sám sebe slibem, že se zakrátko vrátí, ještě před ženou. Pevně zavřel, vytáhl kliku a na obvyklé místo zastrčil a již drobnými, rychlými kroky míjel obě sousední chalupy a překročoval lávku k Brtounově brance vedoucí.

Brtounová, jež seděla u okénka, spatřivši hosta, hned běžela mu otevříti. „Je kamarád doma?” oslovil ji chvatně.

„Stalo se něco?” ptala se žena navzájem, vidouc kominíkovu rozrušenou tvář.

„Jenom bych s mistrem rád pár slovíček promluvil,” odpovídal Vedřel, smekaje čepici a uhlazuje si nepokojnou rukou husté světlé vlasy.

„Zašel před chvílou na zahrádku; kvete nám ten velikej štěp vzadu při plotě a trnky taky, je tam plno vůně, hezky se prospí — — ”

„To abych ho nebudil,” pravil Vedřel s trapnými rozpaky. „Nevěděl jsem, že budu na překážku — — —”

„I jenomej hděte, rád vás uvidí,” udobřovala Brtounová a již šla přes dvoreček a otevírala dvířka v koutku.

„Zahrádka” Brtounových bylo maličké, travou porostlé, poněkud nakloněné prostranství, z něhož vynikalo několik švestkových vysokých stromů, stará, rozložitá jabloň a při jehož tyčkovém plotě zelenala se řada hustých angreštových keřů. Dnes bylo tu líbezno, když na větvích všudy bělaly se a růžověly květy, jejichž drobné lístečky při zadutí vánku padaly na trávník a na Brtouna, jenž skoro uprostřed zahrádečky ležel, maje ruce pod hlavou založeny a tvář zakrytu pestře květovaným šátkem.

„Abych přecej zas šel,” šeptal Vedřel; ale Brtoun patrně pouze dřímal, zaslechl vrzot vrátek a odsunul si šátek s obličeje. Kominík z usměvavé tváře kamarádovy hned seznal, že nepřichází nevhod, přistoupil blíže a podával ruku. Usadili se podle sebe a Brtounová zase odešla do sednice, kde jí bylo příjemněji než venku.

„Ani bych se nebyl nadál, že přindeš,” podotkl muž její, „chodíváš se ženou nedělního času do tejch vesnic.”

„Však taky Baruška chtěla, abysme šli k svatojanský kapličce anebo do Hartmanic — — Ale měl jsem tuze těžké srdce — — , proto přišel jsem k tobě… Kamaráde, nic jsi nedoslechl z Prahy novýho? Zrovna trnu, když na ni pomyslím…”

Brtoun udiveně pohlédl do rozčilené tváře přítelovy. „Cák bych doslech? Nic nevím, nežlivá co mi ten študijós z hartmanický rychty vypravoval, a to sem ti řek huž včerejšího dne …”

„Však od té chvíle nemám stání — pořád ji vidím, jak hoří, jak tam do českýho národa střílejí a do krvava ho ubíjej,” zakvílel Vedřel a zaťal

375$

v sebe prsty. „Čekal jsem, že dojdou noviny, ale pošta prej nechodí po celej zemi, řek mi poštmistr, a noviny prej stejně jsou zastaveny.”

„I ty Havlíčkovy, co si držíš a co mně pučuješ?” tázal se Brtoun.

„Ty a všecky ostatní. Bylo mi zrovna bolno, když před chvílí jsem se podíval na poslední číslo, — — kdož ví, kdy zas ňáký spatřím! A jestli pana Havlíčka a všecky ty vlastence tam nepostříleli a nezavřeli!”

„Tak zle snad nebude,” konejšil Brtoun, „dyť přecej máme vod císaře pána konštituci, máme svý práva!”

„Konštituci!” zasténal Vedřel. „Stejně ji zrušili, je dávno po ní! Zapalovat královský hlavní město, střílet do poctivých Čechů, trýznit jich a zavírat, to že je konštituce? Darmo jsme se těšili, že ta stará česká sláva přinde k vobnovení… Už je to na jevě, že českej člověk zůstane tím starým otrokem!”

„Dyť to nemůže a nemůže bejt,” odpíral Brtoun. „Přecej se dnes nevydajou patenty, aby se za pár dní vodvolaly! Císařskej slib přecej platí!” „Zatočej to velcí páni všelijak, vymluvěj se na Prahu, že se nechovala jak se patří, že stavěla ty barikády, jak vypravoval ten z rychty študijós; znám to ze starejch kronik, jak s poddaným lidem uměla šlechta, — vždycky slibovala, a nikdá nesplnila,” zamlouval se Vedřel vždy hlouběji ve svou zoufalost.

„Mohlo se to v Praze zatím šecko k dobrýmu vobrátit,” uklidňoval Brtoun. „Třá ten študijós ujel zrouna v deň nejhorší…”

„Jen kdyby došly zprávy…,” tesknil kominík, „dokád nebudem mět jistotu, budem si malovat věci nejhroznější!”

„Udělám si schválně zejtra do Hartmanic cestu, bude-li na to kdy, a vyptám se toho panáčka, esli snad novin ňákejch zvěděl,” odhodlal se Brtoun, aby kamaráda upokojil. „A třá se taky dovím, kerak to s konštitucej dopadá, esli šecka svoboda vopraudousky padla.”

„Toť že padla — svoboda tisku jistě, když zastavili noviny,” pokyvoval Vedřel zádumčivě hlavou.

Také druh jeho opřel si nyní čelo o ruce a chvíli trudně přemýšlel. „Cák jenomej ti robotníci řeknou, esli jejich břemena ke skasírování nepřindou, — toliká se těšili…,” podotkl posléze.

Vedřel vjel si rukou prudce do hustých vlasů, až je úplně zcuchal, a přímo divoce náhle vyhlížel. „Eště před tejdnem na druhý svátek jsem jim musil vykládat, kterak s robotou bude, — každý tomu věří svatosvatě, že je poddanství u konce. A Libra z Jevic vidí v konštituci všecku svou spásu! Chce se ženit, pominou-li břemena, — bláhovec! Tomu to sáhne na rozum, až se doví, že po celém tom rámusu s patenty nic nebylo!”

376$

„Rejš nic mu neříkej,” pravil Brtoun se starostlivou tváří — „až kerak šecko bude prauda — — Chudáci sedláci, byla by to rána — a pro ty městský poddaný nejvíc. Vono městům taky bejvalo dost zle, tak zas utiskovaly robotníky svoje.”

Vedřelovi se zdálo, že sluneční paprsky, vkrádající se pod stromy i do sousedních, jen ploty oddělených zahrádek, zabarvují se rudě, věstíce příchod večera; vstal s trávníku, narovnával údy, nepohodlným sezením trochu zdřevěnělé, a loučil se s kamarádem. „Jistě je dlouho*& [& pozdě]; jestli Baruška došla, bude se mrzet, že jsem vyšel bez ní…”

„Cák tě napadá, dlouho néni, to jen tady pod stromama se zdá, do večera ešče daleko,” zdržoval Brtoun.

Kominík vzal jej za ruku. „Budu tomu hrozně rád, dojdeš-li do Hartmanic,” připomínal mu prosebným hlasem slib prve daný. „Snad přineseš novinu dobrou, a mně se u srdca ulehčí… Esli dojdou ty Havlíčkovy noviny k našim, zasej já ti dám vědět.”

Obava Vedřelova, že paní Baruška již do stavení jej předešla, ukázala se lichou; ona stála s Dvořačkou, ubledlou a kašlající, před chalupou její, ale dobře viděla, že muž od Brtounů odchází. Také hned po návratu svém na něho uhodila, proč že odešel k ševcovům, když nechtělo se mu mezi lidi.

„Skočil jsem se jen zeptat, nemá-li kamarád ňákejch novin z Prahy, když mně žádný nedošly,” vysvětloval jí muž v nesnázích.

„Vy dva se stejně v těch novinách a lejstrech utopíte! Divím se, že to Brtounka trpí, dyť má děti a tak tuze slauně řemeslo u nich taky nende! Starejte se vo Bystrý a vo vesnice, a hde vás čeká práca, a neé vo Prahu!” plísnila jej žena.

Jindy by byl Vedřel Barušce ani neodpověděl, znal skorem zpaměti její řeči, brojící proti jeho lejstrům a kronikám; leč dnes, jsa rozbolestněn a z míry přiveden těžkými obavami, dal se strhnouti k prudké odpovědi: „Praha je českýho království hlava, o tu se musíme starat všichni! A když nám ji chtějí spálit a všecky věrné Čechy v ní povraždit, jak se nemáme shánět po novinách, ve kterých je psáno, co se v ní děje!” Baruška zvědavě rozevřela na muže oči. „Že spálit?“ vyhrkla, ale pak si hned připomněla, že nesmí Vedřela v jeho výstřednostech podporovati, i doložila na oko lhostejně: „Kdák ví, esli je to prauda! A my tam domek nemáme — ať si Pražští bránijou svoje.”

Muž nevrle se odvrátil, a přistoupiv k okénku, díval se beze slova ven. Vyčítal si, že se podřekl, — tato žena nikdy mu neporozumí, její

377$

touhy nesou se jen k vezdejšímu chlebu, ta vždy jen s posměchem bude se dotýkati jeho nejsvětějších citů…

Přemohl se po chvíli násilně, odešel od okna ke stolu a počal zcela přívětivě hovořiti o tom, kam příští týden pošle tovaryše, kam půjde sám, sděloval, kteří hospodáři správně zaplatili, kteří ještě mu obvyklou dávku dluhují, aby žena věděla, jak se zachovati v jeho nepřítomnosti. Paní Baruška vyciťovala v tom jakési usmiřování, poslouchala s vyjasněnou tváří, vhodila tu tam slovíčko a již zcela vesele, zapomenuvši na odpolední své zklamání, chystala na stůl večeři, chléb a homolky s kmínem, a brala s police džbán, by z panského pivovaru donesla piva, jehož si Vedřelovi v neděli vždy dopřávali.

Za výpočtu týdenní práce zmínil se kominík i o Korouhvi; a tu, vzbuzena jsouc rozmluvou s Brtounem, probleskla mu hlavou myšlenka, že by měl, vraceje se, stavěti se v Jevicích a tam Libru upozorniti na převrat, který hrozí zmařiti jeho krásné naděje.

Sám mu o konstituci pověděl, vysvětlil, co patenty znamenají, půjčil mu spisek pana Palackého a ještě o druhý hod svatodušní jej utvrzoval v radostném očekávání, — sluší se nyní na něho, jako na muže poctivého, aby mu i novou pravdu pověděl. A snad bude lepší, než očekává, snad přinese Brtoun z Hartmanic uspokojující zprávy — —

V Jevicích zatím gruntovníci i chalupníci a baráčníci pilně hleděli si práce; nastávala senoseč a v údolích směrem ke Korouhvi, k Trhonicům a k Jedlové měli hospodáři mezi lesíky louky rozlehlé a pěkné.

Také robota se konala, ale všichni sobě povšimli, že rychtář méně často gruntovníky do města neb okolí vysílá a že chalupníci, domkáři a „lidé na cizí lavici”*& [& podruzi], nedostavili-li se včas aneb vůbec, nejsou tak přísně stíháni jako před málo ještě měsíci. To naplňovalo vesničany, příchodu nové doby uvěřivší, radostnou důvěrou.

Jobek všecky své četné práce konal s myslí radostnou, očekáváním překypující; bylo mu do zpěvu, a když byl sám, často tiše sepjal ruce a velebil Boha a císaře pána — za konstituci. Albince sliboval s jistotou, že se Praha a vyslanci co nevidět o to přičiní, aby se gruntovníci z břemen slušně vyplatili; bratr Hanuš zase se přimluví u pantáty, ten jistě svolí, když se u Librů vše přejinačí, — snad již po žních aneb nanejdéle před ostatky půjdou k zadání. Dobré děvče, jemuž bratr důvěrně projevil svoje svolení a připověděl pomoc, již také uvěřilo v uskutečnění Librových — a svých tužeb.

Jen Skraňka, chalupník, nedovedl pochopiti, proč se mu Lojzík z vojny

378$

nevrací, když patenty byla zaručena „ouplná svoboda” a nyní na místo vojska nastoupí „národní stráž”. Byl přesvědčen, že městská vrchnost o to se přičiňuje, aby císařské rozkazy nebyly plněny, a že rychtáři vesničtí jí v tom jsou nápomocni; vysvětlení, které tehdy Libra četl na návsi u rybníčka, neuvěřil ani za mák, tvrdě, že je také nějaký pán „zepsal”.

Jevičtí rozděleni byli takto na několik stran; nejméně víry docházel gruntovník Češka, který nijak si vymluviti nedal, že je to vše pouhý, okamžitý klam. S ním jen starý Hanuš souhlasil, stařecky se usmívaje této horečce svobody, která dle jeho mínění povstala v hlavách několika hladových rýpalů, nikde majetkem neusazených.

Ve čtvrtek po oné neděli, kdy Vedřel s Brtounem tak teskně na zahrádce besedovali, svážel Jobek Libra seno; za právě minulých krásných a teplých dnů bylo se jim pěkně usušilo, i těšil se z toho, že ho rychtář nyní s potahem nikam neposlal.

Louka byla dosti vzdálena, vozili a skládali až do pozdních hodin odpoledních; když vyjížděl s poslední forou z lesíka blíže statku, všiml si, že před ním kráčí známá drobná postava Vedřelova. Dojel jí brzy, smekl čepici, zamával jí a volal rozradostněn: „Pochválen Pán Ježíš — kampak, pantáto, hdete?” Hned nato seskočil s vozu, a veda koně dovedně za oprati, přizpůsobil svůj krok chůzi kominíkově.

„Lehko se domyslíte, že jdu z Korouhve,” odpovídal Vedřel nějak zdlouha.

„Z Korový, z Korový, jako tehdivá, když sme se sešli na rychtě,” usmíval se Jobek. „No, dneskom je cesta lepší!”

Vedřelovi bylo nevolno při šťastném usmívání se sedlákově. „Tehdá jste mne vyprovázel; esli pak byste dnes taky kousek k Bystrýmu se mnou nešel?”

„Dybyste, pantáto, chcel počkat, až to složíme na strop, šel bych rád; zatím zajděte k našim, maminka vás ráda uvidí, je stejně v seknici.”

Terka, která rovněž podél vozu kráčela, majíc hrábě lehce opřena o rámě, nabízela se, že Vedřela k rodičům dovede. Kominík neklidně pohlédl na Jobka a žádal ho, by si přispíšil se skládáním, pak vida nezbytí, zašel do veliké sednice, kde přes to, že venku všecka dědina byla ozářena rudnoucím sluncem, bylo již dosti šero. Nebylo zde nikoho, hospodyně patrně odešla po nějaké okamžité obstarávce „po venku”, čemuž nasvědčovalo rozmyté nádobí na lajci u kamen, ještě od oběda zbylé.

Terka běžela oznámit matce návštěvu a Vedřel zatím se ohlížel po rozložité sednici, těžkém povalovém, již úplně zčernalém stropě a po paláci blíže pece, jenž dodával místnosti pochmurnějšího rázu. Vše tu na

379$

něho hledělo jaksi přísně, ponuré, i ta tajemná černá skříň koutnice v rohu! mračivé obrázky svatých s obou jejích stran seskupené; — vzpomněl sobě mimoděk na Librův nářek, jak nesnadno jest žiti u nich na gruntě, lépe pochopoval jeho dychtění po změně, — bylo mu stále teskněji, vše jako by na něho padalo.

Byl rád, když otevřely se dveře a v nich objevila se stará Librová, nesouc nenačatý bochník chleba a toufarovou misku, jejíž pestré malování, osmipaprskovou to hvězdu, pokrývala vysoká vrstva medu. Hospodyně vítala hosta hned na prahu, zvala jej ke stolu, s kobky přinesla nůž a horlivě pobízela jej, by si krájel a mazal, takového medu že by v Jevicích nenalezl.

U Librů věnovali včelaření již po půl věku velikou péči, ač jinak v obci a v okolních vesnících vůbec nebylo valně oblíbeno, nevyplácejíc se pro dlouho trvající zimy. Kominík si ukrojil krajíček, pokapával medem, aby panímámu neurazil, a jednoslabičně odpovídal na její četné otázky, jak se mu vede, jak ženě, jak jde řemeslo, co v Bystrém nového.

Když posléze i hospodář do sednice přišel a skorem tytéž otázky mu kladl, zvláště pak horlivě se dotazoval, jaké noviny nese svět, nevěděl, má-li se vytasiti těmto starcům s neblahými zprávami, či má-li přenechati mladému, aby je se změněným stavem věcí seznámil. Ale řekl si v duchu, syn že to s rodiči dovede lépe, a jen již dychtil, aby se mu objevil ve dveřích.

Jobek opravdu se skládáním si pospíšil, sestry byly mu na stropě nápomocny a za nějakou půlhodinu oznamoval, že již půjde pantátu Vedřela vyprovodit; jen se trochu opráší a v komoře si vyhledá lepší kazajku, „aby mu nebyl pro haňbu”.

Kominík se s rodinou rozloučil, za pohoštění poděkoval a k naléhání jich slíbil, že se zase staví. Sotvaže několik kroků od statku odešli na silnici, pohlédl vzrušeně vzhůru do jasné, usměvavé tváře Jobkovy a řekl: „Šel jsem schválně přes Jevice a stavěl se u vašich, protože vám nesu noviny — — Jináč bych měl přes jedlovská pole k nám do Bystrýho blíž — — ”

Jobkův obličej zaplál ještě radostněji: „Snad huž vyslancové u císaře pána šecko vyjednali, jak se budou robotní břemena vykupovat! Bud Pánbů pochválen, že sme se teho dočkali!”

