Šermířský mistr

Arturo Pérez-Reverte

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Španělsko poloviny minulého století je zmítáno politickými nepokoji. Zdá se, že nic z toho se netýká starého šermířského mistra, který žije jen pro své povolání, své žáky a občasné schůzky s přáteli.
Jeho poklidný život však rázem skončí ve chvíli, kdy ho navštíví krásná mladá žena s velmi neobvyklým přáním - chce se naučit jeho tajný zásah. V životě šermířského mistra se začínají dít věci, jejichž důsledky zpočátku ani on sám nedokáže domyslet.

Pak však někdo zabije jeho přítele a on se rozhodne, že se pustí do hledání vraha na vlastní pěst. Podaří se mu to přesto, že má v boji proti silným a bezohledným protivníkům k dispozici jen svou zbraň, svůj smysl pro čest... a svou lásku k neznámé dívce?

ŠERMÍŘSKÝ MISTR

Arturo Pérez-Reverte

Copyright © 1988 Arturo Pérez-Reverte

Translation © Bronislava Skalická, 1998

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ráda bych poděkovala za cenné připomínky panu Jiřímu Střelákovi a svým přátelům z šermířského oddílu Sokol Vršovice.

Bronislava Skalická

„Jsem ten nejzdvořilejší člověk na světě. Jsem hrdý na to, že jsem se nikdy v životě nezachoval hrubě, a to i přesto, že po světě pobíhá tolik nesnesitelných darebáků, kteří si k člověku přisednou, obtěžuji ho svými problémy, a aby toho nebylo málo, ještě mu recitují svoje verše.“

Heinrich Heine, Obrazy z cest

Věnováno Carlotě a rytíři ve žlutém kabátci.

Ve skle břichatých koňakových číší se odrážely plamínky svíček ve stříbrných svícnech. Ministr si zapálil úctyhodné havana z Vuelty Abajo a přitom si mezi dvěma obláčky kouře nenápadně prohlédl svého společníka. Ani v nejmenším nepochyboval o tom, že ten člověk je ničema; ale viděl ho přijíždět ke Lhardyské bráně ve fiakru bez poskvrnky taženém dvěma nádhernými anglickými klisnami a jeho jemné pěstěné prsty, které stahovaly papírový kroužek z doutníku, zdobil drahocenný diamant zasazený do zlata. Tohle všechno spolu s jeho nenucenou elegancí a jistými informacemi, které si ministr o něm dal zjistit, ho automaticky zařazovalo do kategorie vysoce postavených ničemů. A pro ministra, který se v otázkách morálky rozhodně nepovažoval za radikála, nebyl ničema jako ničema; zdvořilost, se kterou je přijímal, byla přímo úměrná urozenosti a zámožnosti každého z nich. Zejména v případech, kdy takové malé morální násilí přinášelo nezanedbatelné hmotné výhody.

„Potřebuji důkazy,“ řekl ministr, ale byla to jen fráze. Ve skutečnosti bylo jasné, že je přesvědčen už předem, neboť večeře se konala v jeho režii. Druhý muž se nepatrně pousmál jako člověk, který slyší přesně to, co slyšet chtěl. Stále s úsměvem si povytáhl neposkvrněné bělostné manžety košile, na nichž se zablýskly nápadné diamantové knoflíčky, a sáhl do vnitřní kapsy kabátu.

„Důkazy, jak jinak,“ zamumlal s lehkou ironií. Na plátěném ubruse v jedné rovině s okrajem stolu se vedle ministrových rukou ocitla obálka zalepená voskem bez otisku pečeti. Ministr se jí ani nedotkl, jako by se bál nějaké nákazy, a místo toho jen znovu pohlédl na svého společníka.

„Poslouchám,“ řekl. Jeho host pokrčil rameny a neurčitě ukázal směrem k obálce: vypadalo to, jako by ho její obsah přestal zajímat v okamžiku, kdy ji dal z ruky.

„Co já vím,“ prohodil, jako by to všechno nebylo ani za mák důležité. „Jména, adresy… Docela zajímavá zprávička, řekl bych. Zajímavá pro vás. Vaši agenti budou mít na nějaký ten čásek o zábavu postaráno.“

„Jsou tam všichni podezřelí?“

„Řekněme, že jsou tam všichni, kteří tam patří. Pokládám totiž za účelné zacházet se svým kapitálem obezřetně.“

Při posledních slovech se mu na rtech znovu objevil úsměv. Tentokrát byl nestydatý a ministra to podráždilo.

„Mám dojem, vážený pane, že berete tuhle záležitost poněkud na lehkou váhu. Máte snad pocit, že si můžete dovolit…“

Nechal nedořčenou otázku viset ve vzduchu jako výhrůžku a jeho společník se zatvářil překvapeně. Potom se ušklíbl.

„Snad byste nechtěl,“ řekl po kratičkém zaváhání, „abych si chodil pro svých třicet stříbrných hluboce zarmoucen jako Jidáš. Když se to vezme kolem a kolem, nedáváte mi na vybranou.“

Ministr položil ruku na obálku.

„Mohl byste nám odmítnout spolupráci,“ nadhodil s doutníkem mezi zuby. „To by se dalo nazvat dokonce hrdinstvím.“

„Máte pravdu, to bych opravdu mohl.“ Muž vyprázdnil sklenku koňaku, vstal a sebral z vedlejší židle hůl a cylindr. „Ale hrdinové většinou umírají. Nebo přicházejí na buben. A já jsem v situaci, kdy mohu ztratit příliš mnoho, což ostatně víte líp než kdokoliv jiný. V mém věku a při mém povolání je opatrnost něco praktičtějšího než pouhá ctnost: je to instinkt. Takže jsem se rozhodl dát sám sobě rozhřešení.“

Nestiskli si ruce a nepadlo mezi nimi jediné slovo rozloučení. Bylo slyšet jen kroky na schodech a pak rachot kočáru rozjíždějícího se dole v dešti. Když ministr osaměl, rozlomil vosk na obálce, nasadil si brýle a přistoupil k jednomu ze svícnů. Několikrát přerušil četbu, vychutnával doušek koňaku a uvažoval nad obsahem dokumentu, a když dočetl, zůstal chvíli sedět mezi spirálami kouře ze svého doutníku. Pak se zádumčivě ohlédl po ohřívadle, které vytápělo salónek, lenivě se zvedl a přistoupil k oknu.

Měl před sebou několik hodin práce a při té představě mu uniklo tlumené zaklení. Ze zasněžených vrcholků pohoří Guadarrama se té prosincové noci roku 1866 valily na Madrid studené přívaly vody. Ve Španělsku vládlo Její katolické Veličenstvo Isabela II.

kapitola první

Volné utkání

„Volné utkání čestných mužů pod dohledem mistra rovněž dbalého cti je jednou z kratochvílí, které svědčí o dobrém vkusu a jemném vychování.“

Mnohem později, když se Jaime Astarloa pokoušel poskládat střípky všech těch neblahých událostí a snažil se rozpomenout, čím to všechno začalo, vzpomněl si nejdřív ze všeho na markýze. A na šermírnu s výhledem do parku Retiro, do jejíchž oken se opíraly první vlny letních veder a kde od leštěných číšek fleretů se odráželo světlo tak prudké, že nutilo přivírat oči.

Markýz nebyl v dobré kondici; supěl jako prasklý měch a pod šermířskou kazajkou mu byla vidět propocená košile. Nepochybně to byl důsledek příliš rušné včerejší noci, ale Jaime Astarloa se podle svého zvyku zdržel nevhodných komentářů. Do soukromého života svých klientů se nehodlal plést. Jen vykryl tercí mizerný útok, za který by se musel červenat i začátečník, a pak sám zaútočil výpadem. Pružná italská čepel se v prudkém nárazu ohnula o protivníkovu hruď.

„Zásah, Excelence.“

Luis de Ayala-Velate y Vallespín, markýz z Alumbres, si vztekle serval masku z obličeje a potlačil šťavnaté zaklení.

Byl uřícený a brunátný horkem a námahou. Od kořínků vlasů mu na obočí a knír stékaly veliké krůpěje potu.

„Aby to čert vzal, done Jaime.“ Ve šlechticově hlase se ozývalo pokoření. „Jak to proboha děláte? To je za necelou čtvrthodinu už potřetí, co jste mě dostal.“

Jaime Astarloa pokrčil se zdvořilou skromností rameny. Když si sňal masku, pohrával mu v koutku úst pod knírkem, protkaným stříbrnými nitkami, náznak úsměvu.

„Dneska vám štěstí příliš nepřeje, Excelence.“

Luis de Ayala se bodře zachechtal a jal se dlouhými kroky přecházet po šermírně, jejíž stěny zdobily drahé vlámské gobelíny a sbírky starožitných kordů, fleretů a šavlí. Měl husté kučeravé vlasy, které se podobaly lví hřívě. Všechno na něm překypovalo bujnou životností; byl vysoký a statný, hovořil mocným basem a měl sklony k okázalým gestům, výbuchům vášně a k veselé družnosti. Markýz z Alumbres byl svobodný pohledný čtyřicátník a byl pokládán za velmi zámožného. Rád hrál a byl také nenapravitelný sukničkář – zkrátka typický šlechtický hejsek, jakými Španělsko devatenáctého století přímo oplývalo. V životě nepřečetl jedinou knihu, ale byl schopen dokázat zpaměti odříkat rodokmen kteréhokoliv slavného koně z londýnských, pařížských nebo vídeňských dostihových drah. Pokud šlo o ženy, zásoboval čas od času madridskou společnost skandály, které se pak stávaly vděčným tématem rozhovorů v salónech, vždycky žádostivých novinek a klepů. Na svých čtyřicet let vypadal skvěle: dámy při pouhém vyslovení jeho jména unyle vzdychaly a hruď se jim dmula bouřlivými vášněmi.

Také u bohabojného dvora Jejího katolického Veličenstva se markýz z Alumbres těšil opravdu svérázné pověsti. Šuškalo se, že při jedné pitce v krčmě U Čtyř cest vyprovokoval rvačku na nože, což byl výmysl, a že dává na svém statku v Malaze vychovat syna jednoho proslulého popraveného lupiče, což byla do slova a do písmene pravda. O jeho účasti v politice se příliš nemluvilo, protože trvala jen krátce, ale jeho sukničkářská dobrodružství přetřásalo celé město: proslýchalo se, že někteří vysoce postavení manželé mají víc než dostatečný důvod žádat ho o zadostiučinění. Zda se k tomu odhodlali nebo ne, to už byla jiná otázka. Čtyři nebo pět z nich mu poslalo svědky, spíš kvůli lidským řečem než z jiných důvodů. Takové gesto jim kromě obligátního vstávání časně ráno vyneslo i to, že se za svítání už všichni bez výjimky váleli v krvi na trávě některé louky na předměstí Madridu. Zlí jazykové tvrdili, že k těm, kdo by měli důvod požádat ho o satisfakci, patří i sám král manžel, ale bylo veřejným tajemstvím, že dona Františka z Assisi trápí něco docela jiného než žárlivost na vlastní vznešenou choť. A tak to, zda i sama Isabela II. podlehla či nepodlehla nespornému osobnímu kouzlu markýze z Alumbres, zůstávalo tajemstvím, které znali pouze ti, kterých se bezprostředně týkalo, jeho předpokládaní aktéři a královnin zpovědník. Co se týče Luise de Ayala, ten žádného zpovědníka neměl a podle jeho vlastních slov by mu ho také byl čert dlužen.

Markýz se svlékl z prošívané šermířské kazajky do košile a odložil fleret na stolek, kam předtím mlčenlivý sluha postavil láhev na stříbrném podnose. „Pro dnešek to stačí, done Jaime. Mám dneska obě ruce levé. Vůbec mi to nejde, radši toho necháme. Zvu vás na trochu sherry.“

Sklenka po každodenní hodině šermu se už změnila v obřad. Jaime Astarloa s maskou a fleretem pod paží přistoupil ke svému hostiteli a vzal si od něho číšku z broušeného skla, v níž jiskřilo víno jako roztavené zlato. Šlechtic vdechl s rozkoší jeho vůni.

„Musím uznat, maestro, že v Andalusii se v pěstování vína opravdu vyznají.“ Omočil si rty ve sklence a s uspokojením mlaskl. „Jen se na něj podívejte proti světlu: ryzí zlato, španělské slunce. Kam se na něj hrabou ty patoky, co se piji v cizině.“

Don Jaime s potěšením přisvědčil. Měl Luise de Ayala rád a líbilo se mu, že ho markýz oslovuje maestro, přestože přísně vzato nepatřil k jeho žákům. Alumbres byl totiž jedním z nejlepších šermířů u dvora a už dlouhá léta nepotřeboval brát u nikoho lekce. Jeho vztah k Jaimemu Astarloovi se zakládal na něčem jiném: šlechtic totiž miloval šerm stejně vášnivě jako hru, ženy a koně. Proto věnoval každý den hodinu cvičení v šermu fleretem, což byla činnost nejen zdraví prospěšná, ale vzhledem k markýzově povaze a zálibám také neobyčejně užitečná, když došlo na řešení čestných sporů. Před pěti lety se Luis de Ayala ve snaze najít si rovnocenného soupeře rozhodl, že využije služeb nejlepšího šermířského mistra v Madridu – a nejlepší byl podle mínění všech don Jaime, i když moderní šermíři pokládali jeho styl za příliš klasický a staromódní. A tak učitel šermu docházel každé dopoledne – s výjimkou sobot a nedělí – přesně v deset hodin za markýzem do jeho sídla v paláci Villaflores. Šlechtic tam s ním v prostorném sále, vybudovaném a zařízeném podle nejnáročnějších požadavků šermířského umění, sváděl s umíněnou vytrvalostí zápasy, přestože v nich obvykle nabývala vrchu maestrova obratnost a nadání. Luis de Ayala byl ale dobrý hráč a jako takový dovedl i prohrávat. Navíc obdivoval nesmírné zkušenosti starého šermíře.

Šlechtic si s bolestným výrazem ohmatal hrudník a povzdychl si.

„Pro Kristovy drahé rány, maestro, vy jste mě ale zřídil. Po tom, co jste předvedl, aby si mě teď vzal do práce nějaký lazebník.“

Jaime Astarloa se skromně usmál.

„Už jsem vám říkal, že vám dneska štěstí příliš nepřeje, Excelence.“

„To bych řekl. Nemít ty flerety chráněnou špičku, byl bych touhle dobou už na pravdě boží. Obávám se, že do důstojného soupeře jsem měl dost daleko.“

„Za nerozvážnost se platí.“

„Mně to povídejte. Obzvlášť v mém věku! Už nejsem žádný mladík, aby to čert vzal. Ale nemůžu si pomoct, done Jaime… To byste nikdy neuhádl, co se se mnou děje.“

„Vaše Excelence se nejspíš zamilovala.“

„Přesně tak,“ povzdechl markýz a dolil si sherry. „Zamiloval jsem se jako nějaký studentík. Až po uši.“ Maestro si odkašlal a pohladil si knír. „Jestli dobře počítám,“ řekl pomalu, „je to tenhle měsíc už potřetí.“

„Na tom vůbec nesejde. Důležité je, že když se zamiluji, je to pokaždé doopravdy. Jako malý kluk. Chápete, jak to myslím?“

„Naprosto. I bez té nadsázky, Excelence.“

„Je to zvláštní. Jak léta utíkají, zamilovávám se čím dál tím pravidelněji. Je to silnější než já. Paže je stále pevná, ale srdce je slabé, jak praví klasik. Kdybych vám měl vyprávět…“

A markýz z Alumbres se jal v narážkách a mnohomluvných náznacích popisovat strhující vášeň, která ho nad ránem tak vyčerpala. Vdaná paní, pochopitelně. A manžel nemá o ničem ani tušení.

„Takže by se dalo říct,“ ušklíbl se cynicky markýz, „že mě dneska pánbůh takhle trestá za mé hříchy.“ Don Jaime potřásl ironicky a shovívavě hlavou. „Šerm je jako svaté přijímání,“ napomenul ho s úsměvem. „Je třeba k němu přistupovat v náležitém rozpoložení těla i duše. Tohle pravidlo platí vždycky, a kdo ho poruší, může zákonitě očekávat trest.“

„Kčertu, maestro. Tohleto si musím zapsat za uši.“ Jaime Astarloa pozvedl svou sklenku ke rtům. Vzhledem se vůbec nepodobal svému statnému, rozložitému klientovi. Měl na zádech už dobrých pět křížků, byl středně vysoké postavy a díky své neobyčejné útlosti vypadal na první pohled křehce, ale jeho pevné údy, suché a houževnaté jako šlahouny vinné révy, svědčily o pravém opaku.

Lehce zahnutý nos pod vysokým ušlechtilým čelem, bílé, avšak dosud husté vlasy, a jemné pěstěné ruce vyzařovaly důstojnost a vyrovnanost K tomuto dojmu ještě přispíval vážný pohled šedých očí obklopených nespočetnými drobounkými vráskami, které se kolem nich občas poskládaly při úsměvu a dodávaly jim nesmírně živého a sympatického výrazu. Nosil pečlivě pěstěný staromódní knírek, ale to zdaleka nebyl jediný anachronický rys jeho vzhledu. Mohl si dovolit oblékat se jen skromně, ale činil tak s jakousi dekadentní elegancí, lhostejnou k diktátu módy. Jeho obleky, včetně těch nejnovějších, byly ušity podle střihů starých dvacet let, ale to bylo v jeho věku spíš známkou dobrého vkusu. Celkově působil starý šermířský mistr dojmem, že se pro něj zastavil čas a že ho veškeré novoty neklidné doby, v níž žil, nechávají lhostejným. A jeho to popravdě řečeno ve skrytu těšilo z nejasných příčin, které by nejspíš sám nedokázal vysvětlit.

Sluha přinesl dvě umyvadla s vodou a ručníky, aby se maestro i jeho klient mohli opláchnout. Luis de Ayala si svlékl košili; na jeho mocném hrudníku, který se dosud leskl potem, se červenaly stopy po zásazích.

„U všech čertů, maestro, vždyť vy jste mě zmlátil jako psa…! A to když si pomyslím, že vám za to ještě platím!“

Jaime Astarloa si osušil tvář a shovívavě pohlédl na markýze. Luis de Ayala si s funěním oplachoval hruď.

„Ale na druhé straně,“ pokračoval, „v politice bych těch šrámů mohl utržit ještě víc. Představte si, že González Bravo se mě ptal, jestli bych se nechtěl znovu stát poslancem. Prý s vyhlídkou na povýšení, povídal. To už mu musí pořádně téct do bot, když to nabízí takovému flamendrovi, jako jsem já.“

Šermířský mistr se pokusil o výraz srdečného zájmu. Ve skutečnosti mu politika byla z duše lhostejná.

„A co vy na to, Vaše Excelence?“

Alumbres pokrčil s opovržením rameny.

„Co já na to? Vůbec nic. Řekl jsem svému ctěnému jmenovci, aby mi s tím vlezl na záda. Samozřejmě trochu elegantněji. Já mám rád zábavu, hrací stůl v kasinu a po ruce nějakou tu křehotinku. Všeho ostatního už mám po krk.“

Luis de Ayala býval poslancem ve sněmovně a za jedné z posledních Narváezových vlád také krátce zastával významné postavení na ministerstvu vnitra. Jeho propuštění třech měsících ve funkci se časově krylo s úmrtím mistra Vallespína Andrea, jeho strýce z matčiny strany, Krátce poté se Ayala rovněž – tentokrát dobrovolně – vzdal svého křesla v Kongresu a opustil řady strany umírněných, jejímž vlažným členem až doposud byl. Věta „už toho mám po krk“, kterou markýz pronesl v kroužku Atheneum, se pak proslavila, a pronikla dokonce až do politického slovníku jako výraz hlubokého rozčarování nad tristní situaci zemi. Od té doby se markýz z Alumbres úplně vyhýbal veřejné činnosti, odmítal se účastnit občansko-vojenských tahanic, které provázely neustále se střídající vlády v zemi, jen sledoval politické třenice s úsměvem člověka, který tím vším nemá nic společného. Žil si na vysoké noze bez mrknutí oka nechával na hracích stolech obrovské sumy. Zlí jazykové o něm šířili, že neustále balancuje na okraji krachu, ale jemu se vždycky nakonec podařilo doplnit finance, které mu podle všeho plynuly z netušených zdrojů.

„Jak pokračuje vaše pouť za Grálem, maestro?“ Šermířský mistr si přestal zapínat košili a smutně se na něho podíval.

„Nijak zvlášť dobře. Mám-li být upřímný, obávám se, že mizerně. Často se ptám sám sebe, jestli to není úkol nad mé síly. Musím se vám přiznat, že jsou chvíle, kdy mám sto chutí toho nechat.“

Luis de Ayala se doopláchl, otřel si ručníkem hruď a sáhl po sklence sherry odložené na stole. Zaťukal nehty o sklo, které se rozechvělo, a se spokojeným výrazem si ji přiložil uchu.

„Nesmysl, maestro. Nesmysl. Je to sice náročný podnik, ale vy máte na to, abyste ho dovedl do konce.“

Přes rty šermířského mistra přeletěl posmutnělý úsměv.

„Rád bych sdílel vaši důvěru, Excelence. Ale v mém věku se příliš mnoho věcí hroutí… Dokonce i uvnitř člověka samotného. Začínám tušit, že žádný Grál neexistuje.“

„To je nesmysl.“

Jaime Astarloa pracoval už po mnoho let na knize Pojednání o umění šermířském a ti, kdo znali jeho výjimečné nadání a zkušenosti, tvrdili, že kdyby ji vydal, stala by se bezpochyby jednou ze stěžejních prací o šermu, srovnatelnou jen s díly velikých mistrů, jako byli Gomard, Grisier a Lafaugère. Samotného jejího autora však v poslední době přepadaly vážné pochybnosti o tom, zda je schopen na papíře shrnout všechno to, čemu zasvětil celý život. A k jeho nejistotě přispívala ještě další okolnost. Aby bylo jeho dílo skutečně vrcholem všeho, co lze o daném tématu napsat, nesměl by v něm chybět mistrovský zásah, dokonalý útok, který nelze krýt, nejčistší výtvor, jaký kdy zrodilo lidské nadání, vzor inspirace a účelnosti. Don Jaime se snažil objevit ode dne, kdy poprvé zkřížil zbraň se soupeřem. Jeho pouť za Grálem, jak tomu sám říkal, byla však doposud bezvýsledná. A starý šermířský mistr, který už překročil vrchol svých tělesných a duševních sil, cítil, jak se z jeho doposud pevných paží začíná vytrácet energie a jak pod tíhou let ubývá talentu, který v šermírně vedl jeho ruku. Téměř každý den se Jaime Astarloa ve své skromné pracovně skláněl o samotě ve světle lampy nad stářím žloutnoucími čtvrtkami papíru a marně se pokoušel vydolovat z nejvzdálenějších zákoutí paměti řešení, o němž s nevysvětlitelnou jistotou tušil, že se tam kdesi ukrývá a vzdoruje mu. Stálo ho to mnoho nocí probdělých až do úsvitu. Občas ho náhlé vnuknutí vytrhlo ze spánku a tehdy vstával jen v košili, sahal v zoufalém chvatu po některém ze svých fleretů a pospíchal s ním před zrcadla na stěnách své malé šermírny. Tam se pak pokoušel zhmotnit to, co před chvílí bylo jen prchavým zábleskem osvícení jeho rozespalé mysli, trýznil se bezvýsledným hledáním a měřil své pohyby a svou sílu v tichém souboji s vlastním odrazem, který, jak se mu zdálo, se na něho z temnot jízlivě usmíval.

~ ~ ~

Jaime Astarloa vyšel na ulici s pouzdrem fleretů pod paží. Bylo dusné dopoledne a Madrid umdléval ve slunečním žáru. Všechny hovory ve společnosti se točily okolo horka a politiky: vedro posloužilo vždycky jako úvodní téma a pak se přecházelo k věci: na přetřes přicházela právě probíhající spiknutí, z nichž většina byla veřejným tajemstvím. Toho léta 1868 všichni kuli pikle. Starý Narváez byl od března po smrti a González Bravo se cítil dost silný na to, aby nastolil vládu pevné ruky. Královna v paláci Oriente vysílala žhavé pohledy k mladým důstojníkům své gardy, vroucně se modlila a už se připravovala na další letní pobyt na severu. Jiným nezbývalo než trávit léto v exilu: většina významných osobností jako Prim, Serrano, Sagasta či Ruiz Zornila byla ve vyhnanství, ve vězení nebo pod nenápadným dohledem a angažovala se ve velkém ilegálním hnutí nazvaném Španělsko se ctí. Všichni se shodovali v tom, že dny Isabely II. jsou už sečteny, a zatímco ti vlažnější spekulovali o možnosti královniny abdikace ve prospěch jejího syna Alfonsita, radikálové se nepokrytě zaobírali myšlenkami na republiku. Proslýchalo se, že don Juan Prim se vrátí z Londýna co nevidět, ale legendární hrdina od Castillejos se už vracel několikrát a vždycky pak byl nucen vzít znova nohy na ramena. Jak se zpívalo v jedné módní písničce, fíky ještě nedozrály. Ozývaly se však i hlasy, že fíky už visí na stromě tak dlouho, že začínají plesnivět. Všechno bylo jen otázkou názoru.

Skromné příjmy nedovolovaly Jaimemu Astarloovi dopřávat si přílišného přepychu, a tak pohybem hlavy odmítl drožkáře, který se mu pokoušel nabídnout služby svého rozhrkaného povozu. Kráčel po Pradské promenádě mezi lenivými chodci, hledajícími útočiště ve stínu stromů. Občas zahlédl známou tvář a podle svého zvyku zdvořile smekl šedý cylindr na pozdrav. Na dřevěných lavičkách v hloučcích štěbetaly chůvy ve stejnokrojích a zdálky dohlížely na děti v námořnických šatečkách pobíhající okolo fontán. V otevřených kočárech se projíždělo několik dam, které se chránily před sluncem krajkovými slunečníky.

Přestože měl don Jaime na sobě jen lehký letní převlečník, horkem sotva dýchal. Musel dopoledne navštívit ještě dva své žáky, synáčky z dobrých rodin, jejichž rodiče pokládali šerm za jedno z mála hygienických zdravotních cvičení, která může provozovat šlechtic, aniž by tím utrpěla čest jeho rodiny. Honoráře od nich a ještě od dalších tří nebo čtyř klientů, kteří navštěvovali jeho šermírnu odpoledne, zajišťovaly maestrovi skromnou obživu. Vlastně toho pro sebe ani mnoho nepotřeboval: nájemné za byt v ulici Bordadores, oběd a večeři v nedalekém hostinci, kávu a topinku v kavárně Pokrok… Trochu přepychu navíc si mohl dovolit díky šeku od markýze z Alumbres, který dostával pravidelně každého prvního v měsíci. Ten mu také umožňoval dávat si stranou malou sumičku, úroky z níž ho jednou, až zestárne a nebude už moci vykonávat své povolání, zachrání před starobincem. A ta chvíle, jak často nevesele přemítal, už na sebe nenechá příliš dlouho čekat.

Okolo projížděl na koni poslanec sněmovny hrabě ze Suecy v nádherných anglických jezdeckých holínkách, jehož starší syn byl jedním z nemnoha žáků dona Jaima.

„Dobrý den, maestro.“ Před šesti nebo sedmi lety byl Sueca jedním z jeho klientů. Tehdy byl kvůli výzvě na souboj nucen vyhledat služby dona Jaimeho, aby v předvečer utkání zdokonalil své šermířské umění. Výsledek byl uspokojivý, protivník skončil s kusem čepele v těle a hrabě od té doby udržoval se šermířským mistrem srdečné vztahy, které se nyní rozšířily i na jeho syna. „Vidím, že máte pod paží své pracovní náčiní. Na ranní pochůzce, není-liž pravda?“

Don Jaime s úsměvem poklepal něžně na své pouzdro s flerety. Všiml si, že se hrabě sice na pozdrav zdvořile dotkl krempy klobouku, ale s koně nesesedl. Znovu si pomyslel, že až na řídké výjimky, jakou byl Luis de Ayala, s ním jeho zákazníci jednají vždycky takhle: zdvořile, ale s odstupem. Koneckonců ho za jeho služby platí. Ale šermířský mistr byl už příliš starý na to, aby se ho takové chování ještě mohlo dotknout.

„Tak, tak, done Manueli. Máte pravdu, musím dostát svým dopoledním povinnostem, i když je Madrid dneska rozpálený jako pec. Ale nic naplat, práce je práce.“

Sueca, který v životě na práci nesáhl, se zatvářil chápavě a přitom krotil netrpělivý pohyb svého zvířete, krásné plavé klisny. Rozhlížel se roztržitě kolem sebe, hladil si malíčkem bradku a nemohl odtrhnout oči od skupinky dam, které se procházely u mříže botanické zahrady.

„Jak si vede Manolito? Doufám, že dělá pokroky.“

„Ovšem, ovšem. Ten chlapec má talent. Je ještě trochu prudký, ale to je v sedmnácti letech spíš přednost. Čas a disciplína nám ho zklidní.“

„Máte mou naprostou důvěru, maestro.“

„Je mi velkou ctí, Excelence.“

„Přeji vám dobrý den.“

„Nápodobně. Uctivé poručení paní hraběnce.“

„Děkuji.“

Hrabě pokračoval dál svou cestou a don Jaime zase svou. Kráčel ulicí de las Huertas a na chvilku se zastavil u výkladní skříně knihkupectví. Knihy byly jednou z jeho vášní, ale byl to svého druhu přepych. A ten si maestro mohl dovolit jen velmi zřídka. Zamilovaně pohladil očima pozlacené hřbety kožených vazeb a zádumčivě povzdechl při vzpomínce na doby, kdy ještě nebýval tolik na štíru se svým domácím rozpočtem. Pak se odhodlal vrátit do přítomnosti, sáhl do kapsy u vesty a podíval se na hodinky na dlouhém zlatém řetízku, které pamatovaly lepší časy. Měl ještě patnáct minut na to, aby se dostavil do domu dona Matíase Soldevilly – firma Soldevilla a bratr, obchod střižním zbožím, dodavatel královského domu a zámořských vojsk – kde stráví hodinu pracným vtloukáním několika základních šermířských pouček do přihlouplé hlavy jeho syna Salvadorína: „Vazba s odsunem, hlubší ten střeh. Uno due, Salvadoríne, uno due, to je ono, hezky v tempu, pohroz, dobře, výhyb, vazba, správné, kryt, tak ne, špatně, všechno špatně, znovu, kryt, uno due, vazba s odsunem, hlubší střeh. Chlapec dělá pokroky, done Matíasi, zlepšuje se. Je ještě nezkušený, ale má intuici a talent. Čas a disciplína, to je to jediné, co potřebuje…“ To všechno dohromady za šedesát reálů měsíčně.

Slunce se opíralo kolmo do dláždění, nad nímž se tetelil vzduch. Ulicí prošel prodavač vody a hlasitě vychvaloval své osvěžující zboží. Trhovkyně usazená ve stínu vedle košů s ovocem a zeleninou namáhavě oddychovala a mechanickým pohybem ruky odháněla hejno much poletující okolo. Don Jaime si sňal klobouk a otřel si pot starým kapesníkem, který vytáhl z rukávu. Na chviličku se zahleděl na erb vyšitý modrou nití na opotřebovaném hedvábí a už vybledlý léty a častým praním a pokračoval v cestě ulicí s rameny schýlenými pod tíhou neúprosného slunečního žáru. Z jeho stínu zbývala jen malá tmavá skvrnka pod nohama.

~ ~ ~

Pokrok byla kavárna, jejíž vzhled rozhodně neodpovídal jejímu názvu – půl tuctu stolků z otlučeného mramoru, staleté židle, dřevěná podlaha praskající pod nohama, zaprášené závěsy a pološero. U dveří do kuchyně, z nichž se linula příjemná vůně kávy bublající v hrnci, klímal starý číšník Fausto. Pod stolky se lenivě plížil vychrtlý kocour s uslzenýma očima a vyhlížel pomyslné myši. V zimě to kavárně neustále páchlo vlhkostí a tapetami prosakovaly velké nažloutlé skvrny. V té době si hosté skoro nikdy nesvlékali kabáty, což bylo míněno jako zjevná výčitka na adresu zchátralých železných kamínek, která skomírala v rohu. Ale v létě bylo všechno jinak. Když v Madridu nastala doba veder, stávala se z kavárny Pokrok oáza polostínu a svěžesti, jako by se v jejich zdech a za těžkými závěsy držel všechen chlad, který se v nich usadil za zimních dnů. Proto se tam v čase letního vedra každé odpoledne scházela malá společnost, k níž náležel i Jaime Astarloa.

„Vy překrucujete moje slova, done Lucasi. Ostatně jako vždycky.“

Agapito Cárceles vypadal jako zběhlý kněz, a opravdu jím také byl. Když se s někým přel, zvedal ukazovák do výše, jako by se dovolával svědectví nebes: tento zvyk získal během kratičkého období, kdy mu církevní úřady vinou nevysvětlitelné nedbalosti, kterou si biskup z jeho diecéze doposud nepřestal vyčítat, umožnily promlouvat k věřícím z kazatelny. Na nuzné živobytí si vydělával tím, že tahal peníze ze známých nebo psal zanícené radikální výlevy do novin s omezeným nákladem pod pseudonymem Tajemný vlastenec, což bylo častým terčem vtipkování jeho spolustolovníků. Prohlašoval se za republikána a federalistu, recitoval nactiutrhačné protimonarchistické sonety nejhrubšího zrna, které sám skládal, kudy chodil, tudy prohlašoval, že Narváez byl tyran, Espartero zbabělec a Prima se Serranem že nemůže ani cítit, používal nevhodné latinské citáty a neustále se odvolával na Rousseaua, kterého v životě nečetl. Jeho dvě noční můry byly klérus a monarchie a se zápalem hlásal, že dva nejdůležitější vynálezy v dějinách lidstva byly knihtisk a gilotina.

Ťuk. Ťuk. Ťuk. Don Lucas Rioseco s očividnou netrpělivostí bubnoval prsty o stůl, s neustálým odkašláváním si kroutil knír a zvedal oči ke skvrnám na stropě, jako by v nich hledal trpělivost, s jejíž pomocí by vydržel poslouchat nehoráznosti svého spolustolovníka.

„Všechno je jasné,“ prohlašoval Cárceles. „Rousseau nám dal odpověď na otázku, zda je lidská přirozenost dobrá nebo zlá. A jeho argumenty, pánové, jsou naprosto přesvědčivé. Naprosto přesvědčivé, done Lucasi, vezměte už to konečně jednou na vědomí. Všichni lidé jsou dobří, tudíž musí být svobodní. Všichni lidé jsou svobodní, tudíž si musí být rovni. A teď se dostáváme k jádru věci: všichni lidé jsou si rovni, ergo jsou svrchovaní. Ano, slyšíte dobře. Z této přirozené dobroty člověka tedy vyplývá svoboda, rovnost a svrchovanost národa. Všechno ostatní,“ udeřil pěstí do stolu, „jsou třesky plesky.“

„Ale existují přece i lidé zlí, milý příteli,“ zasáhl posměšně don Lucas, jako by Cárcelese právě polapil do jeho vlastní pasti.

Novinář se opovržlivě, vítězně usmál.