„Není to novina dobrá, kterou vám nesu… krotil jej Vedřel smutně. „Zeberte se, Libro, a nezoufejte si, nejste chlapec…”

Sedlák zbledl za neočekávaných těchto slov. „Cák se stalo?” vypravil konečně ze sebe s namáháním. „Přecej nemohly přindout ke zrušení ty patenty císařský, co nám jemnostpán vyhlašoval s kazatelny?”

380$

„Stalo se něco horšího,” vybuchl Vedřel a již jedním proudem zahrnoval udiveného gruntovníka svými zprávami. „Praha matička hoří, vojáci střílejí do lidí, po ulicích všude jsou barikády jako tehdá ve francouzskej zemi, noviny všecky byly zastaveny, kdo může, z Prahy utíká! A eště že utíkají — jináč bysme se ani nedověděli, co se tam děje!”

Libra zastavil se uprostřed silnice a díval se na kominíka široce rozevřenýma očima. „To musí prauda nebejt,” zašeptal.

„Jak by nebyla, když to víme od jednoho študijósa z Hartmanic, kterej sám barikády pomáhal stavět a na nich se bránil!” horlil Vedřel. „Ušel eště včas, a když utíkal, všude potkával venkovskej lid, kterej šel Praze na pomoc! Ale nic to platno není, je po konštituci, je po svobodě, českej národ zase bude od nepřátel utlačován —”

„A robotní břemena nepřindou ke zrušení?” tázal se sedlák tiše, jakoby zlomeným hlasem.

„Taky se na to Brtoun ptal toho hartmanickýho mladýho panáčka; ale to prý nikdo neví, jak bude! Jenom to je jisto, že bude českej národ za to pokutován, že se Praha postavila proti vojsku… Milej Libro, troufám, že bude hůř, než bylo!”

Šli chvíli podle sebe mlčky; sedlák několikrát si rukou přejel čelo a vlasy, jako by si v hlavě urovnával, co mu kominík vyprávěl. „Kerak se to jenomej mohlo stát?” započal pak zdlouha a smutně. „Přecej ešče vo druhej hod Boží svatodušní ste nám hovořil, jaká je v Praze sláva, co cizejch hostů, velikejch pánů se sešlo z celýho světa — ňákým sjezdem ste to menoval — — ”

Vedřel pokyvoval hlavou; „Slovanský sjezd to byl — mělo se Němcům ukázat, že my Cechové jsme taky slavnej národ z velikýho kmene, že tu nestojíme sami. Byla sláva, byla, a právě za ty slávy se to stalo; lidi šli ze mše svatý — víte, v ty slavný dni se mše sloužívala pod širým nebem u sochy svatého Václava — a tu se setkali s vojskem, ňáko se dostali do sebe — a už bylo zle! Jedna kněžna, prej jenerálová žena, přišla k zastřelení — pak teprve žádného nešanovali. Pomoz Pán Bůh Praze, — aby se tak na ni splnilo proroctví Slepého mládence a kámen na kameni nezůstal!”

„A cák noviny píšou — ty vod pana Havlíčka, co ste mi ukazoval a taky pučoval?” otázal se Libra nesměle.

„Vždyť vám povídám, že jsou noviny zastaveny, — a kdyby i nebyly, pošta z Prahy nikam nedochází, řek mi to sám poštmistr. Chuděra pan Havlíček, kdož ví, kde je mu konec! A panu Palackýmu taky — těm předním vlastencům bude nejhůř, na ty mají nepřátelé naší nejvíc spadýno!” „Nemůžu a nemůžu si to srounat,” vracel se Jobek opětně k nejbola-381$

vějšímu bodu neblahých, Vedřelem přinesených zpráv, „že by nám mohli zasej konštituci vzít, dyž nám ju slauně připovědíli. Dyť my selský poddaný ničehož nic neuďáli! Proč by pokutovali nás, dyž se v Praze zdvihli měšťani a študijósi?”

„I to je jim jeden čert!” hněval se Vedřel. „Uďáli, neuďáli! Patříme taky k českýmu národu, a tomu tu svobodu a konštituci nepřáli a jsou rádi, že mu ji ňáko můžou vzít. — Ale podívejte se, Libro, už jsme skoro u Bystrýho, zatáh jsem vás trochu daleko, — teďkejc abyste se vrátil. Těm svým ňáko to vysvětlete — budou bědovat — jakáž pomoc — musíte jim domlouvat vy!”

„Vám se řekne, pantáto Vedřele,” v Librově hlase chvěly se slzy, „vy tam v městách nevíte, kerak je robotníkům… My byli kerak znova na tento svět narozený — a teďkejc — —,” sedlákovi selhal hlas, on odvrátil se od kominíka a dlaní obrácenou utíral si oči.

„Nesmíte si to tak připouštět, vždyť nejste chlapec,” plísnil Vedřel gruntovníka, ale sám cítil, že pronáší jen planá slova. „Či vás tak mrzí zmařená ženitba? Věřte mi, Libro, není po stavu manželským nic, sotva do té ohlávky vlezete, rejš abyste byl venku, — a nemůžete.” Zarmoucené oči Librovy zablýskly nyní na kominíka hněvem. „Huž sem vám, pantáto, kolikrát řek, že není každá stejná … Já se stavu manželskýho vodříkal pro břemena moc let, a vím, kerak mi bylo. Teďkomejc sem smejšlel, že tom’ je konec …”.

Vedřela mrzelo, že se dal strhnouti tíhou vlastních rodinných poměrů k poznámce, která ubohého sedláka ještě více rozjitřila. Aby neopatrnost svou napravil, zabočoval na smírnou cestu. „Třeba konec přecej, Libro, nastane, vždyť ten hartmanický študijós řekl, že žádný neví, jak se zrušením roboty bude.”

Hněv Jobkův ihned se zlomil: „Pěkně vás prosím, esli mistr Brtoun zasej něco vyzví, anebo esli ty noviny přecej dondou, — dejte nám vědít, abychme si tu mámě nezoufali,” žádal Vedřela měkce. „A já, až budu mět do Bystrýho cestu, taky se vopovážím k vašim přindit — snad se paňmáma Vedřelka nebude tuze mrzet.”

„Toť, toť,” utvrzoval kominík; „hnedkejc vám dám zprávu, až se něčeho dočtu. Přál bych si, aby se všecko zase k dobrýmu obrátilo, mám zrovna nůž v srdci od těch časů, co se to v Praze semlelo; tolí jsem se těšil, že bude obnovena stará česká sláva… A vás robotníků je mi ukrutně líto!”

Libra, odcházeje k domovu, odpověděl jen dlouhým vzdechem. Kominík lituje robotícího lidu, ač nezná vše to, čeho po celá století zakouší. Kdyby jemu mohl se podívati do duše …

382$

Ba, jest hůře, než bylo, — takové řezavé bolesti jako dnes nepocítil po všecka minulá léta, — jako by vše v něm bylo rozpukáno, popraskáno. Marně si připomínal, že o robotě není dosud rozhodnuto, patenty že nejsou odvolány; do konejšivého toho pomyšlení zněla příliš určitě slova Vedřelova.

Ó, jistě že má pravdu! Když zmohli Prahu, která se ujala Čechů, když noviny zastavili, tu již je po svobodě, po konstituci, tu i robotní břemena zůstanou, městská vrchnost zase bude gruntovníky utiskovat a život jim ztěžovat.

Co doma řeknou? — Co řekne Albinka? — Zdálo se mu, že se zalkne, zaťal ruce, nemohl dále — —

Odešel se silnice stranou, sedl si pod vysokou škarpu, zabořil tvář v ruce a snažil se nabýti trochu klidu. Leč za chvíli počaly jeho prsty protékati slzy i divně rýhovaly jeho zaprášené líce, ruce, — plakal jako malé dítě. Zase mu zazněla Vedřelova plísnivá slova „Vždyť nejste chlapec — ”, ale ta ještě více jej rozlítostnila — i dal slzám volně téci a seděl tak na úbočí ve vysoké trávě, prokvetlé mateřídouškou, tolicí a rmenem, skoro půlhodinku.

Skřípot kol a dupot podkov konečně jej vytrhl z trapného zoufání a připomenul mu, že odešel z domova uprostřed vší práce, již na večerní hodiny ještě dosti zbylo. Pokradmu se díval na silnici; těžký vůz jel od Jevic k městu a vozka všemožně se namáhal, zadržoval koně, zatáčel brzdu, by na příkré a špatné cestě nedošel pohromy. Libra kajícně si umínil, že jakmile vůz zajede, vydá se na cestu zpět; stíral skoro zahanbeně stopy slz a skládal si v duchu vysvětlení, které rodině své podá. Och, bude to nářku a zklamání…

Zase se mu stahovalo v krku, ale on tentokráte statečněji se přemohl než v prvním přívalu bolestí a poměrně kliden vstoupil do světnice, kde již všichni seděli při večeři, míse to ssedlého mléka s oloupanými brambory. Sedl si také na obvyklé své místo, ale nepřijal lžíce matkou mu podávané, zamáchl rukou, když mu poukazovala na „jabka” vysoko na míse navršená, ba odsunul i krajíc chleba. Čekal chvíli, vida pak, že všichni již dojídají, počal jim vypravovati o Praze, o zmařené svobodě, o svých obavách ve příčině zrušení poddanství.

Nejprve dobře neporozuměli, znovu a znovu byl Jobek nucen opakovati jim ty celkem tak skrovné a stručné zprávy, které mu Vedřel přinesl; počali pochybovati, jako on prve pochyboval. Teprve když u velikém rozčilení, v bolesti své se ustavičně zajíkaje, jim tvrdil, že všecky pěkné naděje po tolik týdnů, ba měsíců chované byly klamem, uvěřili.

Matka plakala, dědeček svým slabým, bezzvučným hlasem počal

383$

vypravovati příhody z časů císaře Josefa, z nichž však žádnou nedokončil, starý Libra hněv boží svolával na pány, na vojsko i na ty študijósy a měšťany, kteří mohli míti lepší rozum a neměli selskému lidu kaziti vyhlídky na konstituci, — a nejrozčileněji vedla si Terka. Snad Albinka zcela nesmlčela, co Jobek chystá, až padne robota, snad sestry ve svých úštipcích Terce cosi o tom vyzradily, — děvče z neurčitých těch slechů zosnovalo si s Toníkem, že vezmou se, jakmile Jobek na grunt přivede nevěstu, která vyplatí pak Terčinu pretensi.

A teď slyší, že robota zůstane, jak byla, a že tudíž žádná švagrová svatbu s Toníkem jí neumožní. Plakala, jako matka, vzlykala prudčeji, a tím ještě více na sebe popuzovala obě starší sestry, jež vypravování Jobkovo vyslechly skoro lhostejně.

Ba Mařka, přisednuvši k Librové a hladíc ji po šíji, pravila klidně: „Nač pláčete, maminko? Byli sme živi za roboty tolí let, budem dálej! Stejně tom’ spravedlivě neuvěřil žádnej, že nastanou inší časy. To jenomej blázni chodili s flintama, pytlačili a kradli!”

Mrskla okem po Terce; vášnivé děvče neosušivši ani slz, vyskočilo a napřáhalo po ní ruku.

Librová strhla je na lavici zpět a vyčítavě podívala se na starší dceru. „A neďáli snad takle v Rohoznej a ve Svojanově?” odpovídala Mařka zcela chladně. „A v Jevicích taky,” šeptla Málina, dodávajíc polohlasně: „Bude dobře, až se temle nepořádkom udělá konec, jenomej městskou vrchnost protivá nám popichujou — — a nám je pak hůř.”

Mluvili ještě chvíli, každý se svého stanoviska, než rozešli se po večerní své poslední práci; ale Jobek dobře vycítil, pro nikoho že smutné zprávy dnešní nejsou pohromou takovou jako pro něho a že na jeho zklamání a bolest vzpomenouti ani nikomu nepřipadlo — — — —

Půjde to zase po stáru; mezi sestrami nepomine svár; on bude se, asi do šedin, dříti rodičům i vrchnosti, bude živ bezradostně, osaměle, — snad jsou rodiče i rádi, že daleko opět odsunulo se jejich stěhování se na výměnek. A Albinka sestárne, uvadne rovněž neradostně u mrzutého otce — —

Bylo mu hořko, ba hnusno. Chodil po statku, po polích, konal práci, ale nepromluvil zbytečného slova.

Počalo býti ticho, ba smutno na gruntě u Librů; Terka mívala uplakané oči, matka byla zádumčivá, a kdykoli pohlédla na Jobka, vzdychala, sestry dívaly se posupně, jen dědeček svým již dětinským způsobem připomínal staré příběhy o prvotním zmírnění roboty, o přeměně panských dvorů na familie, o husarských exekucích, čímž nevědomky bolavou duši vnukovu drásal ještě hlouběji. Ponenáhlu počali všichni na sebe pohlí-

384$

žeti vyděšenýma očima a nevěděli, jak promluviti, aby nezpůsobili v rodině jitření.

A nebylo smutno jen u Librů; Jevice celé byly ulekány, z míry přivedeny zprávami, jimž nejdříve víry nepřikládaly. Avšak když Skraňka obdržel od syna Lojzíčka vzkaz, že leží nyní posádkou v rozbouřené Praze, kdež asi dlouho zůstane, když městští písaři počali se opět ve vsi objevovat častěji a za přítomnosti několika gruntovníků napomínali rychtáře v krčmě, aby hleděl udržeti co nejpřísnější pořádek, slavné zemské gubernium že jest velmi nespokojeno se stavem věcí na vesnicích, když konečně octl se na několik dní v šatlavě Toník Průšků, jenž ve svém smělém počínání od rychtáře nikterak brániti si nedal a ostatní omladinu příkladem svým popuzoval: tu byli všichni zajedno, že je „konštituci”, „ouplné svobodě” odzvoněno, a pochybování starého Hanusa i gruntovníka Češky dáno za pravdu.

Skraňka chodil nyní s hlavou hluboce sklopenou; nejenže žil v ustavičných obavách o holku, kterou mu snad zase do města zavedou, pálilo jej i na duši, že mají jeho Lojzíka za nepřítele konstituce, který do těch upřímných Čechů střílí.

Domkáři a podruzi, jeho přívrženci, kteří za pravdu dávali vzbouřené Praze, odvrátili se nyní od něho a starým gruntovníkům, kteří neschvalovali odpor proti panujícím řádům jakýmkoli, byl stále opovrženým chalupníkem, rozsévajícím v obci pouze svár.

Ba, bylo v Jevicích neveselo …

Nepodařilo se Librovi zvěděti v Bystrém nějakých utěšujících zpráv; i když počaly opět vycházeti „noviny pana Havlíčka”, nepsaly o ničem radostném, jen žalovaly a lid ke statečností a moudrosti napomínaly. Zato z Rohozné a Svojanova dolétly zvěsti o přísných trestech za minulý pych.

Když nadešel podzim, jako by ani hodů nebylo; tentokráte netáhl pestrý průvod od rybníčku vzhůru, nebylo ani katů, ani stárek, laufrů ani kazatelů. A muzika v krčmě dopadla věru smutně.

Teskně dával Jobek Libra kominíkovi za pravdu: bylo hůře nyní než dříve, před vyhlášením patentů.

385$

« XII »

Na gruntě u Hanušů co den několikráte ozýval se vzdech, že jest letošní jaro k nedočkání. Starý výměnkář skoro celou zimu prostonal a proležel, soužil jej reumatismus, či jak sám tomu říkal, „suché lámání”, ležel většinou oblečen na lůžku, těžkými peřinami jsa zakryt, a jen někdy za jasnějších a stálejších dnů dal se Albince umístiti na laje blíže kamen.

Nikdo nedovedl se mu zachovati; přišel-li syn často do výminku, plísnil jej, že zanedbává práci, neobjevil-li se některý den, naříkal, že všichni na něho zapomínají, a hrozil, že si to zapamatuje; totéž uslyšely obě vdané dcery za svých řídkých návštěv; nevěsta, které nikdy nemíval rád, nyní přímo jej popuzovala svou přítomností a vnuci všichni, i ti na gruntě, i děti dcer, báli se dědečka, a jen po přísné domluvě matek vstupovali do dveří teplou rohoží pobitých a ucpaných, do starcovy nízké, přímo žhavým vzduchem dýšící sednice.

Zprvu, před vánocemi, přicházel někdy gruntovník Češka na besedu; i libovali si oba milovníci starého pořádku, že dobře předpovídali lichost překvapujících zpráv, odsuzovali „rebeliji” ve Vídni, která si z Prahy vzala nedobrý příklad, a konečně uvažovali, zdali nový panovník se všemi těmi nepořádky „jak se patří zatočí”. Dovídalť se Češka od kamaráda svého Libry vždy něco nového a uměl si dle své a Hanušovy libosti vyložiti a upraviti, co mu Jobek třeba docela jinak vypravoval.

Avšak konečně, když se během zimy nic neudálo, co by v Jevicích a v ostatních městu poddaných vesnicích způsobilo nejmenší změnu, a když přibývající zimou zvětšovaly se i bolesti v rukou a nohou, omrzely churavého starce i tyto stále nyní stejné hovory, a Češka, uražen jsa jeho rozmarem, přestal k němu skoro nadobro docházeti.

Albinka byla nebohá; na ni připadlo všecko ošetřování, nesměla se často za celý den ani na hodinku vzdáliti, — a švagrová ještě na ni černila a se bočila, že jí ani s dětmi, ani s vařením, ani s přádlem a draním nepomůže. I v noci, ustlavši si dle přání otcova na laje za stolem, poslouchala jeho sténání a vrzot postýlku, na němž, nemoha usnouti, v bolestech neobratně se přemisťoval.

Po nekonečné té noci, která u nich začínala často již po šesté hodině večerní, vstávala jako ubita, s těžkým, úzkostiplným srdcem. Děsil ji otcův nářek, jeho hrozby, že se mu to co nevidět k srdci dostane, a pak že bude s ním konec a ona že bude chuděra sirotek, bolela ji necitelnost švagrové.

386$

Odnikud jí nepřicházelo útěchy. Z počátku, vědouc, že se Libra bratrovi svěřil, upírala na něho žádostivě oči, ba několikráte se i nesměle zeptala, zdali nedošly noviny o robotních patentech, — leč bratr vždy zavrtěl hlavou a vyslovil i pochybnost, že zprávy jaké dojdou. Za návštěv gruntovníka Češky naslouchávala pozorně, zda nezaslechne něco utěšujícího; ale i zde spíše ji rozteskňovala otcova nepokrytá radost, že dělají páni zase pořádek mezi zpyšnělými, rebelantskými chalupníky a „lidmi na cizí lavici” a že konstituce napříště již nebude rýpalům a bláznům dodávati odvahy.

Někdy, kdy navštívily otce vdané sestry s dětmi a pobyly u něho déle, podařilo se jí vyklouznouti na nějakou chvilku z gruntu; několikráte setkala se za této příležitosti s Librou, jehož statek byl nedaleko. Z láskyplných jeho slov bylo jí vždy teplo a milo u srdce, ale nečerpala z nich žádné útěchy do budoucna; netajili se Jobek svým zklamáním a upřímně se přiznal, že ani v Bystrém u Vedřela a Brtouna, ba ani z novin mu půjčovaných nedověděl se ničeho o vykupování břemen gruntovních.

Pomalounku přivykala Albinka opět myšlence, po několik roků chované, že bude z ní „stará nevěsta” …

Koncem února polevily mrazy a na jevických cestách počaly se mezi sněhem ukazovati šedavé stružky a jamky; svatý Matěj zase jednou vzal na led sekeru, zastyděv se, že horákům bylo již po tolik let čekati na širočinu svatého Josefa. Pomalounku sníh a led roztával, slunce zvláště v poledních hodinách silně hřálo a větvemi klátil vlahý, příjemný větřík. Děti skákaly pod holými ovocnými stromy a jásavě vykřikovaly staré říkadlo :

{„Ó ty svatý Matěji,

mám já v tobě naději,

kde tvůj hlas obende,

všady dost ovoce bude!

Kolikrát ten jabloň oběhnu,

tolí pytlů jablek načešu!

Svatý Matěji!”}

Ulevilo také starému Hanušovi; častěji trávil několik hodin na lajci a v prvním týdnu březnovém již na lůžko se odebíral až v hodinách večerních, těše se z přibývajícího světla, jež vlídně a zlatě loudilo se k němu okénky na sad obrácenými.

Lepším rozmarem otcovým ulehčilo se poněkud Albince; usmála se někdy, když slunce do sednice prudce zažehlo a na sadě mezi bledou

387$

travou zakmitlo se několik chudobiček, — ale takovým smutným, odříkavým úsměvem na zbledlé a vyhublé tváři, že by byl nad ním se rozplakal, kdo by jej spatřil. Jenže ,na gruntě u Hanušů nikdo si toho nevšímal, zdali se Albinka usmívá a jak při tom vyhlíží.

Jednoho čtvrtka v první polovině března si výměnkář zvláště liboval, že sluníčko pěkně hřeje; sedl si zase jednou za stůl v rohu pod obrazy, aby byl blízek oknům. Dcera rychle umyla polední nádobí, uklidila sednici a sedla si naproti otci na sedánek, ke kolovratu kozlíčku. Byla letos s přádlem velice pozadu a z částky lnu na výměnek připadající ještě mnoho jí zbývalo. V kamnech praskalo smolné dříví a koráby*& [& kůry], kolovrátek vrčel, na stěnách, hodně přes zimu začazených, míhaly se červenavé odlesky ohně s jasnými, žlutými paprsky slunečními.

Hanuš vždy si trochu zabafl z dýmky dřevěnky, hezky vyřezávané, kterou mu syn jedenkráte přinesl z prosečské pouti, a vyhlížel spokojeně; Albinka mezí předením zavadila o něho očima, a vidouc klidnou jeho tvář i volné držení těla, pomyslila si, že přece trudnou zimu pře trvali a že otec, jehož zkrouceným údům často ani nejteplejší šat a nej těžší svrchnice nedovedly vyhověti, zase co nevidět bude po staveni, snad i po venku moci se procházeti.

Patrně nesly se myšlenky obou stejným směrem, neboť výměnkář, zachytiv dceřin pohled, pravil: „Přecej sme tu zejmu ňáko přetrvali, — teďkejc huž bude ináč! Stejně sem, holka, netroufal, že na svoje nohy vstanu! Dála mi ta letošní ze jma tuze zle!”

„Buď Pánbů pochválen, že to s váma tak dopadlo, tatínku,” pravila Albinka mírně. „Až přindete na čerstvej vzduch, bude vám ešče lip nežlivá tady v seknici.”

„To poslední mazání, co mi Antonín dones z Bystrýho vod dochtora, dálo mi dobře; spíš ses mě nesměla ani teknout a teďkejc huž rukama trochet vládnu,” liboval si stařec.

Dívka se trochu zarděla. Bratrovu úsluhu otec uznává, — leč jí, která tolik léků na něm vyzkoušela, jej natírala, zabalovala, umisťovala, laskavého slova po celičký čas za to neřekl, A to jemnostpán v Bystrém káže, že jsou rodiče dětem na místě božím, — — — — a Pán Bůh je tak dobrotiv — — Neodpovídala, spěšně pohybovala nohou i rukama, až přibývalo jí na cívce lesknoucích se nití.

„Prál sem Antonínoj,” pokračoval Hanuš, „že nesmí na to mazání zapomnět, až se do Bystrýho zasej vydá. Jenomej se bojím, že nebude mět teďkejc hdy.”

388$

„Ešče trochet máme; a Toník si dá pozor, — až se někdo z Jevíc do Bystrýho neboli do města vydá, řekne mu,” upokojovala Albinka.

Seděli zase chvíli mlčky, výměnkář z úst vypouštěl drobné obláčky dýmu, dívka horlivě předla; náhle ustávala, naslouchala. „Někdo hde k našim neboli do gruntu,” řekla, zase naslouchala, a když se jí zdálo, že se kroky blíží, vstala od kolovratu, oprášila si bíle a červeně pruhovaný fěrtoch třítlopkový i temnošedou mezulánku a naduté rukávy svého kabátku, odšoupla „kozlíček” více do kouta a rychle se ohlédla po seknici, je-li poněkud uspořádána. Smetla fěrtochem stůl, kam výměnkář natrousil popela z dýmky, a již běžela otevřít dvéře; leč setkala se v nich již s bratrem, za nímž k překvapení jejímu zamihla se široká postava gruntovníka Češky.

„Pěkně vítám, pěkně vítám k nám,” volala rozradostněna, vědouc, že bude jeho návštěva, dávno netrpělivě očekávaná, milá otci. Spěšně zavírala za příchozími dvéře, odebírala Čéškoví vydrovku a hůl a kladla je na postýlek.

Starý Hanuš, ze široka se usmívaje, podával Čéškoví přes stůl ruku a odpovídal na jeho pozdrav: „Na věky, na věky! Sedni semka, Češko, a nezazlívej mí, že se nezdvihám, su po tom trápení ešče dost pošpatnej!”

Host sedl si vedle výměnkáře, kdežto mladší Hanuš, mna si ruce, přiblížil se ke kamnům. Byl jen ve všedních šárových šatech, jak chodil po statku a připravoval vše k jarní práci, na hlavě měl pestrou vlněnou čepičku, jakou Jevičtí s oblibou nosili v zimě pod klobouky neb po domácku.

Zato na Čéškoví bylo viděti, že byl přes pole; zánovní kožíšek, červená vesta s lumberáky, černý hedvábný šáteček, nad nímž koukal proužek šátečku bílého, dojista náležely k svátečnímu jeho šatu a na vysokých botách ulpělo dosti vlhké hlíny, svědčící o cestě po mezích, drahách a rozježděných silnicích.

Albinka rychle zašla do komory, přinesla chléb, podala s police sůl a nůž; nevzdalovala se na více než několik okamžiků, jsouc opravdu zvědava, proč sem bratr souseda Češku tak pojednou zavedl. Zdálo se jí, že na tváři obou mužů jeví se cosi jako překvapení…

Nečekala na vysvětlení dlouho. Češka odpovídaje na stesk výměnkářův, při vstupu jeho pronesený, pravil srdečně: „Su rád, že vás takle vidím! Chystám se huž kolí neděl semka…”

„Ale nebyl byste došel ešče,” smál se mladý Hanuš, „dybych vás nebyl nutil!”

389$

„To neé, to neé,” vytáčel se Češka v nesnázích.

„Takle to bylo, pantáto,” vysvětloval hospodář. „Dyž ste si tak tuze liboval to poslední mazání, poprosil sem tatínka Češku, až do města neboli do Bystrýho zajde, aby vám ho dones. Dneskom se vydal s rychtářem a s Jobkem Librou a …”

Výměnkář se usmál: „A neseš, kamaráde?”

Mladý Hanuš vstal s lajce, narovnal se a řekl jaksi slavnostně: „Mazání donese Jobek; ale tatínek Češka nese něco inšího, lepšího!”

Stařec i Albinka udiveným pohledem těkali od hospodáře k Čéškoví, který vážně kýval hlavou a posléze, rozloživ se rukama po stole, pravil: „Abych vám to vyložil spravedlivě: Rychtář poudá včera, že mu páni městský zkazovali, aby přišel na kancalář, jak bude moct nejspíš, a vybízel mě, abych šel taky. Měl sem ve městě kolikero řízení, na jarmarce sme tenkrát nebyli, nechtílo se nám, tak bylo třeba leccos kupovat. Poudám teda rychtářoj, že pudem spolu; Jobek Libra, dyž uslyšel, že hde rychtář na kancalář, hnedkom že by šel taky, hdo ví prej, co to znamená, snad zasej patenty ňáký! My se mu vysmíli, že má patentů plničkou hlavu — — ”

Výměnkář se zachechtal. „Toť, toť —,” mumlal mezi smíchem. „Patenty! Ale hde!”

Albinka hluboce se zardělá a odvrátila tvář k oknu; hlasitěji však v ní zabuchalo srdce, když Češka pokračoval vážně, dívaje se otci plně v tvář: „A bylo prauda! Dyž rychtář náš přišel na kancalář, poudali páni, že byla vyhlášená zasej ňáká konstituce, inší…”

„Teda inší, inší,” liboval si Hanuš.

„Ale co se tejká gruntouních břemen,” vypravoval Češka dále, „ty prej přindou ke zkasírování. Huž se chystá ve městě komis, ta bude rozhodovat, kterak se máme z roboty vykupovat. Budou prej v ní zasedat s písařema městskejma tuze učený páni. Nakazovala městská vrchnosť rychtářoj, aby to dal mezivá lidi, — aby každej robotník se připravil jak se patří a spravedlivě pak řek, jakou robotu vodbejvá, jaký platy a daně vykonává.”

Chvíli bylo v sednici úplné ticho; Albince se až zdálo, že všichni slyší, jak silně jí srdce bije …, oddychovala těžce; jen na okamžik plaše pohlédla na bratra, opět na laje u kamen se usadivšího, a postřehla, že lehounce se usmívá.

Češka, velice jsa uspokojen netajeným podivem výměnkářovým, uhlazoval si vlasy do spánků, bubnoval prsty na stolní desku, ale jinak čekal, co starý Hanuš řekne. Ten nepokojně těkal očima po sednici, dýmce dal úplně vyhasnouti, chvílemi potřásal hlavou a pak, uhodiv plochou dlaní

390$

o stůl, zvolal: „Cák tole může bejt? Dyť huž z konštituce bylo nic, Praha s Vídněj tou rebeliji ju zabily …”

„Muselo to nebejt prauda,” odpovídal Češka. „No, nechcu říct, že tom’ šemu rozumím jak se patří, — ani rychtář spravedlivě neví, co a jak, — dočkejte, až přinde z Bystrýho Jobek Librů. Ten rozumí patentům, novinám i konštituci z nás Jevickejch nejlíp.”

„Cák nebyl s váma ve městě?” ptal se starý Hanuš a Albinka, která plna nepokoje u okna naslouchala, byla mu upřímně vděčna za jeho otázku.

„Bylo to takle,” vysvětloval Češka. „Dyž sme šli ze města s rychtářem a hádali, jaká bude ta nová konštituce a kerak bude s robotou, zmínil se Jobek, nejlíp že to bude vědít v Bystrým Vedřel, kominík; drží si prej noviny, v kerejch je vobsažíno šecko, a kominík jím rozumí líp než dochtor nebo syndikus ňákej. Jak řek dochtor, zpomenul sem na mazání tule pro tatínka Hanusa a mil sem sakulentskou na sebe zlosť, že sem zapomenul. Poudám to Jobkoj a ten hnedkom se nabíd, že zajde do Bystrýho pro mazání a přitom vyzví u Vedřelů, co píšou vo novej konštituci noviny.”

„Ale to si náramně zajde,” podotkl výměnkář zdlouha, přijímaje s malým potěšením zvěst o Librově ochotě.

„Cák to,” vpadl horlivě Češka. „Jobek je dobrák, to já vám řeknu, až vám to řeknu! Udělá pro každýho, co by neuďál nihdo! Smíli se mu, že podlízá pánom v Bystrým, pro to že ho majou rádi, — ale Jobek neposlouží jenomej pánoj, poslouží i podruhoj. Cák se nám jenomej navykládal loňskýho roku vo tejch patentech, noviny nám čet, zprávy sháněl v Bystrým a ve městě! Jářku, udělá pro nás víc a poučí nás líp nežlivá rychtář.”

„No, no, néni to tak horoucí,” bručel starý Hanuš.

„Nemějte mi za zlý, tatínku,” rozzlobil se Češka, „ale vy ste na Jobka dycky sočil a neměl ste proč! Hančku, céru, ste mu nedal a von ničehož nic protivá vám nihdá nemluvil. Přecej mu nevemete, že má dar ducha a doušeho pojem?”

Albinka nyní přiskočila ke stolu a dotkla se Čéškový ruky. „Tatínku Češko, nehovořte dálej, Jobek Libra hde k naším.”

„Šak může vyslechnout, jak se ho zastávám protivá pantátoj,” odbyl ji gruntovník, stále ještě rozhněván neústupností Hanušovou.

Děvče úzkostně pozorovalo otce i Češku a pak prosebně pohledělo na bratra; mladý hospodář rychle vstal a šel příchozímu vstříc. Za malou chvíli již vedl jej do sednice přímo ke stolu v rohu a mluvil ke starci naléhavě: „Jobek Libra vám nese mazání vod pana dochtora, pantáto;

391$

počkal si na ně a pak tuze chvátal, aby tu byl před kvíčerem! Šak je šecek zpocenej.”

Libra stavěl lahvičku na stůl před Hanusa, jenž poněkud upjatě k němu promluvil: „Uctivě děkuju, uctivě děkuju; posaďte se u nás.”

„Rádo se stalo,” odpovídal Libra srdečně, usedaje vedle Češky. „Nechť vám, pantáto, slouží ke zdraví; — děkuju, Albinko, ukrojím si, po cestě je hlad,“ dodával, když mu dívka přisunula bochník chleba.

Leč Češka a Hanuš, hospodář, nedopřáli mu ani pojisti několik soust: „Natrefils kominíka?” vyzvídal dychtivě starší gruntovník. „Co kladou noviny? Cák říká Vedřel tej novej konštituci?”

„Esli pak s robotou to vopraudousky tak dopadá, jak hovořili ve městě? Sbírá se komis?” přidával se Hanuš otázkami.

„Do novin ani sem se nepustil, nebylo hdy,” počal Libra vykládati. „Su rád, že sem se přecej pantáty Vedřela dočkal. Ten stejně z novejch patentů radosť velikou nemá! Hovořil, že se huž nebude císař pán radit s poddanejma, jak bylo slíbíno roku loňskýho; sněm, co zasedal v kerýmsi městě na Moravě, snad v Kroměříži nebo v Holomouci, císař pán zavřel, ti naši vyslancové byli rozehnáni a snad jím taky vyhrožovali … Poudal kominík, tole že nevyhlíží jak ouplná svoboda! A taky se strachuje, že bude s českým národem zasej zle, že šecko vopanujou, jak bylo spíš, největší panouníci Němci!”

Libra umlkl a zamyšleně ulamoval kousíčky krajíčku, který držel mezi prsty.

„Troufám, že zvostane šecko jak spíš,” podotkl výměnkář. „Páni ve městě se asi radujou a ta komis je jenomej tak nalíčena pro voklamání selskýho lidu.”

„Vyptal ste se, Libro, teho kominíka taky na zrušení roboty?” vyzvídal mladší Hanuš.

„Toť že zeptal, a nejspíš,” pravil Jobek horlivě. „Na kanceláři rychtářoj našemu čistou praudu povedíli, gruntouní břemena venkoncem přindou ke zrušení a vyplacení, byl vo tom vydanej patent vobzvláštní. Šak mi pantáta Vedřel vyčítal, že se sháním jenomej po zrušení roboty a vo zvostatní ničehož nic nedbám, že su Čech špatnej a neupři mne j!”

„Ve mestách nemajou do teho pojem, co my robotníci zkoušíme, ináč by kominík takle nemluvil,” připomenul Češka. „V Bystrým taky huž slyšeli vo komisi?”