„Ale ovšemže ano. Pochybuje o tom snad někdo? To bychom měli starého Narváeze, který se teď určitě už smaží v pekle, Gonzáleze Brava a jeho sebranku, královský dvůr… Tradiční překážky, jistě víte, co mám na mysli. Dobrá. Za francouzské revoluce vymysleli na to, jak se s nimi vypořádat, důmyslné zařízení: čepel, která se vytáhne do výšky a pak spustí dolů. Sek! A je to. Takhle jednoduše se likvidují všechny překážky, tradiční i ty ostatní. Nox atra cava circumvolat umbra. Svobodnému, rovnoprávnému a svrchovanému národu je třeba přinést světlo rozumu a pokroku.“

Dona Lucase to pobouřilo. Byl to upjatý šedesátník s pověstí misantropa, který pocházel z dobré rodiny, ale zchudl. Byl bezdětný vdovec bez haléře v kapse – vrabci na střeše si štěbetali o tom, že neviděl stříbrňák od dob zesnulého Ferdinanda VII. a že žije ze skromné renty a z milodarů od soucitných sousedek. Usilovně se však snažil zachovat si dekorum. Měl jen několik málo obleků, ale vždycky chodil pečlivě nažehlený. Každý, kdo ho znal, se musel obdivovat eleganci, s níž si vázal svou jedinou kravatu a v levém oku svíral monokl ze želvoviny. Byl až fanaticky konzervativní, prohlašoval se za stoupence monarchie, katolíka především muže cti. S Agapitem Cárcelesem byl vždycky na kordy. Kromě Jaimeho Astarloy patřil ke společnosti ještě učitel hry na klavír v dívčí škole Marcelino Romero a zásobovací úředník Antonio Carreño. Romero byl nevýrazný, neduživý a citlivý melancholik. Jeho sny o tom, že si získá jméno na poli hudby, se už dávno scvrkly na to, že vyučoval asi dvacet slečinek z dobrých rodin, jak obstojně brnkat na klavír. Pokud jde o Carreña, byl ryšavý a hubený, nosil pečlivě pěstěnou měděnou bradku, tvářil se zachmuřeně a byl skoupý na slovo. Snažil se vydat jako spiklence a zednář, ačkoli nebyl ani jedno, ani druhé.

Don Lucas si kroutil knírek zažloutlý od nikotinu a očima metal na Cárcelese blesky.

„Právě jste už posté pronesl,“ pravil kousavě, „svou obvyklou zdrcující kritiku situace ve státě. Nikdo se vás o ni neprosil, ale museli jsme ji přetrpět. Co se dá dělat. Bezpochyby si to zítra budeme moci přečíst v některém z těch revolucionářských pamfletů, které vám na svých nactiutrhačných stránkách poskytují útočiště. Něco vám povím, milý Cárcelesi. Já vám také už posté říkám ne. Odmítám dál poslouchat vaše vývody. Vy byste chtěl všechno hned utopit v krvi. Byl by z vás dobrý ministr vnitra! Jen si vzpomeňte, co ta vaše lůza, které se tak zastáváte, provedla ve čtyřiatřicátém: dav poštvaný bezohlednými demagogy tehdy zavraždil osmdesát mnichů.“

„Osmdesát, říkáte?“ Cárcelesovi působilo rozkoš vyvádět dona Lucase z míry, což se mu dařilo dennodenně. „To mi tedy připadá dost málo. A já vím, o čem mluvím. Zatraceně dobře to vím. Poznal jsem kleriku i zevnitř, a poznal jsem ji zatraceně dobře. V tomhle státě není jediný čestný muž, který by vydržel žít mezi klérem a Bourbony.“

„Vy byste to ovšem vyřešil podle svého oblíbeného návodu…“

„Žádný jiný neznám: Na kněze a Bourbony vemte prach a patrony. Fausto! Přineste nám ještě pět topinek, don Lucas to platí!“

„Ani nápad!“ Důstojný stařec se zaklonil na židli, palce zaklesnuté do kapsiček u vesty a monokl zuřivě naražený na oku. „Za své přátele jsem ochoten platit kdykoli, to jest vždycky, když jsem při penězích, což dnes zrovna říci nemohu. Ale odmítám hostit fanatického vlastizrádce.“

„Lépe být fanatický vlastizrádce, jak říkáte, než celý život za pár švestek poklonkovat monarchii.“

Ostatní usoudili, že nastal čas zasáhnout. Jaime Astarloa prohlásil: „Jen klid, pánové,“ a míchal si přitom kávu lžičkou. Klavírista Marcelino Romero přestal melancholicky hledět do prázdna, začal nabádat k rozvaze a bezvýsledně se pokusil převést řeč na hudbu.

„Neodbočujte,“ vyzval ho Cárceles.

„Já neodbočuji,“ ohradil se Romero. „Hudba má také společenský význam. Vytváří rovnost v citové oblasti, stírá hranice, spojuje národy…“

„Jediná hudba, kterou je tenhle pán ochoten strpět, je revoluční hymna.“

„Nezačínejme s tím zase, done Lucasi.“

Kocourovi se zazdálo, že zahlédl myš, a vydal se za ní kolem nohou besedníků. Antonio Carreño namočil ukazovák do sklenice vody a črtal jím na zašlý mramorový stolek tajuplná znamení.

„Ve Valencii se chystá pan X. Ve Valladolidu pan Y. Admirál Topete prý v Cádizu přijal nějaké vyslance, ale kdovíjak to všechno doopravdy je. A Prim se tu objeví, až to budeme nejmíň čekat. Tentokrát už to bude stát za to!“

A jal se tajuplným hlasem, skoupým na podrobnosti, hovořit o nejnovějším spiknutí, o němž – mám to ze spolehlivého pramene, pánové – se měl tu čest dovědět ve své lóži od jistých významných osobností, jejichž jména si raději nechá pro sebe. Jeho nadšení ani v nejmenším nezchladilo to, že si o intrice, o níž hovořil, stejně jako o půltuctů dalších štěbetali už i vrabci na střeše. Aby bylo opatrnosti učiněno náležitě zadost, neustále se rozhlížel okolo sebe a v narážkách a šeptem jim vykládal, o podniku, do něhož byl – spoléhám na vaši diskrétnost, pánové – zapletený až po uši, nebo jen o trochu míň. Lóže – mluvil o lóžích tak důvěrně, jako jiní mluví o příbuzných – jsou v pohybu. Carlos VII. pochopitelně nepřichází v úvahu, navíc bez starého Cabrery by Montemolínův synovec neměl zdaleka takovou váhu. Alfonsito nepřichází v úvahu – dost bylo Bourbonů. Snad takhle nějaký cizí princ, pochopitelně stoupenec ústavní monarchie a tak dále, ačkoli Prim prý podporuje kandidaturu královnina švagra Montpensiera. Anebo revoluce, což by jistě udělalo velkou radost příteli Cárcelesovi.

„Federální revoluce,“ poznamenal novinář a s neskrývanou zlomyslností pohlédl na dona Lucase. „Aby přisluhovači absolutismu poznali, zač je toho loket!“ Don Lucas se chytil. Vyprovokovat ho nebylo nic těžkého. „No ano, to je ono!“ vykřikl a malomyslně si odfrkl. „Federální, demokratická, antiklerikální, volnomyšlenkářská, svinská a sprostá. Všichni si budeme rovni a u Puerta del Sol postavíme gilotinu, kterýžto důmyslný stroj bude obsluhovat don Agapito. Pryč se sněmovnou, jaképak s tím fraky! Lidové sněmy v Cuatro Caminos, ve Ventas, ve Vallecas a v Carabanchelu. To navrhují souvěrci pana Cárcelese. Bude to tu už docela jako v Africe!“

Fausto donesl na stůl topinky. Jaime Astarloa zamyšleně namočil tu svou do kávy. Nekonečné polemiky, které sváděli jeho spolustolovníci, ho svrchovaně nudily, ale nebyla to společnost o nic horší ani lepší než kterákoli jiná. Těch několik hodin, které s nimi každé odpoledne trávil, mu alespoň pomáhalo lépe snášet samotu. Přes všechny své chyby, mrzutost a bručounství, přesto, že na nikom nenechali nit suchou, si alespoň navzájem poskytovali možnost promluvit si nahlas o svých zklamaných nadějích. Každý z členů tohoto omezeného kroužku nacházel u ostatních nevyslovenou útěchu pramenící z vědomí, že není sám, komu se život nepovedl, že i oni jsou na tom víceméně stejně. Tohle je navzdory všemu spojovalo, a proto se i nadále každý den scházeli. Přes časté hádky, politické neshody a rozdílnost povah cítilo našich pět spolubesedníků jakousi zvrácenou soudržnost, kterou by bylo možné přirovnat – ačkoli by to každý z nich popřel, kdyby to někdo vyslovil nahlas – se soudržností osamělých tvorů, kteří se k sobě navzájem tisknou, aby se alespoň trochu zahřáli.

Don Jaime se rozhlédl kolem sebe a jeho oči se setkaly s vážným a měkkým pohledem učitele hudby. Marcelinu Romerovi šlo na čtyřicátý rok a už několik let se trápil nenaplněnou láskou k počestné matce rodiny, jejíž dceři poskytl hudební základy. Vztah mezi učitelem, žákyní a matkou před několika měsíci skončil a nešťastník se od té doby každý den procházel pod jedním balkónem v ulici Hortaleza a odevzdaně přemítal o svém neopětovaném a beznadějném citu.

Šermířský mistr se na Romera přátelsky usmál a ten jeho úsměv roztržitě opětoval; bezpochyby měl plnou hlavu svého vlastního trápení. Don Jaime si pomyslel, že v životě každého muže by se našel hořkosladký stín nějaké ženy. Ani on sám nebyl výjimkou, ale to už bylo příliš dávno.

Hodiny na budově pošty odbily sedmou. Kocour stále ještě nenarazil na žádnou myš, kterou by utišil svůj hlad. Agapito Cárceles začal recitovat anonymní báseň o zesnulém Narváezovi a za pochybovačného žertování svých posluchačů se pokoušel přesvědčit je, že ji napsal sám:

„Až do Loji se vydáš úvozem a najdeš klobouk pohozený v trávě“

Don Lucas okázale zazíval, spíš aby přítele pozlobil než z jiného důvodu. Po ulici před oknem kavárny prošly dvě hezké dámy, a aniž by se zastavily, pohlédly dovnitř. Celá společnost se zdvořile uklonila až na Cárcelese, zcela soustředěného na svou deklamaci:

„Poutníče, postůj, podívej se sem, zde díky Bohu leží v celé slávě hrdina, jenž si ve své holé hlavě umínil zničit celou naši zem.“

Ulicí procházel pouliční prodavač lízátek; čas od času se otáčel, aby vyplašil několik otrhaných kloučků, kteří ho sledovali s pohledem dychtivě upřeným na jeho zboží. Do kavárny vešla skupina studentů, kteří se chtěli osvěžit. V rukou měli noviny a živě se dohadovali o posledním pouličním zásahu civilní gardy, o které žertovně hovořili jako o civilní hordě. Někteří se pobaveně zastavili a poslouchali, jak Cárceles recituje pohřební žalozpěv na vévodu z Valencie:

„Měl štěstí v bitvách, ač jich poznal málo,

miloval smilstvo, hříšnou nezdobu,

a smilstvo s obžerností do hrobu ho sklálo.

Kdo toužíš uctít jeho osobu tak,

aby po právu se jeho skutkům stalo,

vydělej se mu z výšky do hrobu.“

Mládenci Cárcelesovi zatleskali a ten se uklonil, potěšen příznivým ohlasem u nenadálého publika. Několikrát provolali slávu demokracii a pak pozvali novináře na skleničku. Don Lucas si ve spravedlivém rozhořčení kroutil knír. Kocour s uslzenýma očima se mu okázale svinul u nohou, jako by ho chtěl utěšit, nakolik to jen bylo v jeho ubohých silách.

~ ~ ~

Šermírnou zněl třeskot fleretů.

„Teď pozor na tempo… Tak, to je ono. Kvart. Dobře. Terč. Dobře. Prim. Dobře. Ještě jednou prim, tak… Uvolněte se. Kryt s odsunem, to je ono. A teď pozor. Na střeh. Bod s výpadem. Nevadl, znovu. Bod s výpadem. Donuťte mě krýt dvakrát za sebou primou. Dobře. Udržte tu ruku. Výhyb. To je ono. Teď se narovnejte. Výpad!… Dobře. Zásah. Výborně, done Álvaro.“

Jaime Astarloa si zasunul fleret pod levou paži, sňal si masku a nabral dech. Alvarito Salanova si třel zápěstí: zpoza kovové mřížky, která mu zakrývala tvář, nejistě zazněl jeho mladistvý hlas:

„Jak mi to šlo, maestro?“

Šermířský mistr se souhlasně usmál.

„Nebylo to špatné, milý pane. Opravdu to nebylo špatné.“ Ukázal na fleret v mládencově pravé ruce. „Ale pořád ještě si pouštíte soupeře příliš blízko k tělu. Jestli se vám něco podobného stane znovu, nebojte se udělat si místo a o krok ustoupit.“

„Ano, maestro.“

Don Jaime se obrátil k ostatním žákům, kteří zápasu přihlíželi v šermířském obleku a s maskou pod paží.

„Pustit si soupeře příliš blízko k tělu znamená vydávat se mu na milost a nemilost… Je nám to všem jasné?“

Tři mladistvé hlasy sborem přisvědčily. Všem jim bylo jako Alvaritovi Salanovovi, něco mezi čtrnácti a sedmnácti lety. Dva z nich byli sourozenci, bratři Cazorlové, světlovlasí synové vojáka, kteří si byli neuvěřitelně podobní. Třetí byl mladík s pletí, kterou hyzdila spousta zarudlých uhříků. Jmenoval se Manuel de Soto, byl synem hraběte ze Suecy a maestro se už dávno vzdal naděje, že z něho udělá obstojného šermíře: měl příliš nervní povahu a po prvních několika akcích se přestával ovládat. Mladý Salanova, urostlý snědý hezounek z výborné rodiny, z nich byl bezesporu nejlepší. Před časem by se mohl zaskvět v salónech jako vynikající šermíř; stačilo by jen trochu tréninku a kázně. Ale v dnešní době, uvažoval don Jaime s trpkostí, brzy promrhá své nadání, dnešní mládež přitahuje jiná zábava: cestováni, jízda na koni, lov a bezpočet dalších plytkých kratochvíli. Moderní svět naneštěstí nabízí mladým lidem příliš mnoho pokušení, která je rozptylují, a oni už nejsou schopni nacházet plné uspokojení v takovém umění, jakým je šerm.

Levou rukou uchopil chráněný hrot svého fleretu a lehce prohnul čepel.

„A teď bych byl rád, pánové, aby jeden z vás trochu procvičil s donem Álvarem sekondu, která nám všem dělá takové potíže.“ Rozhodl se, že se smiluje nad uhrovitým mladíkem, a ukázal na mladšího z bratří Cazorlů. „Tak pojďte, done Francisco.“

Oslovený pokročil kupředu a nasadil si masku. Byl od hlavy k patě v bílém jako všichni ostatní. „Sraz.“

Oba mladíci si upravili rukavice a zůstali stát tváří v tvář. „Na střeh.“

Navzájem se pozdravili zvednutím fleretu a postavili se do klasického bojového postoje – vykročili pravou nohou vpřed a obě nohy mírně pokrčili, neozbrojená levá paže pak zůstala vzadu a uvolněné zápěstí s ní svíralo pravý úhel. „Vzpomeňte si, co jsem vám vždycky říkal. Rukojeť musíme držet tak, jako bychom měli v ruce vrabce: natolik jemně, abychom ho nerozmáčkli, a zároveň dostatečně pevně, aby nám neuletěl… To platí především pro vás, done Francisco, protože si na můj vkus až příliš často necháváte vyrazit zbraň z ruky. Je to jasné?“

„Ano, maestro.“

„V tom případě neztrácejme čas. Vpřed, pánové.“

Zazněl lehký třesk ocelových čepelí. Mladý Cazorla zahájil útok půvabně a obratně: měl rychlé nohy i ruku a pohyboval se lehounce jako pírko. Alvarito Salanova měl zase dostatečně uvolněné pohyby, v okamžicích ohrožení neuskakoval, ale ustupoval a každý soupeřův útok vždy vykryl bez nejmenší chybičky. Za chvíli si vyměnili úlohy a Salanova teď útočil řadou výpadů, aby svého protivníka donutil krýt sekondou. Po sérii útoků a krytů se Paquito Cazorla nakonec dopustil chyby – po jednom neúspěšném útoku mu příliš klesla ruka. Jeho soupeř se s vítězoslavným výkřikem nechal strhnout bojovým vzrušením, zapomněl na veškerou opatrnost a uštědřil protivníkovi na kazajku dva rychlé zásahy.

Don Jaime se zamračil, napřáhl svůj fleret mezi oba mladíky a zastavil boj.

„Musím vás pokárat, pánové,“ řekl přísně. „Šerm je sice umění, ale především je to užitečná věda. Kdo má v ruce fleret nebo šavli, i když mají na konci aret nebo jsou otupené, nesmí ho nikdy brát jako hru. Když si chcete hrát, vezměte si obruč, káču nebo olověné vojáčky. Je vám to jasné, pane Salanovo?“

Oslovený prudce kývl hlavou v šermířské masce. Maestrovy šedé oči ho tvrdě pozorovaly.

„Neměl jsem to potěšení slyšet vaši odpověď, pane Salanovo,“ řekl přísně. „A nejsem zvyklý hovořit s lidmi, kterým nevidím do tváře.“

Mladík vykoktal omluvu a sundal si masku: byl rudý jako krocan a zahanbeně klopil oči ke špičkám střevíců.

„Ptal jsem se vás, jestli je vám to jasné.“

„Ano.“

„Neslyšel jsem vaši odpověď.“

„Ano, maestro.“

Jaime Astarloa pohlédl na zbytek svých žáků. Jejich vážné mladé tváře na něho hleděly s očekáváním, co se bude dít dál.

„Veškeré umění, veškerá věda, kterou se vám snažím vštípit, se dá shrnout do jednoho slova: účelnost…“

Alvarito Salanova zvedl oči a vyměnil si s mladým Cazorlou pohled plný špatně skrývané nevraživosti. Don Jaime stál s oběma rukama na hlavici fleretu a opíral jeho hrot o podlahu.

„Naším cílem,“ pokračoval, „není oslňovat někoho efektními kousky ani pochybně riskovat, jak nám to tu právě předvedl don Álvaro; taková klukovina by ho v souboji na ostré zbraně mohla přijít hodně draho… Nám jde o to, abychom čistě, rychle a účinně vyřadili soupeře z boje a přitom se sami vystavili co nejmenšímu riziku. Nikdy neútočit dvakrát, když to stačí jednou: podruhé bychom se mohli dočkat nebezpečného protiútoku. Nikdy se nesnažit o efektní či přehnaně elegantní postoj, pokud by odváděl pozornost od toho, oč nám jde v první řadě: nenechat se zabít, a pokud je to nevyhnutelné, zabít soupeře. Šerm je především praktické cvičení.“

„Můj otec říká, že šerm je dobrý jako zdravotní cvičení,“ namítl prostořece starší Cazorla. „Angličané tomu říkají sport.“

Don Jaime pohlédl na svého žáka, jako by pronesl něco rouhavého.

„Jestliže váš pan otec tvrdí něco takového, má pro to bezpochyby své důvody. O tom ani v nejmenším nepochybuji. Ale já vás mohu ujistit, že šerm je mnohem víc. Je to exaktní matematická věda, kde souhrn určitých faktorů vede vždycky k témuž výsledku: k vítězství nebo prohře, k životu nebo ke smrti… Nevěnuji vám svůj čas proto, abyste se zabývali nějakým sportem, ale abyste se naučili vysoce stylové technice, která vám jednou, až vlast nebo čest zavolá, může být velmi užitečná. Nezajímá mě, jestli jste silní nebo slabí, svižní nebo nemotorní, neduživí nebo zda překypujete zdravím… Podstatné je, abyste se s fleretem nebo se šavlí v ruce mohli cítit stejně dobří jako kdokoli na světě – nebo ještě lepší.“

„Ale co střelné zbraně, maestro,“ odvážil se nesměle zeptat Manolito de Soto. „Třeba pistole – myslím, že je mnohem účinnější než fleret a všem lidem dává stejnou šanci.“ Poškrábal se na nose. „Jako demokracie.“

Jaime Astarloa se zamračil. Jeho šedé oči se na mládence upřely neobvykle chladně.

„Pistole není zbraň, ale nehoráznost. Když už se lidé musejí zabíjet, měli by to dělat tváří v tvář: ne na dálku jako nějací bezectní lapkové. Chladné zbraně mají svou etiku, kterou všechny ostatní postrádají… A kdybych měl zajít ještě dál, řekl bych, že je v nich dokonce jakási mystika. Šerm je mystikou kavalírů. A v dnešní době ještě mnohem spíš než kdy jindy.“

Paquito Cazorla zvedl ruku s pochybovačným výrazem.

„Maestro, já jsem minulý týden četl v novinách článek o šermu… Psali tam zhruba to, že díky moderním zbraním se z něho stává přežitek. A na závěr tam říkali, že šavle a flerety nakonec skončí v muzeu…“

Don Jaime pomalu zavrtěl hlavou, jako by se téhle písničky naposlouchal už tolik, že ho už dočista omrzela. Pozoroval svůj vlastní obraz ve velkých zrcadlech šermírny: starý učitel obklopený posledními učedníky, kteří věrně zůstali s ním a bdí po jeho boku. Ale jak dlouho ještě?

„To je o důvod víc, proč je třeba vytrvat,“ odpověděl smutně, a nebylo jasné, jestli hovoří o šermu nebo sám o sobě.

Alvarito Salanova s maskou pod paží a fleretem opřeným o střevíc na pravé noze se skepticky ušklíbl:

„Jednou možná přijde doba, kdy už nebudeme potřebovat žádné šermířské mistry,“ řekl.

Pak bylo dlouho ticho. Jaime Astarloa hleděl nepřítomně do dálky, jako by se díval kamsi daleko za stěny šermírny.

„Možná,“ zamumlal, pohroužený do pohledu na obrazy, které mohl vidět jenom on. „Ale něco vám povím… V den, kdy zemře poslední mistr šermu, odejde s ním do hrobu všechno, co je na prastarém boji muže proti muži ještě vznešeného a čestného. Už bude místo jen pro pušky a nože, přepadení ze zálohy a rány dýkou do zad.“ Všichni čtyři chlapci ho poslouchali, ale byli ještě příliš mladí na to, aby rozuměli. Don Jaime hleděl z jednoho a druhého a konečně mu oči spočinuly na Alvaritovi Salanovovi.

„Opravdu vám nezávidím,“ okolo očí se mu nakupily vrásky v trpkém a výsměšném úsměvu, „války, kterých se dožijete za dvacet nebo třicet let.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře, kterým se měl život šermířského mistra od základu změnit.

kapitola druhá

Zálud

„Zálud je zdánlivý bod, kterého se používá k oklamání soupeře. Má být proveden tak, aby byl pokládán za skutečný bod a vynutil si soupeřův kryt. Ve vhodném okamžiku se pak hrot vyhne krytu a následuje skutečný útok.“

Stoupal po schodišti a v kapse svého šedého kabátu ohmatával lístek. Popravdě řečeno, mnoho se toho z něj vyčíst nedalo:

Paní Adela Oterová prosí šermířského mistra p. Jaimeho Astarlou, aby ji v sedm hodin večer laskavě navštívil v jejím bytě v ulici Riaño číslo 14.

S nejhlubší úctou

A. O.

Než vyšel z domu, věnoval velkou péči úpravě svého zevnějšku, aby na dámu, bezpochyby matku budoucího žáka, udělal dobrý dojem. Přede dveřmi si pečlivě narovnal vázanku a pak na ně zabušil těžkým bronzovým klepadlem, vsazeným do hrdla hrozivé lví hlavy. Vyňal z kapsičky u vesty hodinky a pohlédl na ně: bylo za minutu sedm. Spokojeně naslouchal zvuku ženských kroků, přibližujících se dlouhou chodbou. Cvakla závora a už se na něj zpod bílého čepečku usmívala hezká tvář komorné. Dívka odešla s jeho navštívenkou a don Jaime vstoupil do elegantně zařízeného přijímacího salónku. Žaluzie byly stažené a otevřenými okny doléhal do místnosti rachot kočárů projíždějících po ulici o dvě patra níže. V místnosti stály stojany s exotickými rostlinami, křesla byla potažena nádherným nachovým aksamitem a na stěnách viselo několik originálů. Pomyslel si, že bude mít co do činění s dobrým zákazníkem, a zlepšilo mu to náladu. Vzhledem k časům, které panovaly, to bylo příjemné zjištění.

Komorná se za chvíli vrátila, odebrala mu rukavice, hůl a cylindr a vybídla ho, aby přešel do salónu. V pološeru chodby ji následoval. Místnost byla prázdná a don Jaime tedy zkřížil ruce za zády a letmo si ji prohlédl. Zpola zataženými závěsy prosvítaly poslední paprsky zapadajícího slunce a pomalu dohasínaly na decentních bleděmodrých tapetách s květinovým vzorem. Nábytek prozrazoval neobyčejně vybraný vkus. Nad anglickou pohovkou visel originál olejomalby zobrazující rokokovou scénku – dívku v krajkových šatech houpající se na houpačce v zahradě a zvědavě se ohlížející přes rameno, jako by každou chvíli měl přijít kdosi toužebně očekávaný. O pultík klavíru s otevřenou klávesnicí se opírala notová partitura. Přistoupil blíž a nahlédl do ní. Polonéza ve fis moll. Fryderyk Chopin. Majitelka klavíru byla bezpochyby energická dáma.

Výzdobu nad velikým mramorovým krbem si nechal nakonec: visely tam soubojové pistole a flerety. Přistoupil k nim a očima odborníka zkoumal chladné zbraně. Byly to dva vynikající kousky, jeden s francouzskou a druhý s italskou rukojetí, se záštitami zdobenými damaskováním. Shledal, že jsou v dobrém stavu: na kovu nebylo ani stopy po rzi, ačkoli malé vroubky na obou čepelích svědčily o častém používání.

Za zády uslyšel kroky a se zdvořilým pozdravem na rtech se pomalu obrátil. Adela Oterová vypadala úplně jinak, než jak si ji představoval.

„Dobré odpoledne, pane Astarloo. Jsem vám velice zavázána, že jste ke mně přišel i přesto, že mne neznáte.“

Měla příjemný, lehce ochraptělý hlas, v němž téměř nepostřehnutelně zazníval těžko definovatelný cizí přízvuk. Šermířský mistr se sklonil nad rukou, kterou mu podávala, a dotkl se jí rty. Byla štíhlá, s malíčkem půvabně zahnutým dovnitř a s příjemně snědou a svěží pletl. Nehty měla velmi krátké, skoro jako muž, bez sebemenší stopy po laku nebo barvě. Jedinou ozdobou na ruce byl prsten, tenký stříbrný kroužek.

Zvedl tvář a pohlédl jí do očí. Byly veliké a měly barvu fialek se zlatě duhovými skvrnkami, které se v přímém světle jakoby zvětšovaly. Husté černé vlasy měla v týle sepjaty perleťovou sponou ve tvaru orlí hlavy. Na ženu byla dost vysoká: měřila jen o několik palců méně než don Jaime. Dalo se říci, že má souměrnou postavu, možná o něco štíhlejší, než bylo u žen obvyklé, a její pas byl i bez korzetu elegantní a štíhlý. Na sobě měla černou sukni bez ozdob a blůzu ze surového hedvábí s krajkovou náprsenkou. Měla v sobě cosi lehounce mužského, a tento její rys možná ještě zdůrazňovala jizvička v pravém koutku úst, která jim vtiskovala neustálý záhadný úsměv. Byla ve věku mezi dvaceti a třiceti lety, který je u žen tak těžké určit přesně. Šermířský mistr si pomyslel, že za dob jeho vzdáleného mládí by ho tahle krásná tvář nepochybně dokázala přimět k určitým nepředloženostem.

Vyzvala ho, aby se posadil, a oba usedli naproti sobě k nízkému stolku před velkým zaskleným arkýřem.

„Kávu, pane Astarloo?“

S potěšením přikývl. Bez jakéhokoli zavolání tiše vstoupila komorná se stříbrným podnosem, na němž cinkal křehký porcelánový servis. Paní domu sama nalila z konvice dva šálky a jeden pak podala donu Jaimemu. Počkala, až polkne první doušek, a zdálo se, že svého hosta pozoruje. Pak bez okolků přistoupila k věci.

„Chci se naučit zásah za dvě stě eskudů.“

Šermířský mistr ztuhl s talířkem a šálkem v rukou a v rozpacích si lžičkou míchal kávu. Měl pocit, že se nejspíš přeslechl.

„Jak, prosím?“

Smočila rty v kávě a pak na něho bez hnutí brvou pohlédla.

„Náležitě jsem se informovala,“ řekla nevzrušeně, „a dověděla jsem se, že nejlepší učitel šermu v Madridu jste vy. Poslední zastánce klasického stylu, jak mě ujišťovali. Vím také, že ovládáte tajemství slavného zásahu, který jste sám vytvořil, a že mu zájemce vyučujete za dvanáct set reálů. To je jistě vysoká cena, ale já ji mohu zaplatit. Ráda bych využila vašich služeb.“

Stále ještě ohromený Jaime Astarloa chabě zaprotestoval:

„Odpusťte, milostivá paní. Tohle je… Myslím, že je to poněkud neobvyklé. Skutečně znám tajemství toho zásahu a vyučuji mu za částku, o níž jste se právě zmínila. Ale prosím vás o pochopení. Já… totiž, šerm… Žádnou ženu jsem nikdy… Chci říci, že…“

Fialkové oči si ho změřily od hlavy k patě. Její úsměv byl díky jizvičce ještě tajemnější.

„Já vím, co chcete říci.“ Adela Oterová pomalu odložila prázdný šálek na stolek a sepjala bříška prstů, jako by se chystala k modlitbě. „Ale nemyslím si, že by to, že jsem žena, hrálo nějakou roli. Jestli vám dělají starost moje schopnosti, mohu vás ujistit, že umění, jemuž vyučujete, ovládám dostatečně.“

„O to se nejedná.“ Šermířský mistr neklidně poposedl a zajel si prstem pod límec košile. Začínalo mu být horko. „Snažím se vám vysvětlit, že to, aby se žena učila šermovat… Prosím vás o prominutí. Není to zvykem.“

„Chcete snad říci, že by si to někdo mohl špatně vyložit?“

Upřeně se na ni zadíval s téměř netknutým šálkem kávy v rukou. Její neustálý přitažlivý úsměv ho uváděl do nepříjemných rozpaků.

„Prosím vás o prominutí, milostivá paní, ale tohle je jeden z důvodů. Nemohu vám vyhovět a znovu vás prosím, abyste mi odpustila. Ještě nikdy jsem se do podobné situace nedostal.“

„Bojíte se o svou pověst, maestro?“ Z hloubi její otázky zazněl výsměšný a vyzývavý tón. Don Jaime opatrně odložil šálek na stůl.

„Není to obvyklé, milostivá paní. Nebývá to zvykem. Možná v cizině, ale tady ne. Alespoň já to nedělám. Snad někdo… přizpůsobivější.“

„Chci se tomu zásahu naučit. A kromě toho vy jste ze všech nejlepší.“

Don Jaime se té lichotce shovívavě pousmál. „Ano. Jsem možná nejlepší, jak jsem měl právě tu čest od vás slyšet. Ale jsem také příliš starý na to, abych měnil své zvyky. Je mi šestapadesát a šermu už vyučuji víc než třicet let. Zákazníci, kteří prošli mou šermírnou, byli vždycky pouze a výhradně muži.“

„Časy se mění, vážený pane.“ Šermířský mistr smutně povzdechl. „To je svatá pravda. A něco vám řeknu. Na můj vkus se mění možná až příliš rychle. A proto mi jistě prominete, že zůstanu věrný svým starým vrtochům. Věřte mi, že to je jediné jmění, které mám.“

Pohlédla na něho a beze slova pokývla hlavou, jako by zvažovala jeho argumenty. Poté vstala a zamířila ke zbraním nad krbem. „Váš zásah se prý nedá krýt.“ Don Jaime se skromně pousmál. „To je přehnané, milostivá paní. Když se mu jednou naučíte, není nic snazšího než ho vykrýt. Ještě se mi nepodařilo objevit útok, na který by neexistoval žádný kryt.“

„A váš honorář je dvě stě eskudů?“ Šermířský mistr znovu povzdechl. Podivný rozmar téhle dámy ho uváděl do trapných rozpaků. „Prosím vás, nenaléhejte, milostivá paní.“

Stála zády k němu a prsty hladila rukojeť fleretu.

„Zajímalo by mne, kolik si účtujete za běžné služby.“

Don Jaime se pomalu zvedl.

„Od šedesáti do sta reálů měsíčně za jednoho žáka, což znamená čtyři hodiny týdně. A teď mne omluvte, ale…“

„Když mne naučíte zásah za dvě stě eskudů, zaplatím vám dva tisíce čtyři sta reálů.“

Ohromeně zamrkal. Ta částka se rovnala čtyřem stům eskudů, dvojnásobku honoráře, který účtoval za svůj zásah v případě, že našel někoho, kdo o něj měl zájem, což se nestávalo příliš často. A představovala také jeho mzdu za tři měsíce práce.

„Nejspíš si neuvědomujete, že mě urážíte, milostivá paní.“

Prudce se obrátila a Jaime Astarloa na zlomek vteřiny zahlédl v jejích fialkových očích záblesk vzteku. Zcela proti své vůli si pomyslel, že představit si ji s fleretem v ruce by vůbec nebylo tak divné.

„Připadá vám to snad málo?“ zeptala se bezostyšně.

Šermířský mistr se s bledým úsměvem zvedl. Kdyby taková slova vypustil z úst muž, mohl by zanedlouho očekávat návštěvu jeho sekundantů. Ale Adela Oterová byla žena a navíc žena velice krásná. Znovu zalitoval, že se dostal do tak trapné situace.

„Vážená paní,“ odpověděl klidně a s ledovou zdvořilostí. „Ten zásah, o který se tolik zajímáte, má svou cenu přesně odpovídající hodnotě, kterou mu přikládám, a ani o měďák víc. Zato si ale sám vybírám, koho uznám za vhodné mu naučit, a toto právo si i nadále vyhrazuji. Nikdy by mě ani nenapadlo s ním spekulovat, tím méně smlouvat o jeho ceně jako sprostý hokynář. Poroučím se vám.“

Vzal si od komorné klobouk, rukavice a hůl a zamračeně sešel ze schodů. Z druhého poschodí k němu doléhaly tóny Chopinovy Polonézy tryskající zpod prstů, které bušily do kláves se zuřivým odhodláním.

Kvart. Dobře. Terc. Dobře. Kavace. Ještě jednou, prosím. Tak je to správně. Posun a kryt. To je ono. Kryt s odsunem. Bod. Kvartvazba, to je ono. Vmyk do tempa. Dobře. Nízká kvarta. Je to výborné, pane XY. Paquito má předpoklady. Čas a disciplína, však už víte.

Uplynulo několik dní. Prim byl stále v nemilosti a královna doňa Isabel se vypravila na cestu do přímořských lázní v Lequeitiu, které ji lékaři vřele doporučovali na kožní chorobu, jíž už od dětství trpěla. Doprovázel ji její zpovědník a princ manžel s průvodem svatoušků, vévodkyň, posouvačů, služebnictva a vůbec s celou suitou, která se obvykle vyskytovala u královského dvora. Don František z Assisi dělal za zády svého věrného sekretáře Menensese neslané nemastné grimasy a ministr pro zámořské kolonie Marfori se přede všemi pyšně naparoval ve svých ostruhách, které získal od královského mládenečka za své hrdinské výkony v ložnici.