„Taky; bude se to šecko zkoumat a vykupovat stejně, naše panství, bysterský panství, svojanovský i německobělský. Ať si říká pantáta Vedřel, že su Čech neupřímnej, já stejně velebím Boha, že nový patenty

392$

alespoň to poddanství naše zrušijou, i dyž šecku svobodu nám nedajou, jak nám ju Praha a ti vyslancové chceli vymoct! Teďkomejc bude dokonce ináč na gruntech a i v chalupách, dyť sme pro břemena nebyli světu rouni!”

Všecka tvář Jobkova zářila vroucí radostí; nedovedl se přemoci a zahleděl se na Albinku, jež dosud, zardělá a zrychla oddychující, stála blíže okna, naslouchajíc úzkostlivě každému slovu.

„Na vašom gruntě zvostane stejně břemen dost, i bez roboty, dva vejměnky, — a tolikerá pretense!” krotil starý Hanuš poněkud zlomyslně Librovo nadšení.

Jobek se zarděl do ruda a již již chystal se vysloviti prudkou odpověď; leč přemohl se a řekl Hanušovi mírně, skoro srdečně: „Pantáto, šecko lehčejc sneseme, dyž budem dělat sobě, na svým a ne na cizím! Jenomej počítejte, co se času zmaří tou tažnou robotou! A co na cestě protrávíme, dyž jedem na Moravu! Teďkejc si pěkně udělám prácu na svým, a dyž by měli koně stát, nandeme si formanění ňáký, bude ho dost a dost potřeba — a ešče peníze uložíme. Teďkejc se dá skládat na pretense!”

„Pivo se pije a řeč se mluví,” odbýval jej výměnkář.

„To neé, pantáto, to néni jenomej tak řeč planá! Něco sem se napřemejšlel přes léto a tu zejmu dlouhou, kerak bych to zařídil, dyby přecej robota byla zrušena. Mám to dobře vypočteno,” vysvětloval Jobek stále mírně.

„A cák vyplácení gruntouních břemen…,” připomínal výměnkář tvrdošíjně.

„Noviny kladou, že to nebudou na nás žádat pojednou, dáme za čas něco; a teďkomejc taky vodbejváme platy a daně šelijaký.”

„Dejte si říct, tatínku,” přistoupil nyní mladší Hanuš ke stolu. „Bude to úleva veliká, ščestí pro náš selskej stav! Jobek Libra má praudu, dokonca ináč to bude na gruntech vyhlížet, ať je na něch vejměnek jeden nebo dva.”

„Nejrejš bys se toho svýho zbavil,” vyčítal mu otec trpce.

„Vy dobře víte, že neé; buď Pán Bůh pochválen, néni mi při ňom zle,” chlácholil Hanuš výměnkáře. „Chcel sem vám jenomej říct, že na gruntě u Librů bude ináč, nežlivá si myslíte a nežlivá ste smejšlel, dyž ste tam nebožku Hančku nechcel vdát.”

„Nechte ju huž na pokoji! Je v hrobě, huž je to Jobkoj jedno, esli umřela na Librovým neboli na Kuklovým gruntě!” vytáčel se Stařec.

„Néni mi jedno, kerak vo Librovým gruntě smejšlíte, pantáto! Dybyste teďkejc huž s ním nepohrdal a nebál se vdát k naším céru, dyž

393$

nadcházijou lepší časy, poprosil bych vás, abyste mi dal Albinku. Beru Pána Boha za svědka, že bych se přičinil vo její scestí!”

Starý Hanuš rozevřel na Libru do široka očí: „Albinku? Cák s Albinkou? Hovořili sme přecej vo nebožce Hančce!”

Místo dojatého Jobka odpovídal mu mladý hospodář: „Jobek Libra huž dávno chce Albinku, a co ty patenty loňský byly vyhlášený, troufal, že by se moh ženit. Jsou domluvený spolu huž vod červenejch svátků loňskejch a mně taky říkali… Ale dyž ta konštituce hrozila přindít v nic, netroufali sme si, pantáto, vám se zmiňovat. Teďkejc nadešel čas, — huž i komis ve městě zařizujou, — huž je jisto, že břemena padnou. Tatínku, Jobek smejšlí upřímně, nepřekážejte Albince ve ščestí!”

Dívka ještě stála u okna, netroufajíc si přistoupiti blíže; se sklopených očí při naléhavé řeči Librově i bratrově vždy rychleji padaly slzy. Zvedla víčka, teprve když zazněl polodojatý, polohněvný otcův hlas. „Ščestí! Dyť mi Albi nihdá slovem se nezmínila, že by se chcela vdát a za koho!” „Ejnu, protože se vás bála,” vpadl nyní Češka, který dosud byl tichým svědkem zápolení s tvrdošíjným starcem. „Dyž si hlavu postavíte, ste kerak ta Prosička nad Jimramovem! Ale teďkejc, dyž voušom víte, řeknete jí, aby se nestrachovala — — ”

Albinka nesměle přibližovala se od okna a v polovině cesty zachycena byla Jobkem za ruku; usmála se na něho uslzenýma očima a pohlédla pak na otce, jsouc dychtivá jeho rozhodnutí.

„Ty tedy chceš se vdát na Librův grunt a starýho tátu zanechat na vejměnku?” ptal se Hanuš, poněkud jsa obměkčen tklivou dívčinou tváří.

„Přišla bych se co chvílu na vás podívat, tatínku, — nebyla bych daleko. Pěkně vás prosím,” zmužila se k naléhavější řeči, „nezbraňujte mně, jako ste zbraňoval Hančce! Mně jí bylo dycky líto a Jobka taky! Přičinila bych se, abych mu vynahradila ju i ten dlouhej jeho osamělej stav mládeneckej.”

„A cák esli to s novýma patentama vo robotě nebude zasej prauda?” oddaloval Hanuš své rozhodnutí.

„Tentokrát huž istě bude,” přemlouval jej Češka, kdežto Libra zahleděl se do rozčilené dívky a silně jí tiskl obě ruce. „Museli by nemět rozum, dyby zařizovali komis pro nic za nic! A vy taky byste musil nemět rozum, dybyste nechcel vdát céru do takovýho dokonalýho rodu, za dokonalýho člověka. To néni Toník Průšků, furiant z chalupy!” Výminkář chvíli přemýšlel, maje hlavu skloněnu a nikoho si nevšímaje. Všichni úzkostlivě na něho hleděli. Konečně nadzdvihl tvář, narovnal se a pravil zvolna: „Nemám ničehož nic protivá Jobkoj ani protivá Librovýmu rodu a gruntu. Ale tak docela tejm patentům přecej nevěřím. Až

394$

se vopraudousky hukáže, kerak to s vykupováním břemen gruntouních bude, a já se přesvědčím, že nebude Albi na gruntě Librovým třít bídu, dám svý svolení, aby se žebrali. Antonín jí vyplatí pretensi, jak bylo huděláno při postupu, a já ju taky přidám za věrnou vobsluhu — Stejně bude se mnou zlé — sem na Albi naučenej..

Zajíkal se; ale dívka spěšně přiskočila, vzala jej kolem krku a pak vroucně mu políbila ruku. „Ešče nendu, tatínku, ešče si vás vošetřím,” slibovala.

„A sme tu my,” podotýkal hospodář, „třá si vás vememe do velký seknice; budete mět líp — — ”

Stařec se přes všecko pohnutí kysele ušklíbl při synově řeči.

Jobek potřásaje si s ním ruku, upřímně děkoval a znovu jistil, že brzy se přesvědčí, jak vykupování roboty přijde do proudu. Pak s provoda aneb alespoň po žních mohli by sepsati smlouvy a chystati svatbu.

Bylo skorem již šero, když opouštěli chaloupku, Albinkou jsouce vyprovázeni. Mladý Hanuš zašel do velikého stavení, a dívka omlouvajíc se, že by se otec hněval, kdyby dlouho se omeškávala, taktéž několik kroků za statkem se loučila. Libra podávaje si s ní ruku, přitiskl ji lehce k sobě a zašeptal: „Přece sme se dočkali ščestí…”

„Ach, zakusila sem strachu dost,” zavzdychla dívka, vybavujíc se, „pořád se mi zdálo, že tatínek nepovolí! Teďkejc aby jenomej patenty byly praudivy — ne jako tehdivá v létě. Snad bych to nepřečkala — zakryla si rukou tvář.

„Budou, budou,” jistili oba, Jobek i Češka, a dívali se za děvčetem, jak ubíhalo k výminku zpět.

„Rozšafná ďouka,” chválil ji gruntovník, „taková milá! Néni divu, že ju Hanuš nerád pouští z vejminku. Ale troufám, že přecej jí nebude zavazet ve ščestí, až donde ke zrušení roboty. A cák u vašich na gruntě řeknou, až jim přivedeš nevěstu? Huž jsi jim vyjevil svůj oumysl?” „Ešče žádnej ničehož nic neví,” potřásal Jobek hlavou. „Snad by mi nepřekáželi stavu manželskýho dojdít, dyž to teďkejc může bejt?” tázal se trpce. „Su taky člověk jako inej…”

„Cák to,” konejšil Češka. „Jenomej že huž byli rodiče tak navedený na gruntě panovat.” ,

„Budu jich mít v uctivosti a Albinka taky,” vztyčil se Libra. „Ublíženo jím nebude — ešče si; matka naša vodpočine — — „

Češka obával se, že svými otázkami kamaráda rozrušil, i zatáčel rozprávku žertovně: „Teďkejc bude, mílej Jobku, družbování u konca. Jenomej co je prauda, takovýho družbu huž Jevice nenandou! Máš dar ducha. Prál sem Hanusoj, že seš lepší nežlivá rychtář!”

395$

Libra usmál se mírně. „Pánbů dá, že si tatínek Hanuš na mě zvykne, — a naši zasej si zvyknou na Albinku. Troufám, že matka naša bude dost ráda…”

„Má z teho rozum, že takle zvostat nemůžeš,” utvrzoval jej Češka již na rozchodu, neboť došli právě Librova statku.

Jobek přikývl hlavou a zabočil přes záprseň do gruntu; již z daleka spatřil starou Librovou, ana sedí s dědečkem na lavičce před chaloupkou, jak ráda zvečera činívala, zvláště když někoho očekávala: byloť odtamtud pěkně viděti na cestu.

Sedl si k ní; a již se objevila v oknech veliké sednice hlava Terčina a za malou chvíli přiběhlo dvůr i nátoň: „Zdrávs došel, Jobku! Neseš zprávu, neseš? Cák říkali rychtářoj na kancaláři?” Matka pohlédla na ni vyčítavě: „Tys divous, Terka. Šak nám Jobek poví, co uslyšel, — dočkej!” Také dědeček napjatě pohlížel nyní na vnuka a přidržel si ruku k uchu, aby lépe slyšel.

„Bylo tak, kerak sem čekal,” vypravoval Jobek hlasem poněkud se chvějícím. „Rychtářoj voznámili páni ve městě, že byla vyhlášená nová konštituce a že vo vykupování gruntouních břemen bude jednat císařská komis. Zašel sem taky k Vedřeloj, kominíkoj v Bystrým; taky huž měl vo tejch patentech povědomost…”

Terka zatleskala rukama. „Teďkejc se budeš, Jobku, ženit, a my s Toníkem taky se zebereme, — Albi Hanušovejch mně vyplatí pretensi!” volala a radostně pobíhala po záprsni před chaloupkou.

Bratr v nesnázích pokradmu pohlédl na matku, jež utkvěla podiveně očima na děvčeti. „Albi Hanusovejch …,” opakovala po Terce.

„Jenomej se nedělejte, maminko, jako byste ničehož nic neveděla,” odpovídalo děvče bujně. „Ví to Mařka i Málina, že Jobek jenomej čeká na vyhlášení robotních patentů, aby semka k našim zaved Albi jako hospodyňku. Istě že vám taky řekly …”

Librovi nezbývalo nyní, než k udiveným a poněkud zasmutnělým pohledům matčiným odpověděti. „Nehněvejte se, maminko, — sme s Albinkou Hanušovou dávno domluvení, — ale neříkali sme ani vám ani pantátoj jejímu, až kerak to dopadne s robotou. Pantáta nihdá by nebyl dal svolení, abychme se žebrali za tejch těžkejch časů, — a vy s tatínkem taky nerádi ste slejchávali vo vejminku, — ” vysvětloval s ostychem, vyhýbaje se každé narážce, jež by byla s to matku rozteskniti. „Teprú dneskom, dyž došla novina dobrá vo vykupování břemen, sem vo Albinku říkal… Až nastanou inší na gruntech časy, pantáta Hanuš zbraňovat huž nebude; a vy taky, maminko, dáte svolení a přemluvíte tatínka našho, aby huž jedenkráte byl konec mýmu soužení!”

396$

Mladší Libra mluvil vřele, naléhavě; uviděl v očích bujné Terky slzy, ale zároveň pozoroval, že nepodařilo se mu rázem strhnouti matku.

„Ani sem neveděla,” pravila citlivě, „že ňáký soužení máš, — na gruntě sme ti dávali šecku vůlí, byls kerak sám hospodář, — máme tě rádi…” „Dyť já vás taky mám rád a vážím si vás a rád sem vodbejval šecku prácu, panskou i našu, — ale přecej zpomeňte, že je mně víc nežlivá čtyřicet, a pořád sem na tej smutnej svobodě… To jenomej pro ty břemena, abych gruntu nepřitížil, dyž huž stejně dost ztěžka živobytí vytloukáme. Mě práca těší, nebejt jí, nebyl bych třá hudržel našho rodu čest a mládeneckou poctivost. Dost je takovejch, že se neženijou, ale shánijou potěšení leckdes, — a já vám nihdá na grunt nepřived běhnu ňákou a z nepoctivýho lůžka děti!”

„Já vím, já vím,” rychle oddychujíc vyrážela ze sebe Librová a uchytila rozhorleného syna za ruku. „Tys našemu rodu dycky dál čest! Já jenomej se bojím a táta taky jistě se zalekne, kerak budem na gruntě živi, dyž nás přibude — a bude přibejvat dýlej ešče víc…,” dodávala váhavě.

Přes tvář Jobkovu přeletěla červeň a na rtech zjevil se jemný, šťastný úsměv. „Dobře budem živi, maminko. Budem dělat teďkej na svým, grunt zvelebíme, s koňma budem formanit, dyž nás nebude rychtář hnát na tažnou robotu do města a na Moravu, — holkám i Lojzíkoj huskládáme na pretensi, přemyslil sem to šecko za tu zejmu dlouhou — — A dyť Albinka taky néni bez pomoci, má peníze na gruntě ve smluvech zapsaný — a pantáta slíbil, že bude na ňu pamatovat za její vopatrování. Budete mět dobrou céru, až holky naše z gruntu se vdajou.”

„Toť, toť,” pomáhala Terka bratrovi, „pěkně si vodpočinete, šak ste se něco nadřela, lepší vám bude na vejměnku než na gruntě!”

„A cák s dědečkem …,” namítala Librová polohlasně, aby jí stařeček neporozuměl.

„Necháte ho v chaloupce, dokád mu popřeje Pánbů zdraví, a budete s náma, mladejma. Nic se nebojte, že vám bude zle, jak na nekerejch gruntech bejvá. Albinka je dobračka a dbá na čtvrtý přikázání!”

Vzal zase matku za ruku, kdežto Terka lichotivě ji objala s druhé strany. „No, Pánu Bohu poručeno,” vzdechla selka a vstávala s lavičky, „nechcu ti ve ščestí zavazet — až co táta řekne…”

„Dyž se přimluvíte a spravedlivě mu vyložíte, že takle zvostat nechcu a nemůžu, a taky, kerak to na gruntě chcu zařídit, jistotně že na to svolí,” domlouval jí syn vřele a pomáhal jí zdvíhati dědečka, kterého si v tuto hodinu vodívala do veliké sednice k večeři. Stařec zvědavýma očima díval se na snachu a vnuka: neporozuměl všemu, co mluvili, ale z naléhavého, vroucího zvuku slov vytušoval, že jedná se o cosi vážného. Když

397$

ocitl se s Librovou sám v sednici, kdežto Jobek vylezl na strop, by odložil sváteční svůj oblek, a Terka odběhla ze stavení, doufajíc, že někde zahlédne Toníka, ihned se zeptal: „Cák je s Jobkem? Měli ste mrzení ňáký?”

„Ale hde, dědečku,” odpovídala Librová se zádumčivým úsměvem, klekajíc ke kamnům, by rozdělala oheň — nevařiliť dosud v kuchyňce pod komínem —, „jenomej mi Jobek voznamoval, že až donde k vykoupení roboty a gruntu se ulehčí, chce k našim přivíst nevěstu, Albinku Hanušovejch, a živnost převzít.”

Stařec chvíli přemýšlel, doplňuje si řeč snašinu, z níž, třebaže dosti hlasitě byla pronesena, přece tu tam slovíčko mu vypadlo. „Dej mu Hospodin nebeský svý požehnání,” pravil konečně, spínaje třesoucí se a scvrklé ruce. „Dlouho k stavu manželskýmu přijdít nemoh! A teďkejc abych se z chaloupky uklidil a uďál vám místo … Ňáko na mě Pánbů zapomíná …”

Dal se stařecky do pláče a schoulil se na lajci jako klubko, do kožíšku, vzlykaje a sténaje.