Političtí emigranti a generálové před Pyrenejemi i za nimi kuli bez nejmenších skrupulí pikle a jedni i druzí hýčkali své nikdy nenaplněné naděje. Poslanci v roli chudých příbuzných schválili nejnovější rozpočet ministerstva obrany s vědomím, že jeho větší část spolkne marný pokus uspokojit nenasytnost vojenských pánů, kteří si nechávali svou věrnost koruně platit povýšením a sinekurami a kteří uléhali jako umírnění a vstávali jako liberálové podle toho, kam se právě obrátil vítr.

Madriďané zatím vysedávali odpoledne ve stínu se džbánkem na dosah ruky a listovali ilegálními tiskovinami. Prodavači na nárožích vychvalovali svoje zboží. Mandlový mlíko! Kupte si moje dobrý mandlový mlíko!

Markýz z Alumbres se nevypravil na letní byt a pokračoval s Jaimem Astarloou v dávno zaběhaném rituálu s fleretem a číškou sherry. V kavárně Pokrok hlásal Agapito Cárceles přednosti federální republiky, zatímco zdrženlivější Antonio Carreño dělal zednářská znamení a obhajoval rovnost, samozřejmě při zachování konstituční monarchie, jak se sluší a patří. Don Lucas se každé odpoledne dovolával svědectví nebes a učitel hudby hladil mramor stolku a hleděl z okna něžným a smutným pohledem. A šermířský mistr se marně snažil zapudit z mysli obraz Adely Oterové.

~ ~ ~

Zaklepání na dveře se ozvalo třetího dne. Jaime Astarloa se právě vrátil ze své ranní procházky a trochu se upravoval, než se půjde najíst do svého hostince na Hlavní ulici.

Zaslechl zvonek, právě když si jen v košili otíral tvář a ruce kolínskou vodou, aby se trochu ochladil, a překvapeně se zarazil: nikoho nečekal. Rychle si pročísl vlasy a oblékl starý hedvábný župan, vzpomínku na lepší časy, jehož levý rukáv už dlouho volal po důkladné správce. Vyšel z ložnice, prošel salónkem, který mu sloužil zároveň jako pracovna, a když otevřel dveře, stála před ním Adela Oterová.

„Dobrý den, pane Astarloo. Mohu dál?“

V jejím hlase se ozýval pokorný tón. Měla na sobě blankytně modré vycházkové šaty s hlubokým výstřihem a bílými krajkami na manžetách, límci a lemu sukně. Na hlavě jí seděl klobouček z jemné slámy ozdobený kytičkou fialek, jejichž barva ladila s jejíma očima. Ruce v rukavičkách prolamovaných stejnou krajkou, jaká jí zdobila šaty, svíraly maličký modrý slunečník. Slušelo jí to mnohem víc než v jejím elegantním salónu v ulici Riaño.

Šermířský mistr na okamžik zaváhal; objevila se tak znenadání, že ho to úplně vyvedlo z rovnováhy.

„Samozřejmě, milostivá paní,“ řekl, aniž se stačil vzpamatovat z úžasu. „Totiž… Ovšemže, jistě. Jen račte.“

Pokynul jí, aby šla dál, ačkoli ho její přítomnost po nepříjemném zakončení rozhovoru před několika dny přiváděla poněkud do rozpaků. Opatrně se na něho pousmála, jako by vytušila, na co právě myslí.

„Děkuji, že jste mě přijal, done Jaime.“ Pohled fialkových očí zpod dlouhých řas přiváděl šermířského mistra do stále větších rozpaků. „Bála jsem se, abyste… Ale doufala jsem, že se zachováte právě takhle. Jsem ráda, že jsem se ve vás nezklamala.“

Jaimemu Astarloovi trvalo několik okamžiků, než pochopil, že měla strach, aby jí nepřibouchl dveře před nosem, a ta myšlenka ho polekala: byl přece především kavalír. Kromě toho dívka poprvé vyslovila jeho křestní jméno, a to ke klidu duše starého mistra příliš nepřispělo. Uchýlil se tedy ke své obvyklé zdvořilosti, aby zakryl rozpaky. „Račte, milostivá paní.“

S dvornou úklonou ji vybídl, aby prošla předsíňkou do pracovny. Adela Oterová se uprostřed nesourodě zařízené tmavé místnosti zastavila a zvědavě si prohlížela věci, v nichž se skrývala minulost Jaimeho Astarloy. S naprostou nenuceností přejela prstem po hřbetech několika z mnoha knih vyrovnaných na zaprášených dubových policích: asi tucet starých pojednání o šermu, vázané romány od Dumase, Viktora Huga a Balzaka… Byly tam i Souběžné životopisy, jeden notně ohmataný Homér, Jindřich z Ofterdingenu od Novalise, několik děl od Chateaubrianda a Alfreda de Vigny, a také několik svazků Pamětí a technické rozbory vojenských tažení z období prvního císařství, většinou ve francouzštině. Don Jaime se na okamžik omluvil, šel do ložnice, převlékl se ze županu do kabátu a co nejrychleji si uvázal kravatu. Když se vrátil do pracovny, hleděla dívka na starou, léty ztmavlou olejomalbu, která visela na stěně mezi starými kordy a zrezivělými dýkami.

„Váš příbuzný?“ zeptala se, ukazujíc na mladou, hubenou a přísnou tvář, která na ně shlížela z rámu. Muž byl oblečen podle módy z počátku století a jeho jasné oči se dívaly na svět tak, jako by čemusi na něm nemohly za žádnou cenu uvěřit. Měl vysoké čelo a důstojný výraz v přísné tváři a nápadně se podobal Jaimemu Astarloovi.

„To byl můj otec.“

Adela Oterová se dívala střídavě z portrétu na dona Jaimeho a znovu na portrét, jako by si chtěla ověřit pravdivost jeho slov. Zdálo se, že ji výsledek uspokojil.

„Hezký člověk,“ řekla svým příjemným, lehce ochraptělým tónem. „Kolik mu bylo let, když se nechal malovat?“

„To nevím. Padl v jedenatřiceti, dva měsíce před tím, než jsem se narodil, v boji proti Napoleonově armádě.“

„Byl vojákem?“ Dívka vypadala, že ji to upřímně zajímá.

„Ne. Byl to aragonský šlechtic, jeden z těch pánů se vztyčenou šíjí, které nadmíru dráždilo, když jim někdo poroučel, aby udělali to či ono. Odešel do hor s oddílem povstalců a zabíjel Francouze, dokud oni nezabili jeho.“ V maestrově hlase zazněl vzdálený záchvěv pýchy. „Prý umíral sám poté, co na něho podnikli štvanici jako na psa, a bezvadnou francouzštinou přitom urážel vojáky, kteří stáli s bajonety okolo něho.“

Dívka ještě chvíli stála a upírala oči na portrét, na nějž nepřestala hledět po celou tu dobu, co poslouchala. V zamyšlení se lehce kousala do spodního rtu a jizvička v koutku stále vtiskovala jejím ústům ten nesmazatelný záhadný úsměv. Pak se pomalu obrátila ke starému šermířskému mistrovi.

„Vím, že vám není příjemné, že jsem tady, done Jaime.“

Uhnul pohledem a nevěděl, co na to odpovědět. Adela Oterová si sňala klobouček a i se slunečníkem ho odložila na psací stůl pokrytý rozházenými papíry. Vlasy měla sepnuté v týle, jako když se setkali poprvé. Jaime Astarloa si pomyslel, že její modré šaty vnášejí do strohého vybavení jeho pracovny trochu barvy.

„Mohu se posadit?“ řekla okouzlujícím, svůdným hlasem. Bylo zřejmé, že se k takové taktice neuchyluje poprvé. „Vyšla jsem si na procházku a horkem sotva dýchám.“

Maestro zamumlal překotnou omluvu za svou nezdvořilost a nabídl jí kožené křeslo, popraskané a odřené dlouhým užíváním. Pro sebe přistavil do uctivé vzdálenosti stoličku a toporně na ni usedl, jako by se měl stále na pozoru. Odkašlal si, rozhodnut nenechat se zavléci na půdu, o níž tušil, že je nebezpečná.

„Co máte na srdci, paní Oterová?“

Jeho zdvořilý a chladný tón způsobil, že se krásná neznámá usmála ještě víc. Don Jaime si pomyslil, že slovo neznámá je tu zcela na místě; zná sice její jméno, ale jinak o ní neví vůbec nic. Zcela proti své vůli cítil, že to, co na počátku bylo pouhým zábleskem zvědavosti, nyní kdesi uvnitř něho roste a zmocňuje se ho to stále víc a víc. Zatímco čekal na odpověď, pokusil se ovládnout své pocity. Dívka nepromluvila hned; dala si s odpovědí na čas s klidem, který se šermířskému mistrovi zdál nesnesitelný. Fialkové oči bloudily po místnosti, jako by v ní chtěly najít záchytné body, které by jim pomohly odhadnout člověka, jehož měly před sebou. Don Jaime toho využil, aby si prohlédl rysy, které v posledních dnech tolik zaměstnávaly jeho myšlenky. Ústa měla plná a krásně vykreslená jako řez nožem v ovoci s rudou, žádoucí dužinou. Znovu si pomyslel, že jizvička v koutku úst ji nejen nehyzdí, ale propůjčuje jí zvláštní kouzlo; dalo se z ní nejasně vytušit, že má prudkou povahu.

Od chvíle, kdy se dívka objevila ve dveřích, se Jaime Astarloa připravoval na to, že bude trvat na svém počátečním odmítnutí, ať už si pro to najde jakékoli odůvodnění. Nehodlá učit žádnou ženu. Očekával, že ho bude prosit, spustí stavidla ženské výmluvnosti, uchýlí se k nějaké důvtipné lsti, které krásné pohlaví tak dobře ovládá, nebo se pokusí zapůsobit na city… Ničemu takovému nepodlehne, slíbil sám sobě. Kdyby byl o dvacet let mladší, možná by byl z vypočítavosti přístupnější, snad by podlehl nespornému kouzlu, které z ní vyzařovalo. Ale byl už příliš starý na to, aby kvůli něčemu podobnému měnil své smýšlení. Od své krásné návštěvnice nic neočekával: pocity, které v něm vzbuzovala, byly v jeho věku možná znepokojující, ale bezpochyby se daly ovládnout. Jaime Astarloa se rozhodl čelit dětinskému ženskému rozmaru, za nějž celou záležitost považoval, znovu zdvořile, ale neústupně. Ale ani ve snu by se nenadal otázky, kterou mu položila:

„Co byste udělal, done Jaime, kdyby vám soupeř při zápase zaútočil dvakrát po sobě na rameno?“

Šermířský mistr měl dojem, že se nejspíš přeslechl. Naklonil se kupředu, jako by se chtěl zeptat znovu, ale v půli cesty se překvapeně a zmateně zarazil. Přetřel si dlaní čelo, podepřel se rukama o kolena a zůstal zírat na Adelu Oterovou, jako by čekal, že mu to vysvětlí. Byla to komická situace.

„Jak, prosím?“

Pobaveně ho pozorovala s jiskřičkou zlomyslnosti v očích. Její hlas zazněl překvapivě pevně.

„Ráda bych věděla, jaký na to máte názor jako odborník, done Jaime.“

Maestro si povzdychl a poposedl na stoličce. Tohle byla opravdu prapodivná situace.

„Opravdu vás to zajímá?“

„Samozřejmě.“

Don Jaime pozvedl ruku k ústům, aby potlačil zakašlání.

„Dobrá. Nevím, do jaké míry… Totiž ano, samozřejmě, pokud se domníváte, že tohle téma… Říkala jste dvakrát na rameno?“ Byla to koneckonců otázka jako každá jiná, ačkoli z jejích úst zněla zvláštně. Nebo koneckonců možná ani ne tak zvláštně. „Tak dobře. Kdyby můj soupeř předstíral útok na rameno, asi bych ho vykryl tercí. Je vám to jasné? Není na tom nic složitého.“

„A co kdyby soupeř na váš kryt reagoval okamžitým výhybem a bodem na prsa?“

Maestro tentokrát pohlédl na dívku s viditelným úžasem. Chod zbraní, o kterém hovořila, byl naprosto správný.

„V takovém případě,“ odpověděl, „bych kryl kvartou a okamžitě odbodl na prsa.“ Tentokrát se nezeptal, jestli je jí to jasné. Bylo zřejmé, že Adela Oterová ví, o co se jedná. „To je jediná možnost.“

Pohodila hlavou nazad v náhlém záchvatu veselí, jako by se chystala hlasitě zasmát, ale nakonec se jen tiše pousmála. Pak na něho pohlédla a půvabně se ušklíbla.

„To byste mě zklamal, done Jaime. Nebo mě chcete zkoušet? Sám nejlíp víte, že tohle není jediná možnost. A dokonce bych ani neřekla, že je to nejlepší možnost.“

Maestro nedokázal zakrýt, že je zmaten. Ani ve snu by ho nenapadlo, že se s ní bude bavit o něčem takovém. Cosi mu říkalo, že se pouští na neznámou půdu, ale zároveň cítil, jak v něm roste nepřekonatelná profesionální zvědavost. Rozhodl se tedy, že se trochu odkryje, jen natolik, aby mohl pokračovat ve hře a dovědět se, k čemu to všechno povede.

„Vy byste snad navrhovala něco jiného, milostivá paní?“ zeptal se a v jeho hlase zaznělo právě jen tolik pochybnosti, aby to nebylo nezdvořilé. Dívka vehementně přikývla a v očích se jí zakmitl záblesk vzrušení, které nasadilo Jaimemu Astarloovi brouka do hlavy.

„Přinejmenším dvě jiné varianty,“ odpověděla s jistotou, v níž nebyla ani stopa po domýšlivosti. „Mohla bych jako vy krýt kvartou, ale pak obejít soupeřovu čepel výhybem a odbodnout mu na prsa s opozicí. Je to správné řešení?“

Don Jaime musel silně proti své vůli uznat, že je to řešení nejen správné, ale vynikající.

„Ale zmínila jste se ještě o další možnosti,“ řekl.

„Ano, správně.“ Adela Oterová při řeči pohybovala pravou rukou, jako by napodobovala pohyby zbraně. „Kryt kvartou a riposta vmykem do boku. Jistě se mnou budete souhlasit, že každý útok je rychlejší a účinnější, když se provádí ve stejném směru jako kryt. Obě akce musí tvořit jediný pohyb.“

„Vmyk do boku není snadná akce.“ Teď to dona Jaimeho začínalo skutečně zajímat. „Kde jste se ho naučila?“

„V Itálii.“

„Kdo byl vašim mistrem?“

„Na jméně nezáleží.“ Dívčin úsměv zmírňoval nesmlouvavost jejího odmítnutí. „Řekněme, že platil za jednoho z nejlepších v Evropě. To on mě naučil všech devět hlavních útoků, jejich nejrůznější kombinace a jak je krýt. Byl to trpělivý člověk,“ zdůraznila s významným pohledem, „a nepovažoval za potupné učit svému umění ženu.“

Don Jaime se rozhodl narážku raději přejít mlčením.

„Jaké je hlavní nebezpečí při prováděni vmyku do boku?“ zeptal se a pohlédl jí do očí.

„Že nám soupeř odbodne také do boku.“

„Jak tomu zabráníme?“

„Budeme mířit svůj vlastní útok nízko.“

„Jak kryjeme vmyk do boku?“

„Sekondou nebo nízkou kvartou. Tohle vypadá jako zkouška, done Jaime.“

„To je zkouška, paní Oterová.“

Beze slova se na sebe zahleděli s tak unaveným výrazem, jako by spolu opravdu šermovali. Maestro si dívku pozorně prohlížel a poprvé si všiml jejího pravého zápěstí; bylo svalnaté, aniž by mu to však ubíralo na půvabné ženskosti. Výraz v jejích očích a to, jak při popisu šermířských akcí pohybovala rukou, mluvily samy za sebe. Jaime Astarloa se ve svém povolání naučil rozpoznávat známky prozrazující šermířské nadání. Tiše si vyčítal, že se nechal takhle zaslepit vlastními předsudky.

Až dosud se všechno samozřejmě pohybovalo ve sféře čistě teoretické, ale teď starý šermířský mistr usoudil, že si potřebuje ověřit praktickou stránku věci. Zásah. Té zpropadené dívce se už skoro podařilo dosáhnout nemožného: po třiceti letech praxe v něm probudila touhu vidět šermovat ženu. Právě ji.

Adela Oterová ho vážně pozorovala v očekávání verdiktu. Don Jaime si odkašlal:

„Musím upřímně přiznat, že mě to překvapilo.“

Dívka neodpověděla a ani se nepohnula. Zůstala netečná, jako by s maestrovým překvapením už předem počítala, ale jako by k němu nepřišla na návštěvu proto, aby ho překvapila.

Jaime Astarloa se už rozhodl, ačkoli v hloubi duše zatím raději nemyslel na to, jak snadno se vzdává. „Čekám vás zítra v pět hodin odpoledne. Bude-li výsledek zkoušky uspokojivý, dohodneme se na termínech pro výuku zásahu za dvě stě eskudů. Snažte se přijít.“ S trapným pocitem ostychu ukázal na její šaty. „Chci říci, abyste si s sebou vzala náležité vybavení.“

Očekával, že vykřikne radostí, zatleská nebo udělá něco podobného, čím ženy v takové situaci obvykle vyjadřuji své pocity. Ale ničeho takového se nedočkal. Adela Oterová na něho jen mlčky upřeně hleděla s výrazem tak tajemným, že šermířskému mistrovi, aniž sám věděl proč, přeběhlo po těle podivné zamrazení.

~ ~ ~

V pokoji tančily ve světle petrolejové stolní lampy stíny. Jaime Astarloa natáhl ruku, otočil mechanismem knotu a povysunul ho, až se rozjasnilo. Načrtl tužkou na list papíru další dvě linie, které spolu svíraly úhel, a jejich konce spojil obloukem. Přibližně pětasedmdesát stupňů. Rozpětí, ve kterém se má pohybovat fleret. Poznamenal si to číslo a vzdychl. Útok na prsa po čepeli – tudy by snad mohla vést cesta. A co potom? Soupeř by logicky udělal výhyb a zaútočil na prsa. Skutečně by to udělal? Ale ano, existuje dostatek způsobů, jak ho k tomu přimět. Pak by bylo třeba okamžitě vykrýt tercí a zaútočit znovu na prsa, nejspíš opět po čepeli s opozicí. Ne. To se až příliš nabízí. Odložil tužku na stůl, napodobil rukou pohyb fleretu a hleděl přitom na vlastní stín na zdi. Sklesle si pomyslel, že je to absurdní: ať dělá, co dělá, vždycky skončí u klasických, známých pohybů, které soupeř může předvídat a jimž se může vyhnout. Dokonalý útok spočívá v něčem jiném. Ten musí být jistý a rychlý jako blesk, musí přijít v nečekaném okamžiku a nesmí se dát vykrýt. Ale jak na to?

Světlo petrolejky se v matných zlatavých záblescích odráželo od hřbetů knih na policích. Kyvadlo nástěnných hodin se jednotvárně pohybovalo sem a tam: jeho klidné tikání bylo jediným zvukem, který se v místnosti ozýval, když maestrova tužka zrovna neběžela po papíře. Maestro zlehka zabubnoval na stůl, zhluboka se nadechl a vyhlédl z otevřeného okna. Madridské střechy se rýsovaly jen jako nezřetelné stíny v matném světle měsíčního srpku, tenounkého jako stříbrná nit.

Nesmí dopustit, aby ho soupeř při útoku na prsa odzbrojil. Znovu uchopil tužku, na jednom konci okousanou, a kreslil nové linie a oblouky. Možná kdyby kryl kontratercí ve hřbetní poloze a s váhou na levé kyčli…

To je nebezpečné, neboť ten, kdo tuto akci provádí, riskuje zásah přímo do obličeje. Nejspíš by bylo nejlepší, kdyby opustil soupeřovu čepel a ustoupil. Kdy a jak odbodnout? Pochopitelně právě v tom okamžiku, kdy protivník zvedne nohu, aby se pohnul vpřed; pak mu musí zaútočit s výpadem na rameno nebo na prsa s opozicí. Podrážděně zabubnoval prsty na papír. Takhle se nedostane nikam: protiútok na obě varianty se dá najít v každé učebnici šermu. Co jiného by se ještě dalo udělat po krytu kontratercí? Kreslil další linie a oblouky, poznamenával si stupně, nahlížel do svých poznámek a knih, které měl rozložené po stole. Ani jedna z daných možnosti mu nepřipadala ideální: žádná nenavozovala takové podmínky, které pro svůj zásah potřeboval.

Prudce se zvedl, odstrčil židli, chvatně uchopil lampu a spěchal s ní do šermírny. Položil ji na podlahu u jednoho ze zrcadel, svlékl si župan a uchopil fleret. Světlo ho ozařovalo zespodu a vrhalo na jeho obličej ponuré, strašidelné stíny. Naznačil několik pohybů směrem k vlastnímu odrazu. Kontraterc. Bod. Kontraterc. Bod. Chráněný hrot fleretu třikrát zasáhl svůj vlastní odraz, který se pohyboval v zrcadle zároveň s ním. Kontraterc. Bod. Možná by mohl udělat dva výhyby po sobě. Dobrá, ale co dál? Stiskl zuby zlostí. Někudy přece musí vést cesta!

Hodiny na budově pošty v dálce třikrát odbily. Šermířský mistr se zastavil a vydechl. Všechno to je jeden obrovský nesmysl. Vždyť se to nepodařilo ani samotnému Lucienovi de Montespan.

„Dokonalý útok neexistuje,“ říkával Montespan, mistr nad mistry, když mu někdo tuto otázku položil. „Totiž, přesněji řečeno, existuje jich mnoho. Každá akce, která zasáhne svůj cíl, je dokonalá, ale to ještě nic neznamená. Každý útok se dá krýt. Utkání mezi dvěma zkušenými šermíři by tedy mohlo trvat donekonečna. Ale osud má rád nečekané zvraty; vždycky usoudí, že všechno má mít svůj konec, a dříve či později přiměje jednoho z protivníků, aby udělal chybu. Jediná cesta je tedy soustředit se a udržet osud na uzdě právě tak dlouho, dokud se chyby nedopustí ten druhý. Všechno ostatní jsou jen výmysly.“

Jaime Astarloa se o tom nenechal nikdy přesvědčit. Dál snil o mistrovském zásahu, o Astarloově úderu, o svém Grálu. Tento jediný cíl – objevit nečekaný, spolehlivý pohyb – ho vzrušoval už od raného mládí, v těch dávných dobách, když navštěvoval vojenskou akademii a chystal se vstoupit do armády.

Armáda. Jak odlišně by se byl odvíjel jeho život! Mladý důstojník, kterého do akademie bez problémů přijali jako sirotka po hrdinovi z války o nezávislost a jehož prvním působištěm byla madridská Královská garda, v níž kdysi sloužil i Ramón Maria Narváez… Poručík Astarloa měl před sebou slibnou kariéru, ale téměř v začátku ji překazila mladická nerozvážnost. Jednou se totiž objevila jedna hedvábná krajková mantila, pod níž jiskřily oči jako uhel, a štíhlá bílá ruka, která se půvabně ovívala vějířem, a jeden mladý důstojník se zamiloval až po uši. A jak už to v takových příbězích bývá, vyskytl se i kdosi třetí, sok, který měl tu opovážlivost vstoupit mu do cesty. Jednoho chladného a mlhavého rána pak zařinčely šavle, potom se ozvalo zasténání a na jedné košili zmáčené potem se objevila rudá skvrna, která se zvětšovala a nikdo nedokázal zastavit její zdroj. A na to všechno nevěřícně hleděl jeden bledý, jakoby omámený mladík, obklopený vážnými tvářemi svých druhů, kteří mu radili uprchnout, protože mu hrozilo vězení. Jednoho deštivého odpoledne pak přejel přes hranici ve vlaku, který uháněl na severovýchod zelenými poli pod olověnou oblohou. A nakonec se ocitl ve zchátralém penziónu u Seiny v šedivém a neznámém městě jménem Paříž.

Jeden náhodný známý, emigrant, který se tu těšil dobrému postavení, ho doporučil jako žáka-učedníka Lucienovi de Montespan, který byl v té době nejproslulejším šermířským mistrem ve Francii. Monsieura de Montespan příběh mladého duelanta zaujal, a když u něho objevil pozoruhodné nadání pro umění šermířské, vzal ho do svých služeb. Jaime Astarloa byl zaměstnán jako pomocník a zpočátku bylo jeho jediným úkolem podávat zákazníkům ručníky, starat se o údržbu zbraní a vyřizovat drobné záležitosti, kterými ho mistr pověřoval. Později, jak se zlepšoval, začínal postupně dostávat podružné úkoly, které však již přímo souvisely s výkonem povolání. Když Montespan po dvou letech přesídlil do Rakouska a do Itálie, jeho mladý pomocník ho doprovázel. Právě dovršil čtyřiadvacátý rok a byl okouzlen Vídní, Milánem, Neapolí a hlavně Římem, kde oba strávili dlouhou dobu v jedné z tamějších nejvyhlášenějších šermíren. Ve městě nad Tiberou se Montespanova pověst zakrátko rozšířila a jeho střízlivý klasický styl nejčistší linie staré francouzské šermířské školy se tu stal protiváhou poněkud anarchistické fantazie a volnosti pohybů, v nichž si tolik libovali italští šermířští mistři. V tamější společnosti Jaime Astarloa vedle svého mistra, s nímž ho již pojil upřímný vztah a pro něhož vykonával úlohu asistenta a tajemníka, dozrál díky svým osobním schopnostem v dokonalého kavalíra a vynikajícího šermíře. Monsieur de Montespan mu svěřoval některé níže postavené žáky nebo začátečníky, které bylo nutno naučit základním pohybům, než přejdou do péče proslulého mistra.

V Římě se Jaime Astarloa podruhé zamiloval a odbyl se tam i jeho druhý souboj ostrou zbraní. Tentokrát nebyla mezi oběma událostmi žádná souvislost – láska byla vášnivá a bez následků a později vyhasla přirozenou cestou. Souboj s římským šlechticem, který veřejně zpochybnil odborné kvality Luciena de Montespan, se odehrál podle nejpřísnějších společenských pravidel té doby. Dříve, než starý maestro stačil poslat své sekundanty, mladý Astarloa ho předešel a nactiutrhači, jakémusi Leonardu Capoferratovi, poslal svoje. Celá záležitost se vyřešila důstojně v hustém Lazijském lese soubojem na flerety, který proběhl podle dokonale klasických pravidel. Capoferrato, který se těšil pověsti obávaného šermíře, musel uznat, že i když se o schopnostech monsieura de Montespan vyjádřil s určitými pochybnostmi, jeho pomocník a žák signore Astarloa je dost obratný na to, aby mu vrazil do boku na dva coule oceli a zasáhl ho do plic ranou nikoli smrtelnou, ale dosti vážnou.

Tak uběhly tři roky, na které bude Jaime Astarloa vždycky neobyčejně rád vzpomínat. Ale v zimě roku 1839 pocítil Montespan první příznaky choroby, která ho o několik let později připravila o život, a rozhodl se, že se vrátí do Paříže. Jaime Astarloa nechtěl svého učitele opustit, a tak se vydali na cestu do francouzského hlavního města společně. V Paříži poradil sám maestro svému chráněnci, aby si zařídil vlastní školu, a slíbil mu, že doporučí jeho přijetí do uzavřené společnosti šermířských mistrů. Po uplynutí příslušné doby složil sotva sedmadvacetiletý Jaime Astarloa s úspěchem zkoušku do Francouzské královské akademie, což byla v té době nejproslulejší šermířská škola, a získal diplom opravňující ho v budoucnu bez překážek vykonávat povolání, které si zvolil. Tak se stal jedním z nejmladších šermířských mistrů v Evropě, a přestože právě jeho mládí vzbuzovalo jistou nedůvěru u vážených zákazníků, kteří se raději svěřovali učitelům, jejichž věk se zdál být zárukou větších vědomostí, měl díky své obratnosti a upřímným doporučením monsieura de Montespan brzy dostatek vznešených žáků. Do šermírny si pověsil starý erb rodiny Astarloů – stříbrnou kovadlinu v zeleném poli s heslem Kupředu. Byl Španěl, měl zvučné šlechtické jméno, právo užívat šlechtický erb a navíc ovládal fleret s ďábelskou zručností. Díky všem těmto okolnostem, které svědčily v jeho prospěch, měl nový šermířský mistr v tehdejší Paříži naději na více než průměrný úspěch. Vydělával peníze a získával zkušenosti. V té době také při snaze objevit geniální zásah, které se nikdy nevzdal, zdokonalil akci, kterou sám vymyslel a jejíž tajemství žárlivě střežil, dokud ho naléhání přátel a zákazníků nepřimělo zařadit ji do repertoáru mistrovských útoků, kterým vyučoval své žáky. Byl to onen slavný zásah za dvě stě eskudů, který si získal nebývalý úspěch mezi milovníky soubojů z horních deseti tisíc. Ti tuto částku ochotně platili, když se potřebovali naučit akci, která by spolehlivě rozhodla souboj se zkušeným soupeřem.

Za svého pobytu v Paříži se Jaime Astarloa i nadále důvěrně přátelil se svým bývalým mistrem a často ho navštěvoval. Mnohokrát spolu šermovali, ačkoli tělo starého učitele stále víc a víc zmáhala choroba. A pak jednou přišel den, kdy Lucien de Montespan dostal šest zásahů za sebou, aniž se jeho hrot jedinkrát dotkl šermířské kazajky jeho žáka. Při šestém zásahu se Jaime Astarloa zastavil, jako by do něj uhodil blesk, odhodil fleret na podlahu a vykoktal zahanbenou omluvu. Starý učitel se však jen smutně pousmál.

„Je vidět,“ řekl, „že žák překonal svého mistra. Už tě nemám co naučit. Blahopřeji.“

Nikdy už se o tom nezmínili, ale toho dne spolu zkřížili zbraně naposled. O několik měsíců později přijal Montespan mladíka, který k němu přišel na návštěvu, vsedě u krbu, s nohama schovanýma pod stolkem s ohřívadlem a přikrytýma dlouhým ubrusem. Tři dny předtím zavřel svou šermířskou akademii a všechny své zákazníky doporučil Jaimemu Astarloovi. Jeho bolesti už nedokázalo utišit ani opium a cítil, že mu už nezbývá příliš mnoho života. Právě se mu doneslo, že jeho bývalého žáka čeká další výzva – souboj na flerety s jistým člověkem, který působil jako šermířský mistr bez diplomu Akademie. Odvážit se něčeho takového a nemít k tomu oficiální oprávnění znamenalo upadnout v nemilost řádných mistrů Akademie a dostat se do značných nepříjemností. Přesně k tomu došlo a Akademie, která byla na takové záležitosti velmi citlivá, se rozhodla učinit celé věci přítrž. Obrana společné cti připadla nejmladšímu z jejích členů, Jaimemu Astarloovi. Učitel a jeho bývalý žák o tom vedli dlouhé rozhovory.

Montespan si nechal zjistit cenné informace o původci sporu, který si říkal Jean de Rolandi, a pak sdělil zástupci Akademie, co má jeho soupeř ve zvyku. Byl to obstojný, ale nikoli nadprůměrný šermíř a měl několik technických nedostatků, kterých se dalo využít proti němu. Byl levák, což sice představovalo určité riziko pro protivníka jako Jaime Astarloa, který byl zvyklý, že soupeři šermují pravou rukou, ale Montespan nepochyboval o tom, že mladík v souboji obstojí.

„Musíš mít na paměti, synku, že leváci nedovedou tak dobře vystihnout tempo a vmyk do boku také není jejich silná stránka, protože mají potíže udržet zbraň v opozici. Až budeš stát proti tomu Rolandimu, musíš bezpodmínečně držet pěst co nejvíc vpravo. Souhlasíš se mnou?“

„Ano, maestro.“

„Pokud jde o útoky, měj na paměti, že podle toho, co jsem se o něm dověděl, nedokáže dlouho udržet ruku. Na začátku sice zvedne pěst o malý kousek výš než soupeř, ale v zápalu boje mu pak zase klesne. Jakmile uvidíš, že dal pěst dolů, neváhej a zaútoč mu do tempa.“

Jaime Astarloa se mračil. Rolandi byl navzdory opovržení jeho starého učitele obratný šermíř.

„Slyšel jsem, že na krátký rozestup šermuje dobře…“ Montespan potřásl hlavou.

„Nesmysl. Ti, kdo to tvrdí, jsou horší než Rolandi. A než ty. Snad ti ten šejdíř nedělá starosti?“

Mladík se při narážce začervenal.

„Učil jste mě, že nemám podceňovat žádného soupeře.“

Stařec se pousmál.

„To je pravda. Ale také jsem tě učil, abys nikoho nepřeceňoval. Rolandi je levák, ale to je všechno. Pro tebe to sice znamená riziko, ale nese to s sebou i výhody, kterých musíš využít. Ten chlapík nemá přesnou ruku. Hleď, abys zaútočil v tempu, jakmile uvidíš, že mu klesá pěst, ať už to udělá při krytu, při útoku nebo při ústupu. Ať udělá cokoli, musíš rozpoznat, k čemu se chystá, podle toho, jak pohne pěstí nebo zvedne nohu. Když vystihneš správný okamžik a zaútočíš mu do tempa, zasáhneš ho dřív, než svou akci dokončí, protože na dva jeho pohyby připadne jen jeden tvůj.“

„Ano, tak to udělám, maestro.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuji,“ odpověděl stařec spokojeně. „Ty jsi nejlepší žák, jakého jsem kdy měl, máš z nich ze všech nejchladnější hlavu a s fleretem nebo se šavlí v ruce jsi nejukázněnější. Vím, že v souboji, který tě čeká, neuděláš hanbu ani sobě, ani mně. Dělej jen jednoduché a přímé útoky, přímé kryty, nanejvýš nějaký knižný kryt nebo výhyb a soustřeď se hlavně na kvartu a kontrakvartu. Když to bude potřeba, neváhej si při krytí pomoci levou rukou. Někteří puntičkáři to sice neradi vidí, protože prý to nevypadá hezky, ale v utkáních, kdy jde člověku o život, se nemá opomíjet nic, co může sloužit k obraně, pokud to ovšem není v rozporu se zásadami cti.“

Souboj se konal o tři dny později ve Vincenneském lesíku mezi pevností a Nogentem za hojné účasti publika, které přihlíželo z bezpečné vzdálenosti. O celé záležitosti se vědělo do té míry, že se z ní stala téměř společenská událost, dokonce se o ní objevila i zmínka v novinách. Na místě utkání se shromáždil dav zvědavců, které udržovaly v bezpečné vzdálenosti speciálně vyslané pořádkové síly.

Existovala sice nařízení, která souboje zakazovala, ale vzhledem k tomu, že bylo zpochybněno jméno Francouzské královské akademie, rozhodla se oficiální místa nechat událostem volný průběh. Našli se i takoví, kterým se nelíbilo, že zástupcem vybraným pro tak důstojný úkol je Španěl, ale Jaime Astarloa byl koneckonců mistrem Francouzské královské akademie, žil ve Francii už dlouho a jeho učitelem byl proslulý Lucien de Montespan: tento trojí argument brzy přesvědčil i ty největší pochybovače. Mezi diváky a slavnostně se tvářícími sekundanty v černých oblecích stáli všichni šermířští mistři z Paříže; někteří přijeli dokonce z provincií, aby mohli být při tom. Chyběl jen starý Montespan, jemuž lékaři výslovně zakázali opustit lože.

Rolandi byl snědý drobný chlapík s malýma těkavýma očkama. Táhlo mu na čtyřicítku a měl řídké kudrnaté vlasy.