Librová odskočila od pece k němu: „Jenomej si v chaloupce buďte s pokojem, dědečku, dokavád vás tu Pánbů nechává! Prál Jobek, že budem na gruntě hospodařit vespolem … No, dyť to mužem zkusit. Albinka zdá se ňáká tichá a je na to navedená se starejma lidma bejt.“

Stařeček za chvíli se utišil, stíral si kosmatým okrajem rukávu oči, a Librová, pokleknuvši opět ke kamnům, hovořila nahlas, jednak jakoby dědečka poučujíc, jednak pro úlevu vlastní své tísně: „Tý nevěsty se ničehož nic nebojím, hůř bude vo holky naše! Terka je domluvená s Toníkem Průškovým, — ale stejně nemůžem vyvdat ju, zeušech nejmladší, a Mařku a Málinu nechat jenomej tak! Cák by řekly!”

Dědeček považoval selčin vzdech za otázku a potřásaje hlavou, úsilovně namítal: „Toť, toť, jednej céři dát pretensi a zvostatním nic, — to nende, — k tom’ bych neradil.”

„Vo pretensi néni — prej ju huskládá Jobek proušecky, i pro Lojzíka — a nevěsta bude možná —, ale kerak jich vdát? Dyby Mařka neboli Málina zvostala starou nevěstou a Terka žebrala se s Toníkem, budou jí závidět a nebude to na gruntě dělat žádnou dobrotu.”

V kamnech zapraskal oheň, Librová přistavila hrnce železňáky naplněné „jabky” a svraták s mlékem, přikryla puklicemi a opět přistoupila k dědečkovi. „Stejně mám starost, kerak u nás bude, třá mi to Jobek rozmlouval…,” posteskla si, utírajíc si plátěným fěrtochem začmoudlé od ohně ruce.

„Pánbů dá se nám šem dočekat ščestí,” těšil snachu nyní navzájem

398$

dědeček, zapomenuv zcela, že před malou chvílí nad budoucností svou naříkal. „Pro ty holky starší taky se místo nande, sú pracovitý a z dokonalýho rodu, nic se nad něma netrap, milá brachu!”

Selka namístě odpovědi opět vzdychla a počala šukati po světnici. Na stůl položila lžíce, s kobky sundala svazek vyschlých loučí, zastrčila jednu do železného svícnu a několik jiných položila na prkénko okenní stolu nejbližší. Bylo však viděti na rozrušené tváři její, jak ustavičně vnitř zápasí, třebaže se starcem již nezaváděla žádných hovorů.

Záhy dostavili se do sednice všecky dcery, hospodář i Jobek, červenavé světlo louče zaplanulo nad stolem a hlasité zvuky večerní před jídlem modlitby nesly se prostorem.

Po večeři sešla se Librová s oběma dcerami staršími ve chlévě; byla již při stole pozorovala, že neklidně blýskají jim oči a cukají koutky rtů, a každým okamžikem očekávala rozhněvanou otázku, která vyzradí předčasné muži, co hodlala mu pověděti teprve za úplného klidu, než uloží se ku spaní.

Leč holky patrně si netroufaly za otcovy a zvláště bratrovy přítomnosti, a teprve teď uhodila Mařka na matku: „Cák Terka pořád zuchlá*& [& žvaniti], maminko, že jí svolíte s Toníkem se žebrat, ešče než pudete na vejmenek? Šly sme za pantátou s pola a Terka vochomejtala se s tým Průškovým kolem gruntu, — dyž sem jí řekla, aby rejš si hleděla práce, hnedkom se nám pochlubila …”

„Ešče že pantáta byl zašlej a ju neslyšel, — nemá toho Průškovýho stejně rád, co byl v šatlavě pro svý furiantství,” přidávala Málina, vždy věrná její spojenkyně.

„Dyť to nebyla žádná haňba, že Toník uvěřil tejm patentům vo konštituci,” bránila Librová nejmladší svou dceru. „A přecej k něm došlo — Jobek dones dneskom novinu ze města, skládá se císařská komis, kerá bude vyjednávat vykupování robot.”

Sestry pohlédly na matku udiveně.

Za chvilku prohodila Málina: „Proto vona Terka si vyváděla! Vzala si do hlavy, že se Jobek vožení, až esli robota pomine, — a švagrová že ju vyplatí pretensi! To se hrozně mejlí! Cák Jobek, ten by chcel Albi Hanušovou, ňáko ju má rád místo nebožky, Hančky, — ale děda ju na náš grunt nevdá!”

„Huž ju Jobkoj slíbil,“ pravila matka tichým hlasem a nesměle. „A Jobek po mně chce, abych se přimluvila u táty, — dyž bude teďkejc na gruntech lepší, nemusí se prej vodříkat manželskýho stavu.”

399$

„Ale vy na to nesvolíte, maminko,” řečnila Mařka horlivě, všecka ve tváři planouc, „to tak, aby nás ešče na gruntě přibylo, — málo se nadřeme teďkejc —, aby nám poroučela mladá — — ”

„Albinka je hodná, je vaša kamarádka, snad byste se jí nebály?” udobřovala Librová. „A dyť domka zvostat nemusíte, nande se třá člověk kloudnej, kerej dost rád si vás do stavení přivede, jako Toník Terku! Bude prej na gruntech dokonca ináčí živobytí, Jobek chce formaněním vydělávat, na pretense vám a Lojzíkoj skládat, — Albinka taky hezkejch pár renčníků donese…”

„Straky na vrbě,” odpírala Mařka vášnivě. „Stejně, maminko, víte, že si nás, mě a Maliny, žádnej neušímne, sady jenomej Terka a Terka — my sme jenomej pro tu prácu! Nesmíte na to Jobkoj přistoupit, aby se ženil, to by nám ešče přitížilo!”

„Teďkejc, dyž nebudou robotní břemena, nemusíte vy, holky, toliká dřít, můžete bejt taky do světa!” vysvětlovala matka. „A to bych musela nemět rozum, abych bránila synoj, víc nežlivá čtyřicetiletýmu, a nechcela mu přepustit grunt! Dyť, holka milá, sme huž lidem pro poškleb.”

„Japak pro poškleb?” odmítala Mařka a Málina dodala bručivě: „Po lidským povídání nic néni.”

„Dyž tu onehdy byla teta Mourka, kórovská, vyčítala, že sme s tátou na grunt zrouna porčený, nihde prej to néni, aby zakazovali synoj se ženit. Nechcela a nechcela huvěřit, že my Jobkoj nezbraňujem, že sám se manželství vodříká pro ty břemena a pro dvojí vejměnek. Řekla potomejc, že stejně sady hovořijou, jako by tejm gruntouním břemenům bylo vodzvoníno; tu prej se ukáže, esli to s Jobkem myslíme spravedlivě. Teďkejc si pomyslete, holky, co by teta říkala, kerak by nás vynášeli po Jevicích, ba po Kórový, dyby se Jobek po vejkupu roboty gruntu neujmul! Huž to poručte Pánu Bohu, jako sem to poručila já, šak nám zle nebude!”

„A esli tatínek na to nesvolí?” hlesla Mařka.

„Troufám, že bude mět rozum lepší nežlivá céry jeho,” odsekla jí matka ostře, jsouc rozhněvána, že důvody svými dceřin odpor nepřemohla. „Pomodlete se za osvícení ducha, abyste zejtřejší den nedály na gruntě sváry,” dodávala, odcházejíc do veliké sednice, kde se hospodář již připravoval ku spaní.

Asi za půl hodinky, když na statku zavládlo již nejúplnější ticho, zpolehounka vycházela opět do síňky a vystupovala opatrně po schodech na strop, rozsvítivši si nejprve světlo ve staré, drátem opředené lucerně. Postavila ji na trám blíže mazanice a učinila několik kroků vpřed k místu, kde stál nyní synův postýlek.

400$

„Spíš, Jobku?” zavolala a hned se jí ozval synův hlas. „Ste to vy, maminko? Stalo se něco?”

Stará Librová přikročila až těsně k Jobkovi. Ležel na posteli polooblečen a zdvíhal se právě, upozorněn jsa skřípotem schodů a matčiným hlasem. V jeho očích nebylo nijakého spaní, díval se před sebe zadumaně, skoro smutně.

Hospodyně usedla na pelest vedle syna: „Ničehož nic se nestalo — —

Promluvila sem zrouna teďkejc s tátou — — Nejspíš se divil tejm novinám, měl z teho strach, kerak na gruntě bude, — ale vyložila sem mu šecko spravedlivě a taky připomenula, kerak by mu bylo bejvalo u srdca, dyby nám byl bránil dědeček k manželskýmu stavu přijdít. Huž na to svolil — a dá vám požehnání!”

Jobek políbil stařeně tvrdou, mozolovitou ruku: „Pánbů vám zaplatí, maminko, a my vám budem děkovat do hrobu tmavýho,” zajíkal se v pohnutí.

„Troufala sem, že ešče spát nebudeš starostěj, tak sem rejš na strop vylezla, — dost ztěžka, — su stará — aby ses marně netrápili Až s Albi se sejdeš, můžeš jí říct, že huž seš s rodičema domluvenej a že ju rádi na gruntě uvidíme. Holkám sem taky domluvila, že to takle bude po božím přikázání a po spravedlnosti. Dej ti Pánbů dobrou noc.”

Jobek vyskočil s postýlku a vedl matku opatrně ke schodům, svítě jí pozdviženou lucernou. „Dobrou noc, maminko, a dejte pozor,” loučil se. Když již zapadly dole v síni dvéře, do veliké sednice vedoucí, odstoupil, zhasil lucernu a zase ulehl. Dlouho neusínal a bdělýma očima těkal mimoděk po temných obrysech krovu a předmětů pod ním nakupených, jež pouze matné světlo, světlíkem sem padající, činilo poněkud zřejmými.

Po půlnoci vyšel měsíc; zakrátko dotkly se jeho bílé paprsky i šindelové střechy Librova gruntu a světlíkem proklestily si cestu k Jobkovi. Černé, až strašidelné tvary kolem něho stávaly se jasnějšími, vlídnějšími; milý klid zajal mu mysl prve neklidnou, pak matčinými slovy radostně zvířenou. Upíral zraky na dlouhé, osvětlené plochy, až ponenáhlu víc a více zavírala se mu víčka. Spal konečně a jemný svit měsíční dotýkal se jeho vypouklého čela a hustých kučeravých vlasů.

401$

« XIII »

V jednu letní neděli roku 1853 mezi hodinou osmou a devátou hrnul se lid jako obyčejně na šikmou plochu bysterského náměstí, plně oblitou světlem slunečním. Rozptyloval se aneb postával u domků a pod lipami, právě vonně kvetoucími, u šplouchající kašny. Ranní mše s výkladem u oltáře byla právě skončena, již kněz odešel do protější fary, kam za ním trousili se jednotliví farníci.

Malý zástup starších již mužů, po městsku oděných v dlouhé šosaté kabáty s černými, hedvábnými, vysoce uvázanými šátky kolem krku, stál před kostelem a volně hovořil; byl mezi nimi švec Brtoun, dosud veselé, zarůžovělé tváře, a vážný Vedřel, kominík, v jehož podlouhlé rysy pod oči a kolem tenkého nosu vkradlo se několik vrásek.

Vykládal právě, jak včera navečer za silné bouře vracel se přes „Babky” ze Svojanova a jak promokl a se znavil. „Vzpomínal jsem na té cestě, hůře že nebylo manovi bysterskému, který odváděl na zámek svánovský daň, když tehdá byl medvědem přepaden,” podotýkal Gregorovi, domkáři a tkalci z Hradčan, který stál mu nejblíže.

Gregor mrkl na Dittricha, kováře, a usmál se nepatrně; kovář plně, jako by byl promluvil, mu porozuměl a mrkl s úsměvem zpět. Pomalu věděli všichni Vedřelovi známí, že má kominík kronik plnou hlavu a že vypravuje staré příběhy a pověsti, kdekoli naskýtá se mu k tomu příležitost.

„Však toho medvěda má město naše teďkejc v erbu,” pokračoval, když Brtoun náhle upozornil: „Podiv se, Vedřele, Libra, představenej z Jevic, vychází z fary; jemnostpán ho má tak voblíbenýho, že ho k sobě pořád volá.”

„Cák by nevolal, — Libra je člověk rozšafný a rád poslouží každému — Ale zdá se mi, že ňáko nevesele kouká,” dodával, dívaje se pozorněji k faře, odkud se gruntovník jevický velikými kroky blížil.

„No Libro, měli bychme vás vyplatit,” žertoval Brtoun, „chodíte nám semka přebírat jemnostpánovou lásku, ničehož nic na nás nezbude!” „Néni to tak horoucí,” odmítal sedlák, pozdraviv měšťany, ale úsměv jeho byl jaksi zádumčivý, tlumený.

„Ba, ba,” přidával Gregor z Hradčan, „našinec nesměl by se vopovážit chodit na faru návštěvou, to jen gruntouníci — — ”

„Dyť sem ani na návštěvu k jemnostpánoj nešel,” máchl Libra rukou, „hdu dědečkoj jednat funus, včera kvíčerou nám skonal!”

„Smejšlel sem, že váš dědeček huž je pár let umřenej,” tázavě podotýkal Brtoun.

402$

„To byl mýho otca otec, — máte dobře, mistře, ten je huž dva roky v zemi. Ešče prvního našho chlapca se dočkal, stal se pradědečkem, potomej hnedkom tiše v chaloupce usnul. Huž sú rodiče na třetí rok na vejminku. Ale včera umřel ženy, Albinky, pantáta, Hanuš. Taky huž byl na vejminku romadu let.”

„Byl to kruťák, že?” pravil Vedřel zamyšleně. „Tak se mi ňáko zdá, že panímáma vaše za svobodna tuze u něho zakoušela. A ke stáru asi nebyl lepší?”

Libra sepjal ruce: „Dej mu Pánbů věčný odpočinek — — bejval něhdy morous, vo to nic… Divte se, dyž měl taky trápení, pokoušely ho nohy, ba celý tělo. A ženu, Albinku, měl rád i dečka naše, a vodsloužil se jí za ošetření — šak se jí to Hanuska, švagrová, něco navyčítala! Co prauda, kus srdca měl přecej! Před našima zdavkama, dyž sem mu děkoval, že Albinku pro mě vychoval — — já žádnýho řečníka neboli plampače nepotřeboval, říkal sem to sám —, plakal kerak malý dečko — ani sme ho utišit nemohli!”

„Cák vo to,” chválil Brtoun, „řečnit vy umíte — marně vás představeným v Jevicích neudali — to asi měl rychtář bejvalej zlosť.”

„Vo řečnování nebylo,” namítal Libra skromně, „chceli mě, že sem uměl trochet vykládat ty nový zákony, — a to mě naučil tuhle pantáta Vedřel. Dál mi vejklady, noviny a lejstra mi pučoval, bez něho bych byl špatným představeným bejval.”

„Ale nemluvte, Libro,” odmítal zase kominík. „Bylo to ve vás — což já — já ani v Bystrým nic neplatím —,” dodal trpce.

„Ale cák tu stojíme,” ujasňoval Brtoun nemilou situaci, „pote k našim, Libro, huž kolí měsíců, snad i rok ste se nestavěl. Či máte ešče ňáký ve městě řízení?”

„To neé — šecko sem to vobchodil, na faře, zvoníky, kostelníčka —, ale je dlouho — — ,” vytáčel se gruntovník.

„Jenomej pote na chvilenku, kamarád Vedřel taky pude! Či ste zpyšněl, co představeným vás zvolili? — Je vám švec bysterskej Huž sprostej?”

Libra shýbl se k malému, kulatému Brtounovi a uchytil jej za ruku: „Dobře víte, že tom’ tak néni — Pudu teda a ňáko to pak uspěchám. A pantáta Vedřel taky pude s náma — a ti páni měšťané —,” podíval se na Gregora a Dittricha.

„Sme jenomej baráčníci,” žertoval Gregor — „k Brtounům nepudem, ale vyprovodíme vás, já mám to na cestě, jsem z Hradčan,” ukazoval rukou přes střechy domů, náměstí bysterské lemujících, k řadě stavení, jež pnula se opodál nad zámkem Frišberkem.

Muži sešli po rynku a povědomou cestou dali se k Brtounově skrčené

403$

chalupě u vody, kde jako obvykle zelenaly se a kvetly za malými okénky bazalka, muškát, mořská cibule a fuchsie. Před lávkou rozloučili se Gregor a Dittrich; i Vedřel, podávaje Librovi ruku, chtěl směrem ku svému domku odbočiti, ale Brtoun zachytil jej za rukáv: „Jenomej pojď — šak ti Baruška hlavu nestrhne, řekni jí, žes zůstal na kázání, — do poledne se vrátíš!”

Kominíkova tvář se zardělá a na čele naskočily mu vrásky. „Netejrej,” zamumlal a hleděl se kamarádu vyškubnouti.

Leč Brtoun jej mocí táhl přes lávku a dále do síně: „Snad bys to nedál tule představenýmu, stejně hde k naším jenomej kvůli tobě — vo mě kozla dbá,” a již se octnul Vedřel u dveří, do sednice vedoucích, již je vítala Brtounka, usmívajíc se zvláště na Libru a vyčítajíc mu, že na ně zcela zapomíná.

„Šak sem pantátoj řek, že zpyšněl, co ho uďáli představeným,” smál se Brtoun, uváděje své hosty dále do čistě uklizené sednice, kde u okna kolem verpánku všecko ševcovské nářadí bylo slušně uloženo a srovnáno. Usedli a Brtounka hned se ptala Libry, jak jest u nich doma, jsou-li zdrávi.

„Včera nám umřel dědeček Hanuš, Albínčin pantáta, zrouna sem mu zajednal na zejtřejší deň funus, dyž mě mistr semka zatáh,” vysvětloval gruntovník.

„A co mladá panímáma,” vyzvídala hospodyně dále, „ešče ju pamatuju kerak dnes, dyž tehdivá přišla k našemu jednat pantátoj, jako tom’ včerejšnímu nebožtíkoj, teplý bůty. Naša babička, dej jí Pánbů věčnou slávu, huž je taky dva roky na jeho praudě, tolí se tehdivá mrzela, že ju měla za vašu nevěstu. Přecej tom’ neušla! Je ešče taková červeňoučká, štíhloučká?”

„Pánbu zaplať, je zdravá,” děkoval sedlák. „Trochet ju žebrali ti dva hoši naši, ale chvála Bohu, zasej se spravuje. Teďkejc k posledu s dědečkem měla taky starosť.”

„Tedy dva syny máte, pane představenej,” pochvalovala Brtounka, „to budou rodiče rádi, že vaše mino nepřinde k vymření, — takovej dokonalej rodí”

Gruntovník se usmál: „Bude Librů dost a dost! Bratr Lojzík dyž se vrátil z vojny, taky se dobře voženil do Trhonic na velikou chalupu a vod červenejch vajec má chlapca. Můžou bejt rodiče vopraudousky spokojeni: Terka s Průškou se majou tuze rádi, ščestí jím hde, Málina si vzala vdovca, je z ní dobrá macecha tejch jeho sirotků, — jenomej Mařka je při rodičích v chaloupce. Něhdy černí a morousi, — aby Albince, jako manželce, ubližovala, to ale neubližuje.“

404$

„Teďkejc je na selskejch gruntech ráj,” pokyvoval Brtoun, „ešče pamatujete, představenej, kerak ste si zoufal nad tejma robotníma břemenama a naříkal nad městskejma pánama?”

„Šak sme nebyli světu rouni,” opakoval Libra svoje oblíbené rčení. „Páni byli na nás tuze zlí. Teďkejc, dyž nás nemajou, je zle jím.”

„A sedláci sou páni, sou půl vrchnosti,” škádlil Brtoun.

Jevický gruntovník potřásal hlavou: „Musíme se činit dost a dost, abychme byli živi, abychme poplatili daně, vyplatili vejměnek a děťom něco huskládali! A pomyslete jenomej, co nás stál vejkup z roboty! Teďkejc huž sme se toho zbyli, — ale ty tři roky bylo taky dost zle. Dobře to napsal tehdivá pan Palacký, že nám zvostane povinnosti vodbejvat, třá nám dali novou svobodu a právo.”

„Což byl výkup tak těžký a zlý?” tázal se kominík se zájmem. „Všady bylo slyšet, že císařský ouřady upravily všecko podle spravedlnosti!” „No, podlevá práva a spravedlností to snad bylo — na chalupy přišlo míň, na grunty víc, jak byl kerej velikej. U nás v Jevicích někerej gruntouník dostal jen devadesát renskejch; náš grunt je huž z tech nejpřednějších — nám vyměřili tři sta stříbra!”

„A už ste si to poplatil?” vyzvídal Brtoun.

„To poplatil — a ešče mě to skrzevá toho Findajsa stálo šedesát zlatejch.”

„Kerak to?” ptali se oba posluchači.

„Dyž přišlo voznámení, kolí a jak máme císařskýmu houřadu platit, říkali u nás v Jevicích, to že je moc, že by nestačili, říkal to Kukla vod Hejhánků, říkal Češka, kamarád. A tu přines Skraňka, to chalupník vod nás, že ňákej Findajs v Litomyšli bére si to na starost, houřadům to vyplácí a sedláci že potomej platijou jemu. To dá rozum, že to nedál zadarmo, že mu to vynášelo. Hnedkejc u nás šickni to dali Findajsoj; já nechtíl, skoro dva roky sem platil sám, ale dyž švagři pořád mě nutili, dal sem na jejich řeč — no a měl sem škodu. Sakulentsky mě to napálilo.” „Ale teďkejc, dyž je po výkupu, je vám hej,” chválil zase Brtoun. „Zasejete a sklidíte na svým, formaněním krásný peníze vyděláváte. Vám selskejm byla ta nová svoboda nejvíc platna!”

„Však to žádná svoboda není a nebyla!” vskočil mu Vedřel rozhněvaně do řeči a uhodil dlaní do tvrdé desky stolu, až Brtounka, která vedle v komoře cosi kutila, ustrašeně dveřmi nahlédla. „Daremně jsme se těšili, že stará česká sláva přinde k vobnovení. Čechové jsou utlačováni hůř, než bejvali! Co jen s panem Havlíčkem uďáli! Teďkejc se mu stejská v těch Tylořích, jako lotra ňákýho ho tam věznějí — kdož ví, jestli nám tam neumře!”

405$

Libra položil svou silnou a tvrdou ruku na prsty Vedřelovy: „Tuze mi přišlo líto, dyž sem slyšel, kerak ty noviny pana Havlíčka zakázali, kerak před soud ho postavili a pak v noci do tylorský země zavezli! Zrouna sem plakal nad ním — — a ten pán se našeho selskýho lidu českýho tolik zastával!”

„A tomu říká tuhle kamarád Brtoun svoboda!” horlil zase kominík. „Kdepak tu svobodu máš a tu rovnoprávnost, kterou nám patenty slibovaly? Poctivýho Čecha zavezou do cizí země, před soudy vojenský neboli císařský ho stavějí, třá že nemají proč. Páni mluví si německy, česká řeč je v opovržení, jako byla, nad Čechem se každý vypíná — a tomu se říká, že občané jsou si všichni rouni! Šalbu a klam vyhlašovaly tehdá patenty! Ouplnou svobodu nám slibovali a nic, zhola nic nám nedali!”

„Neé, pantáto Vedřele, nehovořte takle,” pravil po chvilce mlčení Libra, zase za ruku kominíka chytaje. „Ať si říká vo konštituci hdo chce co chce, pro naše panství to byla růža v Jerichu! To já nejlíp vím — — dyť já i stavu manželskýho se vodříkal pro ty břemena! Čtyřicet dva roky a pět měsíců sem zachoval mládeneckou poctivost a žil kerak ta jedlička na svánovskej věži.”

„Rejš, představenej, na to hleďte zapomnět,” škádlil zase Brtoun. „Šecko ste si vynahradil — máte ženu hodnou, dva syny — kdák ví, co jich ešče přinde. Tule kominík moh by vám závidět — nemá nic …” Vedřel vstával od stolu, uvrhnuv na veselého kamaráda vyčítavý pohled; také Libra se zdvihal.

„Ale nechvátejte, pane představenej a pane Vedřel,” zazněl hlas Brtounčin, která objevila se ve dveřích za mísou nakrájených buchet; „Chlebeček máme huž trochu vodkorej, tak sem nakrájela buchty dnes ráno pečený — snad bych vás nenechala vodejdít bez uctění. Berte si, berte,“ pobízela, stavíc mísu na stůl.

„Pánbů zaplať,” odmítal gruntovník, „tuze sem se huž vomeškal, je dlouho. Cák by manželka řekla! Nechcel sem ani vejdít, — ale dyž mi mistr vyčítal pejchu — — Vemu si teda kousek pro Bobíška,” polevoval, když Brtounka ustavičně výrobek svůj mu vnucovala, „ale nemusela ste si dělat škodu! No, až k našim na grunt přindete, musíme se vodsloužit.” „Kousek vás vyprovodím, Libro,” nabízel se Vedřel, „do poledne ještě daleko.”

„Jenomej aby paní Baruška dala svoje milostivý svolení,” poštíval zase Brtoun, vyprovázeje oba muže, a přimhuřoval šelmovsky oči.

Patrně rozhněván, kráčel drobný, hubený kominík hodnou chvíli mlčky podle obrovské, ramenaté postavy Librovy. Konečně, střásaje se sebe nemilý dojem, podíval se vzhůru na svého společníka: „Vy nic ne—

406$

stárnete, člověče; za ty roky, co vás znám, ani vlásek vám nesešedivěl, rovný jste jak jedle a široký jako, dub…”

Libra přejel si tváře červení prokvétající i široké nezrýhované čelo rukávem své kazajky, s hlavy sundal letní kašket, až kadeřavé světlohnědé vlasy rozčeřily se mu ve větříku, jenž počal velmi příjemně ochlazovali dopolední vedro. „Su spokojenej, dočkal sem se ščestí a zdraví mi slouží — Našemu rodu dopřával Pánbů dycky dlouhýho věku, snad i mně dopřeje.”

Vedřel skoro s lítostí pohlížel vzhůru do pěkné, pravidelné tváře sedlákovy světlem modrých upřímných očí rozjasněné: „Teda vám svědčí v manželským stavu — Netrápí vás ta vaše konsistoř?”

„Albi byla dycky mírná, pracovitá, rodičům dává jejich česť — a ty chlapce mám hrozně rád, vobzvláště toho staršího. Huž mi rozumí, za mnou chodí, žvatlá hezky. Pantáto Vedřele, vám je asi smutno, že nemáte se s kým těšit,” dodával účastně, zastavuje se uprostřed silnice sluncem oblité. „Ani snad nevíte, kerak je člověku, dyž chvátá dom a svejch nemůže se dočkat?”

„Neé, to nevím,” odpovídal Vedřel tvrdě. „Já zasej nejrejši jsem z domu, protože mi v něm nikdo nerozumí a za to, co je mi nejmilejšího, se mnou se vadí. Ale,” a tu vyjasnila se náhle kominíkova tvář k jemnému a tajemnému úsměvu, „jen si nemyslete, že nemám se čím těšit.

Pravda, dětí nemám, a kdyby měly býti po Barušce — — ,” zamlčel se a máchnul rukou.

Jevický představený podíval se zaraženě na Vedřela. „Snad ste si místo paňmámy Vedřelky ňákou nenamluvil?” tázal se zvolna. „To by se na ták učednýho a znamenitýho člověka ani nepatřilo!”

„Ještě ženskou vedle Barušky?” ušklíbl se kominík. „Milý brachu, snesu sotva tu! Mám jinačí potěšení najdutý!”

Gruntovník potřásal svou velikou hlavou, podíval se několikráte, stále ještě udiven, na Vedřela, ale neříkal ničeho.

Ostrá tvář kominíkova nítila se a v očích mu zasvitlo jakési blouznivé světlo. „Myslil jsem,” započal konečně hlasem tlumeným, „že konštituce vobnoví starou českou slávu, o které povídají kroniky a listiny. Byly to jenomej sliby bludný! Tak ať je uchovaná alespoň její památka. Pana Palackýho jsem si dycky tuze vážil, skoro jako pana Havlíčka, protože sepisuje českýhó národa děje. Je to učenej pán a já jenomej sprostej kominík, nad nímž se zámecký ouředlníci a měšťani v rynku vypínají… Když pan Palacký sepisuje kroniku celýho království českýho, já chci složit alespoň kroniku našeho města Bystrýho!”

407$

Libra zastavil se na silnici; zdlouha pravil: „Složit kroniku! To je snad pro učedný pány, co študírovali latinský škole!”

„To se mejlíte, Libro,” horlivě odpíral kominík. „V Litomyšli latinský školy jsou, plno tam učených profesorů — a víte, kdo napsal kroniku města Litomyšle? Sprostej řemesník jako já — řezník!”

„Cák je to věc možná?”

„Inu, všímal si všeho, zběral listiny a lejstra, jako já jich zběral už za let tovaryšskejch! Mám jich plnou truhlici, a tak dobře jsou uschovány, že Baruška mi na ně nepřinde. Na Svojanově, na Frišberku, v Korouhvi, kamkoli za prací jsem přišel, dycky něco jsem si vynašel. Těším se s nima, rovnám si jich, opisuju, kde je toho potřeba, — až jich budu mít dost, hned se do sepisování kroniky města našeho pustím. Kdyby se vám co v Jevicích natrefilo, taky na mne nezapomeňte,” uzavíral prosebně svůj horlivý výklad.

„Toť že nezapomenu, — ale v Jevicích tejch listin asi moc nebude — ani na bejvalej rychtě. U nás se památka starejch časů zachovává oustně vod otca k synu. Můžu vám šecko vypovědít vo naší obci, něco sem se našho dědečka naposlouchal ešče jako chlapec. Jevice započaly ve třináctým století; šest obyvatelů pronajmulo koloniji, vzdělávali hory a lesy, rodiny se zmáhaly. Na počátku vosumnáctýho století bylo dvaadvacet stavení, v nich obyvatelé živnosť provozovali, dobytek drželi, až čtyři sta kusů skopovýho dobytka, taky hovězího a vepřovýho, z toho větším dílem se živili. Stupy na nohy si šafovali, kozly si chovali, kůže na katě brali; vlnu si přídli sami, i ze lnu přídli, z volšin kůru brali anebo brizulu, s tým barvili přízi. Ze starýho pokolení sú v Jevicích huž jenomej dvě mužská mina: Hanuši a Votavové. V roce sedmnáctým a vosumnáctým padla morová rána, mnoho mřeli; hde je teďkejc v rynku kupec na podsíňce, byl kupec Werner, nechcel, aby se Jevický naproti na hřbitově pochovávali, že mu hde puch do kvelba. Tak dala obec hřbitov, pár těl tam pochovali, ale dyž nastoupil Hanibal hrabě, pochovávalo se zasej v Bystrým. Och Bože, napovídal bych vám teho ešče silu! Snad su tuze vopovážlivej, snad ani vo mý zuchlání nedbáte?”

„Pěkně vám děkuju, dycky rád slyším, jak bylo za stara,” odpovídal kominík spěšně. „Kdyby se mi natrefilo psát o Jevicích, přindu k vám… Nejdřív chci zepsat kroniku panství bysterskýho.”

„Dej vám Pánbů ščestí, abyste to dokázal vyvíst, — byla by to věc slauná,” přál gruntovník srdečné.

„A ničehož nic neříkejte, ani svým, ani Brtounovi,” prosil Vedřel jaksi stísněně — „snad jsem vám neměl svůj oumysl ani vyzrazovat. Jsem Bysterským stejně pro poškleb, že zběrám plesnivý lejstra, — — kdež

408$

by ti dbali, aby rozmnožena byla sláva českýho národa! Jim je pan Havlíček bláznem, — o panu Palackým snad ani neslyšeli. Pro ně jsou jenom zámecký páni, aby před nimi hrbili hřbet. Ani ti učitelové nedbají — a tak se toho chytí kominík!”

Libra mlčel, nevědělť, co by Vedřelovi řekl na povzbuzenou. Obdivoval se mu, že podniknout chce tak nesmírnou věc, a zase poněkud pochyboval, že by ji dokázal; přál mu, že nalezl náhradu za svou smutnou domácnost, a zároveň jej litoval — — —

Co nevidět dostoupí svahu, objeví se jevická pole a stavení; snad vyjde mu Albinka naproti, Lojzíčka v peřinku červenou zabaleného ponese a Bobíšek bude se jí držet za sukni. Hned se zeptá, zda dědečkovi pěkný funus vyjednal, a Bobíšek ucítí v kapse jeho Brtounčinu buchtu a bude se po ní drápati.

Překypovala v něm touha, aby již byl u nich všech, a téměř vnutila mu na rty slova, jimiž vyrušil zadumaného kominíka z jeho myšlenek: „Přál bych vám, pane Vedřele, abyste nemusil hledat potěšení v lejstrách a kronikách. V něch jenomej starostěj sešedivíte, — ale při dětech člověk zmládne! Do smrti svý ty konštituci budu děkovat, že mi k stavu manželskýmu pomohla.”

Vedřel usmál se skoro pohrdlivě. „Každýmu na světě něco jinšího k radosti slouží… Mně ty listiny a kroniky. Myslím si někdy, že se v nich přecej dočtu snad proroctví radostnějších pro naši českou zem časů, nežli jsou nynější.”

„Pak byste si tu konštituci pochvaloval taky, že, pantáto?” řekl Libra s jasnou tváří.

„To je. všecko u Boha,” stáhnul kominík tenké svoje rty.

Již již počaly se ukazovati šindelové střechy jevických stavení. Vedřel se zarazil: „Dovedl jsem vás skoro až domů, tak jsme se zapovídali! Nevyzvánějí už v Bystrým poledne?”

Oba muži naslouchali; zvony nerozkývaly se dosud, ale tíživý klid, jenž počal se rozkládati po polích a lukách, duse i hlas vždy líněji cvrlikajících ptáčat a bzukot hmyzu, prozrazoval, že dochází polovina dne.

„Snad se ještě vrátím včas,” řekl kominík neklidně, podávaje gruntovníkovi na rozloučenou ruku. „Pozdravujte doma; bude-li možná, přindu zejtřejšího dne na funus, tu se uvidíme.”

„Albi si to bude považovat i my šickni,” děkoval Libra. „Dej vám Pánbů zdraví a ty těžký myšlínky šecky mu poručte — nihdá slunce nezašlo, aby zasej nevyšlo, dyť to vidíte na mně.”

Vedřel podíval se zdlouha do sedlákovy pěkné, radostí prozářené

409$

tváře. Bodalo jej jeho klidné rodinné štěstí — a zase mu je přál, — jeho tužby daly se již cestou jinou.

Silně stiskl jeho ruku: „Nikomu nic neříkejte,” pravil pak významně a již spěšně sbíhal se svahu, tím rychleji, čím určitěji vystupovalo před ním město a čím jasněji k němu doléhaly známky jeho života.

Libra díval se dlouhým pohledem za ním, až s očí mu zmizel. Potřásl několikráte svou kadeřavou hlavou, zamumlal neslyšitelná slova účasti, pak obrátil se k domovu. Plná záře poledne oblévala Librův grunt a obrážela se v jeho okénkách; nad střechami vystupoval rovný sloup modravého kouře. Na dřevěné zvoničce u rybníčka počínali oznamovat poledne.

EDIČNÍ POZNÁMKY

NA LIBROVĚ GRUNTĚ

Román Na Librově gruntě psala Tereza Nováková v letech 1900—1901. Po prvé byl otištěn roku 1901 v Květech (ročník 23) s podtitulem obraz podle skutečnosti z nejvýchodnějších Čech. Knižně vyšel po prvé roku 1907 ve Vilímkově knihovně.