Věděl, že mu veřejné mínění není příznivě nakloněno, a raději by se viděl někde hodně daleko. Události ho však dotlačily k tomu, že mu nezbývalo nic jiného než souboj, pokud se nechtěl zesměšnit po celé Evropě. Třikrát mu odmítli udělit mistrovský titul, přestože s fleretem i se šavlí zacházel obratně. Byl původem Ital a bývalý kavalerista a dával hodiny šermu v ubohém kumbálku, aby uživil svou ženu a čtyři děti. Zatímco se konaly přípravy, vrhal po očku nervózní pohledy po Jaimem Astarloovi, který stál klidně opodál v přiléhavých černých kalhotách a volné bílé košili, v níž vynikala jeho útlost. Jeden z novinářů, kteří se událostí zabývali, ho nazval „mladistvým donem Quijotem“. Byl na samém vrcholu své kariéry a věděl, že má na své straně společenství akademických mistrů, vážnou a zachmuřenou skupinku, která se svými holemi, medailemi a cylindry postávala opodál, stranou davu.

Publikum očekávalo urputný boj, ale dočkalo se zklamání. Sotva byl zápas zahájen, klesla Rolandimu při přípravě k útoku, kterým by svého soupeře překvapil, pěst o několik palců, a to se mu stalo osudným. Jaime Astarloa včas zaútočil v tempu do odkryté mezírky; čepel jeho fleretu hladce sklouzla podél Rolandiho paže a bez odporu zajela do podpaží. Nešťastník se svalil na záda a fleret strhl s sebou, a jak se svíjel na trávě, bylo vidět konec zakrvácené čepele, který mu vyčníval ze zad. Přítomný lékař nemohl pro záchranu jeho života udělat vůbec nic. Rolandi s fleretem dosud zabodnutým v těle upřel ze země na svého soupeře kalný pohled, z úst mu vytryskl proud krve a vydechl naposled.

Když se o tom dověděl starý Montespan, jen zamumlal „bravo“, aniž odvrátil zrak od polen praskajících v krbu. O dva dny později zemřel a jeho žák, který mezitím odjel z Paříže, aby se rozruch okolo celé záležitosti utišil, ho už nezastihl naživu.

Po návratu se Jaime Astarloa dověděl od přátel, že jeho starý mistr už nežije. Vyslechl tu zprávu tiše, aniž dal najevo sebemenší známku bolesti, a pak se vydal na dlouhou procházku po nábřeží Seiny. U Louvru se zastavil a dlouze pozoroval špinavý proud valící se v řece pod jeho nohama. Stál tam bez hnutí tak dlouho, až ztratil představu o čase. Byla už tma, když se probral a vydal se na cestu k domovu. Druhý den ráno se dověděl, že mu Montespan v závěti odkázal to jediné, co měl – své staré zbraně. Koupil svazeček květů, najal si fiakr a nechal se odvézt na hřbitov Pere Lachaise. Tam položil na bezejmennou desku z šedého kamene, pod níž odpočívalo tělo jeho učitele, kytičku a fleret, kterým zabil Rolandiho.

~ ~ ~

Od té doby uplynulo skoro třicet let. Jaime Astarloa hleděl na svůj odraz v zrcadle šermírny. Sklonil se, zvedl lampičku a pozorně, vrásku po vrásce studoval svou tvář. Montespan zemřel v devětapadesáti letech, to znamená, že byl jen o tři roky starší, než je teď on sám. Když si vzpomněl na svého mistra, jak ho viděl naposledy, vybavil se mu obraz starce schouleného u krbu. Přejel si rukou bílé vlasy. Nelitoval ničeho, co prožil: miloval i zabíjel a nikdy neudělal nic, co by znevážilo mínění, které sám o sobě měl. Jeho vzpomínky byly dostatečným ospravedlněním jeho života, ačkoli byly jeho jediným majetkem… Litoval jedině toho, že na rozdíl od Luciena de Montespan nemá nikoho, komu by po smrti odkázal své zbraně. Bez paže, která by jim vdechla život, to budou jen neužitečné předměty: skončí kdesi v nejtemnějším koutě starožitnického krámu, zaprášené a zrezivělé, teď už navždy ztichlé, mrtvé stejně jako jejich majitel. A na jeho hrob nebude mít kdo položit fleret.

Pomyslel na Adelu Oterovou a pocítil náhlou úzkost. Ta dívka vstoupila do jeho života příliš pozdě. Stěží se jí podaří něco víc než vyloudit z jeho zvadlých rtů několik slov zdrženlivé něhy.

kapitola třetí

Záraz do záludu

„Při zárazu, stejně jako při každé jiné nebezpečné akci, musí zdatný šermíř předvídat úmysly protivníka, pečlivě sledovat jeho pohyby a být si vědom toho, co po nich může následovat.“

Před půl hodinou se už pošesté zadíval na svůj obraz v zrcadle a výsledek ho uspokojil. Jen málo lidí, které znal, vypadalo v jeho věku tak dobře jako on. Zdálky vyhlížel jako mladík, neboť si díky neustálému pohybu ve svém povolání zachoval útlost a pružnost. Důkladně se holil svou starou anglickou břitvou s rukojetí ze slonoviny a pečlivěji než obvykle si zastřihl tenký šedý knírek, Bílé vlasy, které se mu na šíji a na spáncích lehce vlnily, měl co nejúhledněji sčesány nazad: bezvadná pěšinka vysoko na levé straně hlavy byla jako podle pravítka. Měl dobrou náladu a těšil se jako vojáček, který má na sobě poprvé uniformu a spěchá na svou první schůzku. Tenhle skoro už zapomenutý pocit mu nebyl vůbec nepříjemný, naopak si ho s potěšením vychutnával. Sáhl po svém jediném flakónku kolínské vody, stříkl si pár kapek do dlaní jemně si vmasíroval do tváří nevtíravou vůni. Sám pro sebe se usmál a vrásky okolo jeho šedých očí se prohloubily. Jaime Astarloa si od té schůzky samozřejmě nesliboval nic přehnaného. Uvědomoval si své postavení příliš jasně, než aby se oddával nějakému pošetilému snění. Přesto však na něho situace, ve které se ocitl, působila jakýmsi zvláštním kouzlem. To, že je poprvé v životě jeho klientkou žena a že tou ženou je právě Adela Oterová, dodávalo všemu zvláštní nádech, který v hloubi duše hodnotil jako estetický, ačkoli sám dobře nevěděl proč. Se skutečností, že jeho nový klient náleží k opačnému pohlaví, se už smířil: když překonal počáteční odpor a zapudil své předsudky kamsi do koutku vědomí, odkud k jeho uším jen stěží doléhaly jejich chabé protesty, zmocnilo se ho místo nich příjemné vědomí, že se v jeho životě, který byl až dosud jednotvárný, začíná něco dít. A šermířský mistr se s potěšením nechával unést tím, co považoval za neškodnou pozdní fantazii, za jemnou hru citů, které po dlouhé době znovu objevil a o nichž se kromě něho samotného nikdo nic nedoví.

Ve tři čtvrti na pět naposledy prošel bytem. V pracovně, která sloužila i jako přijímací salón, bylo všechno v pořádku. Domovnice, která v pokojích třikrát týdně uklízela, pečlivě naleštila zrcadla šermírny, v niž panovala díky těžkým závěsům a přivřeným okenicím příjemná atmosféra zlatavého polostínu. Za deset minut pět na sebe naposledy pohlédl do zrcadla a několika chvatnými doteky upravil všechno, co se mu na jeho oděvu zdálo ještě v nepořádku. Byl oblečen jako obvykle, když pracoval doma: měl na sobě košili, těsné šermířské kalhoty, punčochy a lehké střevíce z měkoučké kůže: celý jeho oděv svítil neposkvrněnou bělostí. Pro tuto příležitost si navíc oblékl tmavomodré sako z anglického sukna, nemoderní a trochu obnošené, ale zato pohodlné a lehké: věděl, že mu dodává nedbale elegantního vzezření. Okolo krku si křížem uvázal jemný šátek z bílého hedvábí.

Když malé nástěnné hodiny odbíjely pátou, usedl na pohovku v pracovně, přehodil nohu přes nohu a roztržitě rozevřel knihu ležící na vedlejším stolku, ohmatané kvartové vydání „Vzpomínek ze Svaté Heleny“. Přelétl očima dvě tři stránky, aniž vnímal, co čte, a pohlédl na ručičky hodinek: pět a sedm minut. Na okamžik zapřemýšlel o ženské nedochvilnosti a potom se lekl, jestli si to nerozmyslela. Už už se ho začínala zmocňovat nervozita, když se ozvalo zaklepání na dveře. Fialkové oči na něho hleděly s ironickým pobavením.

„Dobré odpoledne, maestro.“

„Dobré odpoledne, paní Oterová.“

Obrátila se ke komorné, která čekala na odpočívadle schodiště. Don Jaime poznal snědou dívku, která mu otvírala dveře bytu v ulici Riaño.

„Můžeš jít, Lucie. Zastav se pro mě za hodinu.“

Služebná podala své paní malou cestovní tašku, uklonila se a odešla. Adela Oterová si odepjala dlouhou jehlici, která jí přidržovala klobouk, a odložila ho i se slunečníkem do ochotně nastavených rukou dona Jaimeho. Pak se prošla po pracovně a jako minule se zastavila u portrétu na stěně.

„Byl to hezký člověk,“ řekla stejně jako tehdy.

Před jejím příchodem šermířský mistr dlouho uvažoval, jak se k ní bude chovat, a nakonec se rozhodl pro přísně profesionální přístup. Odkašlal si, aby dal Adele Oterové na srozuměnou, že sem nepřišla proto, aby hodnotila vzhled jeho předků, a se zdvořilou, ale zároveň úmyslně chladnou úklonou ji vyzval, aby bez dalšího otálení vstoupila do šermírny. Na okamžik se na něho s pobaveným údivem zahleděla a pak pomalu přikývla na souhlas jako poslušná žákyně. Jizvička v pravém koutku vtiskovala jejím ústům stálý tajemný úsměv, který dona Jaima tolik znepokojoval.

Když vstoupili do šermírny, odhrnul maestro jeden ze závěsů a vpustil dovnitř záplavu světla, ještě znásobenou velkými zrcadly. Sluneční paprsky dopadly na dívku a zarámovaly ji proti světlu zlatavou svatozáří. Rozhlédla se okolo sebe – atmosféra jeho obydlí ji zjevně uspokojila – a na mušelínu jejích šatů se zatřpytil fialový kámen.

Maestro si pomyslel, že Adela Oterová má vždycky na sobě něco, co ladí s jejíma očima: bylo zřejmé, že umí jejich předností dobře využívat.

„To je úžasné,“ řekla s nelíčeným obdivem. Don Jaime se také podíval na zrcadla, staré zbraně a dřevěnou podlahu a pokrčil rameny.

„Je to jenom šermírna,“ namítl, ale v hloubi duše ho to potěšilo.

S pohledem na svůj vlastní odraz v zrcadlech zavrtěla hlavou.

„Ne, v tom je něco víc. To světlo, ty staré zbraně na zdech, ty staré závěsy a všechno ostatní.“ Její pohled dlouze spočinul na šermířském mistrovi a ten s jistým ostychem sklopil oči. „Tady se musí příjemně pracovat, done Jaime. Všechno je tu takové…“

„Předpotopní?“

Sešpulila rty, aniž ocenila jeho vtip.

„Ne, tak jsem to nemyslela.“ Její lehce ochraptělý hlas hledal vhodný výraz. „Připadá mi to tu takové… dekadentní.“ Zopakovala to slovo ještě jednou, jako by ji to působilo jakési zvláštní potěšení. „Myslím dekadentní v tom lepším smyslu toho slova, jako květina vadnoucí ve váze, jako dobrá stará rytina. Když jsem vás poznala, pomyslela jsem si, že u vás doma to nejspíš bude vypadat nějak takhle.“

Jaime Astarloa neklidně přešlápl. Cítil se podivně nesvůj z blízkosti té dívky, z její sebejistoty hraničící téměř až s drzostí, ze životnosti, která jako by vyzařovala z její přitažlivé postavy. Rozhodl se, že se tomu nepoddá a raději zavede řeč na to, kvůli čemu se setkali. Prohlásil proto, že doufá, že si dívka s sebou přinesla vhodný oděv. Adela Oterová přikývla a ukázala mu svou malou cestovní tašku.

„Kde se mohu převléknout?“

Jaimemu Astarloovi se zazdálo, že v jejím hlase zaslechl skrytý nádech vyzývavosti, ale zamrzel se sám na sebe a hned tu myšlenku zapudil. Nejspíš začínám tuhle hru hrát až příliš vážně, řekl si a v duchu se rozhodl, že za každou cenu musí odolat byť i sebemenšímu záchvěvu stařeckého poblouznění. S naprostou vážností ukázal dívce dveře malého pokojíku určeného k tomuto účelu a pak rychle začal s velkým zaujetím zkoumat jednu z parket na podlaze, která se podezřele viklala. Když okolo něj dívka procházela směrem k šatně, po očku se na ni podíval, zdálo se mu, že postřehl lehký úsměv, ale hned si vnutil myšlenku, že to byl jen výraz, který jejím ústům vtiskovala jizvička. Nedovřela za sebou dveře, ale nechala mezi nimi uzoučkou škvírku. Don Jaime polkl a pokusil se nemyslet na nic. Ta mezírka přitahovala jeho oči jako magnet. Zadíval se na špičky střevíců ve snaze nepoddat se tomu nebezpečnému kouzlu. Uslyšel zašustění spodniček a na okamžik si představil snědou pleť v teplém pološeru.

Okamžitě tu představu zapudil s pocitem, že myslet na Něco takového je hanebné.

„Proboha živého!“ Hlavou mu probleskla úpěnlivá prosba, ačkoli si nebyl docela jist, ke komu se s ní vlastně obrací. „Vždyť je to přece dáma!“

Přistoupil k jednomu z oken, pozvedl obličej a podařilo mu nemyslet na nic jiného než na slunce.

~ ~ ~

Adela Oterová vyměnila mušelínové šaty za lehkou sportovní sukni kaštanové barvy bez ozdob, dost krátkou, aby nepřekážela pohybům nohou, ale přesto tak dlouhou, že odkrývala jen část kotníků v bílých punčochách. Na nohou měla šermířské střevíce na nízkém podpatku, ve kterých se pohybovala elegantně jako baletka. Hruď jí obepínala bílá krepová blůzka vzadu zapnutá až ke kulatému límečku bez krajek, která zdůrazňovala její tvary, jež připadaly starému maestrovi až znepokojivě křehké. Nízké střevíce dodávaly jejímu kroku pružnost krásného zvířete; její chůze v sobě spojovala určité mužské rysy, kterých si don Jaime u ní už povšiml, s lehkostí pohybu, ohebností a pevností zároveň. Šermířský mistr si pomyslel, že když nemá na nohou střevíce s podpatkem, pohybuje se ta dívka jako kočka.

~ ~ ~

Fialkové oči pozorně sledovaly, jakým dojmem na něho zapůsobila. Don Jaime se snažil nedat na sobě nic znát.

„Jakému fleretu dáváte přednost?“ zeptal se s očima přivřenýma před oslnivým světlem, které ji rozkošnicky zalévalo. „Francouzskému, španělskému, nebo italskému?“

„Francouzskému. Mám ráda volnost v prstech.“

Maestro uznale pokynul hlavou na znamení spokojenosti. I on dával přednost fleretu francouzského typu bez oušek, s rukojetí až po číšku volnou. Přistoupil ke zbraním na stěně a přemítavě je studoval. V duchu odhadl výšku dívky a délku jejích paží a pak vybral vhodný fleret, nádherný exemplář s toledskou čepelí, ohebný jako proutek. Adela Oterová si od něho zbraň vzala a s naprostým soustředěním ji začala zkoumat; sevřela pravou rukou rukojeť, zkoumavě fleret potěžkala, poté se obrátila ke stěně a ohnula o ni čepel tak, že se hrot octl asi dvacet palců od záštity. Kvalita ocele ji uspokojila a dívka se podívala na dona Jaimeho: její prsty laskaly dobře kalený kov s neomylným obdivem odborníka, který dovede takovou zbraň ocenit.

Jaime Astarloa podal dívce prošívanou ochrannou kazajku a ochotně ji pomohl zapnout háčky na zádech. Přitom špičkami prstů bezděky zavadil o jemnou látku její blůzky a ovanula ho lehká vůně růžové vody. Dokončil svůj úkol poněkud překotně, znervóznělý z blízkosti její krásné šíje sklánějící se kupředu a její obnažené sametové pleti, která vlaze zářila pod vlasy sepnutými perleťovou sponou. Když dopínal poslední háček, pocítil šermířský mistr s nevolí, že se mu třesou prsty: ve snaze nedat to na sobě znát si okamžitě začal rozepínat knoflíky u saka, aby něčím zaměstnal ruce, a prohodil jakousi banalitu o užitečnosti ochranné kazajky při volném šermu. Adela Oterová, která si právě navlékala koženou rukavici, k němu vzhlédla v údivu nad tím, proč se náhle tolik rozhovořil a tak povrchní téma. „Cožpak vy nikdy nepoužíváte kazajku, maestro?“ Jaime Astarloa si se shovívavým úsměvem nakroutil knírek.

„Někdy ano,“ odpověděl, odložil si sako a šátek, přistoupil ke zbraním na stěně a vybral si francouzský fleret s rukojetí čtvercového průřezu a s čepelí lehce odkloněnou vlevo. Přidržel si zbraň pod levou paži a postavil se před dívku, která čekala vzpřímená s hrotem zbraně opřeným o podlahu vedle nohou v bezvadném srazu. Pata její pravé nohy svírala pravý úhel s levým kotníkem a dívka byla připravena zaujmout střehovou polohu. Don Jaime si ji prohlédl, a ač mu to bylo velmi proti mysli, musel uznat, že neshledává na jejím postoji sebemenší chybičku. Přikývl tedy na souhlas, navlékl si rukavice a ukázal na ochranné masky, vyrovnané na stojanu. Dívka s opovržením zavrtěla hlavou.

„Myslím, že byste si měla zakrýt tvář, paní Oterová. Víte přece, že při šermu…“

„Možná později.“

„To je zbytečný hazard,“ naléhal don Jaime, užaslý chladnokrevností své nové zákaznice, která jistě musela vědět, že zbloudilý zásah mířený příliš vysoko by mohl navždy poznamenat její obličej. Adela Oterová podle všeho uhodla, co si myslí; usmála se, nebo to možná bylo jen její jizvičkou.

„Spoléhám se na vaši obratnost, maestro, a věřím vám, že mě nezohavíte.“

„Vaše důvěra mne těší, milostivá paní. Ale přesto bych byl klidnější, kdybyste…“

Její oči se teď zlatě a duhově leskly a podivně zářily.

„První utkání s odkrytou tváří.“ Zdálo se, že větší riziko ji mimořádně přitahuje. „Slibuji vám, že je to jen pro tentokrát.“

Šermířský mistr nevycházel z ohromení: ta dívka byla tvrdohlavá jako sám čert. A také tak sebevědomá.

„Odmítám převzít jakoukoli odpovědnost, milostivá paní. Musel bych si vyčítat…“

„Prosím.“

Don Jaime si povzdychl. První bitva byla nenávratně ztracena. Bylo načase začít se věnovat fleretům.

„Dobrá, ale teď už ani slovo.“

Před zápasem pozvedli zbraně a pozdravili se. Adela Oterová zaujala naprosto bezvadný postoj; držela fleret pevně, ale nikoli křečovitě, palec jí spočíval na rukojeti, kterou prsteník a malíček tiskly do dlaně, číšku držela ve výši hrudníku a hrot o něco výše než pěst Stála v dokonale předpisovém italském střehu, takže šermířský mistr viděl jen její pravý profil. Fleret, paži, rameno, kyčel a nohu měla v jedné linii, kolena lehce pokrčená, levou paži zvednutou a levé zápěstí uvolněné se zjevnou nedbalostí. Dona Jaimeho se zmocnil obdiv k dívčinu půvabnému postoji. Byla připravena k útoku jako kočkovitá šelma přichystaná ke skoku. Přivřené oči se jí leskly jako v horečce a čelisti měla stisknuté. Rty, obvykle krásné navzdory jizvě v pravém koutku, byly teď staženy v úzkou čárku. Celé její tělo bylo napjaté jako pružina těsně před tím, než se vymrští, a starý šermířský mistr, který to všechno postřehl jediným pohledem odborníka, si ve zmatku uvědomil, že pro Adelu Oterovou znamená tato záležitost mnohem víc než pouhou kratochvíli nebo výstřední rozmar. Stačilo, aby jí dal do ruky zbraň, a z krásné dívky se stal útočný soupeř. A Jaime Astarloa, zvyklý vyčíst ze šermířských postojů lidskou povahu, vytušil, že v této záhadné ženě se skrývá jakési fascinující tajemství. Když proto šermířský mistr stiskl v dlani fleret a postavil se do střehu proti ní, učinil tak stejně uvážlivě a obezřetně, jako kdyby se stavěl proti soupeři s ostrou zbraní. Tušil, že tu kdesi číhá nebezpečí, že tahle hra má k nevinné zábavě velmi daleko. A jeho instinkt starého praktika ho dosud nikdy nezklamal.

Jakmile zkřížili flerety, poznal don Jaime, že Adele Oterové se dostalo šermířské průpravy od vynikajícího mistra.

Naznačil několik útoků, jejichž cílem bylo jen prozkoumat soupeřčiny reakce, a zjistil, že reaguje klidně, udržuje si dostatečnou vzdálenost a zbytečně se neodkrývá s vědomím, že její protivník je šermíř mimořádně zkušený. Starému učiteli obvykle stačilo všimnout si postoje, který ten který šermíř zaujímá, a prozkoumat pevnost jeho čepele, aby ho dokázal na místě zařadit, a tahle dívka se nepochybně uměla bít. Její jednání bylo podivuhodnou směsicí agresivity a klidu: byla připravena rychle zaútočit, měla však dostatečně chladnou hlavu na to, aby nepodceňovala nebezpečného soupeře, přestože jí zdánlivě stále nabízel příležitost k rozhodujícímu útoku. Proto držela Adela Oterová obezřetně ruku v kvartové poloze, snažila se udržovat kontakt se soupeřovou čepelí v horní třetině vlastní zbraně a okamžitě ustupovala, když maestro změnil taktiku a dostával ji příliš do úzkých. Jako všichni zkušení šermíři se nedívala na čepele fleretů, ale přímo do očí svého protivníka. Don Jaime naznačil útok na rameno s úmyslem vyhnout se její čepeli a odbodnout na prsa. Udělal to spíš jen proto, aby zkusil, jak bude dívka reagovat, protože ji ještě nechtěl zasáhnout hrotem zbraně. K jeho překvapení Adela Oterová nezaváhala; sklonila hlavu a s překvapivou rychlostí mu zaútočila nízko do boku. Ze sevřených rtů se jí vydral chraptivý bojový výkřik a maestro spatřil hrot jejího fleretu, jak se zablýskl jen malý kousek od jeho žaludku. Maestrovi se jen s obtížemi podařilo ustoupit a zlobil se sám na sebe, že se dopustil takové chyby. Dívka se vrátila zpátky do střehu, o dva kroky ustoupila a pak o jeden pokročila kupředu. Pěst držela už zase v kvartové poloze, rty měla stisknuté a pohled za přimhouřenými víčky upírala v naprostém soustředění do očí svého soupeře. „Výborně,“ zamumlal don Jaime dostatečně nahlas na to, aby ho slyšela, ale dívka nedala najevo žádné uspokojení nad takovou pochvalou. Mezi obočími měla mělkou kolmou vrásku a po tváři jí s čela na spánek stékala kapka potu. Sukně jí zřejmě v pohybu příliš nepřekážela: držela fleret s paži lehce pokrčenou a sledovala každé, i sebemenší hnutí Jaimeho Astarloy. Pomyslel si, že v tomhle postoji není tak krásná: byla sice stejně přitažlivá, ale její přitažlivost nyní spočívala v napětí, které skoro až zachvívalo jejím tělem. Měla v sobě určité mužské rysy, to ano. Ale také cosi temného a krutého.

Adela Oterová se nepohybovala do stran, ale po rovné linii vpřed a vzad v přímém směru, který tolik vychvalovali puristé a který svým žákům doporučoval i sám don Jaime. Maestro postoupil vpřed třemi posuny, na které dívka reagovala třemi odsuny. Zaútočil ji na prsa a ona vykryla jeho útok bezvadnou kontrakvartou; její fleret opsal malý kroužek okolo soupeřovy čepele a na konci pohybu ji odchýlil. Maestro mlčky ocenil čistotu provedení tohoto krytu, který je považován za nejvýznamnější z významných obranných akcí: kdo pronikl do jeho tajemství, ten ovládl nejdůležitější akci v šermu. Čekal, že mu Adela Oterová okamžitě zaútočí rovněž na prsa, což skutečně udělala. Maestro útok vykryl a okamžitě ji odbodl na prsa s opozicí; zasáhl by cíl, kdyby nebyl těsně před terčem útok úmyslně zastavil. Dívka to postřehla, o krok ustoupila, aniž sklonila hrot fleretu, a pohlédla na něho očima planoucíma vztekem.

„Neplatím vás za to, abyste si se mnou hrál jako s některým ze svých nováčků, done Jaime.“ Hlas se jí chvěl špatně potlačovaným hněvem. „Když mě máte zasáhnout, tak to udělejte.“

Maestro vykoktal omluvu, užaslý tak podrážděnou reakcí. Dívka se jen znovu zamračila v odhodlaném soustředění a náhle se vymrštila do výpadu tak prudkého, že maestro měl sotva čas krýt kvartou, přestože ho síla jejího útoku přinutila couvnout. Odbodl jí na prsa, aby si udržel dostatečnou vzdálenost, ale dívka útočila dál, vázala mu čepel, odbodávala a vrhala se vpřed s neslýchanou rychlostí a každý pohyb doprovázela chraptivým výkřikem. Don Jaime ustupoval, zmaten spíše náruživou urputností, kterou dívka do svého útoku vkládala, než útokem samým a jako v hypnóze pozoroval hrozný výraz, který křivil rysy jeho soupeřky. Udělal odsun a ona ho následovala posunem. Udělal další odsun s kvartou, ale Adela Oterová se přiblížila dalším posunem s vazbou a výhybem na rameno. Maestro opět ustoupil a dívka tentokrát vázala jeho čepel kvintou a odbodla mu do boku. „To už by mohlo stačit,“ pomyslel si don Jaime, rozhodnut tuto podivnou situaci I ukončit. Ale než se úplně vzpamatoval, dívka ještě stačila udělat vazbu v terce a odbodnout po čepeli s opozicí. Maestro se s obtížemi vymanil, zaujal střehovou pozici, počkal, až se její fleret dostane do vodorovné polohy, a tvrdým a pevným úderem do čepele jí vyrazil zbraň z ruky. Téměř současně zvedl hrot chráněný zárazníkem a zastavil ho těsně před hrdlem Adely Oterové. Dívka uskočila, zatímco se její zbraň kutálela po zemi, a hleděla na hrot maestrova fleretu, který ji ohrožoval, jako by ji uštkla zmije. Dlouho mlčeli a jen se navzájem měřili pohledem. Šermířský mistr ke svému údivu postřehl, že dívka už nevypadá zuřivě. Zlobu, která křivila její rysy při zápasu, teď vystřídal úsměv, v němž se objevila jiskřička ironie. Poznamenala, že ji těší, že s ní neměl lehké pořízení, a to ho podráždilo.

„Co jste tím chtěla dokázat? Milá paní, něco podobného při zápase ostrou zbraní by vás mohlo stát život. Šerm není hra.“

Pohodila hlavou a nahlas se zasmála nesmírnou radostí jako holčička, které se podařil nějaký skvělý uličnický kousek. Tváře jí zčervenaly námahou a na horním rtu se jí leskly drobounké kapičky potu. Vypadalo to, že má vlhké i řasy, a donu Jaimovi bleskla hlavou myšlenka – kterou okamžitě zapudil – že takhle nějak asi vypadá po milování.

„Nezlobte se na mne, maestro.“ Její hlas i rysy se opravdu úplně změnily: byly teď úplně poddajné a z dívky vyzařovalo sladké kouzlo a vroucí krása. Hruď pod šermířskou kazajkou se jí stále ještě nadzvedávala přerývaným dechem. „Jen jsem vám chtěla dokázat, že nemáte důvod mě šetřit. Když mám v ruce fleret, nesnáším ohledy, které se ženám obvykle prokazují. Jak jste si sám mohl ověřit, dovedu zasahovat velmi přesně,“ dodala tónem, v němž maestro zaslechl vzdálenou ozvěnu výhrůžky. „A zásah je zásah, ať ho dá kdokoli.“

Jaimemu Astarloovi nezbylo, než se před takovým argumentem sklonit

„V tom případě, milostivá paní, je na mně, abych vás požádal za odpuštění.“

Dívka se mu také velice půvabně uklonila.

„Přijímám, maestro.“ Vlasy sepnuté v týle se jí při zápase uvolnily a jedna černá kadeř jí spadala na ramena. Pozvedla paže a znovu ji upevnila perleťovou sponou. „Můžeme pokračovat?“

Don Jaime přisvědčil, zvedl ze země fleret a podal jí ho. Obdivoval odvahu té dívky: při zápase se kovový zárazník na hrotu jeho zbraně několikrát octl nebezpečně blízko její tváře, aniž dala, byť i jen na chvíli, najevo strach či znepokojení.

„Teď bychom si měli vzít masky,“ řekl. A Adela Oterová proti tomu nic nenamítala. Oba si nasadili ochranné masky a zaujali střehovou polohu. Don Jaime zalitoval, že kovová mřížka téměř úplně zakrývá dívčiny rysy. I přes ni však rozpoznal lesk v jejích očích a bílou linii zubů, když přestala svírat rty a před výpadem se na okamžik zhluboka nadechla. Tentokrát proběhl zápas bez jakýchkoli incidentů: dívka šermovala s naprostým klidem, v bezvadném tempu a její pohyby se vyznačovaly velkou přesností. Ačkoli se ji soupeře nepodařilo ani jednou zasáhnout, byl nucen použít veškerého svého umění, aby odvrátil několik útoků, které by u méně obratného šermíře bezpochyby dosáhly svého cíle. Šermírnou zněl kovový třesk fleretů a starý učitel si pomyslel, že se Adela Oterová vyrovná kterémukoli z nejlepších šermířů, které zná. Ačkoli se dívce nepodařilo dostat ho tam, kam chtěla, byl Jaime Astarloa nakonec nucen přestat brát zápas s ní na lehkou váhu. Dvakrát musel svou soupeřku zasáhnout, aby ona nezasáhla jeho. Toho odpoledne se jeho hrot dotkl kazajky Adely Oterové celkem pětkrát, což nebylo s ohledem na maestrovu obratnost a jeho zkušenosti mnoho.

Když hodiny odbily šestou, oba se zastavili, udýchaní horkem a námahou. Adela Oterová si sňala masku a otřela si pot ručníkem, který jí don Jaime podal. Pak se na něho tázavě zadívala v očekávání jeho verdiktu.

Maestro se usmál.

„Něco takového jsem opravdu nečekal,“ přiznal se upřímně a dívka spokojeně přivřela oči jako kočka přijímající pohlazení. „Jak dlouho už šermujete?“

„Od osmnácti let.“ Don Jaime se v duchu pokusil spočítat její věk a ona uhodla, o co se snaží. „Teď je mi dvacet sedm.“

Maestro s dvorným překvapením naznačil, že by jí byl hádal méně.

„Na tom nesejde,“ odpověděla. „Vždycky mi připadalo hloupé tajit svůj věk nebo snažit se vypadat mladší. Zapírat léta znamená zapírat sám život.“

„To je moudrá filozofie.“

„Pouhá soudnost, maestro. Pouhá soudnost.“

„To není zrovna vlastnost typická pro ženy.“

„Asi byste se divil, kolik typicky ženských vlastností postrádám.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a Adela Oterová se znechuceně ušklíbla.

„To bude Lucie. Řekla jsem jí, aby se pro mě za hodinu zastavila.“

Don Jaime se omluvil a šel otevřít. Byla to opravdu komorná. Když se vrátil do šermírny, dívka už se převlékala v šatně. Ani tentokrát za sebou nedovřela dveře.

Maestro vrátil flerety zpátky na stěnu a sebral ze země masky. Když se Adela Oterová znovu objevila, měla na sobě opět mušelínové šaty a česala se, přidržujíc v zubech perleťovou sponu. Měla dlouhé vlasy spadající hluboko pod ramena, temné černé a pečlivě pěstěné.

„Kdy mě naučíte svůj zásah?“

Jaime Astarloa byl nucen uznat, že tahle žena má na jeho zásah za dvě stě eskudů právo.

„Pozítří ve stejnou hodinu,“ řekl. „Naučím vás, jak se ta akce provádí a také jak se dá krýt. S vašimi zkušenostmi ji dokonale zvládnete za dvě nebo za tři lekce.“

Dívka se zatvářila spokojeně.

„Myslím, že se mi u vás bude líbit, done Jaime,“ prohlásila nenuceně, jakoby v náhlém návalu důvěrnosti. „Je příjemné šermovat s někým tak… rozkošně klasickým. Je na vás vidět, že patříte ke staré francouzské škole: máte vzpřímené drženi těla, napjaté nohy a neuděláte ani jeden zbytečný výpad. Šermířů jako vy už člověk mnoho nepotká.“

„Bohužel, milostivá paní. Bohužel.“

„Všimla jsem si u vás,“ pokračovala, „také jedné vlastnosti, která je u šermířů vzácná. Odborníci tomu říkají… Jak to jen je? Sentiment du fer. Nemám pravdu? Podle všeho ji mají jen nadaní šermíři.“

Don Jaime neurčitě přikývl, jako by chtěl celou záležitost zlehčit, ale v hloubi duše mu dívčin postřeh polichotil.

„To je výsledek mnoha let práce,“ odpověděl. „Ta vlastnost spočívá v jakémsi šestém smyslu, díky němuž se cit v prstech, které drží fleret, prodlouží až do jeho hrotu… Je to jakýsi zvláštní instinkt, který vás upozorní na úmysly protivníka a někdy vám umožní předvídat jeho pohyb o zlomeček vteřiny dřív, než ho udělá.“

„To bych se chtěla také naučit,“ řekla dívka.

„To se nedá naučit. K tomu se už dá dospět jen praxí.

Není v tom žádné tajemství, nic, co by se dalo koupit za peníze. Na něco takového byste potřebovala jeden celý život. Takový život jako můj.“

Zdálo se, že si dívka na něco vzpomněla.

„Pokud jde o váš honorář,“ řekla, „ráda bych věděla, jestli dáváte přednost hotovosti, nebo Šeku vystavenému na některou bankovní společnost. Třeba na Italskou banku. Až se naučím váš zásah, měla bych zájem u vás ještě nějakou dobu šermovat.“

Maestro zdvořile zaprotestoval. Vzhledem k daným okolnostem je pro něho potěšením nabídnout milostivé paní své služby bez jakékoli úhrady. Je tedy bezpředmětné hovořit o penězích.

Chladně na něho pohlédla a sdělila mu, že využívá odborných služeb učitele šermu, které musí být jako takové honorovány. Tím pro ni byla celá záležitost vyřízena a Adela Oterová si pohybem rychlým a přesným zároveň upravila vlasy na šíji a sepjala je sponou.

Jaime Astarloa si oblékl sako a doprovodil svou novou klientku do pracovny. Na schodech čekala komorná, ale Adela Oterová s odchodem očividně nepospíchala. Požádala o sklenici vody a chvíli si s bezostyšnou zvědavostí prohlížela tituly knih vyrovnaných na policích.