Základem tohoto vydání, celkem sedmého, je vydání první, přihlížíme však i k otisku časopiseckému a k rukopisu, který je uložen v městském museu v Litomyšli. Bližší údaje bibliografické najde čtenář v ediční poznámce k mému vydání románu Na Librově gruntě v Melantrichu roku 1952. Zde upozorňujeme jen na méně obvyklé úpravy. Kvantita byla měněna v těch slovech, kde bylo možno opravu opřít o rukopis (na př. putýnky, stébélko], ve jméně Albinka bylo podle jasné tendence prvního vydání zavedeno zásadně -i-. Podle rukopisu píšeme svižný; švagr, švagrová, vyrovnáváme (autorka má též švakr), jevičský (str. 279) opravujeme na jevický. Ve skloňování přídavných jmen přivlastňovacích opraven tvar 3. pádu jednotného čísla mužského rodu -ově (na př. h Librově statku) na -ovu {Uhrovu), tvar 4. pádu jednotného čísla ženského rodu -ovou na -ovu (zde ve shodě s rukopisem), na př. družbovu tvář m. družbovou. Rovněž jsme odstranili nedopatření v užití pádu při shodě adjektiv, na př. s kominíkem… v černém šatě vystrojeným m. vystrojeném, jediné užití tvaru v Bystrým ve spisovném kontextu nahrazeno podle ostatních případů i podle rukopisu spisovným tvarem v Bystrém. Sjednoceno bylo též psaní bysterského zámku (Vrišberk místo dvojí podoby autorčiny Frischberg a Frischberk). Nářeční podobu měníme jen v ojedinělých případech, a to tehdy, máme-li oporu v rukopise. Tak na př. opravujeme temu na tom’ (Nováková má tom’ nedůsledně). Podle rukopisu a jiných případů jsme upravili 7. p. pl. měkkých podstatných jmen na -ema m. -ama (na př. mládencema), příponu ‘cký ve třech případech na ‘ský (městský a sakulentský), kamarád na karamád, štěstí na ščestí, svatební na svatební, dojdete a pod. na dondete, slavný, rovný a j. na slauný, rouný. V řeči venkovanů bylo rovněž podle rukopisu zavedeno jednotně ze města, ve městě (u autorky někdy užito podoby s jotací). V druhé polovině knihy se vyskytuje psaní mněl, mnět, které opravujeme na měl, mět. Druhý pád zájmena já píšeme mě. Autorčinu opravu slova hučednej na učenej, prováděnou již v rukopise, jsme zavedli důsledně, stejně tak postupujeme u záporky neé (ojediněle bylo née a né). Jinak o přípravě textu platí v podstatě totéž, co říkají ediční poznámky k oběma románům předešlým.

Textové úpravy podle rukopisu (rkp) a podle Květů (Květy) nebo emendace editorovy (editor) byly provedeny na těchto stránkách:

276 — pěkné modré oči m. pěkné oči (rkp.);

284 — podobu otce a syna dotvrzovaly m. … otce i syna … (rkp. i Květy);

286 — ve městě je našich koňů taky pořád potřeba m. … koňů pořád … (rkp.);

286 — sklidili, vymlátili, sena posekali m. sklidili, sena … (rkp. i Květy);

287 — heleite střevíčáře m. helečte… (rkp. i Květy);

287 — po stáru bylo líp.” „Cák je platný? m. … líp. Cák … (rkp.; jde jasně o nový projev Jobkův, ne o pokračováni řeči matčiny; také kontext podporuje tuto úpravu);

289 — u chlívku telenčího i u volovské maštale m. … telenčího, u volovské… (rkp.);

289 — podobajíc se nyní Albince m. podobajíc se Albince (rkp.);

290 — musí se ukázati, je z Hanušova gruntu m. … ukázati, že je … (rkp.);

293 — ptal se Mour, výměnkář m. ptal se výměnkář (rkp.);

299 — ostatní, mladá chasa, maškary i dívky, stáli m. ostatní mladá chasa… (editor);

300 — ale pak pouze řekl m. ale pouze … (rkp.);

501 — vypravoval své životní zkušenosti m. vypravoval o své … (rkp.);

303 — Kývnuv na Toníka …, narovnal si m. Kývnul … (rkp. i Květy);

305 — svoje modré, tklivé oči m. … modré oči (rkp.);

305 — pohlížeje naň ustavičně, dále rýmoval m. … ustavičně, rýmoval (rkp.);

306 — Toník Průška m. … Skraňka (editor);

308 — co nejzřetelněji spatřily m. co nejrychleji… (rkp.);

309 — byly právě v kvelbě u Žižků nakoupily… a vyhlížely m. byly právě v kvelbě u Žižků, nakoupily … (rkp.);

313 — Třídu si tule … zajednat m. Jdu … (rkp.);

314 — abych se … na ně zchystal m. … chystal (rkp.);

316 — pohozenej papír m. pohozený… (rkp.);

319 — vody leckde roztávaly a po cestách se roztěkaly m. vody leckde se roztávaly a po cestách roztěkaly (rkp.);

320 — mám ho ráda jako karamáda, jako Mařku m. … ráda jako Mařku (rkp.);

329 — majitelé bud m. majitelé bud (rkp.);

330 — takoví su m. takový su (editor);

334 — nepovím, kerak by to bylo a kerak to bude m. nepovím, kerak to bude (rkp.);

337 — v jiném [koutě] byly m. v jiných, (rkp.);

337 — nikdo si v hluku a zmatku tom nevšiml m. … toho … (rkp. i Květy);

340 — zrychla m. zrychle (rkp.; původně bylo v rkp. rychle);

342 — Dyj sem se m. Dyž sem se (rkp. i Květy);

343 — v posledním před Jevicemi lesíku m. v posledním… lesem (rkp.);

343 — z Trhonic dlažebného kamení navozil m. z Trhonic kamení… (rkp. i Květy);

346 — do taktu pokyvoval hlavou m. … pohyboval… (rkp. i Květy);

346 — po česku m. po česky (rkp. i Květy; v rukopise bylo původně česky);

353 — kamarádi ne radostně, ale m. kamarádi radostně… (rkp, i Květy);

356 — lesy a zvěř m. les a zvěř (rkp. i Květy);

371 — Stejně budou vo tom hovořit, m. … hovořitt (editor);

372 — do stavení s ním zašel m. do stavení zašel (rkp. i Květy);

375 — do českýho národa střílejí m. do celýho … (rkp.);

376 — dyť m. vždyť (v řeči Brtounově, rukopis má chdyť; editor);

377 — Muž nevrle se odvrátil m… . obrátil (rkp. i Květy);

380 — hledělo … ponuré, i ta … skříň m. … ponuré, ta … (rkp.);

386 — na besedu; i libovali si oba m. na besedu; libovali … (rkp. i Květy);

386 — ani s prádlem a draním nepomůže m. ani s prádlem… (rkp.);

387 — Pomalounku přivykala Albinka m. … přivykla … (rkp. i Květy);

392 — že sem se přecej pantáty… dočkal m. že sem přecej… (rkp. i Květy);

394 — dyž voušom víte, řeknete jí, aby m řekněte… (rkp. i Květy);

394 — abych mu vynahradila m. …nahradila (rkp. i Květy);

395 — po žních m. o žních (rkp. i Květy);

399 ~ sundala svazek … loučí, zastrčila jednu do … svícnu m. … zastřihla jednu … (rkp. i Květy);

406 — občané jsou si všichni rouní m. … jsou všichni rouni (rkp.);

Podle rukopisu byl projev bílého pardóna upraven do veršů (str. 306) tak, jako jsou upraveny promluvy ostatních herců při stínání berana.

Miloš Held

VYSVĚTLIVKY

NA LIBROVĚ GRUNTĚ

275 — Jevičtí — obyvatelé Jevic, dějiště románu; ve skutečnosti se obec jmenuje Nedvězí;

vůbec — obec, náves;

houdek — houslista;

fračice — šosatý kabát;

kašket — kdysi pokrývka hlavy rozličných podob, čepice se štítkem;

276 — cacle — též tacle, náběrky na rukávech;

statečný — statný;

kastorový klobouk — též kastor, někdejší druh tvrdého klobouku s vlasem;

dlouho tu hejhánkovali — říkali u Hejhánků;

nakladatel — kdo nese peněžitý náklad na něco;

277 — kvíčerou — k večeru, navečer;

přízeň — příbuzenstvo;

balšán — lidový název rozličných vonných rostlin;

Kórová — obec Korouhev;

278 — žíhavka — žahavka, kopřiva, zde rýpal;

třá — třeba;

pretense — věno, podíl po rodičích;

pořádem na svobodě — stále se nežení;

279 — dělá podle něho záhon — dbá jeho rady;

obrfořt — nadlesní;

jemnostpán — někdejší lidové pojmenování katolického faráře;

černit {se} — mračit se;

srub — roubení, roubený přístavek;

pazderna — stavení, v němž se sušil a třel len a konopí;

na zámku — na zámku Frišberku u Bystrého;

280 — hrabata Hanibalové — větev rodu hrabat z Hohenembsu, založená v 17. stol. Jakubem Hanibalem z Hohenembsu, jenž pak r. 1710 získal výměnou panství bysterské, v době děje románu již vymřelá;

městská vrchnost — město Polička (není zde nikdy přímo jmenováno);

rychetshej — rychtář;

kdák — kdopak;

281 — štahél — tyčka v plotě;

sila — velké množství;

droužka — družička;

rejš — též rejši, raději;

282 — palác — zde vyvýšené místo pro muzikanty;

doch — došek;

hukla — malý okrouhlý přístřešek vyčnívající z hřebenu střechy přes lomenici, kabřinec;

saturejka — zahradní pyskatá rostlina užívaná k léčení;

283 — černá kuchyňka — malá kuchyň s otevřeným ohništěm, v níž se vařilo zvláště v létě;

284 — kutháneh — též kuthan, nízká kuchyňská nádoba na pečení a smažení;

kordulka — mužská nebo ženská vesta, živůtek, součást lidového kroje na Moravě a na Slovensku; koutnice — trojboká skříň zapuštěná do kouta;

285 — méni — méně;

podruh — bydlel na venkově v nájmu u hospodáře a zpravidla u něho také pracoval;

renčík — též renčník, rýnský zlatý, stará stříbrná mince platící 60 krejcarů;

286 — po tom velkým vohni — Poličku stihl velký požár r. 1845;

leskej voves — lesní oves, dávka odváděná vrchnosti a určená pro její lesní zaměstnance, pro lovčí; koláče — dary, odměny;

císař Josef … ty patenty vydal — úlevy v robotě stanovil ovšem již patent Marie Terezie z r. 1775, vydaný po velkém selském povstání v severovýchodních Čechách; zde jsou míněny patenty Josefa II. ze září a listopadu 1781 o zrušení nevolnictví, které přinesly poddaným osobní uvolnění;

pro ty hrozný vojny — na potlačení francouzské revoluce a války napoleonské;

287 — zeušeho nemám pojem — nerozumím všemu;

,Biste ochs, bém!’ — jsi vůl, Čechu;

strop — půda;

288 — kozlovice — kalhoty z kozí kůže;

289 — chlívek telenčí — chlívek pro telata;

věrtel — stará dutá míra (23,25 1);

hnětýnka — druh velkých koláčů s vyššími okraji;

290 — stárková — volená důvěrnice svobodné chasy při pořádané zábavě;

jablka štěpová — jablka (na rozdíl od „jablek”, t. j. brambor);

nevěsta — snacha;

nátoň — místo, kde se skládalo a sekalo dříví;

291 — vejdumek — vyfouknuté vejce, prázdná skořápka;

tul — tyl;

laufr — běžec, zde označení jedné z úloh při stínání berana;

292 — pardon — pardon, odpuštění, prominutí trestu, milost;

zde též označení úlohy při stínání berana;

kelnéři — sklepníci;

zde ti, kdo při slavnosti nalévali kořalku;

markytán — kdysi prodavač nápojů a potravin ve vojsku;

zde označení úlohy v líčené hře;

293 — šmizetka — náprsenka;

lebka — přiléhavý ženský čepec;

uzlíčkovaná — zdobená vyšitými uzlíčky sestavenými v ornament;

špenzl — krátký hedvábný nebo vlněný pestrý kabátek s vydutými rukávy a vzadu se šůsky;

možný — zámožný;

295 — být truc někoho — být, vynikat nad někoho;

296 — šárová kazajka — z látky vazby sérové, t. j. takové, v níž je osnova ze lnu a útek z vlny;

lajblík — jinde též lajbík, lajb, mužská i ženská vesta, kazajka;

297 — lumberák — veliký knoflík;

aksamitka — kulatá aksamitová čepice;

298 — krepinka — šňůrka;

301 — Gambrinus — podle pověstí flanderský král, který první vařil pivo;

Bachus — Bakchus, v starořecké mythologii bůh úrody a vína;

prokurátor — v starší době právní zástupce;

syndikus — syndik, úředník, který obstarával agendu městského úřadu;

obršt — plukovník (v bývalém německém nebo rakousko-uherském vojsku;

306 — vivát — provolávání slávy (ať žije!);

308 — kolátorník — příslušník kolatury (farního obvodu), farník;

309 — cacký — též sacký, saský;

matrapasový — z madrabasu, t. j. z hrubého mušelínu, dováženého k nám z Madrasu, města ve východní Indii;

tác — velký šátek na chování dětí, chovačka;

„Šimona, Judy” — svátek Šimona a Judy připadá na 28. října;

svobodníci — svobodní, t. j. neženatí a nevdané;

kvelb — klenutá místnost; krám;

310 — vydrovka — čepice z vydří kožešiny nebo vydří kožešinou lemovaná;

311 — vobůj — obuv;

okřídlí — okraj střechy vybíhající po stranách přes lomenici;

312 — „pismičky” — písničky;

záprseň — vyvýšený dlážděný chodník od vrátek k síni, zápraží;

dřevce — boží dřevce, lidový název pelyňku brotanu;

„trhaný” fěrtoch — z plátěné, kdysi v horách obvyklé bílé látky s barevným vzorem, v níž byla barevná nit při tkaní často přetrhávána;

lenoušek — židle;

žakonový — z jemné bavlněné látky hustší než mušelín;

Vedřel — počeštěné jméno kominického mistra Federsella. Podle „Připomenutí” ke 4. vydání použila T. Nováková jeho zápisků jako pramene;

313 — daremný — churavý, špatný;

314 — s hodnejma tahounama — s důkladnými poutky, za něž se při obouvání táhlo;

315 — přišel ještě horší pán, hrabě Vilém, taky rodem z Kolovrat — neodpovídá plně skutečnosti, neboť Vilém Jindřich Bezdružický z Kolovrat byl manželem hraběnky Johanky;

preceptor — učitelský pomocník;

šajn — rakouská měna v papírových penězích, zavedená patentem roku 1813;

Ve francouzskej zemi už se to zase zdvíhá, v polskej taky — narážka na projevy nespokojenosti v těchto zemích v listopadu 1847;

316 — aby ta nespokojenost z inejch zemí taky k nám nepřeskočila — míní se tu, vedle Francie a Polska, zvláště Itálie a Německo;

317 — tibetový — z tibetu, jemné vlněné tkaniny;

318 — rok jeden tisíc vosum set a jedenáct — rok státního úpadku a znehodnocení měny v Rakousku;

na Matičky Boží Zvěstování — 25. března;

319 — mám dlouho — je pozdě;

323 ve městě, kam patřily Jevice robotou — v Poličce;

„červené svátky” — velikonoce;

draka — pozemek ležící ladem, přes který se volně chodilo nebo jezdilo a kde se i páslo;

324 — vostatky — též ostatky, poslední dni masopustu;

325 — schořovice — též tchořovice, tchořovka, čepice z tchoři kožešiny nebo tchoří kožešinou lemovaná;

přímětí — příznak, vlastnost;

326 — úhel — zde roh, kout;

„z Čech” — t. j. z úrodného kraje, zvláště z Litomyšlska, (na rozdíl od kamenité půdy hornatého pomezí českomoravského);

327 — španělka — lehká rákosová vycházková hůl;

328 — faktor — dříve prostředník mezi domáckými dělníky, zvláště tkalci, a podnikatelem;

u „štátuje” — u sochy (srov. text na str. 32.6);

330 — „Jo, jo, isa so —” — Ano, ano, je to tak;

331 — vytírka — ozdoba na horní části koňského chomoutu, zpravidla soukenná;

337 — postýlek — postel;

viják — náčiní k navíjení příze, naviják, motovidlo;

338 — strop povalový — z povalů, kusů rovného kmene zbavených kůry, z oblých trámů;

postup — odevzdání statku, nejčastěji synovi;

urbář — za dřívějších dob kniha obsahující soupis vrchnostenského majetku a důchodů z něho plynoucích;

339 — veliká bouře ve francouzskej zemi, tam v jejich hlavním městě — pařížská únorová revoluce 22.— 24. února 1848;

340 — je tomu teďkejc asi tři roky, co v Praze postavili se dělníci fabričtí pánům svým — dělnické bouře 1844;

vedla k nim nezaměstnanost, za jejíž příčinu dělníci mylně považovali zavádění strojů a zřizování továren;

tažná robota — poddaný ji musel vykonávat vlastním potahem;

měsíc nešeří — nesvítí;

342 — konsistoř — vysoký církevní poradní sbor rozhodující ve věcech správních;

zde nelichotivě manželka;

345 — Císař pán nám dal konstituci — manifestem z 15. března 1848 slíbil Ferdinand V.

zavedení ústavní monarchie;