„Dal bych svůj nejlepší fleret za to, abych se dověděl, kdo vás učil šermovat, paní Oterová.“

„A jaký je váš nejlepší fleret?“ zeptala se, aniž otočila hlavu, a jemně přejížděla prstem po hřbetu Talleyrandových Pamětí.

„Milánská čepel od D’Arcadiho.“

Dívka sešpulila rty, jako by o tom pobaveně uvažovala.

„To je lákavá nabídka, ale já jí odolám. Chce-li si žena uchovat něco ze svého kouzla, musí zůstat trochu tajemná. Řekněme, že jsem měla dobrého učitele.“

„To jsem si všiml. A vy jste byla nadaná žákyně.“

„Děkuji.“

„Říkám jen to, co je pravda. V každém případě, mohu-li se odvážit hádat, byl bych ochoten přísahat že to byl Ital. Některé vaše pohyby jsou pro proslulou italskou školu charakteristické.“

Adela Oterová si položila měkce prst na ústa.

„O tom si promluvíme jindy, maestro,“ řekla šeptem, jako by se jednalo o nějaké jejich společné tajemství. Rozhlédla se kolem sebe a ukázala na pohovku. „Mohu se posadit?“

„Samozřejmě, jen račte.“

S hebkým zašustěním sukní usedla na popraskanou tmavohnědou kůži. Jaime Astarloa zůstal s pocitem neurčitých rozpaků stát.

„Kde jste začínal se šermem vy, maestro?“

Starý učitel na ni s ironií pohlédl.

„Obdivuji vaši chladnokrevnost, milostivá paní. Odmítnete mi sdělit jakékoli podrobnosti ze svého mladého života a vzápětí mě sama začnete vyslýchat… To není spravedlivé.“

Svůdně se na něho usmála.

„Žena nemůže být k mužům nikdy dost nespravedlivá, done Jaime.“

„To je krutá odpověď.“

„Ale upřímná.“

Šermířský mistr na dívku zamyšleně pohlédl.

„Paní Adelo,“ promluvil po chvíli, náhle zvážnělý, a z jeho slov zněla prostota tak odzbrojující, že naprosto nebylo možné chápat je jako pouhou zdvořilostní frázi. „Dal bych cokoli za to, abych mohl poslat svou vizitku a své sekundanty muži, kvůli kterému jste mohla vypustit z úst něco tak trpkého.“

Pohlédla na něho nejprve pobaveně a poté, když pochopila, že její společník nežertuje, s příjemným překvapením. Chystala se něco říci, ale zarazila se s pootevřenými rty, jako by s potěšením vychutnávala to, co právě vyslechla.

„Tohle,“ řekla po chvíli, „je ta nejdvornější poklona, kterou mi kdo v životě složil.“

Jaime Astarloa se podepřel o opěradlo křesla. Vraštil čelo a poněkud v rozpacích uvažoval. V žádném případě neměl v úmyslu být dvorný, jen vyslovil nahlas to, co cítil. Teď měl strach, že se tím zesměšnil. Ve svém věku.

Dívka postřehla jeho rozpaky a přispěchala mu na pomoc, vracejíc se nenuceně k původnímu námětu rozhovoru.

„Chtěl jste mi vyprávět o tom, kdy jste začínal se šermem, maestro.“

Don Jaime se vděčně pousmál a odevzdaně naznačil, že se vzdává.

„Když jsem sloužil v armádě.“

Pohlédla na něho s novým zaujetím.

„Vy jste byl vojákem?“

„Ano. Ale jen krátce.“

„V uniformě vám to muselo opravdu slušet. Ostatně vám to sluší ještě pořád.“

„Milostivá paní, nepokoušejte prosím mou marnivost. My starci jsme na takové věci velmi citliví, obzvlášť když je vysloví hezká mladá dáma, jejíž manžel by bezpochyby…“

Nechal zbytek věty viset ve vzduchu a vyčkával, ale marně. Adela Oterová na něho jen hleděla, jako by čekala, až dokončí větu. Po chvíli vyňala z taštičky vějíř a neotevřený ho podržela v prstech. Když promluvila, výraz v jejích očích ztvrdl:

„Připadám vám jako hezká mladá dáma?“

Šermířský mistr v rozpacích zaváhal.

„Samozřejmě,“ řekl za okamžik co nejprostěji.

„Takhle byste mě popsal svým přátelům v kasinu? Jako hezkou mladou dámu?“

Jaime Astarloa se napřímil, jako by ho tím urazila.

„Paní Oterová, považuji za svou povinnost sdělit vám, že do kasina nechodím a žádné přátele nemám. A pokládám za vhodné dodat, že i kdyby takové okolnosti nastaly, což je krajně nepravděpodobné, nikdy bych se nesnížil k tomu, abych na takovém místě vyslovil jméno dámy.“

Dlouze se na něho zahleděla, jako by uvažovala, nakolik jsou jeho slova upřímná.

„Ostatně,“ dodal don Jaime, „když jste před chvílí prohlásila, že mi to sluší, také jsem se neurazil. A také jsem se vás nezeptal, jestli byste mě takhle popsala svým přítelkyním při čaji.“

Dívka se s chutí rozesmála a Jaime Astarloa nakonec také. Vějíř sklouzl na koberec a šermířský mistr ho chvatně zvedl. Podal jí ho ještě s jedním kolenem na zemi a jejich tváře se v té chvíli octly jen malý kousek od sebe.

„Nemám žádné přítelkyně a čaj nepiju,“ řekla a don Jaime se s potěšením zahleděl do jejích fialkových očí, které dosud nikdy neviděl tak zblízka. „Měl jste někdy nějaké přátele? Myslím opravdové přátele, lidi, do jejichž rukou byste byl ochoten svěřit vlastní život…“

Pomalu se narovnal. Odpověď na tuto otázku ho nestála žádné usilovné přemýšlení.

„Kdysi dávno, ale nenazval bych to přímo přátelstvím. Měl jsem tu čest strávit několik let v blízkosti maestra Luciena de Montespan. To on mě naučil všemu, co znám.“

Adela Oterová jméno polohlasně zopakovala: bylo zřejmé, že jí nic neříká. Jaime Astarloa se usmál.

„Ovšem, vy jste ještě příliš mladá…“ Na okamžik se zahleděl do prázdna a pak pohlédl na dívku. „Byl ze všech nejlepší. Žádný z jeho současníků se mu nevyrovnal.“ Chvíli přemýšlel o tom, co právě vyřkl. „Ani jeden jediný.“

„Vy jste působil ve Francii?“

„Ano. Jedenáct let jsem tam vyučoval šermu. Do Španělska jsem se vrátil v polovině století, v roce osmnáct set padesát.“

Fialkové oči ho upřeně pozorovaly, jako by jejich majitelka nalézala jakési zvrácené uspokojení v tom, že vytahuje na denní světlo nostalgické vzpomínky starého maestra.

„Třeba se vám stýskalo po vlasti. Vím, jaké to je.“

Jaime Astarloa si dal s odpovědí načas. Jasně si uvědomoval, že se ho dívka snaží přimět, aby vyprávěl o sobě, a to neměl zrovna ve zvyku. Z Adely Oterové však vyzařovalo jakési zvláštní kouzlo, které ho sladce a nebezpečně lákalo, aby se svěřoval víc a víc.

„Něco takového v tom bylo, to je pravda,“ řekl nakonec, poddávaje se neodolatelnému půvabu své společnice. „Ale ve skutečnosti to všechno bylo mnohem… složitější! V jistém smyslu by se to dalo nazvat útěkem.“

„Útěk? Vy nevypadáte, že byste měl ve zvyku utíkat.“

Don Jaime se nervózně pousmál. Cítil, jak ho vlaze zaplavují vzpomínky, a to bylo víc, než byl Adele Oterové ochoten přiznat.

„Myslel jsem to v přeneseném slova smyslu.“ Vypadalo to, jako by se rozmýšlel. „Vlastně možná ani ne tolik. Koneckonců je možné, že to byl útěk se vším všudy.“

Se zájmem si skousla spodní ret.

„O tom mi musíte vyprávět, maestro.“

„Možná někdy jindy, milostivá paní. Snad bude příležitost… Abych byl upřímný, příliš rád na to nevzpomínám.“ Zarazil se, jako by se na něco upamatoval. „A mýlíte se, když mne pokládáte za člověka, který nemá ve zvyku utíkat: všichni občas před něčím utíkáme. Ani já nejsem výjimka.“

Adela Oterová se s pootevřenými rty zamyslila a pozorovala dona Jaimeho, jako by ho odhadovala. Pak složila ruce do klina a s pochopením na něho pohlédla.

„Možná mi o tom budete vyprávět někdy jindy. Myslím o své minulosti.“ Odmlčela se a pozorovala viditelné rozpaky šermířského mistra. „Není mi jasné, jak někdo tak slavný jako vy… Nechtěla bych se vás dotknout… ale mám za to, že jste zažil lepší časy.“

Jaime Astarloa se hrdě napřímil. Možná že se ho dívka nechtěla dotknout, jak právě řekla. Ale cítil se dotčen.

„Naše umění vychází z módy, milostivá paní,“ odpověděl z hloubi své zraněné sebeúcty. „Čestné souboje chladnými zbraněmi jsou stále vzácnější, protože pistole se snadněji ovládá a nevyžaduje tak přísnou disciplínu. A z šermu se navíc stala povrchní zábava.“ S opovržením vychutnával vlastní slova. „Dnes se tomu říká sport… Jako by to byla nějaká gymnastika ve cvičebním úboru!“

Otevřela vějíř, jehož ručně malovanou látku pokrývaly bílé tečky znázorňující stylizované rozkvetlé mandloně.

„Vám je samozřejmě proti mysli uvažovat tímhle směrem.“

„O tom nemůže být pochyb. Vyučuji určitému druhu umění a vyučuji mu tak, jak jsem se mu sám naučil: s vážností a s úctou. Jsem klasik.“

Dívka zachrastila perleťovými tyčkami vějíře a s nepřítomným výrazem pokývla hlavou. Snad jí v mysli běžely obrazy, které viděla a jimž mohla rozumět jenom ona sama.

„Vy jste se narodil pozdě, done Jaime,“ řekla konečně nevzrušeným tónem. „Nebo jste možná v pravý čas nezemřel.“

Pohlédl na ni s neskrývaným překvapením.

„To od vás zní podivně.“

„A co?“

„To, že jsem nezemřel v pravý čas.“ Šermířský mistr se zatvářil omluvně, jako by se chtěl ospravedlnit za to, že je ještě naživu. Vypadalo to, že ho obrat, který jejich rozhovor nabral, baví, ale očividně nežertoval. „V tomhle století a od určitého věku je stále obtížnější zemřít tak, jak se sluší a patří.“

„Povězte mi, maestro, čemu říkáte zemřít, jak se sluší a patří.“

„Myslím, že byste to nepochopila.“

„Jste si tím tak jistý?“

„Ne, nejsem. Možná byste to i pochopila, ale na tom nesejde. To nejsou věci, o kterých by se dalo mluvit se…“

„Se ženou?“

„Se ženou.“

Adela Oterová zavřela vějíř a pomalu ho zvedla, až se jím dotkla jizvy na svých ústech. „Vy musíte být nesmírně osamělý člověk, done Jaime.“ Šermířský mistr se na dívku upřeně zahleděl. Jeho šedé oči se už nedívaly vesele a jejich lesk zmatněl.

„To je pravda.“ V hlase mu zazněla únava. „Ale nedávám to nikomu za vinu. Je to vlastně svého druhu fascinace, sobecký vnitřní stav milosti, ke kterému dospěje jen ten, kdo drží stráž na starých zapomenutých cestách, kudy už nikdo nechodí… Připadám vám jako podivínský stařík, že?“

Zavrtěla hlavou. Oči jí zněžněly.

„Ne. Jen mě děsí váš nedostatek smyslu pro praktický život.“

Jaime Astarloa se ušklíbl.

„Jednou z mnoha vlastností, které mám tu čest postrádat, milostivá paní, je smysl pro praktický život. Toho jste si jistě už všimla… Ale nejsem tak ješitný, abych se vás snažil přesvědčit, že mě k tomu vedou morální pohnutky. Považujme to, prosím, za otázku čistě estetickou.“

„Estetiky se nenajíte, maestro,“ zamumlala posměšně, jako by ji k tomu vedly myšlenky, které se chránila vyslovit nahlas. „Ujišťuji vás, že tohle chápu velice dobře.“

Don Jaime s nesmělým úsměvem sklopil oči ke špičkám svých střevíců; tvářil se jako chlapec, který se přiznává, že šlápl vedle.

„Pokud to naneštěstí velice dobře chápete, věřte, že je mi to líto,“ řekl tiše. „Pokud jde o mne, odvážím se říci, že se díky tomu alespoň mohu každé ráno při holení podívat bez obav do zrcadla. A to o sobě, milostivá paní, zdaleka nemůže prohlásit každý muž, kterého znám.“

~ ~ ~

Začínaly se rozsvěcovat první lucerny, které v pruzích zalévaly ulice svým plynovým světlem. Městští zřízenci s dlouhými tyčemi při plnění svého úkolu příliš nespěchali a čas od času se zastavili v nějaké hospůdce, aby uhasili žízeň. Za palácem Oriente bylo ještě vidět proužek světlého nebe, proti němuž se rýsovaly siluety střech domů sousedících s Královským divadlem. Okna otevřená vstříc vlažnému podvečernímu vánku se rozsvěcela chvějivou září petrolejových lamp.

Jaime Astarloa zamumlal „dobrý večer“, když míjel skupinku sousedů, kteří na rohu ulice Bordadores diskutovali na čerstvém vzduchu, usazeni na rákosových židlích. Dopoledne se poblíž Hlavního náměstí strhla studentská šarvátka, nic zvláštního, jak tvrdili jeho spolubesedníci z kavárny Pokrok, od kterých se o celém incidentu dověděl. Podle dona Lucase rozehnaly pořádkové síly násilím hlouček křiklounů, skandujících „My chceme Prima, my chceme svobodu, pryč s Bourbony“. Verze Agapita Cárcelese se samozřejmě zásadně lišila od interpretace – řečeno opovržlivým tónem a s anarchistickým povzdechem – pana Rioseca, který má ve zvyku hledat křiklouny tam, kde jsou jen vlastenci toužící po spravedlnosti. Represivní síly, jediná opora vratké monarchie jejího Veličenstva – opět posměšný tón a zlomyslný úšklebek – a její neblaze proslulé kliky zase jednou holemi a šavlemi umlčely svatou věc, a tak dále. Nesporným faktem, o kterém se don Jaime mohl sám přesvědčit, bylo to, že v okolí ještě hlídkovalo několik četníků na koních – zlověstných stínů v navoskovaných třírohých kloboucích.

U královského paláce spatřil maestro stráže s halapartnami. Došel až k balustrádě s výhledem do zahrad a opřel se o ni lokty. Proti němu se rýsoval královský letohrádek jako velká tmavá skvrna, na jejímž obrysu vítězila tma nad poslední tenoučkou linkou modravého světla. Tu a tam postávalo několik lidí, kteří se stejně jako don Jaime zahleděli na poslední odlesk tiše a klidně dohasínajícího dne.

Šermířský mistr cítil, jak se ho zmocňuje melancholie, aniž dokázal říci proč. Starý učitel měl v povaze spíše těšit se z minulosti nežli přemítat o přítomnosti, a rád se proto o samotě obíral nostalgickými vzpomínkami: obvykle však takové vzpomínání probíhalo nenásilně a nevzbuzovalo v něm žádnou trpkost, naopak ho přivádělo do stavu příjemného snění, které by se dalo nazvat hořkosladkým. Vědomě si v tom liboval, a když se někdy rozhodl svým vzpomínkám dát konkrétní jméno, obvykle je definoval jako svá skromná zavazadla, jediné bohatství, které v životě dokázal nashromáždit a která si jednou vezme s sebou do hrobu, neboť zaniknou zároveň s ním. Skrýval se v nich celý jeden svět, pečlivě uchovávané pocity a vzpomínky jednoho života. Jaime Astarloa se spoléhal, že si s jejich pomocí uchová to, co nazýval vyrovnaností: mír duše, jediný stín moudrosti, o který může usilovat lidská nedokonalost. Měl před očima celý tok svého života, široký, mírný a už neměnný, podléhající nejistotě tak málo jako řeka těsně před tím, než vyústí do moře. A přece stačil jen nečekaný pohled do jistých fialkových očí, aby se ukázalo, jak povážlivě křehký je takový vnitřní mír.

Zbývalo ještě zjistit, zda je možné alespoň zmírnit následky toho, co se stalo: koneckonců je třeba vzít v úvahu, že už tolik neprožívá vášně, které by před lety okamžitě propukly: teď cítil jen pozdní něhu, zastřenou lehkým smutkem. „A to je všechno?“ ptal se sám sebe napůl s úlevou a napůl se zklamáním, zatímco se opíral o balustrádu a hleděl na stíny, které zaplavovaly obzor. „To už nemohu od svých pocitů očekávat nic víc?“. Pousmál se při myšlence na sebe sama, na vlastní představu o sobě, na svou už ochabující energii, na svého ducha, který je sice starý a unavený, ale ještě se dokáže takhle bouřit proti netečnosti provázející postupné chátrání těla. A šermířský mistr poznal v tom pocitu, který se ho zmocňoval a sladce a nebezpečně ho pokoušel, tichou labutí píseň, kterou v posledním patetickém záchvěvu vzdoru vydával jeho doposud hrdý duch.

kapitola čtvrtá

Útok s prodloužením

„Krátký útok s prodloužením je obvykle nebezpečný pro toho, kdo jej provádí neobratně a nerozvážně. Prodloužení útoku se však nikdy nesmí provádět na obtížném, nerovném či kluzkém terénu.“

Horké dny se pomalu vlekly a trochu oživení přinášely jen fámy. Don Juan Prim kul pikle na břehu Temže, zatímco po sluncem vyprahlých polích se klikatily dlouhé zástupy trestanců putujících do afrických káznic. Jaime Astarloa se o žádnou z těch událostí nezajímal, ale jejich důsledkům se vyhnout nemohl. Mezi stálými hosty kavárny Pokrok panoval rozruch. Agapito Cárceles mával starým výtiskem Nové Iberie jako praporem. V mnohomluvném úvodníku nazvaném „Poslední slovo“ se psalo o jistých tajných dohodách dosažených v Bayonne mezi emigrantskými levicovými stranami a Liberální unií, jejichž cílem bylo svrhnout monarchistický režim, zavést všeobecné hlasovací právo a zvolit ústavodárné shromáždění. Došlo k tomu sice už před časem, ale Nová Iberie o tom přinesla zprávu jako první. Byl toho plný Madrid.

„Raději pozdě než nikdy,“ prohlašoval Cárceles a provokativně mával novinami před zachmuřeným knírkem dona Lucase Rioseca. „Kdo říkal, že tenhle pakt je proti přírodě? Kdo?“ Vítězoslavně udeřil pěsti do potištěného papíru, už hodně ohmataného od celé společnosti. „Dny tradičních překážek jsou sečteny, pánové. Převrat je na obzoru.“

„V žádném případě! Revoluci v žádném případě! A republiku už vůbec ne!“ Navzdory svému rozhořčení vypadal don Lucas, že ho tlak události poněkud překvapil. „Přinejmenším, a zdůrazňuji přinejmenším, done Agapito, má Prim jistě v zásobě náhradní řešeni, jak udržet monarchii. Generál by nikdy nedal průchod revolučnímu marasmu. Nikdy! Koneckonců je to voják. A každý voják je vlastenec. A vzhledem k tomu, že každý vlastenec je monarchista…“

„Urážet se nenechám!“ zařval Cárceles rozvášněně. „Tohle odvoláte, pane Rioseco!“

Don Lucas se na svého protivníka podíval zaskočeně a s očividným zmatkem.

„Ale já vás přece neurážím, pane Cárcelesi.“

Novinář, brunátný vzteky, se dovolával svědectví nebes a svých spolustolovníků:

„Tak on mě prý neuráží! A přitom jste všichni jasně slyšeli, jak o mně tenhle pán naprosto neopodstatněně a scestně prohlásil, že jsem monarchista!“

„Ale já jsem o vás přece nic takového…“

„A ještě to popíráte? Ještě to popíráte, done Lucasi, právě vy, který o sobě tvrdíte, že jste čestný člověk? Vy to popíráte, ale Dějiny vás vidí a budou vás soudit!“

„Tvrdím o sobě, že jsem čestný člověk, a říkám to právem, done Agapito. A na tom, že mě budou soudit Dějiny, mi starou belu záleží. Navíc to sem vůbec nepatří. Zatraceně! Vy ale máte neuvěřitelnou schopnost odvádět člověka od tématu. O čem jsem to kčertu mluvil?“

Cárcelesův prst ukázal žalobně na třetí knoflík u vesty dona Lucase.

„Vážený pane. Právě jste prohlásil, že každý vlastenec je monarchista. Mám pravdu, nebo ne?“

„Ano, to jsem řekl.“

Cárceles se sarkasticky uchechtl jako veřejný žalobce, který právě posílá usvědčeného pachatele, jenž se ke všemu přiznal, na šibenici.

„Jsem snad já nějaký monarchista, pánové, no tak se už vyjádřete!“

Všichni přítomní včetně Jaimeho Astarloy si pospíšili s ujištěním, že o něčem takovém nemůže být ani řeči. Cárceles se vítězoslavně obrátil k donu Lucasovi.

„Tak tady to slyšíte!“

„A co mám jako slyšet?“

„Já nejsem monarchista, a přesto jsem vlastenec. Urazil jste mne a žádám od vás zadostiučinění.“

„Vy a vlastenec? Dovolte, abych se zasmál, done Agapito.“

„Cože?!“

V tom okamžiku bylo jako obvykle zapotřebí zásahu zbytku kroužku, aby se Cárceles s donem Lucasem na sebe nevrhli. Když se atmosféra uklidnila, stočila se řeč na politické spekulace o tom, kdo by mohl popřípadě nastoupit na trůn po Isabele II.

„Možná vévoda z Montpensieru,“ řekl polohlasem Antonio Carreno. „Ačkoli Napoleon III. je prý proti tomu.“

„Nemůžeme vyloučit,“ podotkl don Lucas a narovnal si monokl, který mu před chvílí při hádce spadl, „ani eventuální abdikaci ve prospěch infanta dona Alfonsa.“

Cárceles znovu nadskočil, jako by ho někdo sprostě urazil.

„Ten zelenáč? Vy jste se zbláznil, pane Rioseco. Už žádné Bourbony. Je konec. Sic transit bourbonská sláva a další latinská moudra, která si raději nechám pro sebe. My Španělé už jsme se dost natrpěli za dědečka a za matinky. O tatíčkovi se vyjádřit nemohu, protože ten je nejistý.“

Antonio Carreno se vmísil do hovoru s rozvahou státního úředníka, který si může být jist, že ať už se okolnosti zvrtnou jakkoli, on se na dlažbě neocitne.

„Musíte uznat, done Lucasi, že pohár španělské trpělivosti už přetekl. Za pohnutky některých Isabeliných palácových zvratů by se styděl i ten nejotrlejší ničema.“

„To jsou pomluvy!“

„Ať už jsou to pomluvy nebo ne, my v lóžích jsme toho názoru, že už to překročilo hranice únosnosti…“

Don Lucas s tváří zrudlou monarchistickým zápalem bránil poslední zbytky své důstojnosti, stíhán posměšnými Cárcelesovými pohledy. Obrátil se s utrápenou žádostí o přispění k Jaimemu Astarloovi:

„Slyšíte to, done Jaime? Proboha, řekněte něco! Vy jste přece rozumný člověk!“

Oslovený pokrčil rameny a nevzrušeně si míchal kávu.

„Mne zajímá jen šerm, done Lucasi.“

„Šerm? Kdo by myslel na šerm ve chvíli, kdy hrozí nebezpečí monarchii?“

Učiteli hudby Marcelinu Romerovi se uštvaného dona Lucase zželelo. Přestal žvýkat svou topinku a pronesl bezelstnou poznámku o čistotě mravů a o sympatiích, kterým se královna bezesporu těší. Carreño se posměšně uchechtl, zatímco Agapito Cárceles skočil s neskrývaným rozhořčením klavíristovi do řeči.

„S čistotou mravů se nedá vládnout říším, vážený pane!“ vyjel na něho. „Na to je zapotřebí vlastenectví“ – pohlédl úkosem na dona Lucase – „a cti.“

„Panenské cti,“ podotkl dvojsmyslně Carreño.

Don Lucas udeřil holí do podlahy, pobouřen takovou nestydatostí.

„Není nic snazšího než odsuzovat,“ vykřikl a smutně zavrtěl hlavou. „Není nic snazšího než osekávat větve z ubohého stromu, který se kymácí ve větru… A zrovna vy, done Agapito, vy, který jste kdysi byl knězem…“

„Tak dost,“ přerušil ho novinář. „O tomhle laskavě mluvte v předminulém čase.“

„Byl jste knězem, byl, ačkoli toho teď litujete,“ opakoval don Lucas, nadšený, že se strefil do tématu, které Cárceles nemá rád.

Ten si položil ruku na srdce a dovolával se svědectví nebes:

„Proklínám sutanu, kterou jsem oblékl v dobách mladického zaslepení, proklínám ten černý symbol tmářství!“ Antonio Carreño vážně přikývl na znamení toho, že obdivuje jeho řečnický obrat. Don Lucas si stále vedl svou:

„Vy jste kdysi byl knězem, done Agapito, a proto musíte líp než kdo jiný vědět, že nejvznešenější křesťanská ctnost je milosrdenství. Chceme-li soudit úlohu naší panovnice v dějinách, musíme být velkorysí a milosrdní.“

„Vaší panovnice, ne mojí, done Lucasi.“

„Můžete ji titulovat, jak je vám libo.“

„Zaslouží si víc titulů: panovačná, přihlouplá, pověrčivá, nevzdělaná, a dál už radši ani nebudu pokračovat.“

„Už nehodlám trpět vaše nehoráznosti.“ Společnost byla znovu nucena je uklidňovat. Ani don Lucas, ani Agapito Cárceles by nebyli schopni ublížit mouše, ale všechny ty řeči patřily k rituálu, který se každé odpoledne opakoval.

„Musíme brát v potaz,“ nakrucoval si don Lucas špičky knírů ve snaze nebrat na vědomí poťouchlé pohledy, kterými ho častoval Cárceles – „že manželství naší panovnice s donem Františkem z Assisi je nešťastné, bez sebemenší tělesné libosti… Manželské rozepře, o kterých si štěbetají vrabci na střeše, umožnily dvorským klikám, politikům bez všech skrupulí, milcům a lumpům, aby si dělali, co se jim zachce. Ne naše nešťastná panovnice, ale oni jsou zodpovědní za smutnou situaci, ve které teď žijeme.“ Cárceles už to nevydržel: „Tohle běžte vykládat vlastencům vězněným v Africe, deportovaným na Kanárské ostrovy nebo na Filipíny a exulantům, kterými se Evropa jen hemži!“ Novinář v záchvatu revolucionářského hněvu zmuchlal v rukou Novou Iberii. „Současná vláda Jejího nejkřesťanštějšího Veličenstva je ještě horší než ty předešlé, a to mluví samo za sebe. Copak nevidíte, v čem žijeme? Dokonce i politikáři a hlavouni, kteří v sobě nemají ani kapku demokratické krve, byli vypovězeni ze země pro pouhé podezření nebo proto, že nedávali najevo dostatečný souhlas s ničemnou politikou Gonzáleze Brava. Jen si vzpomeňte, done Lucasi. Jen se upamatujte: můžete začít u Prima a pokračovat přes Olozagu ke Cristinu Martosovi a těm ostatním. Tady vidíte, že dokonce i Liberální unii se každý vysmívá, jak jsme se právě dočetli, sotva starý O’Donnell natáhl bačkory. Isabela se už nemůže opřít o nikoho, než o nejednotné a slabé umírněné síly, které se mezi sebou handrkuji, protože jim moc uniká mezi prsty a už nevědí kudy kam. Té vaší monarchii teče do bot, done Lucasi. Teče jí do střevíců a za chvíli se potopí.“

„Pravda je, že Prim už je za dveřmi,“ zašeptal spiklenecky Antonio Carreno tajnůstkářským tónem, jemuž se jeho spolustolovníci zasmáli. Cárceles změnil směr své neúprosné palby.

„Prim, jak před chvílí podotkl náš přítel don Lucas, je voják. Miles více či méně gloriosus, ale přece jen miles. Nevěřím mu ani slovo.“

„Hrabě z Reusu je liberál,“ namítl Carreno.

Cárceles uhodil pěstí do mramorového stolku, až málem vylil kávu ze šálků.

„Liberál? Dovolte, abych se zasmál, done Antonio. Prim a liberál! Každý opravdový demokrat, každý upřímný vlastenec, jako je například moje maličkost, musí ze zásady nedůvěřovat všemu, co vyjde od vojáka, Prima nevyjímaje. Zapomínáte na jeho despotickou minulost? Na jeho politickou ctižádost? Každý generál, i kdyby ho okolnosti sebevíc nutily konspirovat někde v britské mlze, v zásadě potřebuje mít v ruce krále, aby si mohl nadále hrát na pikového kluka. Jenom si vzpomeňte, pánové. Kolik povstání jsme v tomto století zažili? A kolik z nich mělo za cíl vyhlásit republiku? A v tom to je. Nikdo nedá národu zadarmo to, co jen národ může požadovat a vydobýt. Pánové, mně se Prim nelíbí. Jakmile přijede, určitě nám vytáhne z rukávu nějakého krále. Jak řekl už velký Vergilius: Timeo Danaos et dona ferentis.“

Z ulice Montera sem dolehl hluk. Za oknem se shlukla skupinka kolemjdoucích, kteří ukazovali směrem k Puerta del Sol.

„Co se děje?“ zeptal se dychtivě Cárceles, který v tu chvíli zapomněl na Prima. Carreño už stál u dveří. Jen kocour podřimoval v koutě a politické šarvátky mu byly z duše lhostejné.

„Pánové, vypadá to, že se něco semlelo!“ hlásil Carreno. „Měli bychom se jít podívat!“ Společnost vyšla na ulici. U Puerta del Sol se hloučkovali zvědavci. Kolem projížděly povozy a četníci vyzývali zevlouny, aby chodili jinudy. Po ulici utíkalo několik udýchaných žen, které se ustrašeně ohlížely. Jaime Astarloa přistoupil k jednomu z četníků. „Stalo se tam nějaké neštěstí?“

Strážce pořádku pokrčil rameny: vývoj událostí byl zjevně nad jeho chápání. „Ani pořádně nevím, pane,“ odpověděl v očividných rozpacích a tazatelovo důstojné vzezření ho přimělo zvednout ruku ke štítku čepice. „Podle všeho zatkli asi půl tuctu generálů… Prý je odvážejí do vojenské věznice v San Francisku.“

Don Jaime to tlumočil svým společníkům, kteří přijali jeho zprávy s ohromenými výkřiky. Ulicí Montera se rozlehl vítězoslavný hlas nezdolného Agapita Cárcelese: „Už to mají spočítané, pánové! Už nevědí kudy kam!

Tohle je poslední křeč zaslepeného útlaku!“

~ ~ ~

Stála před ním krásná a záhadná a s fleretem v ruce soustředěně sledovala jeho pohyby.

„Je to velice jednoduché. Dávejte dobrý pozor, prosím.“ Jaime Astarloa pozvedl svou čepel a lehce ji zkřížil s její, tak lehounce, že se to podobalo kovovému pohlazení.

„Zásah za dvě stě eskudů se zahajuje takzvanou druhou intencí – záludem, při němž protivníkovi odkryjeme prsa, abychom ho přiměli do vzniklé mezery bodnout Ano, to je ono. Bodejte mi na prsa. Přesně tak. Já kryji kontratercí, vidíte? Odbodávám s výhybem a odkrývám si pořád stejné místo, abych vás donutil krýt také kontratercí a abyste mi okamžitě znovu odbodla na prsa… Správně. Jak vidíte, až posud to není žádné tajemství.“

Adela Oterová se zamyšleně zastavila s očima upřenýma na fleret šermířského mistra.

„Není nebezpečné nabízet protivníkovi dvakrát po sobě stejný odkryt?“

Don Jaime zavrtěl hlavou.

„Ani v nejmenším, milostivá paní. Samozřejmě za předpokladu, že ovládáte kontraterc, což je váš případ. Můj zásah je bezpochyby nebezpečný, to ano, ale jen pro toho, kdo není zkušený v umění šermu a dosud je dokonale neovládá. V žádném případě bych mu neučil šermíře-začátečníka, protože jsem si jist, že by se při pokusu o něj nechal na místě zabít. Už chápete, proč jsem byl tak rezervovaný, když jste mi prokázala tu čest a vyhledala mé služby?“

Dívka mu věnovala okouzlující úsměv.

„Prosím za prominutí, maestro. Nemohl jste vědět…“

„Máte pravdu. Nemohl jsem to vědět. A pořád ještě dobře nechápu, jak je možné, že jste…,“ odmlčel se a zamyšleně se na ni zahleděl. „No, dost řečí. Můžeme pokračovat?“

„Jen do toho.“

„Dobrá.“ Šermířský mistr se při řeči očima vyhýbal dívčinu pohledu. „Jakmile protivník zaútočí podruhé, je třeba přesně v okamžiku, kdy se čepele dotknou, vykrýt tercí, tak, a okamžitě odbodnout na prsa s opozicí. Vidíte? Soupeř se s největší pravděpodobností pokusí o coupé – ohne paži v lokti a zvedne fleret téměř do svislé polohy, aby odvrátil váš útok. Ano, to je ono.“

Jaime Astarloa se znovu zarazil s hrotem zbraně opírajícím se o pravé rameno Adely Oterové. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce z doteku jejího těla, který vnímal přes čepel ve své ruce, jako by byla jen prodloužením jeho prstů. „Sentiment du fer,“ zamumlal si pro sebe a neznatelně se zachvěl. Dívka po očku pohlédla na fleret a lehounké pousmání zdůraznilo jizvičku v koutku jejích úst. Šermířský mistr zahanbeně o kousek nadzvedl čepel. Měl pocit, že mu dívka čte myšlenky.

„Správně. A teď přijde rozhodující okamžik,“ pokračoval don Jaime a snažil se znovu nabýt soustředění, které ho na několik okamžiků zcela opustilo. „Místo abychom naplno zaútočili, necháme soupeře, aby zahájil akci, a pak na okamžik zaváháme, jako bychom se chystali útok jen naznačit, ale odbodnout jinam… Udělám to pomalu, abyste to dobře viděla. Provádíme akci tak, aby soupeř nedotáhl coupé až do konce – vidíte, takhle – ale aby se v polovině zastavil a pokusil se krýt jiný útok, který bude podle jeho názoru následovat.“

V očích Adely Oterové se objevil záblesk radosti. Pochopila.

„A tady udělá soupeř chybu!“ vykřikla radostně, jako by vychutnávala svůj objev.

Maestro se zatvářil jako člověk, který se dobrovolně stává něčím spoluviníkem.

„Přesně tak. Právě tady se soupeř dopustí chyby, která nám umožní nad ním zvítězit. Dávejte pozor: po tomto kratičkém zaváhání pokračujeme v téže akci a zároveň se k soupeři přiblížíme tak, aby nemohl ustoupit a měl jen velmi málo prostoru pro akci vlastní. A pak pootočíme pěst do hřbetní polohy, ano, tak, aby se hrot fleretu o kousek pozvedl. Vidíte, jak je to jednoduché? Když to provedeme správně, snadno zasáhneme soupeře do krku vedle pravé klíční kosti. Popřípadě, pokud budeme chtít celou záležitost skoncovat, přímo doprostřed hrdla.“

Hrot fleretu chráněný aretem se lehce dotkl hrdla dívky, která na šermířského mistra pohlédla s pootevřenými ústy a s očima jiskřícíma vzrušením. Jaime Astarloa na ni hleděl zblízka: chřípí měla rozšířená a hruď pod kazajkou se jí zachvívala zrychleným dechem. Zářila jako holčička, která právě rozbalila nádherný dárek.

„To je skvělé, maestro. Neuvěřitelně jednoduché,“ zašeptala a vděčně, vřele na něho pohlédla. „Neuvěřitelně jednoduché!“ opakovala zamyšleně a pak se fascinovaně zadívala na fleret, který držela v ruce. Zdála se být uchvácena novým smrtícím rozměrem, který se od toho okamžiku skrýval v jeho ocelové čepeli.

„Právě v tom možná spočívá jeho cena,“ poznamenal šermířský mistr. „Inspirace v šermu je jednoduchá. Obtížná je technika.“

Dívka se šťastně usmála.

„Znám tajemství zásahu, který se nedá najít v žádné učebnici šermu,“ zamumlala, jako by jí to působilo jakési vnitřní potěšení. „Kolik lidí ho ovládá?“

Don Jaime se zatvářil neurčitě.

„Nevím. Deset, snad dvanáct… Možná o několik víc. Problém je v tom, že někteří ho budou rozšiřovat dál, a tak za chvíli ztratí účinnost. Jak jste viděla, dá se velmi snadno krýt, když ho člověk zná.“

„Zabil jste tím zásahem někdy někoho?“

Šermířský mistr se na dívku překvapeně podíval. Taková otázka z úst dámy zněla nepřístojně.

„Myslím, že taková otázka není na místě, milostivá paní… Při vší úctě myslím, že taková otázka vůbec není vhodná.“ Odmlčel se a hlavou mu prolétla dávná vzpomínka na nešťastníka, jenž vykrvácel na louce, aniž by někdo dokázal zastavit proud krve tryskající z jeho probodeného hrdla. „A i kdyby tomu tak nakrásně bylo, nenacházím v tom nic, na co bych mohl být právě hrdý.“

Adela Oterová se výsměšně ušklíbla, jako by to pokládala za sporné. A Jaime Astarloa si se znepokojením všiml, se v jejích fialkových očích mihl docela malý temný blesk krutosti.

~ ~ ~

První se o tom zmínil Luis de Ayala. Cosi se mu doneslo.

„To je neuvěřitelné, done Jaime. Žena! A říkáte, že šermuje dobře?“

„Výborně. Samotného mě to překvapilo.“

Markýz se s očividným zaujetím naklonil kupředu.

„Je krásná?“

Jaime Astarloa se pokusil o nezúčastněný výraz.

„Velmi krásná.“

„Ale vy jste sám ďábel, maestro!“ Luis de Ayala káravě zahrozil prstem a spiklenecky na něho mrkl. „Kde jste objevil ten klenot?“

Don Jaime se chabě ohradil. Je pošetilé se domnívat, že by on ve svém věku… Jedná se o čistě profesionální vztah. Excelence zajisté chápe.

Luis de Ayala pochopil okamžitě.

„Musíte mě s ní seznámit, done Jaime.“

Šermířský mistr odpověděl vyhýbavě. Představa, že by se markýz z Alumbres seznámil s Adelou Oterovou, ho příliš netěšila.

„Samozřejmě, Excelence. Kdykoliv se vám to bude hodit. Beze všeho.“

Luis de Ayala ho vzal pod paží: procházeli se v zahradě pod hustými vrbami. I ve stínu bylo horko a šlechtic měl na sobě jen lehké vlněné kalhoty a košili z anglického hedvábí se zlatým erbem na manžetových knoflíčcích.

„Je vdaná?“

„Nemám tušení.“

„Nevíte, kde bydlí?“

„Byl jsem jednou u ní, ale viděl jsem jen ji a služebnou.“

„Žije tedy sama!“

„Takovým dojmem to na mne působilo, ale s jistotou to tvrdit nemohu.“ Donu Jaimemu začínal být takový výslech nepříjemný a snažil se z něho vyvléknout tak, aby se ke svému žáku a příznivci nezachoval nezdvořile. „Popravdě řečeno, paní Adela o sobě příliš nehovoří. Už jsem Vaší Excelenci řekl, a znovu to opakuji, že se mezi námi jedná o výhradně profesionální vztah učitele a žákyně.“

Zastavili se u jedné z kamenných fontán – sochy velikého buclatého anděla vylévajícího vodu ze džbánu. Před nimi vzlétl párek vrabců, které vyplašili. Luis de Ayala je pozoroval, dokud nezmizeli ve větvích nedalekého stromu, a pak se obrátil ke svému společníkovi. Statná, tělnatá markýzova postava kontrastovala s důstojnou útlostí šermířského mistra. Na první pohled by každý řekl, že je-li někdo z těch dvou šlechticem, pak je to Jaime Astarloa.

„To znamená, že nikdy není příliš pozdě na přehodnocení jistých zásad, které vypadaly tak neotřesitelně…,“ nadhodil Alumbres a zlomyslně přimhouřil oko. Don Jaime sebou se zjevným podrážděním škubl.

„Prosím, abyste o tom už nehovořil, Excelence.“ Jeho hlas zazněl trochu dotčeně. „Nikdy bych nepřipustil, aby se ta dívka stala mou klientkou, nebýt jejího nesporného technického nadání. Tím si můžete být naprosto jist.“

Luis de Ayala si s přátelskou ironií povzdechl.

„Pokrok, done Jaime. Kouzelné slovíčko! Nová doba a nové zvyklosti se dotýkají nás všech. Dokonce ani vy před nimi nejste v bezpečí.“

„Prosím vás předem za prominutí, ale domnívám se, že se mýlíte, done Luisi.“ Šermířskému mistrovi byl tento obrat hovoru očividně velmi nepříjemný. „Můžete celou tu záležitost považovat za profesionální rozmar starého mistra, chcete-li. Za otázku… řekněme estetickou. Ale něco takového rozhodně neznamená, že otvírám dveře pokroku a novým zvyklostem. Jsem už příliš starý na to, abych vážně uvažoval o nějaké zásadní změně svého způsobu myšlení. Domnívám se, že pro mne už nepřipadá v úvahu, že bych mohl podlehnout mladické nerozvážnosti, ani to, že bych přikládal přílišnou důležitost něčemu, co je pro mne na mou duši zajímavé jenom z technického hlediska.“

Alumbres se uznale usmál odměřenosti prohlášení dona Jaimeho.

„Máte pravdu, maestro. To já vám dlužím omluvu. Ostatně vy jste nikdy nebyl zastáncem pokroku.“

„To je pravda. Jen jsem se celý život snažil udržet si určitou představu o sobě samém, nic víc. Člověk si musí uchovat nějaké hodnoty, které s časem neztrácejí na ceně. Všechno ostatní jsou chvilkové módní výstřelky, které jsou nestálé a neustále se mění. Jedním slovem – prázdná sláma.“

Markýz se na něho upřeně zadíval. Lehký tón se z jejich hovoru úplně vytratil.

„Done Jaime, vaše království není z tohoto světa. A to vám říkám se vší úctou, kterou k vám cítím. Mám tu čest vás znát už nějakou dobu, ale přesto mě každý den znovu překvapuje ta vaše zvláštní posedlost smyslem pro povinnost. Povinnost, která není ani dogmatická, ani náboženská, ani mravní… Je to, a to je v dnešní době, kdy se všechno dá koupit za peníze, na tom právě to zvláštní, jen povinnost vůči sobě samému, kterou vám ukládá vaše vlastní vůle. Uvědomujete si vůbec, jakou to má dneska cenu?“

Jaime Astarloa se s tvrdohlavým výrazem zamračil. Nové téma rozhovoru ho uvádělo do rozpaků ještě víc než to předešlé. „Neuvědomuji, a ani mě to nezajímá, Excelence.“

„To je na vás právě to zvláštní, maestro. To, že si to neuvědomujete a že vás to ani nezajímá. Něco vám povím. Občas si kladu otázku, jestli se v tom našem nešťastném Španělsku naneštěstí nepomíchaly role a jestli by šlechtický titul po právu nenáležel spíš vám než mnohým mým známým, mne samotného nevyjímaje.“

„Done Luisi, prosím vás…“

„Nechte mě domluvit, člověče boží. Nechte mě domluvit. Můj dědeček, dej mu pánbůh věčnou slávu, si koupil titul, protože za napoleonských válek obchodoval s Anglií a zbohatl. To ví každý. Ale ta skutečná, starobylá šlechta si nezískávala tituly dovozem pašovaných anglických látek, ale dobývala si je mečem. Mám pravdu nebo ne? A doufám, že mi nebudete chtít namluvit, milý maestro, že se zbraní v ruce se nevyrovnáte komukoli z nich. Včetně mně.“

Jaime Astarloa zvedl hlavu a jeho šedé oči se upřely do očí Luise de Ayala.

„Se zbraní v ruce, done Luisi, se vyrovnám komukoli na světě.“

Větve vrb rozvlnil lehký závan teplého vzduchu. Markýz odvrátil oči ke kamennému andělovi a odkašlal si, jako by si uvědomil, že zašel příliš daleko.

„V každém případě neděláte dobře, že se takhle izolujete, done Jaime: dovolte, abych vám to řekl upřímně jako přítel. Ujišťuji vás, že ctnost se nevyplácí. A není ani zábavná. Jen si proboha nemyslete, že vám chci ve vašem věku dělat kázání. Snažím se jen říct vám, že je napínavé vystrčit hlavu na ulici a pozorovat, co se děje okolo. A tím spíš v takových historických okamžicích, jaké právě prožíváme. Už jste slyšel poslední novinku?“

„Jakou novinku?“

„O posledním spiknutí.“

„Tyhle záležitosti nejsou zrovna moje silná stránka. Máte na mysli ty zatčené generály?“

„Ale kde! To už je dávno pasé. Myslím tu dohodu mezi progresisty a Liberální unií, která právě vyšla najevo. Jak se dalo čekat, opustili s konečnou platností řady opozice v mezích zákona a rozhodli se podpořit vojenskou revoluci. Program: sesadit královnu a nabídnout trůn vévodovi z Montpensieru, který do toho podniku investoval okrouhlou sumičku tří miliónů reálů. Isabelku celá záležitost hluboce zarmoutila a rozhodla se vypovědět svou sestru a švagra, prý do Portugalska. Pokud jde o Serrana, Dulceho, Zabalu a ty ostatní, byli deportováni na Kanárské ostrovy. Montpensierovi přívrženci teď zpracovávají Prima, aby mu dal své požehnání jako kandidátovi na trůn, ale náš chrabrý generál si dává s rozhodnutím načas.“

„To je ale pěkný zmatek!“

„Moje řeč. A proto je tak vzrušující sledovat detaily z první řady, jako to dělám já. Co vám mám povídat? Je třeba mít víc želízek v ohni, hlavně pokud jde o politiku a o ženy, a nedopustit, aby se nám jedno nebo druhé zprotivilo. To je moje filozofie, tady stojím a nemohu jinak: užívám si života a jeho překvapení, dokud se dá. To, co si užiju, už mi nikdo nikdy nevezme. Zamaskuji se kloboukem a pláštěm a vyrazím na flám do putyk u svatého Isidora se stejným badatelským zaujetím, jako když jsem po tři měsíce zastával to zpropadené místo na ministerstvu vnitra, kterým mě poctil nebožtík strýček Joaquín… Žít se musí, done Jaime. Věřte slovům znalce života, který včera nechal na hracím stole v kasinu patnáct tisícovek s pohrdlivým úsměvem na rtech, aby měla velevážená společnost o čem mluvit. Rozumíte, co tím chci říct?“ Šermířský mistr se shovívavě usmál. „Snad ano.“

„Moc přesvědčeně nevypadáte.“

„Znáte mě dost dobře na to, abyste věděl, co si o tom myslím, Excelence.“

„Vím, co si myslíte. Jste člověk, který si všude připadá jako cizinec. Kdyby vám Ježíš Kristus řekl ‚zanech všeho a následuj mě‘, nepřišlo by vám to zatěžko. Nevím o ničem, na čem byste lpěl do té míry, že byste o to nechtěl přijít.“

„Leda na několika fleretech. Aspoň ty mi snad přiznáte.“

„Budiž, tak flerety. Ovšem za předpokladu, že byste byl ochoten následovat Krista nebo kohokoli jiného. Protože asi by bylo příliš odvážné domnívat se, že…“ Zdálo se, že to pomyšlení markýze pobavilo. „Nikdy jsem se vás nezeptal, jestli jste monarchista, done Jaime. Myslím stoupenec monarchie jako takové, ne té ubohé frašky, která panuje v téhle zemi.“

„Před chvílí jste sám řekl, done Luisi, že moje království není z tohoto světa.“

„Ani z onoho, tím jsem si jist. Abych byl upřímný, bezmezně obdivuji vaši schopnost do ničeho se nemíchat.“

Šermířský mistr zvedl hlavu: jeho šedé oči hleděly na mraky plynoucí v dálce, jako by v nich nalézal cosi důvěrně známého.

„Třeba jsem jen příliš velký sobec,“ řekl. „Starý sobecký dědek.“

Šlechtic se ušklíbl.

„To často mívá svou cenu, maestro. A hodně vysokou.“

Jaime Astarloa pokrčil odevzdaně rameny.

„Člověk si zvykne na všechno, zvlášť když už mu nic jiného nezbývá. Když je třeba zaplatit, zaplatíte: je to otázka osobního přístupu. V určitém okamžiku v životě zaujmete stanovisko, lhostejno, jestli nesprávné nebo správné, ale uděláte to. Rozhodnete se, že budete takový nebo makový. Spálíte za sebou všechny mosty a pak zbývá už jen vytrvat za každou cenu, ať se vám do cesty postaví cokoli.“

„I v případě, kdy jste očividně zvolil špatnou cestu?“

„Pak ještě víc než kdy jindy. Tady už vstupuje do hry estetika.“

Dokonalý markýzův chrup zazářil v širokém úsměvu.

„Estetika omylu. Krásné akademické téma. O tom by se dalo napovídat spoustu věcí.“

„To si nemyslím. Vlastně neexistuje nic, o čem by stálo za to napovídat spoustu věcí.“

„Kromě šermu.“

„Pochopitelně kromě šermu.“ Jaime Astarloa se odmlčel, jako by tím pokládal rozhovor za ukončený, ale za okamžik pokýval hlavou a stiskl rty. „Člověk nemusí hledat potěšení jen ve vnějších věcech, o kterých se před chvílí zmiňovala Vaše Excelence. Může je nacházet také ve věrnosti určitým osobním rituálům; to platí tím spíš ve chvíli, kdy se zdá, že se všechny ustálené hodnoty kolem něj hroutí.“

Do markýzova hlasu se vloudila ironie. „Myslím, že o tomhle už něco napsal pan Cervantes. S tím rozdílem, že vy jste rytíř, který nevyjíždí na cesty, protože si své větrné mlýny nosí sám v sobě.“

„Ale rytíř zahleděný sám do sebe a sobecký, nezapomínejte na to, Excelence. Don Quijote chtěl napravovat křivdy, já chci jenom, aby mě všichni nechali na pokoji.“ Na chvilku se odmlčel a uvažoval o vlastních pocitech. „Nevím, jestli se něco takového slučuje se ctí, ale ujišťuji vás, že mi jde jen o to být čestný. Poctivý. Počestný. Cokoliv, co odvozuje svůj původ od slova čest,“ dodal prostě: v jeho hlase nezněla ani stopa po domýšlivosti.

„To je zvláštní posedlost, maestro,“ řekl markýz s upřímným obdivem. „A obzvlášť v dnešní době. Proč právě tohle slovo a ne nějaké jiné? Napadá mě spousta možností: peníze, moc, ambice, nenávist, vášeň…“

„Snad proto, že jsem jednoho dne zvolil právě tohle a žádné jiné. Možná to byla náhoda, nebo se mi líbil jeho zvuk. Snad jsem si ho nějak spojoval s představou svého otce: vždycky jsem byl hrdý na způsob, jakým zemřel. Dobrá smrt totiž ospravedlňuje cokoli. Dokonce i jakýkoli život.“

„Tohle vaše pojetí odchodu z tohoto světa,“ usmíval se Ayala, potěšený, že může pokračovat v rozhovoru se šermířským mistrem, „podezřele zavání katolictvím, víte, co mám na mysli. Dobrá smrt jako brána k věčné spáse.“

„Pokud věříte ve spásu, nebo jak to chcete nazvat, už na tom není nic tak těžkého. Měl jsem na mysli poslední zápas na prahu věčné temnoty, který se odehraje beze svědků – kromě vás samotného.“

„Zapomínáte na Boha.“

„Bůh mě nezajímá. Dopouští věci, které by dopustit neměl: je nezodpovědný a nedůsledný. Bůh není kavalír.“

Markýz pohlédl na dona Jaimeho s nepředstíranou úctou.

„Vždycky jsem tvrdil, maestro,“ řekl po chvíli, „že Příroda dobře činí, když dělá z chytrých lidí cyniky, aby vůbec mohli přežít… Vy jste jedinou výjimkou z mé teorie. A snad právě tohle se mi na vás líbí: dokonce ještě víc než vaše šermířské akce. Smiřuje mě to s některými věcmi, o kterých bych přísahal, že existují jen v knihách. Jste něco jako moje uspané svědomí.“

Odmlčeli se a zaposlouchali se do šumění fontány. Vrbové větve se znovu rozechvěly mírným poryvem vlažného vánku. V té chvíli si šermířský mistr vzpomněl na Adelu Oterovou, pohlédl kradmo na Luise de Ayala a pocítil, jak ho kdesi uvnitř nepříjemně hryže svědomí.

~ ~ ~

Bez ohledu na politické třenice, které toho léta panovaly u dvora, plnil Jaime Astarloa svědomitě své závazky vůči klientům, včetně tří hodin týdně, které věnoval Adele Oterové. Lekce probíhaly bez jakýchkoli dvojznačných situací a omezovaly se na technickou stránku věci, která byla důvodem jejich setkání. Kromě zápasů, při nichž dívka stále stavěla na odiv svou zkušenost a hbitost, měli jen málokdy příležitost krátce nezávazně pohovořit. Už se neopakoval rozhovor na tak důvěrné téma jako onoho odpoledne, kdy dívka přišla do maestrovy šermírny podruhé. Většinou teď kladla donu Jaimemu jen konkrétní otázky týkající se šermu, které jí zodpovídal s velkým potěšením a značnou úlevou. Maestro sám pak přemáhal se zdánlivou samozřejmostí svůj zájem o podrobnosti týkající se života jeho klientky, a když o toto téma někdy přece jen zavadil, buďto je mlčky přešla, nebo se odpovědi na jeho otázky chytře vyhnula. Domyslel si jen tolik, že žije sama, nemá blízké příbuzné a z důvodů, které zná jen ona sama, se vyhýbá společenskému životu, který by jí v Madridu podle jejího postavení příslušelo vést. S jistotou se dalo tvrdit jen to, že disponuje značným jměním, které by se dalo nazvat téměř bohatstvím, ačkoli bydlela ve druhém a nikoli v prvním poschodí domu v ulici Riaño. Nesporná byla i skutečnost, že strávila několik let v cizině, nejspíš v Itálii, jak maestro usuzoval podle určitých podrobností výrazů, které dívce občas při hovoru uklouzly. Nebyl však schopen zjistit, zda je svobodná nebo vdova, i když způsob jejího života nasvědčoval spíše druhé možnosti. Nenucené chování Adely Oterové a skepse, která zněla ze všech jejích postřehů o mužském pokolení, se ke svobodné dívce příliš nehodily. Tahle žena očividně kdysi milovala i trpěla, a Jaime Astarloa byl dost starý na to, aby rozpoznal vyrovnanost, k níž může v tak mladém věku dospět pouze ten, kdo prošel nějakou silnou a mezní osobní zkušeností. Pokud šlo o tohle, nebyl si jist, do jaké míry by bylo oprávněné považovat ji za ženu, které se obvykle říká dobrodružka. Vyloučit se to nedalo: dívka občas projevovala tak neslýchanou nezávislost, že by ji maestro jen stěží označil jako ženu konvenčního ražení v tom smyslu, v jakém tento pojem chápal. Cosi v hloubi duše mu však říkalo, že by to bylo příliš snadné, vulgární zjednodušení. Přestože Adela Oterová nebyla ochotna prozradit o sobě cokoli bližšího, jejich vztah šermířskému mistrovi celkem vzato vyhovoval. Mládí a osobnost jeho klientky, ještě zdůrazněné její krásou, probouzely v Jaimem Astarloovi příjemné vzrušeni, které se den ode dne stupňovalo. Její chování k němu se vyznačovalo zdvořilostí nepostrádající určitý nádech velmi zvláštní koketérie. Ta rozechvělost byla starému maestrovi tak příjemná, že stále dychtivěji očekával okamžik, kdy se dívka se svou malou cestovní taškou pod paží objeví v šermírně. Už si zvykl na to, že nechává dveře šatny pootevřené, a hned, jak odešla, spěchával tam, aby se s pozdní něhou nadýchal jemné vůně růžové vody, která po ní zůstávala ve vzduchu. A občas, když se střetli pohledem o něco déle než obvykle nebo když se při některé prudké šermířské akci téměř dotkli jeden druhého, musel maestro soustředit veškerou sebekázeň, aby se mu podařilo zakrýt pláštíkem otcovské laskavosti zmatek, který v její přítomnosti cítil. A pak přišel den, kdy se při zápase vymrštila do útoku s takovou silou, až narazila do hrudi dona Jaimeho. Ten pocítil v náručí úder vlahého a pružného ženského těla a instinktivně zachytil dívku kolem pasu, aby jí pomohl nabýt ztracené rovnováhy. Velmi rychle se zase narovnala, ale její tvář, zakrytá kovovou mřížkou masky, zůstala na okamžik otočená k maestrovi, tak blízko u jeho obličeje, že cítil její dech a vnímal lesk očí, které na něho upřeně hleděly. Když pak stál už zase ve střehu, byl tak rozrušený tím, co se stalo, že dívka mu zasadila do plastronu dva čisté zásahy dřív, než vůbec pomyslel na nějakou obranu. Adela Oterová, šťastná, že se jí ho podařilo zasáhnout dvakrát za sebou, pobíhala po planši sem a tam a dotírala na něho bleskurychlými útoky, prudce střídala výpady a záludy a poskakovala radostí jako holčička zabraná tělem i duší do strhující hry. Jaime Astarloa se mezitím už ovládl a díval se na ni, zatímco si udržoval odstup nataženou paží a snažil se vázat dívčin fleret, který zazvonil o jeho zbraň pokaždé, když se na okamžik zastavila, bystře zkoumala protivníkovu obranu a pokoušela se najít mezeru, do níž by mohla rychle a odvážně zaútočit. Šermířský mistr ji ještě nikdy nemiloval tolik jako v tuto chvíli.

O něco později, když už byla převlečená a vycházela ze šatny, připadalo mu, že je vyčerpaná. Byla bledá a kráčela nejistě. Přejela si rukou čelo, přičemž jí klobouk sklouzl na podlahu, zapotácela se a opřela se o stěnu. Znepokojený maestro k ní starostlivě přiskočil.

„Jste v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ pousmála se chabě. „To je jen tím horkem.“

Natáhl k ní paži a ona se o ni opřela. Hlavu měla skloněnou tak, že se tváří skoro dotýkala jeho ramene.

„Tohle je první známka slabosti, které jsem si u vás všiml, paní Adelo.“

Po dívčině bledé tváři přeběhl úsměv.

„V tom případě si to pokládejte za čest,“ odpověděla.

Dovedl ji do pracovny; bylo mu příjemné cítit na paži lehký tlak její ruky, dokud ji neodtáhla a neusedla na stářím popraskaný kožený divan.

„Potřebujete něco na posilnění. Možná by vám udělal dobře doušek koňaku.“

„Neobtěžujte se. Už je to mnohem lepší.“ Don Jaime nepovolil a poodešel ke kredenci. Vrátil se se sklenkou v ruce.

„Napijte se trochu, prosím. Rozproudí vám to krev.“

Smočila rty v tekutině a půvabně se ošklíbla. Šermířský mistr otevřel okna dokořán, aby dovnitř mohl vzduch, a usedl v uctivé vzdálenosti od dívky. Chvíli tak mlčky seděli. Don Jaime ji pod záminkou starosti o její stav pozoroval upřeněji, než by se byl odvážil za normálních okolností. Bezděčně si pohladil paži na místě, na kterém před chvílí spočinula její ruka: připadalo mu, že ji tam dosud cítí.

„Napijte se ještě trošku. Mám dojem, že vám to udělalo dobře.“

Poslušně přikývla. Pak mu s vděčným úsměvem pohlédla do očí; v klíně držela sklenku koňaku, který sotva okusila. Do tváří se jí už vracela barva. Pohybem brady ukázala na zařízení místnosti.

„Víte, že váš byt se vám podobá?“ řekla potichu, jako by se mu s něčím svěřovala. „Všechno je tu uchovávané s takovou láskou, že se tu člověk cítí příjemně a zároveň mu to dodává pocit jistoty. Připadá mi to tu jako bezpečný úkryt před čímkoli, jako by se tu zastavil čas. V těch stěnách je zakletý…“

„Celý jeden život?“

Naznačila zatleskání, spokojená, že uhodl ten správný výraz.

„Celý váš život,“ odpověděla koketně.

Jaime Astarloa vstal, prošel se po místnosti a mlčky hleděl na předměty, které měla na mysli: starý diplom Pařížské akademie, erb vyřezávaný ze dřeva s heslem Kupředu, soupravu starých soubojových pistolí ve skleněné skříňce, distinkce poručíka královské gardy na zeleném sametu v malém rámečku na zdi… Zlehka pohladil hřbety knih vyrovnaných na dubových policích. Adela Oterová ho s pootevřenými rty pozorně sledovala a pokoušela se zachytit vzdálený hlas všech věcí, kterými byl šermířský mistr obklopen.

„Je krásné, když se člověk nepoddává zapomínání,“ řekla dívka po chvíli.

Udělal bezmocné gesto, aby naznačil, že své vzpomínky si nikdo nevybírá.

„Nejsem si jist, jestli krásné je to pravé slovo,“ řekl a ukázal na stěny plné předmětů a knih. „Občas si tu připadám jako na hřbitově… Působí to dost podobným dojmem: symboly a mlčení.“ Zauvažoval o tom, co právě řekl, a smutně se pousmál. „Mlčení všech přeludů, které člověk kdy nechal za sebou. Jako Aeneas při útěku z Troje.“

„Chápu, co máte na mysli.“

„Opravdu? Ano, nejspíš ano. Začínám mít dojem, že to skutečně chápete.“

„Stíny toho, čím jsme se mohli stát, ale nestali. Nemám pravdu? Stíny snů, které jsme sami o sobě snili, a pak nás někdo probudil.“ Hovořila jednotvárným, bezbarvým hlasem, jako by odříkávala zpaměti kdysi dávno naučenou lekci. „Stíny lidí, které jsme kdysi milovali a nikdy nezískali, i těch, kteří milovali nás a jejichž naději jsme ze zloby, z hlouposti nebo z nevědomosti zklamali…“

„Ano. Vidím, že to chápete víc než dobře.“

Jizva ještě zdůraznila uštěpačnost jejího úsměvu.

„A proč bych to podle vás neměla chápat? Nebo si snad myslíte, že útěk z hořící Troje je jen výsadou mužů?“

Zůstal na ni zírat a nevěděl, co na to říci. Dívka měla zavřené oči a naslouchala vzdáleným hlasům, které mohla slyšet jen ona sama. Pak zamrkala, jako kdyby se probouzela ze sna, a její oči vyhledaly šermířského mistra.

„Ale přesto jste nezatrpkl, done Jaime,“ řekla. „A necítím z vás ani zášť. Ráda bych věděla, kde berete sílu, aby vás to nezlomilo, abyste nepadl na kolena a neprosil o milost… Vždycky se tváříte jako věčný cizinec, jako byste byl uchem někde jinde. Jako byste se soustředil na to, jak přežít, a přitom střádal síly uvnitř jako lakomec svůj poklad.“

Starý mistr pokrčil rameny.

„To není moje zásluha,“ řekl tiše, skoro nesměle. „To je proto, že je mi už skoro šedesát let, a za tu dobu jsem zažil hodně dobrého i zlého. Ale vy…“ Zarazil se, znejistěl a sklonil hlavu na prsa. „Co já…“ Fialkové oči teď hleděly bez výrazu, jako by přes ně spadl nějaký neviditelný závoj. Don Jaime bezelstně pokýval hlavou, jako by to udělalo dítě. „Vy jste ještě hodně mladá. Máte celý život před sebou.“

Upřeně se na něho zahleděla. Pak nadzvedla obočí a zasmála se neveselým smíchem.

„Já nežiju,“ řekla lehce chraplavým hlasem, Jaime Astarloa na ni zmateně pohlédl. Dívka se naklonila ke stolku a odložila na něj sklenku s koňakem. Maestro hleděl na její krásný a pevný krk obnažený pod hustými vraními vlasy, sepjatými na šíji. Oknem, za nímž bylo vidět obdélník z načervenalých mraků, dopadaly do místnosti poslední paprsky slunce. Odraz jedné z okenních tabulí na stěně se zmenšoval, až zmizel docela. „Je to zvláštní,“ zašeptal don Jaime. „Vždycky jsem si zakládal na tom, že když s někým dostatečně dlouho šermuji, poznám, jakou má povahu. Není těžké někoho prohlédnout, když si ho v takové chvíli dobře všímáte. Při šermu se každý chová podle toho, jaký doopravdy je.“ Dívala se na něho s nepřítomným výrazem, jako by přemýšlela o něčem, co se odehrálo kdysi dávno. „To je možné,“ zamumlala bezvýrazně. Maestro uchopil nazdařbůh jednu knihu, chvíli ji držel rukou a pak ji roztržitě vrátil na místo.

„U vás se mi to nedaří,“ řekl. Zdálo se, že dívka pomaloučku přichází k sobě: v očích se jí objevil lehký záblesk zájmu.

„To myslím vážně,“ pokračoval. „U vás, paní Adelo, jsem byl schopen rozpoznat jen vaši energii, vaši útočnost. Pohybujete se uvolněně a jistě, příliš rychle na ženu, příliš elegantně na muže. Vyzařuje z vás jakási podmanivost, ovládaná a ukázněná energie… Občas jakási temná a nevysvětlitelná zášť, nevím proti čemu. Nebo proti komu. Odpověď možná leží pod popelem té Troje, kterou podle všeho tak dobře znáte.“

Adela Oterová vypadala, že nad tím uvažuje.

„Pokračujte,“ řekla.

Jaime Astarloa bezmocně rozhodil rukama.

„To je skoro všechno,“ přiznal se s omluvným tónem. „Jak vidíte, jsem schopen tyhle věci rozpoznat, ale nedaří se mi k nim najít žádné vysvětlení. Jsem jen starý učitel šermu, žádný filozof ani moralista.“

„Na starého učitele šermu to není nejhorší,“ konstatovala dívka s ironickým a shovívavým úsměvem. Cosi pod její sametovou pletí jako by se mdle zachvívalo. Nebe nad madridskými střechami za oknem tmavlo. Po okenním parapetu kráčela tichounce a líně kočka, vrhla pohled do místnosti, do níž se začaly pokládat stíny, a šla zase dál.

Dívka se pohnula a její sukně měkce zašustily.

„Ve špatnou chvíli,“ řekla zamyšleně a záhadně. „Ve špatný den… Na špatném místě.“ Pokrčila rameny a na rtech jí zahrálo prchavé pousmání. „Škoda,“ dodala.

Don Jaime na ni nechápavě pohlédl. Když to dívka zpozorovala, pootevřela půvabně rty a zcela jiným, koketním pohybem poklepala na koženou pohovku vedle sebe.

„Pojďte si sednout ke mně, maestro.“

Jaime Astarloa, který teď stál u okna, zavrtěl zdvořile hlavou. Celá místnost se už ponořila do polotmy a tonula v různých odstínech šedi a stínů.

„Měl jste někdy někoho rád?“ zeptala se. Její rysy se začínaly rozplývat v houstnoucím šeru.

„Několikrát,“ odpověděl zádumčivě.

„Několikrát?“ Dívka vypadala překvapeně. „Ach tak. Ne, maestro. Mám na mysli, jestli jste někdy někoho miloval.“

Na nebi se teď od západu rychle šířila tma. Don Jaime shlédl na lampu, ale neodhodlal se ji rozsvítit. Nezdálo se, že by Adele Oterové pozvolné ubývání světla vadilo.

„Ano. Kdysi, v Paříži. Už je to dávno.“

„Byla krásná?“

„Ano. Tak krásná… jako vy. A díky Paříži byla ještě krásnější. Latinská čtvrť, elegantní obchody v rue Saint Germain, plesy v La Chaumiére a na Montparnassu…“

Vzpomínky s sebou přinesly nostalgické bodnutí, které mu stáhlo žaludek. Znovu se podíval na lampu. „Myslím, že bychom měli…“

„Kdo opustil koho, done Jaime?“

Šermířský mistr se smutně pousmál s vědomím, že Adela Oterová mu už nevidí do obličeje. „To bylo trochu složitější. Po čtyřech letech jsem jí dal na vybranou. A ona si vybrala.“

Z dívky teď zbýval jen nehybný stín.

„Byla vdaná?“

„Byla. A vy jste bystrá mladá dáma.“

„Co jste udělal pak?“

„Prodal jsem všechno, co jsem měl, a vrátil jsem se do Španělska. Ale to už je hodně dávno.“

Venku kdosi s bidlem a holí rozsvěcel lucerny. Otevřeným oknem pronikla slabá záře plynového světla. Dívka se zvedla z pohovky, prošla tmou a zastavila se vedle maestra. Zůstala nehybně stát u okna.

„Existuje jeden anglický básník,“ řekla potichu. „Lord Byron.“

Don Jaime mlčky čekal, co se bude dít. Cítil teplo vyzařující z mladého těla vedle sebe, které se ho téměř dotýkalo. Hrdlo měl vyschlé a stažené obavou, aby nebylo slyšet, jak mu tluče srdce. Tichý hlas Adely Oterové zazněl jako polaskání:

„The devil speaks truth

much oftener than he’s deemed.

He has an ignorant audience…“

Přistoupila k němu ještě blíž. Odlesk z ulice jí zespodu ozařoval bradu a ústa:

„Ďábel říká pravdu častěji,

než si myslíme,

ale má nechápavé posluchače…“

Pak se rozhostilo úplné ticho a zdálo se, že bude trvat věčně. A teprve když se to ticho stalo nesnesitelným, zazněl znovu její hlas:

„A vždycky má o čem mluvit.“

Řekla to tak tichounce, že don Jaime musel její slova vytušit. Velmi blízko, až skoro na kůži cítil jemnou vůni růžové vody. Pochopil, že začíná ztrácet hlavu, a zoufale zatápal po něčem, co by ho vrátilo zpátky na pevnou zem. Nakonec natáhl ruku k lampě a rozškrtl zápalku. Čadící plamínek se mu v rukou chvěl.