346 — Ve Vídni začali se hrozně bouřit — vídeňské bouře 13. března 1848;

v Praze taky po svobodě volali — památná schůze pražského lidu ve Svatováclavských lázních 11. března 1848, na níž bylo usneseno poslat do Vídně k císaři deputaci s peticí;

jakejsi šenkýř — Petr Faster, hostinský „U zlaté husy”, horlivý vlastenec, vedl památnou schůzi ve Svatováclavských lázních;

351 — půlmistr — purkmistr;

352 — na šancích — na hradbách;

355 — J. V. J. Michl — obrozenský kněz, buditel a spisovatel;

jeho tragické životní osudy zachytila T. Nováková v románě Drašar;

356 — dýlej — později;

spíš — dřív;

ňákýho mladíka — zajíce;

358 — mezulánka — sukně z mezulánu, polovlněné látky s keprovou vazbou;

359 — voušom — o všem;

360 — serbus — někdejší úřední sluha, obecní strážník;

patenty, které vydal… císař — zejména patent z 28. března 1848 o zrušení roboty;

362 — Národní noviny — vycházely od 5. dubna 1848 do 19. ledna 1850, kdy byly úředně zakázány;

gubernium — tehdejší nejvyšší správní úřad zemský;

363 — Pan Palacký spisuje tu naši starou slávu českou! — v březnu 1848 vyšel česky I. díl jeho „Dějin národu českého v Čechách a v Moravě”;

Palacký začal „Dějiny” vydávat německy (I. díl 1836);

368 — nějaké tak říkajíc milostivé léto — zde doba, v níž bylo možno žít bez práce (jako tomu bylo v určitých letech u starých židů);

373 — démutový — tymiánový;

vývoz — úvoz;

„poloviční” nebeklíč — menší modlitební kniha;

375 — pořád ji vidím, jak hoří… — narážka na potlačení svatodušních bouří v Praze 1848;

380 — toufarový — kameninový, glazurou polévaný;

kobka — hořejší plocha, vrch kamen nebo pece;

381 — vo druhej hod Boží svatodušní — na svatodušní pondělí;

Jedna kněžna, prej jenerálová žena — manželka knížete Alfreda Windischgrätze, tehdejšího velícího generála v Čechách;

její zastřelení 12. června 1848 prý bylo příčinou, že Windischgrätz dal obrátit děla proti Praze;

384 — o přeměně panských dvorů na familie — na hospodářství v dědičném nájmu;

385 — Když nadešel podzim… bylo hůře nyní než dříve, před vyhlášením patentů — zákon o zrušení roboty byl říšským sněmem odhlasován již 7. září 1848;

ale prováděcí předpisy byly vydány až 4. března 1849;

386 — odsuzovali „rebeliji” ve Vídni, která si z Prahy vzala nedobrý příklad — bouře 6. října 1848, při nichž byl oběšen ministr války hrabě Latour;

nový panovník — František Josef I. (vládl od 2. 12. 1848);

bočit se — mračit se;

388 — teknout se — dotknout se;

389 — třítlopkový — z látky tkané ve vazbě kepru;

390 — zasej ňáká konštituce, inší — 4. března 1849 byla po rozpuštění říšského sněmu v Kroměříži vyhlášena nová, reakční, t. zv. březnová ústava (Stadionova);

zkasírovat — zrušit;

392 — patent vobzvláštní — viz vysv. ke str. 385;

394 — Prosička — skála u Jimramova;

395 — s provoda — po první neděli po velikonocích;

397 — dbá na čtvrtý přikázání — ctí rodiče;

398 — svraták — druh hliněných hrnců vyráběných ve Svratce na Českomoravské vrchovině;

400 — porčený — zde vzteklý, potřeštěný, pominutý;

mazanice — mazná hlína k vyplnění skulin mezi trámy;

402 — výklad — výklad evangelia, kratší kázání od oltáře;

man — ve středověku šlechtic, kterému byly propůjčeny pozemky nebo práva k užívání;

zámek svánovský — svojanovský;

hrad Svojanov v blízkosti Bystrého, vystavěný v 13. století, dnes zřícenina;

představene] — po r. 1848 stál v čele volené obecní správy;

403 — plampač — tlampač, družba, řečník při svatbě;

404 — vod červenejch vajec — od velikonoc;

405 — Co jen s panem Havlíčkem událi! — narážka na jeho deportaci do Brixenu v prosinci 1851;

406 — růža v Jerichu — narážka na oslovení Panny Marie v litaniích, zde útěcha;

kerak ta jedlička na svánovskej věži — osamoceně, samotářsky;

vodkorej — tvrdý a okoralý;

408 — kdo napsal kroniku města Litomyšle … řezník! — řeznický mistr a radní František Jelínek (1783—1856), sběratel starých památek, autor třídílné „Historie města Litomyšle” (1838—1845);

stupy — stoupy, dřevěné náčiní na drcení;

šafovat — opatřit, opatřovat;

brizula — cizokrajné barevné dřevo užívané v barvířství, pryzila, pryzule;

Hanibal hrabě — viz vysv. ke str. 280.

DOSLOV

Romány Jan Jílek, Jiří Šmatlán a Na Librově gruntě, první tři z pěti slavných románových skladeb Terézy Novákové, byly napsány v letech 1895—1901. Jsou tedy plodem poměrně klidného období spisovatelčina života, kdy lidské i umělecké tápání svých začátků měla již za sebou a přitom ještě nebyla zasažena bolestnými osobními ztrátami, které — zejména tragická smrt nejstaršího a zvlášť milovaného syna roku 1901 — vrhly stín na celou závěrečnou etapu její tvorby.

S výjimkou prvních stránek Jana Jílka, načrtnutých ještě v Litomyšli, vznikaly tyto romány již v Praze, kam se Teréza Nováková vrátila po devatenáctiletém pobytu na venkově právě roku 1895. Hlavní město znamenalo pro začínající romanciérku mnoho: jeho knihovny a archivy jí umožnily hlubší pramenné studium, pro Jana Jílka nezbytné; jeho živý kulturní i společenský ruch dal autorčinu talentu všechny podmínky k plnému rozvoji. Přesto však za své první romány neděkuje Teréza Nováková rodné Praze, nýbrž především východočeskému venkovu. Zde za studijní cesty po Litomyšlsku, Poličsku a Vysokomýtsku nalezla roku 1894 jejich náměty: pro Jana Jílka v jeho vlastním životopise v Telecí, pro Jiřího Šmatlána v Borové u Poličky a pro Librův grunt v Nedvězí. Sem — do „nejvýchodnějších Čech”, jak tento kraj s oblibou nazývala, — spisovatelka při práci na všech třech románech často a na dlouho zajížděla, sem konečně lokalisovala i jejich děj; výjimkou tu byly jen některé kapitoly Jana Jílka, odehrávající se v českých exulantských osadách v Sasku a v Prusku?)

Právě tak jako své drobné realistické prózy vytvářela Nováková i své první romány v duchu svého dokumentárního realismu. To tedy znamená, že předlohou jim byli skuteční lidé a skutečné události a že Nováková se i v popisu prostředí, oděvů, krajiny a pod. snažila co nejvěrněji držet skutečnosti. Přesně je zachována i většina místních jmen; výjimkou jsou jedině Javorov místo Borová a Tříšť místo Telecí v Šmatlánovi, Jevice a Jevíčko (pravděpodobně podle německého Ewitz) místo Nedvězí a Nedvězíčko v Librově gruntě; nejmenovaným „městem” v témž románě se myslí Polička. Pokud jde o jména osob, i ta Nováková často ponechávala v původní podobě nebo měnila jen křestní jméno — na př. Šmatlán se ve skutečnosti jmenoval Josef. Rovněž časové souvislosti a data uváděla Nováková většinou podle skutečnosti; u odchylek — ostatně nečetných a celkem málo významných — bývá někdy obtížné stanovit, kde jde o záměr a kde o nedopatření. Přitom ovšem je nutno mít na zřeteli, že methoda dokumentárního realismu není totožná s fotograficky přesným kopírováním skutečnosti. Nováková ani v Jílkovi, psaném na základě historického dokumentu, tím méně pak v obou dalších románech neusilovala o beletristické kroniky, nýbrž o umělecká díla. Proto — třebas se snažila omezovat je na minimum — musela sahat i k autorské invenci, obraznosti a volné fabulaci a na základě svých bohatých znalostí východočeského lidu domýšlet a dotvářet někdy jen drobnosti, někdy však i celé postavy a děje tam, kde materiály, prameny a svědectví účastníků a pamětníků byly příliš kusé.

Jak zřejmo, první romány Terézy Novákové nenavazují na její rané, sentimentalitou a romanticky nadneseným vlastenectvím poznamenané výtvory. Jsou naopak pokračováním jejího úsilí o pravdivé zpodobení východočeské vesnice, v němž spisovatelka již od poloviny osmdesátých let spatřovala hlavní smysl své literární práce. Na rozdíl od počátečních výsledků tohoto úsilí, zatížených příliš folklorismem, patří první spisovatelčiny romány již k tomu stadiu jejího vývoje, kdy se její vesnická próza vymanila z područí národopisu. Folkloru je v nich — zejména v Librově gruntě — věnována samozřejmě i nadále značná pozornost, nicméně však středem zájmu zde již není malebná svéráznost východočeských krajů, lomenic a obyčejů, nýbrž sám východočeský lid, především jeho zápas o lepší a spravedlivější život.

Tento zápas bral ovšem na sebe většinou formu zápasu náboženského. Nelze zapomínat, že romány Terézy Novákové se odehrávají v kraji, kde husitská a bratrská tradice byla dosud živá a kde byly proto í všechny podmínky, aby každý projev sociálního protestu, každé nápravné úsilí navazovalo především na její sociálně revoluční a sociálně kritické tendence. Pod tímto zorným úhlem je třeba dívat se na spisovatelčin postoj k nekatolíkům: její sympatie k nim nebyla diktována nějakými úzce věroučnými momenty, ale tím, že pro ni to byli „naši nejlepší, nejsilnější, nejušlechtilejší lidé”, kteří „viděli své poslání v boji proti vnucovanému jim Římu, kdy na dotvrzení pravdy, pro svědomí zápasili, na, popravištích krváceli, v žalářích vadli aneb konečně emigrovali”. Pod týmž zorným úhlem nutno hodnotit i pohnutý a bouřlivý osud Jílkův a konec konců i složitý vývoj Šmatlánův. Přes své visionářství a kvietismus je Jan Jílek veliký a silný nejen věrností svému přesvědčení, nýbrž i tím, jak pociťuje nespravedlnost soudobého světa a jak proti němu staví svou představu světa spravedlivějšího, jehož pozemský předobraz — ovšem utopicky a naivně — tuší v bratrských komunách v Ochranově a v Gerlachsheimu. A pokud jde o Šmatlána, nelze nesouhlasit s prof. Hrabákem, který ve svém doslovu k vydání v Národní knihovně konstatuje, že „celé Šmatlánovo úsilí o poznání pravdy máme před očima nikoli jako úsilí o čistotu náboženského přesvědčení, ale jako úsilí o zlepšení vztahu mezi lidmi”. Při svém přestupu k evangelictví byl Šmatlán opravdu veden především nadějí, že zde dojdou většího pochopení jeho snahy o nápravu světa. A hlavní příčinou Šmatlánovy nespokojenosti i v evangelické církvi nebyla otázka nově zaváděného katechismu, nýbrž poznání, že ani zde se nebojuje proti „stávajícím pořádkům”. Jestliže se oficiálním špičkám tehdejších českých evangelíků odkaz reformační minulosti stal pouhým dogmatem, lidový hloubavec Šmatlán vycítil přesto jeho sociální jádro a hlásal, že „neměl Spasitel v lásce ani bohatce ani farizejce, že byl rovněž chud jako apoštolově, a proto že žádných boháčů nemá býti”. Poněvadž ani jedna, ani druhá církev neměly v úmyslu realisovat tento postulát rovnosti již na tomto světě, bylo jen přirozené, že Šmatlán, jakmile se setkal s ideami socialismu, tyto ideje ochotně přijal, i když si je obměnil po svém, totiž nábožensky. Šmatlánova náboženská modifikace socialismu sice opravdu svědčí o tom, že o něm nelze mluvit jako o skutečném socialistovi, nicméně však je zbytečné přijímat ji s rozpaky. Rozhodující je, že Šmatlán po všem svém hledání „praudy” nachází nakonec splnění svých tužeb v socialismu. Tím totiž — i když Nováková měla k socialismu značně daleko a Šmatlánův příklon k němu pokládala za tkalcovu další, poslední ilusi — celý román ukazuje socialismus jako zákonité dovršení reformačních a písmáckých tradic a tyto tradice zas jako sílu, která socialismu v myslích venkovského lidu připravovala příznivou půdu.

Poněkud jiný ráz než Jan Jílek a Jiří Šmatlán má třetí z našich románů — Na Librově gruntě. Nejde ani tak o to, že na rozdíl od obou prvních románů, které jsou v podstatě beletristickými životopisy svých titulních hrdinů, zabírá Librův grunt mnohem šíře, věnuje větší pozornost i vedlejším postavám a vůbec více odpovídá běžné představě románu. Podstatný rozdíl je v naprosté světskosti thematu Librova gruntu, v tom, že se neobírá duchovním vývojem zbožného člověka, ale snaží se zachytit, jak se bouřlivé společenské převraty evropského dosahu promítaly do zapadlého kouta Českomoravské vysočiny. Sociální problémy tehdejší vesnice vystupují proto v Librově gruntě mnohem ostřeji a konkrétněji než tam, kde zůstávaly zastřeny náboženským rouchem. Touha venkovského člověka po vymanění z feudální závislosti se tu nemotivuje odkazy k Písmu, nýbrž jako přirozená touha po zlepšení materiálních podmínek a po celkovém osvobození lidské osobnosti, po větší míře svobody celého — společenského i osobního — života člověka. Přitom venkovský lid v románě nepředstavuje jednolitý celek, nýbrž dvě výrazně protichůdné skupiny, jimž oběma jde sice o likvidaci feudalismu, které se však ve svých představách o důsledcích této likvidace podstatně rozcházejí. A právě tu se ukazuje třídní ohraničenost Terézy Novákové. Jestliže v Jílkovi a Šmatlánovi, kde společenské rozpory měly — alespoň svým vnějším projevem — převážně náboženský charakter, stála Nováková na straně těch nejvíce utlačovaných, v Librově gruntě, pokud jde o rozpor českého lidu s feudalismem, stojí samozřejmě také na straně českého lidu, avšak pokud jde o rozpor chalupníků a gruntovníků, má určitě blíže ke gruntovníkům. Spisovatelčiny třídní sympatie jí však přesto díky jejímu dokumentárnímu realismu nezabránily, aby třídní diferenciaci tehdejší vesnice nezobrazila v podstatě správně a vesnickou chudinu nevykreslila jako jediný živel, který přes své anarchistické tendence bojoval za opravdový sociální a ne jen za úzce ekonomický pokrok.

Román Na Librově gruntě si také mnohem větší měrou než tomu bylo v obou předchozích románech všímá českého národního zápasu. Motiv lásky k rodné zemi a národu se sice ozývá již v Janu Jílkovi — zejména v jeho stesku po vzdáleném domově a v obavách českých exulantů, zda se v cizím prostředí neodnárodní; setkáváme se s ním rovněž v Jiřím Šmatlánovi: Šmatlánův odpor proti Heidelberskému katechismu je do značné míry odporem proti narušování osobitých tradic české reformace v tehdejší evangelické církvi. Ovšem opravdu do popředí se česká národní otázka dostává až v Librově gruntě. Nováková tu velmi zřetelně ukazuje těsnou souvislost této otázky s problematikou sociální: vrchnost, která utlačuje českou vesnici, je německá, a utlačuje i národnostně; česko-německý antagonismus, pokud se v románě projevuje, je proto především antagonismem utlačovaných a utlačovatelů. Mimo to pak v kominíku Vedřelovi vytvořila spisovatelka v tomto románě typ upřímného a demokratického vlastence, člověka, jemuž zájmy vlasti jsou opravdu nade vše; jeho rozhovor s Jobkem Librou v závěrečné kapitole románu vydá přece za celá učená pojednání o rozdílných zájmech drobného českého měšťanstva a české vesnice v osmačtyřicátém roce.

A ještě k jednomu vybízí obraz kominíka Vedřela — ke konfrontaci této realistické postavy s vysněnými hrdiny spisovatelčiných raných próz, thematicky spadajících ještě do jejích dívčích let. Při takovém srovnání vyvstane totiž před námi velmi názorně onen obrovský kus cesty, který ve svém vývoji Nováková urazila za ta léta, která dělí její začátečnické črty od Jiřího Šmatlána a Librova gruntu. A je to nejen cesta od romanticky nadneseného vlastenectví k jeho daleko konkrétnějšímu a lidovějšímu pojetí, nýbrž i od naivních literárních pokusů mladé přecitlivělé ženy k hluboce realistickým obrazům skutečného života, vzešlým z pera velké a zkušené umělkyně.

Jiří Honzík

OBSAH

Jan Jílek — — 5

Jiří Šmatlán — — 165

Na Librově gruntě — — 273

Ediční poznámky a vysvětlivky — — 411

Doslov — — 433

VYBRANÉ SPISY TERÉZY NOVÁKOVÉ JAN JÍLEK - JIŘÍ ŠMATLÁN - NA LIBROVĚ GRUNTĚ

Romány; vydalo Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, n. p v redakci krásné lieratury. Praha 1956 (digr v1). Z nové sazby písmem garmond Menhart Linotype vytiskly Ostravské tiskárny, n. p., provozovna 08, Český Těšín Náklad 30.000 výtisků. — Vydání první.