~ ~ ~

Trval na tom, že ji doprovodí až do ulice Riaño. Už je příliš pozdě na to, aby si teď někde sama sháněla fiakr, řekl, aniž se odvážil pohlédnout jí do očí. Oblékl si kabát, vzal hůl a klobouk a sešel ze schodů před ní. V hale se zastavil a po kratičkém zaváhání, které Adele Oterové neušlo, jí nabídl rámě se vší mrazivou zdvořilostí, jaké byl schopen. Dívka se do něho zavěsila, a jak kráčeli, čas od času na něho po očku vrhla pohled s výrazem, ze kterého se dal vyčíst skrytý posměšek. Don Jaime přivolal fiakr, jehož kočí podřimoval opřen o pouliční svítilnu, nastoupili a don Jaime udal adresu. Vůz projel ulici Arenal a u paláce Oriente zahnul doprava. Šermířský mistr se mlčky opíral o rukojeť hole a bezvýsledně se pokoušel zaplašit vlastní myšlenky. To, co se mohlo stát, se nestalo, ale nebyl si jist, jestli si za to má blahopřát nebo sebou opovrhovat. A potom, co si v té chvíli myslí Adela Oterová, by nebyl pátral za nic na světě. Jisté bylo jen jedno: rozhovor, který se mezi nimi toho večera odehrál a který by je podle všeho měl sblížit, mezi nimi navždycky a definitivně cosi rozbil, Nevěděl, co to bylo, ale na tom tolik nezáleželo: až příliš zřetelně slyšel, jak se kolem něho tříští střepy. Adela Oterová mu nikdy neodpustí, že se zachoval zbaběle. Nebo že se už předem vzdal.

Jeli beze slova, schouleni každý ve svém rohu sedadla potaženého červeným čalouněním. Občas, když míjeli svítící lampu, přeběhl uvnitř paprsek světla a don Jaime zahlédl koutkem oka profil své společnice, jak soustředěně pozoruje stíny v ulicích. Starý maestro by rád řekl něco, co by mu umožnilo vybřednout z pocitu trapnosti, ale bál se, aby tím všechno ještě nezhoršil. Byla to po čertech zapeklitá situace.

Adela Oterová se k němu po chvíli otočila.

„Slyšela jsem, done Jaime, že mezi vašimi klienty jsou i významné osobnosti. Co je na tom pravdy?“

„Ano, je to tak.“

„I šlechtici? Třeba hrabata, vévodové a tak podobně?“

Jaime Astarloa se zaradoval, že se jim naskytla možnost hovořit o něčem docela jiném, než o čem byla řeč před chvílí u něho doma. Dívka si bezpochyby uvědomovala, že nechybělo mnoho a byli by zašli příliš daleko. Snad vytušila, že šermířský mistr je na rozpacích, a pokusila se pomoci jim oběma ze situace, jejíž trapnost si zcela jistě uvědomovala.

„Nějací by se našli,“ odpověděl. „Ale musím přiznat, že jich není mnoho. Ty časy, kdy si renomovaný šermířský mistr mohl otevřít praxi ve Vídni nebo v Sankt Petěrburgu a ještě ho jmenovali kapitánem císařského pluku, už jsou dávno pryč… Dnešní šlechta mému umění příliš neholduje.“

„A kolik je těch čestných výjimek?“ Don Jaime pokrčil rameny.

„Dvě nebo tři. Syn hraběte ze Suecy, markýz z Alumbres…“

„Luis de Ayala?“

Pohlédl na ni s neskrývaným překvapením.

„Vy znáte dona Luise?“

„Slyšela jsem o něm,“ odpověděla s dokonalou lhostejností. „Prý je to jeden z nejlepších šermířů v Madridu.“

Maestro s potěšením přisvědčil.

„Ano, to je pravda.“

„Je lepší než já?“ Tentokrát v jejím hlase zazněl opravdový zájem.

V rozpacích odpověděl stroze:

„Má jiný styl.“

Adela Oterová řekla nenuceným tónem:

„Moc ráda bych si s ním zašermovala. Slyšela jsem, že je to zajímavý muž.“

„To není možné. Lituji, ale to nepůjde.“

„Proč? Nevidím žádný důvod.“

„Já… Chci říci, že…“

„Ráda bych si s ním někdy zašermovala. Také jste ho naučil svůj zásah za dvě stě eskudů?“

Don Jaime se na sedadle drožky neklidně zavrtěl. Začínalo mu vadit, že s ním o tom mluví, a zároveň se proto sám na sebe zlobil.

„To, co žádáte, paní Adelo, je poněkud… ehm, neobvyklé,“ řekl a zamračil se. „Nejsem si jistý, jestli by pan markýz…“

„Jste spolu hodně zadobře?“

„Mám tu čest být jeho přítelem, jestli to myslíte takhle.“

Dívka se do něho zavěsila s radostí tak nelíčenou, že v ní jen s obtížemi poznával tu Adelu Oterovou, která s ním před půl hodinou hovořila ve vážném a důvěrném prostředí jeho pracovny.

„V tom případě je to jednoduché!“ zvolala spokojeně. „Povíte mu o mně. Řeknete mu popravdě, že umím zacházet fleretem, a zvědavost mu určitě nedá. Jen považte – žena, která dovede šermovat!“ Don Jaime vykoktal několik nepřesvědčivých námitek, dívka neustále naléhala: „Víte, v jaké jsem situaci, maestro. Kromě vás tu v Madridu nikoho neznám. Jsem žena, a nemohu přece obcházet po domech s fleretem pod paží a doprošovat se, jestli by si se mnou někdo nezašermoval…“

„Něco takového vůbec nepřichází v úvahu!“ zvolal Jaime Astarloa; tentokrát z něho promluvil jeho smysl pro dekorum.

„No tak to vidíte. Propadla bych se hanbou.“

„Nejde jen o tohle. Pokud jde o šerm, je don Luis de Ayala snad až příliš přísný. Nevím, jestli by byl toho názoru, že žena…“

„Ale vy jste mě přijal, maestro.“

„Teď jste to sama řekla. Já jsem povoláním šermířský mistr. Luis de Ayala je povoláním markýz.“ Dívka se krátce zasmála, škodolibě a vesele. „Když jste mě tehdy poprvé navštívil, také jste říkal, že mě odmítáte ze zásady…“

„Tehdy zvítězila moje profesionální zvědavost.“ Přejeli ulici Princesa a projeli okolo Lirijského paláce.

Ve chvějivém světle lamp se procházelo několik dobře oblečených chodců. Fiakr minul znuděného policistu na obchůzce, který mu zasalutoval, neboť se domníval, že jede do rezidence vévody z Alby. „Slibte mi, že se o mně markýzovi zmíníte!“

„Nikdy neslibuji něco, co nejsem ochoten splnit.“

„Ale maestro… Nakonec si ještě pomyslím, že žárlíte.“ Jaime Astarloa pocítil, jak mu do tváře stoupá nával studu. Do tváře si neviděl, ale byl si jist, že zčervenal až za ušima. Zíral s pootevřenými ústy, nebyl schopen říci ani slovo a cítil, jak se mu podivně svírá hrdlo. „Má pravdu,“ řekl si překotně. „Má úplnou pravdu. Chovám se jako malý kluk.“ Zahanbeně se zhluboka nadechl a udeřil špičkou hole na podlahu fiakru.

„Dobrá… Pokusíme se o to. Ale nemohu vám zaručit, že se to podaří.“

Zatleskala jako šťastná holčička, naklonila se k němu a vroucně mu stiskla ruku. Snad až příliš vroucně na to, že se jednalo jen o splněný rozmar. A šermířský mistr si pomyslel, že Adela Oterová je beze všech pochybností znepokojující žena.

~ ~ ~

Jaime Astarloa splnil svůj slib jen se sebezapřením: při jedné lekci u markýze z Alumbres velmi taktně nadhodil: „Rád bych se zmínil o mladé šermířce, určitě víte, koho mám na mysli, při jisté příležitosti jste projevil zájem. Mládí se rádo vymyká zvyklostem a tak dále. Je to bezesporu náruživá milovnice našeho umění, má pro šerm předpoklady, dobrou ruku, jinak bych se nikdy neodvážil. Kdybyste měl pocit, že…“

Luis de Ayala si s nejvyšším uspokojením pohladil svůj napomádovaný knír. Víc si ani nemohl přát. Měl by eminentní zájem.

„Říkal jste, že je krásná?“ Don Jaime se na sebe zlobil a posílal se do horoucích pekel za to, že se propůjčil k takovému kuplířství, které mu připadalo nedůstojné. Naproti tomu se mu znovu a znovu s bolestivou vytrvalostí vracela vzpomínka na to, co mu Adela Oterová řekla ve fiakru. Bylo k smíchu, že ve svém věku ještě může žárlit.

~ ~ ~

K oficiálnímu představení došlo v šermírně dona Jaimeho o dva dny později, když se tam markýz jakoby náhodou objevil právě v době, kdy měla Adela Oterová hodinu šermu. Vyměnili si obvyklé zdvořilostní fráze a Luis de Ayala s briliantovou jehlicí v atlasové kravatě slézové barvy, vyšívanými hedvábnými punčochami a co nejpečlivěji nakadeřeným knírem skromně poprosil o dovolení dívat se na zápas. Opřel se o zeď se zkříženými pažemi s vážným výrazem znalce ve tváři, zatímco dívka bez nejmenšího zakolísání předvedla jednu z nejlepších ukázek šermu, kterou kdy don Jaime u klienta viděl. Markýz ze svého rohu začal se zjevným nadšením tleskat. „Milostivá paní, je mi nesmírnou ctí.“

Fialkové oči se zabodly do Ayalových s takovou silou, že si šlechtic musel uvolnit límec košile. Jiskřila z nich vyzývavost a mnohoslibná provokace. Markýz si při první příležitosti vzal maestra diskrétně stranou. „To je ale úžasná žena!“

Don Jaime tomu všemu přihlížel s rozladěním, které se mu jen s obtížemi dařilo skrývat za chladné profesionální chování. Když skončili se šermem, zapředl Luis de Ayala s dívkou rozvláčný technický rozhovor, zatímco maestro vracel na místo flerety, plastrony a masky. Alumbres se s vybranou dvorností nabídl, že milostivou paní doprovodí domů. Jeho vůz s anglickým kočím čeká dole a bude mu nesmírným potěšením dát jí ho k dispozici: je přesvědčen, že si spolu mají mnoho co povídat o společné zálibě v šermu. Nechtěla by se zúčastnit v devět hodin koncertu na Elysejských polích? Spolek Profesorů pod taktovkou mistra Gaztambida hraje La gazza ladra od Rossiniho a směs motivů z Roberta Ďábla. Adela Oterová se půvabně uklonila a s potěšením pozvání přijala. Tváře měla ještě zčervenalé po přestálé námaze a vypadala velmi svůdně.

Zatímco se převlékala, tentokrát za zavřenými dveřmi, pozval Luis de Ayala ze zdvořilosti i dona Jaimeho, ale očividně neměl příliš velký zájem o to, aby jeho nabídku přijal. Maestro si připadal jako třetí vzadu. Odmítl a jen se neobratně usmál v němé úzkosti. Markýz byl velmi nebezpečný soupeř a Jaime Astarloa vytušil, že svou vlastní partii prohrál dřív, než se vůbec odvážil ji zahájit. Markýz s dívkou odešli, zavěšeni do sebe v živém rozhovoru, a šermířský mistr s bolestivou bezmocí naslouchal krokům, které se vzdalovaly po schodech.

Zbytek dne prochodil po bytě jako lev v kleci a sám sebe posílal do horoucích pekel. Jednou se zastavil a pohlédl do zrcadel v šermírně na svou tvář.

„A co jiného jsi mohl čekat?“ zeptal se sám sebe s opovržením. Ze zrcadla se na něho trpce ušklíbl šedivý stařec.

~ ~ ~

Uplynulo několik dní. Noviny, okleštěné cenzurou, podávaly mezi řádky zprávy o politických přesunech. Juan Prim prý dostal od Napoleona III. svolení odebrat se do lázní ve Vichy. Vláda Gonzáleze Brava, zneklidněná tím, že nebezpečný spiklenec je tak blízko, dávala francouzskému císaři nejrůznějšími cestami najevo své znepokojení. Hrabě z Reusu si v Londýně balil zavazadla a při častých schůzkách se svými přívrženci vymýšlel, jak přimět různé osobnosti, aby v zájmu věci otevřely peněženku. Revoluce bez náležitého ekonomického zázemí by se mohla zvrhnout ve frašku a hrdina od Castillejos, ostřílený předchozími krachy, byl už ochoten sázet jen na jistou kartu.

V Madridu opakoval González Bravo s jakousi duchaplnou vychloubačností bonmot, který vyřkl, když se ujímal své funkce v poslanecké sněmovně:

„Jsme vládou odporu proti revoluci. Celá země nám věří a spiklenci nás nepřekvapí. Ministerským předsedou nejsem já, ale duch generála Narváeze.“

Ale duch zesnulého Narváeze byl vzbouřencům dokonale lhostejný. Generálové, kteří ještě loni bez sebemenších skrupulí dávali tlouci do lidí, teď vycítili, kam vane vítr, a hromadně přebíhali do tábora revoluce, ačkoli nebyli ochotni to oficiálně přiznat dřív, než bude vítězství jisté. Isabela II., ve které byla malá dušička, hledala v ústraní v Lequeitiu, daleko od madridské vřavy, poslední útočiště u generála Pezuely, hraběte z Cheste, který hladil jílec šavle a vášnivě sliboval královně věrnost:

„Máme-li zemřít při obraně královského domu, pak zemřeme. Je to naše povinnost.“

Provládní tisk, který prozatím tomuto velkohubému prohlášení důvěřoval, se snažil hojnými zprávami v novinách uklidnit zemi a přesvědčit ji, že se vlastně vůbec nic neděje. V provládních listech byl v módě popěvek:

Mnoho je těch, kdo vesele žijí si v naději,

mnoho je oslů, co spásají zelené osení.

Jaime Astarloa přišel o klientku: Adela Oterová už na hodiny šermu nechodila. Občas ji bylo vidět po boku nerozlučného markýze z Alumbres v parku Retiro, v kolesce, jak se projíždí po Pradu, v Rossiniho divadle nebo v operetní lóži. Příslušníci madridské lepší společnosti se nenápadně šťouchali loktem a šeptem se dohadovali, kdože je ta neznámá, která dokázala takhle zkrotit toho flamendra Ayalu. Nikdo nevěděl, odkud se tu vzala, z jaké rodiny pochází, a nebylo známo, s kým se kromě markýze z Alumbres stýká. Nejostřejší jazyky hlavního města strávily několik týdnů krušnými dohady a pátráním, ale nakonec se musely vzdát. Podařilo se jim zjistit jedině to, že se dívka nedávno vrátila ze zahraničí a že to je bezpochyby důvod, proč se občas chová tak, jak se na dámu nesluší.

Některé takové klepy, z několikáté ruky, a tudíž zkreslené, dolehly až k uším dona Jaimeho, který je vyslechl s náležitým sebeovládáním. Znamenitou zdrženlivost prokazoval i při každodenních lekcích, které i nadále dával Luisovi de Ayala. Nikdy neprojevil sebemenší náznak zvědavosti, jak se dívce daří, a ani markýz podle všeho neměl zájem ho o tom informovat. Jen jednou, když spolu po několika zápasech vychutnávali obvyklou sklenku sherry, položil mu šlechtic ruku na rameno a s přátelskou důvěrností se usmál. „Maestro, vděčím vám za své štěstí.“

Don Jaime zareagoval na tuto poznámku zdrženlivě, jak se slušelo, a to bylo vše. O několik dní později dostal šermířský mistr od Adely Oterové druhý šek jako úhradu honoráře za poslední týdny. K šeku byl přiložen stručný lístek:

Pro nedostatek času již bohužel nebudu moci nadále docházet na naše zajímavé lekce šermu. Ráda bych Vám poděkovala za Vaši laskavost a ujistila Vás, že na Vás budu často vzpomínat.

V hluboké úctě

Adela Oterová

Maestro dopis několikrát po sobě zamyšleně a zachmuřeně pročetl. Pak ho odložil na stůl, uchopil tužku a cosi počítal. Poté si rozložil psací náčiní a namočil pero do kalamáře:

Vážená paní Oterová,

s překvapením zjišťuji, že druhým šekem, který jsem od Vás obdržel, uhrazujete devět lekcí šermu odpovídajících běžnému měsíci, zatímco ve skutečnosti jsem měl to potěšení věnovat se Vám v tomto měsíci pouze třikrát. Přebývá tedy částka 360 reálů, kterou Vám přiloženým šekem vracím.

S uctivým pozdravem

Jaime Astarloa, mistr šermu

Podepsal se a pak podrážděně odhodil pero na stůl. Dopis Adely Oterové potřísnilo několik kapek inkoustu. Zamával jím ve vzduchu, aby kaňky oschly, a hleděl na její nervózní špičatý rukopis s tahy rozmáchlými a ostrými jako dýky. Zaváhal, jestli ho má roztrhat, nebo si ho schovat, a nakonec se rozhodl pro druhou možnost. Až se bolest utiší, bude ten kousek papíru představovat o vzpomínku víc. Don Jaime ho v duchu uložil do přetékajícího kufru své nostalgické minulosti.

~ ~ ~

To odpoledne se společnost v kavárně Pokrok rozešla dříve než obvykle. Agapito Cárceles měl plné ruce práce s článkem do časopisu Gil Blas, který měl ten večer odevzdat, a Carreno tvrdil, že má mimořádné zasedání v lóži svatého Michala. Don Lucas odešel brzy, neboť trpěl lehkým letním nachlazením, a Jaime Astarloa tak osaměl s učitelem klavíru Marcelinem Romerem. Rozhodli se využít vlahého večerního vánku, který vystřídal denní vedro, k malé procházce. Kráčeli ulicí svatého Jeronýma: don Jaime potkal jakéhosi známého před restaurací Lhardy a pak u Atenejské brány a pokaždé smekl. Romero, mírný a posmutnělý jako vždycky, zamyšleně kráčel s očima sklopenýma ke špičkám bot. Na krku měl pomuchlaný nákrčník a klobouk měl nepořádně naražený až dozadu do týla. Krajky na jeho košili čistotou zrovna nezářily.

Korzo u Prada se hemžilo lidmi procházejícími se pod stromy. Na lavičkách z kovaného železa se v posledních slunečních paprscích vyhřívali vojáci se služkami a navzájem se častovali lichotkami a žertíky. Mezi Kybelinou a Neptunovou fontánou se procházelo několik elegantních pánů v doprovodu dam či ve společnosti přátel; nabubřele se oháněli hůlkami, a kdykoli kolem prošustěla nějaká úctyhodná nebo zajímavá sukně, zvedli ruku k cylindru. Hlavní alejí vysypanou pískem se v načervenalém světle soumraku projížděly sem a tam barevné klobouky a slunečníky v otevřených kočárech. Brunátný plukovník od ženistů s hrudi plnou válečných metálů, se šerpou přes prsa a šavlí po boku poklidně pokuřoval havana a přitom potichu rozmlouval se svým pobočníkem, kapitánem s králičím obličejem, který důstojně a rozvážně přikyvoval: hovořili zjevně o politice. Několik kroků za nimi kráčela paní plukovníkova, jejíž tučné tělo bylo jen s obtížemi sešněrováno do šatů posetých krajkami a pentličkami, a bona v zástěrce a čepečku, která dohlížela na stádečko půltuctu dětí obou pohlaví v krajkách a černých punčoškách. Několik hejsků s napomádovanými vlasy rozdělenými uprostřed pěšinkou si na křižovatce Čtyř fontán nakrucovalo navoskované knírky. Vrhali přitom kradmé pohledy na dívku, která pod přísným dohledem své vychovatelky četla svazeček sentimentální Campoamorovy poezie a neměla ani tušení o zájmu, který v čumilech vzbuzuje její drobná nožka a svůdný kousek útlého kotníčku v bílé punčošce.

Oba přátelé se poklidně procházeli v příjemném chládku: starosvětská elegance šermířského mistra podivně kontrastovala se zanedbaným vzhledem klavíristy. Romero chvíli pozoroval prodavače oplatkových trubiček, který se se svým zbožím otáčel v hloučku dětí, a se sklíčeným výrazem oslovil svého přítele:

„Jak jste na tom s financemi, done Jaime?“

Ten na něho pohlédl s laskavým posměchem:

„Snad jste nedostal chuť na trubičku…!“

Učitel hudby se začervenal. Většina z jeho žákyň byla na prázdninách a on byl bez peněz. V létě vždycky žil ze skromných výpůjček od přátel.

Don Jaime si sáhl do kapsy u vesty:

„Kolik potřebujete?“

„Stačilo by mi dvacet reálů.“

Šermířský mistr vytáhl stříbrnou minci a diskrétně ji vsunul do ruky, kterou jeho přítel nesměle natahoval. Romero překotně vykoktal na vysvětlenou:

„Moje bytná…“

Jaime Astarloa přerušil vysvětlování chápavým gestem; není třeba nic vysvětlovat. Romero vděčně povzdechl.

„Dnes je těžká doba, done Jaime.“

„To máte pravdu.“

„Je to úzkostná a neklidná doba.“ Klavírista si sáhl k srdci a ohmatal si neexistující náprsní tašku. „Doba osamělosti.“

Jaime Astarloa zabrumlal cosi nezávazného. Romero si to vyložil jako souhlas a zdálo se, že ho to povzbudilo.

„Láska, done Jaime. Láska,“ pokračoval po chvilce smutného zamyšlení. „Ta jediná nám může přinést štěstí, ale paradoxně nás také odsuzuje k nejhoršímu utrpení. Milovat rovná se být otrokem.“

„Otrok je jen ten, kdo něco očekává od druhých.“ Šermířský mistr pohlédl na svého společníka a ten zmateně zamrkal. „Chyba bude možná někde tady. Kdo od nikoho nic nepotřebuje, ten zůstane svobodný. Jako Diogenes ve svém sudu.“ Klavírista potřásl nesouhlasně hlavou. „Svět, ve kterém bychom od druhých nic neočekávali, by se stal peklem, done Jaime. A víte, co je na tom to nejhorší?“

„To je vždycky velmi osobní. Co považujete za nejhorší vy?“

„Pro mě je to nedostatek naděje: pocit, že se člověk chytil do pasti a… Chci říct, že jsou hrozné okamžiky, ve kterých se vám zdá, že není úniku.“

„Existují pasti, ze kterých skutečně není úniku.“

„Tohle neříkejte.“

„V každém případě bych vám ale rád připomněl, že žádná past nesklapne bez bezděčné spoluviny své oběti. Nikdo přece nenutí myš, aby lezla do pastičky pro sýr.“

„Ale hledání lásky a štěstí přece… Abychom nechodili příliš daleko, já sám například…“

Jaime Astarloa se prudce otočil ke svému příteli. Sám dobře nevěděl proč, ale ten melancholický pohled, tak podobný pohledu štvaného koloucha, ho dráždil. Pocítil chuť mu ublížit.

„Tak ji tedy uneste, done Marcelino.“

Klavírista polkl sliny a ohryzek mu přitom poskočil nahoru a dolů.

„Koho?“

V otázce znělo pobouření a rozpaky. A také prosba, ale tu maestro odmítl brát na vědomí.

„Dobře víte, o kom mluvím. Jestli tu svou počestnou matku rodiny opravdu tolik milujete, neprostůjte zbytek života pod jejím balkónem. Vnuťte se jí znova do domu, vrhněte se jí k nohám, sveďte ji, pošlapejte její ctnost, vyrvěte ji odtamtud násilím… Zastřelte manžela, nebo sám sebe! Zachovejte se jako hrdina nebo jako šašek, ale hlavně něco udělejte, člověče. Vždyť vám je teprve čtyřicet let!“

Pod dojmem neočekávaných a krutých slov šermířského mistra ztuhla Romerova tvář jako posmrtná maska. Krev mu zmizela z tváří a na okamžik se zdálo, že se otočí a rozběhne se pryč.

„Já přece nejsem žádný násilník,“ vykoktal po chvíli, jako by tím chtěl všechno ospravedlnit.

Jaime Astarloa na něho tvrdě pohlédl. Poprvé za dobu, kdy se znali, v něm klavíristova ustrašenost nevzbuzovala soucit, ale opovržení. Všechno by mohlo být úplně jinak, kdyby k němu Adela Oterová přišla v době, kdy mu bylo o dvacet let méně, jako je teď Romerovi!

„Nemyslím násilí, o kterém nám káže Cárceles v kavárně,“ řekl. „Mám na mysli násilí, které se rodí z osobní odvahy,“ poklepal si na hrudník. „Tadyhle.“

Romerovy rozpaky se změnily ve strach: nervózně se popotahoval za nákrčník a uhýbal očima před pohledem svého přítele.

„Jsem proti jakémukoli násilí, ať už ho páchá jednotlivec, nebo společnost.“

„To já tedy ne. Ujišťuji vás, že násilí má něco do sebe. Civilizace, která odmítá možnost uchýlit se v myšlenkách a v činech k násilí, nakonec zničí sama sebe. Promění se ve stádo ovcí, které zardousí první vlk, který se namane. A s lidmi je to zrovna tak.“

„A co katolická církev? Ta s násilím nesouhlasí, a udržela se po dvacet století, aniž by ho někdy musela provozovat.“

„Ale vy byste mě rozesmál, done Marcelino. Křesťanství vyrostlo díky Konstantinovým legiím a křižáckým mečům, církev katolická díky hranicím inkvizice, galérám u Lepanta a habsburským vojskům. Kdo si myslíte, že se bude za vás bít, když ne vy sám?“ Klavírista sklopil oči.

„Zklamal jste mě, done Jaime,“ řekl po chvilce a ryl špičkou hole v písčité půdě. „Netušil jsem, že budete užívat argumenty Agapita Cárcelese.“

„Já neužívám ničí argumenty. Navíc mě irituje zásada rovnosti, kterou náš přítel tak horlivě obhajuje. A když už jste se o tom zmínil, řeknu vám, že jsem raději, když mi vládne Caesar nebo Bonaparte, které se vždycky mohu pokusit zavraždit, když se mi nelíbí, než aby o mých zálibách, zvycích a společnosti rozhodoval nějaký hokynář támhle na rohu… Tragédie našeho století, done Marcelino, je nedostatek ducha, který je srovnatelný jen s nedostatkem odvahy a s nedostatkem vkusu. Nejspíš za to může nezadržitelný vzestup moci hokynářů ze všech koutů Evropy.“

„Cárceles tvrdí, že dny takových hokynářů jsou sečteny,“ odpověděl Romero s trochou nesmělé pomstychtivosti; manžel jeho lásky byl významným obchodníkem se zámořskými koloniemi.

„Cárceles se nám to snaží vykreslit v co nejčernějších barvách, protože dobře víme, co nabízí jako alternativu. Víte, v čem je problém? Jsme poslední ze tří generací, které se díky rozmaru historie periodicky opakují. První potřebuje Boha, a tak si nějakého vymyslí. Druhá tomu Bohu vystaví chrámy a pokouší se ho napodobovat. A třetí z mramoru těch chrámů postaví nevěstince, ve kterých vzývá svou vlastní chamtivost, chlípnost a podlost. A proto po bozích a hrdinech vždycky nevyhnutelně přicházejí průměrní, zbabělci a hlupáci. Poroučím se vám, done Marcelino.“

Mistr šermu zůstal stát opřený o hůl a bez výčitek svědomí sledoval, jak se postava nešťastného klavíristy vzdaluje s hlavou vtaženou mezi ramena: mířil bezpochyby na své beznadějné stanoviště pod balkónem v ulici Hortaleza. Jaime Astarloa chvíli pozoroval kolemjdoucí, ale myšlenkami byl u toho, co se právě odehrálo. Jasně si uvědomoval, že část z toho, co řekl Romerovi, by se hodilo na něho samotného, a to vědomí ho právě netěšilo. Za chvíli se rozhodl, že půjde domů. Beze spěchu prošel ulicí Atocha a vešel do lékárny, kde obvykle kupoval líh a masážní olej; už mu začínaly docházet zásoby. Kulhavý příručí ho obsloužil ochotně jako vždycky a vyptával se ho, jak mu slouží zdraví.

„Nestěžuji si,“ odpověděl don Jaime. „Však víte, že to kupuji pro své žáky.“

„Vy nejedete na letní byt? Královna už je v Lequeitiu. A jestli tomu don Juan Prim nezabrání, sejde se tam za chvíli celej dvůr. To je přece správnej chlap!“ Příručí si hrdě poklepal na zmrzačenou nohu. „Měl jste ho vidět u Castillejos, když na nás ze všech stran útočili machometáni, ale on si klidně seděl na koni, jako by se nechumelilo. Tam jsem měl tu čest stát po jeho boku a nechat se zmrzačit pro vlast. Když jsem upadnul s dírou v týhle noze, don Juan se ke mně otočil a řekl mi s tím svým katalánským přízvukem: ‚Nic si z toho nedělej, synku.‘ Hned jsem mu provolal třikrát slávu, dřív než mě odnesli na nosítkách… Určitě si na mě bude ještě pamatovat!“

Don Jaime vyšel na ulici s balíčkem pod paží, prošel okolo paláce Santa Cruz a podloubími došel až na Hlavní náměstí. Tam se na několik minut zastavil v hloučku lidí pod jezdeckou sochou Filipa III., kteří poslouchali řízné tóny vojenské kapely. Vyšel na Hlavní ulici a právě se chystal, že před návratem domů ještě zajde na večeři do Pereirova hostince, ale najednou strnul jako opařený. Na protější straně ulice zahlédl Adelu Oterovou, napůl vykloněnou z okénka fiakru. Dívka si šermířského mistra nevšimla, neboť byla zaujata důvěrným rozhovorem s jakýmsi pánem středního věku ve fraku, s cylindrem a s hůlkou, který se nenuceně opíral o zárubeň okénka. Don Jaime zůstal stát a hleděl na ně. Pán, který byl otočený zády k němu, se nakláněl k Adele Oterové a s úslužným výrazem k ní potichu hovořil. Dívka se tvářila nezvykle vážně a čas od času zavrtěla záporně hlavou. Pak cosi šeptem odpověděla a její společník přisvědčil. Don Jaime se chystal pokračovat v cestě, ale zvědavost byla silnější. Zůstal stát na místě a pokoušel se umlčet výčitky svědomí, že se tak nedůstojně propůjčuje k něčemu, co bylo bezesporu špehováním. Napínal uši ve snaze zachytit něco z jejich rozhovoru, ale marně. Byli od něho příliš daleko.

Muž byl k němu stále otočen zády, ale don Jaime si byl z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu jistý, že ho nezná. Náhle pohnula Adela Oterová vějířem, který držela v ruce, na znamení nesouhlasu a pak začala hovořit, zatímco její pohled bloudil roztržitě po ulici. Najednou se upřel na dona Jaimeho, který už už sahal po klobouku, aby smekl na pozdrav. V půli pohybu se však zarazil, neboť spatřil, že se jí v očích objevil podivný úlek. Vzápětí zmizela její tvář uvnitř kočáru, zatímco pán se s viditelným znepokojením napolo obrátil směrem, kde stál don Jaime. Dívka nejspíš vydala nějaký nenadálý rozkaz, protože kočí lelkující na kozlíku sebou trhl, zapráskal bičem a koně se dali do klusu. Neznámý muž odstoupil od dvířek a za stálého pohupování holí rychle zmizel na opačnou stranu. Šermířský mistr zahlédl jeho rysy sotva na okamžik, takže si stačil všimnout jen dlouhých anglických licousů a malého tenkého knírku. Byl to elegantní chlapík střední postavy a vybraného vzezření, hůlka, kterou držel, byla ze slonoviny a muž zřejmě někam velmi spěchal.

Don Jaime o tom všem dlouho uvažoval, ale nakonec byl nucen konstatovat, že si událost, jejímž svědkem se stal, nedovede vysvětlit. Lámal si tím hlavu, zatímco pojídal svou skrovnou večeři, a ještě v samotě své pracovny se znovu bezúspěšně pokusil vnést do celé té záhady trochu světla. Nesmírně rád by znal odpověď na otázku, kdo byl ten muž.

Ale bylo tu cosi, co ho znepokojovalo ještě víc. Když ho dívka zahlédla, spatřil Jaime v její tváři výraz, který u ní nikdy předtím neviděl. Nebylo to překvapení ani podrážděnost, které by byly pochopitelné, kdyby zjistila, že ji někdo s tak nemístnou dotěrností pozoruje. Ve výrazu, který šermířský mistr postřehl, se zračilo cosi mnohem temnějšího, tak znepokojivého, že mu trvalo hodnou chvíli, než usoudil, že ho jeho intuice opravdu neklame. Protože to, co se na zlomek vteřiny mihlo v očích Adely Oterové, byl strach.

~ ~ ~

Vytrhl se ze sna a v hrůze se posadil na lůžku. Byl celý zpocený z příšerného snu, který mu se vší zřetelností utkvíval na sítnici ještě teď, ačkoli už měl oči otevřené do tmy. Viděl panenku, která plavala tváří dolů jako utopenec ve stojaté vodě nádrže pokryté žabincem. Vlasy měla zapletené do stulíků a lepkavých vodních rostlin. Jaime Astarloa se nad ni nesnesitelně pomalu sklonil, vzal ji do ruky a spatřil její tvář; kdosi jí vyrval skleněné oči z důlků. Z pohledu do těch prázdných otvorů mu hrůzou přeběhl po zádech mráz.

Několik hodin se pak převaloval beze spánku, dokud okenicemi do pokoje nepronikl první paprsek světla.

~ ~ ~

Luis de Ayala už několik dní nebyl ve své kůži. Při cvičných utkáních se jen s obtížemi soustřeďoval, jako by myslel na něco docela jiného než na šerm.

„Zásah, Excelence.“

Markýz smutně a omluvné zavrtěl hlavou.

„Nejde mi to, maestro.“

Ayalova obvyklá žoviálnost ustoupila podivné zádumčivosti. Byl často roztržitý a stále řidčeji žertoval. Don Jaime to zpočátku všechno připisoval politické situaci, která se vyhrotila na ostří nože. Prim odjel do Vichy a pak záhadně zmizel. Dvůr trávil léto na severu, ale politické a vojenské špičky zůstávaly v Madridu a vyčkávaly, Ve vzduchu viselo cosi, co nevěštilo monarchii nic dobrého.

Jednoho dopoledne ke konci srpna se Luis de Ayala při každodenní návštěvě šermířského mistra omluvil.

„Dneska se mi nechce nic dělat, done Jaime. Nešlo by mi to.“

Místo toho mu navrhl procházku po zahradě. Kráčeli spolu pod vrbami po cestičce vysypané štěrkem, na jejímž konci zpívala voda ve fontáně s kamenným andělem. V dálce mezi záhony květů, které v ranním horku smutně skláněly kalíšky, pracoval zahradník. Chvíli kráčeli a nezávazně si povídali. Když došli k altánu z kovaného železa, oslovil markýz z Alumbres Jaimeho Astarlou jakoby náhodou, ale hned jeho první slova ho usvědčovala z opaku:

„Maestro… Zajímalo by mě, jak jste se seznámil s paní Oterovou.“

Šermířského mistra to překvapilo, neboť Luis de Ayala před ním vyslovil její jméno poprvé ode dne, kdy je don Jaime představil. Přesto ho několika slovy zasvětil do situace s co největší samozřejmostí, jaké byl schopen. Markýz mlčky naslouchal a lehce přikyvoval. Vypadal znepokojeně. Pak projevil zájem o to, zda don Jaime ví něco o tom, s kým se dívka stýká, zda má přátele nebo příbuzné.

Don Jaime mu zopakoval totéž, co mu řekl před několika týdny. Neví o ní nic víc než to, že žije sama a je vynikající šermířka. Na okamžik byl v pokušení zmínit se i o záhadném setkání u Hlavního náměstí, jehož se stal svědkem, ale nakonec se rozhodl, že si to nechá pro sebe. Nechtěl prozradit něco, co podle dívčina chování jistě bylo tajemství.

Markýze také velice zajímalo, zda Adela Oterová někdy vyslovila jeho jméno dříve, než se objevil u dona Jaima, a jestli někdy projevila zvláštní zájem o to, aby se s ním seznámila. Po lehkém zaváhání odpověděl šermířský mistr, že tomu tak skutečně bylo, a ve stručnosti mu sdělil obsah rozhovoru, který se mezi nimi odehrál v nájemním fiakru tu noc, kdy ji doprovázel domů.

„Věděla, že jste vynikající šermíř, a trvala na tom, že vás musí poznat,“ řekl upřímně, ačkoli tušil, že se za zvědavosti Luise de Ayala skrývá něco neobvyklého. Byl však příliš taktní, než aby od markýze požadoval nějaké vysvětlení. Ayala se mefistofelsky ušklíbl.

„Vidím, že jsem vás pobavil,“ poznamenal don Jaime poněkud dotčeně, neboť měl pocit, že se jeho klient vysmívá trapné úloze kuplíře, kterou v celé záležitosti sehrál on sám. Alumbres to okamžitě vycítil:

„Nevykládejte si to špatně, maestro,“ zaprosil upřímně. „To platilo mně… Asi si to nedovedete představit, ale ujišťuji vás, že tímhletím se všechno dostává do velmi zajímavého světla. Abych pravdu řekl,“ dodal a znovu se usmál, jako kdyby myslel na něco zábavného, „právě jste mi potvrdil několik domněnek, které mi v poslední době vrtaly hlavou. Naše mladá přítelkyně je opravdu vynikající šermířka. Teď uvidíme, jak si to zařídí, aby neminula cíl.“

Jaime Astarloa se v rozpacích zavrtěl. Nečekaný obrat rozhovoru mu působil značné rozpaky.

„Odpusťte, Excelence, ale nechápu…“

Markýz ho gestem požádal o trpělivost.

„Jen klid, done Jaime. Všechno má svůj čas. Slibuji, že vám to všechno povím… někdy později. Řekněme, že nejdřív musím skoncovat jednu nevyřízenou záležitost.“

Šermířský mistr se v rozpacích odmlčel. Má to snad nějakou souvislost se záhadným rozhovorem, jehož se stal svědkem před několika týdny? Hraje v tom úlohu nějaký soupeř v lásce?… Ať už je to jak chce, jeho se záležitost s Adelou Oterovou netýká. Teď už ne, řekl si. Právě se chystal, že otevře ústa a řekne něco, co by změnilo téma hovoru, když vtom mu Luis de Ayala položil ruku na rameno.

Oči měl nezvykle vážné.

„Maestro, chtěl bych vás požádat o laskavost.“

Don Jaime se napřímil jako ztělesněná poctivost a důvěryhodnost. „Jsem vám k službám, Excelence.“ Markýz na okamžik zaváhal a pak se zdálo, že se zbavil posledních pochybností. Ztlumil hlas. „Potřebuji vám něco svěřit, určitý předmět. Až doposud jsem ho měl u sebe, ale z důvodů, které vám budu brzy moci objasnit, pokládám za nutné uložit ho po nějakou dobu na bezpečném místě… Mohu vás o to požádat?“

„Samozřejmě.“

„Jedná se o balíček… Listiny, které jsou pro mne životně důležité. I když tomu budete těžko věřit, existuje jen velmi málo lidí, na které se v téhle záležitosti mohu obrátit. Potřeboval bych od vás jen to, abyste je uschoval u sebe na příhodném místě do doby, než bych si je znovu vyzvedl, Jsou v obálce s mou pečeti. Přirozeně pokládám za samozřejmé vaše čestné slovo, že nebudete pátrat po obsahu obálky a zachováte o všem naprosté mlčení.“

Šermířský mistr se zamračil. Bylo v tom cosi podivného, ale markýz se zmínil o cti a o důvěře. K tomu nebylo co dodat.

„Máte moje slovo.“ Alumbres se s náhlou úlevou usmál. „Za tohle vám budu do konce života zavázán, done Jaime.“

Šermířský mistr mlčel a uvažoval, zda markýzova žádost nějak souvisí s Adelou Oterovou. Ta otázka ho pálila na jazyku, ale dokázal se ovládnout. Markýz spoléhal na jeho slovo cti a Bůh ví, že to bylo víc než dost. A Ayala přece slíbil, že mu to jednou vysvětlí. Markýz vyňal z kapsy přepychové juchtové pouzdro a vyňal z něho dlouhý havanský doutník. Nabídl donu Jaimemu, ale ten zdvořile odmítl.

„Děláte chybu,“ poznamenal šlechtic. „Jsou to kubánské doutníky z Vuelty Abajo. Zdědil jsem tuhle libůstku po svém nebožtíku strýčkovi Joaquínovi. To je něco jiného než ty smradlavé čvaňháky, které se prodávají ve třech čtvrtinách našich trafik.“

Zdálo se, že tím pokládá celou záležitost za vyřízenou. Šermířský mistr však měl ještě jednu otázku:

„Proč právě já, Excelence?“

Luis de Ayala se uprostřed zapalování doutníku zarazil a přes plamen zápalky pohlédl maestrovi do očí.

„Z jednoho velmi pádného důvodu, done Jaime. Jste jediný čestný člověk, kterého znám.“

Pak si markýz z Alumbres zapálil a s požitkářským uspokojením vyfoukl kouř.

kapitola pátá

Útok po čepeli

„Útok po čepeli je jedním z nejspolehlivějších útoků v šermu, a proto je třeba mít se před ním vždycky na pozoru,“

Madrid omámeně podřimoval v ospalém dusnu dohasínajícího léta. Politický život hlavního města plynul v těžkém zářijovém bezvětří pod olověnými mraky, ze kterých sálalo úmorné letní vedro. Provládní tisk mezi řádky naznačoval, že generálové ve vyhnanství na Kanárských ostrovech setrvávají i nadále v nečinnosti a popíral, že by dlouhé prsty spiklenců dosahovaly i do armády, která navzdory pomluvám nepřátelsky smýšlejících podvratných živlů zůstává jako vždy věrná Jejímu nejjasnějšímu Veličenstvu. Pokud šlo o veřejný pořádek, nedošlo v Madridu od té doby, co úřady exemplárně potrestaly vůdce posledních lidových bouří, už po několik týdnů k žádným nepokojům. Zmínění vůdcové teď měli dost času přemýšlet v nehostinném chládku ceutské káznice o nepředloženostech, kterých se dopustili. Antonio Carreno zásoboval společnost v kavárně Pokrok čerstvými klepy:

„Pánové, teď mě dobře poslouchejte. Mám spolehlivé informace, že už se to začíná rozjíždět.“

Odpovědí mu bylo sborové posměšné a pochybovačné zahučeni. Carreno si dotčeně položil ruku na srdce:

„Chcete snad o mých slovech pochybovat?“

Don Lucas Rioseco upřesnil, že nikdo nehodlá zpochybňovat jeho slova, ale důvěryhodnost jeho zdrojů: to, že se k něčemu významnému schyluje, už hlásal skoro rok.

Carreno jim naznačil, aby k němu nad mramorovým stolkem naklonili hlavy, a promluvil svým obvyklým tajuplným a obezřetným tónem:

„Tentokrát je to jisté, pánové. López de Ayala odjel na Kanárské ostrovy, aby se tam sešel s generály v exilu. A teď se podržte: don Juan Prim zmizel ze svého londýnského bytu. Nikdo neví, kde se teď zdržuje… Jistě vám nemusím vysvětlovat, co to znamená.“

Jediný, kdo celé té věci přikládal víru, byl Agapito Cárceles:

„To znamená, že se strhne pěkná mela.“

Jaime Astarloa přehodil nohu přes nohu. Tyhle věčné dohady ho už dávno nevýslovně nudily. Carreno jim tajnůstkářským hlasem sděloval další podrobnosti nejnovějšího spiknutí:

„Hraběte z Reusu prý viděli v Lisabonu v přestrojení za lokaje. A Středozemní armáda prý Čeká jen na něho, aby zatroubila na zteč.“

„Na jakou zteč?“ zeptal se bezelstně Marcelino Romero.

„Na jakou zteč, to je ale otázka. Na zteč, která nám otevře cestu na svobodu.“

Don Lucas se pochybovačně uchechtl.

„To je jako z Dumasova románu, done Antonio. Na pokračování.“

Carreño zmlkl, starochova skepse se ho dotkla. Agapito Cárceles se pokusil pomstít svého druha vášnivou revoluční filipikou, která dohřála dona Lucase.

„Teď se každý musí rozhodnout, na které straně barikády stojí!“ prohlásil na závěr jako hrdina nějakého romantického dramatu.

„Tam se sejdeme!“ prohlásil – rovněž teatrálně – nazlobený don Lucas. „Vy pochopitelně na jedné straně a já na druhé.“

„No ovšem! Nikdy jsem nepochyboval, pane Rioseco, že vaše místo je v řadách útlaku a tmářství.“

„Ano, a jsem na to hrdý.“

„O hrdosti tu nemůže být ani řeč. Hrdé Španělsko znamená revoluční, opravdové Španělsko. Ta vaše umírněnost jde na nervy každému vlastenci, done Lucasi.“

„Tak si dejte obklad na hlavu.“

„Ať žije republika!“

„Když myslíte.“

„Ať žije revoluce!“

„Dobrá, dobrá. Fausto! Doneste mi topinku! A ať není moc horká!“

„Ať žije právní stát!“

„Jediné právo, které tahle země potřebuje, je stanné právo!“

Nad madridskými střechami zaduněl hrom. Nebe se roztrhlo a spustil se prudký liják. Naproti přes ulici bylo vidět lidi, jak se utíkají schovat někam pod střechu. Jaime Astarloa usrkl doušek kávy a zasmušile pozoroval déšť bubnující na okenní sklo. Kocour, který si vyšel ven na toulky, byl jediným skokem zpátky. Kožich měl mokrý a naježený, takže vypadal jako vyzáblá hromádka neštěstí, a podezíravě upřel na šermířského mistra své poťouchlé oči.

„Z moderního šermu, pánové, se zvolna vytrácí ta požehnaná volnost pohybů, která našemu umění propůjčuje zvláštní půvab. To do značné míry omezuje jeho možnosti.“

Bratři Cazorlové a Alvarito Salanova s flerety a maskami pod paží pozorně naslouchali. Chyběl tu Manuel de Soto, který odjel s rodiči na sever na letní byt.

„Všechny tyhle nešťastné okolnosti,“ pokračoval Jaime Astarloa, „šerm žalostně ochuzují. Například někteří šermíři už při zápasech nesmekají a nezdraví zbraní sekundanty…“

„Ale při zápasech přece žádní sekundanti nejsou, maestro,“ namítl nesměle mladší z bratří Cazorlů.

„A v tom to právě je, vážený pane. V tom to právě je. Teď jste uhodil hřebík na hlavičku. Dnes se lidé učí šermu a už nemysli na jeho praktické využití při soubojích. Říká se tomu sport, že ano? Není to nic jiného než zvrácenost, jako kdyby – teď to trochu přeženu – kněží sloužili mši v mateřském jazyce. To by bylo jistě modernější, že? Populárnější, chcete-li, šlo by to víc s duchem doby, nemám pravdu? Ale přesto, kdybychom se vzdali nádherného a trochu tajemného zvuku latiny, odtrhli bychom ten krásný rituál od jeho nejvnitřnějších kořenů; znehodnotili bychom ho a zevšedněl by nám. Protože krása, Krása s velkým K, se může skrývat jenom v tradiční bohoslužbě, v úzkostlivém zachovávání stejných pohybů a slov, které si lidé neustálým opakováním předávají po celá staletí. Rozumíte, co mám na mysli?“

Všichni tři mladíci vážně přikývli, spíše z úcty ke svému učiteli než z přesvědčení. Don Jaime pozvedl ruku, jako by v ní držel fleret, a naznačil do vzduchu několik šermířských pohybů.

„Nesmíme samozřejmě zavírat oči před užitečnými novinkami,“ připustil s despektem. „Ale především si musíme uvědomit, že krása spočívá právě v uchovávání toho, co ostatní opouštějí. Nemyslíte, že sesazený panovník si zasluhuje věrnost mnohem více než ten, který sedí na trůně? A proto musí naše umění zůstat čisté a neporušené. Klasické. Především klasické. Musíme upřímně politovat ty, kterým stačí jen naučit se techniku. Vy, mí mladí přátelé, máte skvělou příležitost osvojit si umění. A věřte mi, že to je něco, co se nedá koupit za peníze. Něco, co musíte mít tady – v srdci a v hlavě.“

Šermířský mistr se odmlčel a zahleděl se na tři tváře, které k němu byly obráceny s uctivou pozornosti. Ukázal na staršího z bratří Cazorlů.

„Tak, dost řečí. Done Fernando, teď spolu procvičíme sekondou a po soupeřově výhybu kryt kontrasekondou a odbod do kvarty. Připomínám vám, že tato akce vyžaduje velmi čisté provedení. Nikdy ji neužívejte, má-li soupeř příliš velkou fyzickou převahu. Vzpomenete si na teorii?“ Mladík hrdě přikývl na souhlas. „Ano, maestro,“ zarecitoval zpaměti jako školák. „Když při krytu sekondou nenarazím na soupeřovu čepel, musím mu vázat čepel kontrasekondou a odbodnout nahoru do kvarty.“

„Přesně tak.“ Don Jaime sundal se stěny fleret a Fernando Cazorla si mezitím nasadil masku. „Připraven? Tak se do toho dáme. Samozřejmě nesmíme zapomenout na pozdrav. To je ono… Natáhněte paži a zvedněte pěst, tak. Představte si, že máte na hlavě klobouk. Smekněte ho elegantně levou rukou. Přesně tak.“ Maestro se otočil ke zbylým dvěma přihlížejícím žákům. „Pamatujte si, že kvartou a tercí zdravíte sekundanty a diváky. Koneckonců vždycky se předpokládá, že souboje se obvykle odehrávají mezi lidmi urozenými. Nemůžeme mít nic proti tomu, aby se dva muži navzájem probodli, když jde o čest, nemám pravdu? Ale ať to, u všech všudy, alespoň udělají na úrovni.“

Maestro zkřížil zbraň s Fernandem Cazorlou. Žák čekal s uvolněným zápěstím, až mu don Jaime naznačí akci, na kterou by mohl reagovat. Zrcadla šermírny násobila jejich odraz, jako by místnost byla plná šermířů. Maestrův hlas zněl klidně a trpělivě: „To je ono, správně. Teď. Dobře. Teď pozor, přijde sekonda… Tak ne, ještě jednou, prosím. To je ono. Kontrasekond. Vazba!… Tak ne, vzpomeňte si, co jsme si říkali. Musíte zachytit čepel v sekondě a okamžitě ji opustit. Ještě jednou, buďte tak laskav. Na střeh. Teď. Kryt. To je ono. Vazba. Dobře. Teď. To je ono! Výhyb na prsa, výborně.“ Ve slovech dona Jaima zněla zasloužená spokojenost tvůrce, který pozoruje své dílo. „Ještě jednou totéž, ale pozor. Tentokrát zrychlíme. Na střeh. Teď. Dobře.

Kryt. Dobře. To je ono. Vazba. Ne. To bylo příliš pomalé, done Fernando, proto jsem vás zasáhl. Začneme znova.“

Z ulice k nim dolehl hluk. Bylo slyšet kopyta koní, kteří tryskem cválali po dláždění. Alvarito Salanova a mladší z bratří Cazorlů se vyklonili z okna.

„Něco se tam děje, maestro!“

Don Jaime přerušil školu a spolu se svými žáky přistoupil k oknu. Na ulici se blýskaly naleštěné přilby a čepele šavlí. Četník na koni rozháněl skupinu výtržníků a ti se rozutekli na všechny strany. Od Královského divadla zazněly dva výstřely. Mladí šermíři hleděli na ulici, fascinováni nastalým zmatkem.

„Hele, jak utíkají!“

„Už do nich řežou!“

„Co se asi stalo?“

„Asi to je revoluce!“

„To určitě!“ Alvarito Salanova opovržlivě ohrnul horní ret. „Copak nevidíš, že je tam jen pár lidí? A četníci jim dávají co proto.“

Pod oknem se jeden z kolemjdoucích snažil honem ukrýt do průjezdu. Dvě babky ve smutečních šatech vystrkovaly hlavy jako zlověstní sýčkové a opatrně sledovaly, co se děje na ulici. Na balkónech se tísnili domácí; někteří povzbuzovali výtržníky, jiní četníky.

„Ať žije Prim!“ křičely tři nevzhledné ženštiny u vědomí beztrestnosti, kterou jim zaručovalo jejich pohlaví a to, že stály na balkóně ve čtvrtém poschodí. „Na šibenici s Marforim!“

„Kdo je to, ten Marfori?“ zeptal se Paquito Cazorla.

„Jeden ministr,“ vysvětlil mu jeho bratr. „Povídá se, že královna a on…“

Don Jaime usoudil, že už toho bylo právě dost, a zavřel okenice bez ohledu na zklamané zašumění svých žáků.

„Jsme tady proto, abychom šermovali, pánové,“ řekl tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. „Vaši páni otcové mi platí za to, abych vás naučil něčemu užitečnému, a ne abych vás nechal dívat na věci, které se nás netýkají. Budeme pokračovat.“ Vrhl pohled nejvyššího opovržení na zavřenou okenici a prsty pohladil rukojeť svého fleretu. „S ničím, co se děje tam venku, nemáme nic společného, to přenechme lůze a politikům.“

Znovu se postavili proti sobě a šermírna se opět rozezněla kovovým třeskotem fleretů. Na starých, zrezivělých a nehybných zbraních na stěnách se dál usazoval prach. Stačilo jen zavřít okno a v bytě šermířského mistra se zastavil čas.

~ ~ ~

Řekla mu to domovnice, když ji potkal na schodech.

„Dobré odpoledne, done Jaime. Tak co tomu říkáte?“

„A čemu?“

Babka se pokřižovala. Byla to upovídaná kulaťoučká vdova, která bydlela se svou svobodnou dcerou. Dvakrát denně chodila na mši ke svatému Ginésovi a prohlašovala, že všichni revolucionáři jsou kacíři.

„Neříkejte mi, že nevíte, co se děje. Copak vy jste nic neslyšel?“

Jaime Astarloa zdvihl obočí se zdvořilým zájmem. „Povídejte, paní Roso.“

Domovnice ztlumila hlas a nedůvěřivě se rozhlédla okolo sebe, jako by stěny měly uši.

„Don Juan Prim se včera vylodil v Cádizu a armáda prý se vzbouřila… Takhle se chudince královně odvděčili za její dobrotu!“

~ ~ ~

Šermířský mistr zamířil po Hlavní ulici směrem k Puerta del Sol do kavárny Pokrok. I bez toho, co mu řekla domovnice, by mu bylo jasné, že se děje něco vážného. Rozčilené hloučky diskutovaly o tom, co se děje, a asi dvacet zvědavců zdálky pozorovalo vojenskou hlídku na rohu ulice Postas. Vojáci měli na vyholených zátylcích čáky a v ústí pušek nasazené bajonety; velel jim vousatý důstojník s divokým výrazem ve tváři, který se procházel sem a tam s rukou na jílci šavle. Byli to velmi mladí vojáčci; tvářili se důležitě a měli radost ze zájmu, který jejich přítomnost vzbuzovala. Kolem dona Jaimeho prošel blahobytný pán a přistoupil k poručíkovi.

„Už se něco ví?“

Důstojník se důležitě a vychloubačně natřásl.

„Máme své rozkazy. Rozejděte se.“

Slavnostně se tvářící modří gardisté zabavovali noviny kamelotům, kteří předtím hlasitě vyvolávali mezi lidmi: vyhlašoval se válečný stav a na veškeré zprávy o povstání byla uvalena cenzura. Někteří obchodníci, poučeni zkušenostmi z nedávných nepokojů, stahovali rolety svých krámů a přidávali se ke skupinám zvědavců. Ulice Carretas se hemžila třírohými klobouky gardistů. Mluvilo se o tom, že González Bravo podal královně telegraficky demisi a že Primovo vojsko už táhne na Madrid.

Společnost v kavárně Pokrok se sešla v plném počtu a Jaimemu Astarloovi se okamžitě dostalo informací o tom, co se děje. V noci osmnáctého přijel Prim do Cádizu a devatenáctého ráno se Středozemní armáda za pokřiku „Ať žije svrchovanost národa!“ postavila na stranu revoluce. Mezi povstalci byl i admirál Topete, kterého všichni považovali za jednoho z královniných věrných. K povstání se postupně přidala i posádka z jihu a z východu.

„Teď záleží na tom,“ vysvětloval Antonio Carreno, „co udělá královna. Když neodstoupí, bude občanská válka, protože tohle není jen obyčejný pokus o puč, pánové. Mám své informace. Reus má už teď k dispozici velkou armádu, a ta neustále roste. A má v tom prsty taky Serrano. Dokonce se uvažuje o tom, že by nabídli regentství donu Baldomeru Esparterovi.“

„Isabela II. nikdy neodstoupí,“ prohlásil don Lucas Rioseco.

„To se ještě uvidí,“ řekl Agapito Cárceles, viditelně nadšený spádem, který události nabraly. „V každém případě by bylo lepší, kdyby se pokusila o odpor.“

Všichni besedníci se na něho podívali s úžasem.

„O odpor?“ řekl vyčítavě Carreno. „To by znamenalo občanskou válku…“

„Krvavou lázeň,“ poznamenal Marcelino Romero, potěšen, že mohl přijít se svou troškou do mlýna.

„Přesně tak,“ potvrdil novinář rozzářeně. „Copak to nechápete? Já, rozumíte, já v tom mám jasno. Když z toho Isabelka vyvázne se zdravou kůží – buďto se vzdá trůnu, nebo odstoupí ve prospěch svého syna – vyjde to nastejno. Mezi povstalci je spousta monarchistů a ti by nám nakonec dosadili na trůn Alfonse XII., Montpensiera, dona Baldomera, nebo pro mě za mě kulového spodka. A to tedy ne. Za to jsme tak dlouho bojovali?“

„A kde jste bojoval vy, že jsem tak smělý?“ zeptal se posměšně don Lucas.

Cárceles si ho změřil s republikánským opovržením.

„V týlu nepřítele, vážený pane. V týlu nepřítele.“

„Ach tak.“

Novinář se rozhodl dona Lucase ignorovat.

„Říkal jsem vám,“ pokračoval k ostatním, „že Španělsko potřebuje pořádnou, tvrdou občanskou válku se spoustou mučedníků a s barikádami na ulicích, potřebuje lid, který se chopí moci a zaútočí na královský palác. Chtělo by to ustavit výbory pro veřejné blaho – a monarchistické přisluhovače a jejich lokaje,“ vrhl úkosem zuřivý pohled na dona Lucase, „vláčet po ulicích.“

Tohle bylo na Carreña už příliš.

„Ale done Agapito. Nesmíte to zase přehánět. U nás v lóžích…“

Ale Cárceles už se nedal zastavit.

„U vás v lóžích jste moc vlažní, done Antonio.“

„Vlažní? V lóžích že jsme vlažní?“

„Ano, vážený pane. Vlažní, a na tom trvám. Revoluci sice rozpoutali nespokojení generálové, ale je třeba zajistit, aby skončila v rukou svého právoplatného pána – lidu.“ Obličej se mu nadšením rozzářil. „To, co potřebujeme, pánové je republika! Věc veřejná – nic víc a nic míň. A pak přijde ke slovu gilotina.“

Don Lucas se zaryčením vyskočil. Monokl v levém oku se mu rozhořčením zamžil.

„Konečně jste si strhl masku!“ vykřikl a ukázal na Cárcelese žalujícím prstem, který se chvěl spravedlivým rozhořčením. „Konečně jste odhalil svou pravou, podlou tvář, done Agapito! Občanská válka! Krev! Gilotina! Tak o tohle vám ve skutečnosti jde!“

Novinář pohlédl na svého spolustolovníka s nelíčeným překvapením.

„Pokud vím, nikdy jsem netvrdil nic jiného.“

Don Lucas učinil pohyb, jako by chtěl vstát, ale pak si to rozmyslel. Ten den platil Jaime Astarloa a káva už byla objednaná.

„Jste horší než Robespierre, pane Cárcelesi!“ cedil rozčileně mezi zuby. „Horší než ten neznaboh Danton!“

„Nemíchejte jablka s hruškami, milý příteli.“

„Toho přítele si vyprošuji. Lidé jako vy uvrhli Španělsko do hanby!“

„Ale, ale, vy vůbec neumíte prohrávat, done Lucasi.“

„Ještě jsme neprohráli! Královna jmenovala prezidentem generála Conchu, a to je muž na svém místě. Už svěřil generálu Pavlovi velení nad armádou, která se postaví vzbouřencům. A doufám, že nehodláte zpochybňovat osvědčenou statečnost markýze z Novaliches. Chválíte den před večerem, done Agapito.“

„To se uvidí.“

„To se ví, že se uvidí!“

„Vždyť už to vidíme.“

„Jen dočkejte času!“

Jaime Astarloa, kterého ty věčné tahanice už nudily, se zvedl dřív než obvykle. Vzal hůl a klobouk, rozloučil se a vyšel z kavárny; chtěl se ještě trochu projít, než zamíří domů. Cestou poněkud rozmrzele sledoval rozvášněnou atmosféru na ulicích; cítil, že se ho to všechno skoro netýká. Začínal mít po krk rozmíšek mezi Cárcelesem a donem Lucasem stejně jako země, v níž mu bylo dáno žít. Rozladěně si pomyslel, aby šli všichni k čertu i se všemi svými zatracenými republikami a prokletými monarchiemi, se vším tím vlasteneckým tlacháním i hloupými kavárenskými půtkami. Byl by dal cokoli za to, aby mu jedni i druzí přestali ztrpčovat život rozruchem, spory a neočekávanými zvraty, na jejichž příčinách mu ani za mák nezáleželo. Toužil jen po jediném – mít pokoj. Kdyby to záleželo na něm, mohli všichni táhnout ke všem čertům. V dálce zahřmělo a v ulicích se zvedl silný vítr. Don Jaime sklonil hlavu, přidržel si klobouk a přidal do kroku. Za chvilku se spustil silný liják.

Do modrého sukna uniforem vojáků na rohu ulice Postas se vsakovala voda a po tvářích jim stékaly těžké kapky. Pořád tam stáli s nesmělým výrazem venkovských chasníků a se špičkou bajonetu u nosu se tiskli ke stěně, aby na ně nepršelo. Z průjezdu hleděl na louže zasmušilý poručík a z dýmky v koutku jeho úst se kouřilo.

~ ~ ~

Celou sobotu a neděli lilo jako z konve. Don Jaime se v samotě své pracovny skláněl při světle lampičky nad stránkami knihy; zvenku bylo slyšet nekonečný sled hromů a tmu křižovaly blesky, v jejichž světle se rýsovaly siluety sousedních domů. Na střechu prudce bubnoval déšť a don Jaime musel několikrát vstát a vyměnit nádoby pod pramínky vody, které s rozčilující jednotvárnou pravidelností prosakovaly ze stropu.

Roztržitě zalistoval v knize, kterou držel v rukou, a oči se mu zastavily na citátu, který před mnoha lety sám podtrhl tužkou:

„Všechny jeho pocity dosáhly dosud nepoznaných výšin. Prožil zkušenosti nekonečně různorodého života; umíral a znovu vstával z mrtvých, miloval s nejvroucnější vášní a pak byl od své lásky opět a navždy odloučen. Nakonec, když už svítalo a polostínem se začaly prodírat první paprsky světla, zavládl v jeho duši vzrůstající mír a obrazy zjasněly a ustálily se.“

Šermířský mistr se s prstem dosud položeným na těchto řádcích s bezmezným smutkem usmál. Připadalo mu, že tato slova nebyla napsána o Jindřichovi z Ofterdingenu, ale o něm samotném. V posledních letech poznával na této stránce vlastní portrét, vyvedený s jedinečným mistrovstvím: nic tam nechybělo. Bylo to bezesporu nejvýstižnější shrnutí jeho života, který by kdo kdy mohl vyjádřit. Přesto v posledních několika týdnech něco v té definici nesouhlasilo. Ten vzrůstající mír, ty jasné a stálé obrazy, které považoval už za definitivní, se znovu zatemňovaly působením jakési podivné síly, která ho nemilosrdně po částech připravovala o klid a vyrovnanost, v nichž doufal prožít zbytek svých dnů. Do života se mu vetřelo cosi nového; mělo to na něho záhadný a rušivý vliv a nutilo ho to klást si otázky, na které si raději neodpovídal. Neměl ani tušení, kam až by ho tohle všechno mohlo zavést.

Prudce sklapl knihu a mrštil jí o stůl. Stísněně si uvědomoval svou mrazivou osamělost. Ty fialkové oči ho k něčemu využily; neměl tušení k čemu, ale při pokusu představit si to se bezděky zachvěl pocitem iracionální, temné hrůzy. A co bylo ještě horší: připravily jeho starou unavenou duši o mír.

~ ~ ~

Probudil se na úsvitě. V poslední době špatně spal; neklidně se převaloval a ráno se probouzel celý rozlámaný. Důkladně se opláchl a pak si rozložil na stolku vedle zrcadla a umyvadla s teplou vodou pouzdro s břitvami. Pozorně si namydlil tváře a pečlivě, jak měl ve zvyku, je oholil. Stříbrnými nůžkami zastřihl několik vousů v knírku a pak si hřebenem ze želvoviny pročísl vlhké bílé vlasy. Když byl se svým vzhledem spokojen, střízlivě se oblékl. Uvázal si černý hedvábný nákrčník a ze svých tří letních obleků si vybral jeden všední z lehké kaštanové vlněné látky. V dlouhém nemoderním saku vypadal jako distingovaný starý švihák z počátku století. Zadní díl kalhot byl sice už trochu oblýskaný, ale šosy saka to uspokojivě zakrývaly. Z čistých kapesníků si vybral ten nejzachovalejší, a než si ho vložil do kapsy, stříkl na něj kapku kolínské vody. Při odchodu si nasadil klobouk a pod paži vzal pouzdro s flerety. Den byl šedivý a vypadalo to na další liják. Celou noc pršelo; uprostřed ulice se leskly velké kaluže, v nichž se odrážely okapy na střechách a těžké olověné nebe. Zdvořile pozdravil domovnici, která se vracela s košem z nákupu, a přešel ulici, aby ve skromné kavárničce na rohu posnídal podle svého zvyku čokoládu a koblihy. Posadil se jako obvykle dozadu ke svému stolu se zhasnutou plynovou lampou s kulatým skleněným stínidlem. Bylo devět hodin ráno a v kavárně bylo málo hostů. Valentin, kavárník, přispěchal se šálkem a košíčkem koblih. „Dneska ráno vám nemůžu nabídnout noviny, done Jaime. Zatím ještě nevyšly a mám takové tušení, že už ani nevyjdou.“

Šermířský mistr pokrčil rameny. To, že si nepřečte denní tisk, ho ani v nejmenším nevzrušovalo. „Je něco nového?“ zeptal se spíš ze zdvořilosti, než z opravdového zájmu.

Kavárník si otřel ruce do umaštěné zástěry.

„Markýz z Novaliches je podle všeho s armádou už v Andalusii a co nevidět se utká s povstalci… A Córdoba, která se přidala k povstání, si to hned další den rozmyslela, jakmile se na obzoru objevila vládní vojska. Je to zamotané, done Jaime. Kdoví, jak to všechno dopadne.“

Když se šermířský mistr nasnídal, vyšel z kavárny a zamířil do rezidence markýze z Alumbres. Nevěděl, jestli Luis de Ayala mít na šerm náladu vzhledem k atmosféře, která v Madridu panovala, ale Jaime Astarloa byl jako vždycky připraven svůj závazek splnit. V nejhorším případě se zbytečně projde. Protože už bylo pozdě a nechtěl, aby ho cestou zdrželo nějaké nečekané setkání, nastoupil do volné drožky, která čekala u podloubí na Hlavním náměstí.

„Do paláce Villaflores.“

Drožkář zapráskal bičem a dvě znuděné herky se daly bez valného nadšení do pohybu. Vojáčkové pořád ještě hlídkovali na rohu ulice Postas, ale poručíka nebylo nikde vidět. Před poštou vyzývali městští strážníci zvědavce, aby se rozešli, ale nečinili tak příliš horlivě. Koneckonců to byli zaměstnanci magistrátu, kterým visel nad hlavou Damoklův meč propouštění. Nevěděli, kdo bude v zemi vládnout zítra, a byla v nich malá dušička.

V ulici Carretas se už neprojížděli četníci na koních jako včera odpoledne. Jaime Astarloa je minul o kus dál – v třírohých kloboucích a v pláštěnkách hlídkovali mezi Kongresem a Neptunovou fontánou. Černé kníry jim trčely do výšky, šavle měli v pochvách a pozorovali kolemjdoucí se zachmuřenou jistotou pramenící z nesporného faktu, že ať se k moci dostane kdokoli, oni budou pro udržení veřejného pořádku stále nepostradatelní. Jak se mnohokrát potvrdilo, ať už v čele státu stáli umírnění nebo progresisté, četníci nikdy nezůstali bez místa.

Don Jaime zabořený do sedadla drožky s roztržitým výrazem pozoroval okolí; ale když dojeli k paláci Villaflores, trhl sebou a znepokojeně vyhlédl z okénka. Před rezidenci markýze z Alumbres panoval nezvyklý ruch. Na ulici se tísnil dav, který před vchodem zadržovalo několik četníků. Většinou to byli lidé ze sousedství všech společenských kategorií, k nimž se připojilo mnoho dalších zevlounů. Nejodvážnější čumilové vyšplhali na mříž a odtamtud nahlíželi do zahrady. Zmatku využilo několik pouličních prodavačů, kteří pobíhali sem a tam mezi stojícími povozy a nahlas vychvalovali své zboží.

S předtuchou, která nevěstila nic dobrého, zaplatil don Jaime drožkáři a začal se spěšně prodírat davem k vratům.

Zvědavci se napjatě tlačili jeden na druhého, aby lépe viděli.

~ ~ ~

„To je hrůza. Hrůza,“ šeptaly babky a křižovaly se.

Jakýsi šedovlasý člověk s holí a v šosatém kabátě si stoupl na špičky ve snaze něco zahlédnout. Manželka zavěšená na jeho paži na něho tázavě hleděla v očekávání novinek: „Je tam něco vidět, Paco?“

Jedna z babek se zasvěceně ovívala:

„Prý se to stalo v noci: povídal mi to jeden četník, co je bratranec mojí švagrové. Zrovna přijel pan soudce.“

„To je neštěstí,“ vykřikoval kdosi.

„Už se ví, jak se to stalo?“

„Dneska ráno ho našlo služebnictvo.“

„Prý byl tak trochu povaleč…“

„To jsou pomluvy! Byl to kavalír a k tomu liberál. Cožpak se nepamatujete, že byl ministrem a vzdal se úřadu?“

Zahanbená babka se začala znova ovívat.

„To je ale neštěstí! A takový fešák pán to byl!“

Don Jaime v neblahé předtuše došel až k jednomu četníkovi, který stál na stráži u vrat. Strážník mu nesmlouvavě zastoupil cestu se vší vahou, kterou mu dodávala jeho uniforma.

„Sem se nesmí!“

Šermířský mistr neobratně ukázal na pouzdro s flerety, které nesl pod paží.

„Jsem přítel pana markýze. Mám s ním dnes dopoledne domluvenou schůzku…“

Četník si ho prohlédl od hlavy k patě a trochu zvlídněl, když viděl jeho důstojné vzezření. Obrátil se na kolegu na druhé straně mříže.

„Desátníku Martínezi! Je tu nějaký pán, který tvrdí, že je přítel rodiny. Podle všeho byl očekáván.“

Desátník Martínez se zlatými knoflíky na vypaseném břiše přistoupil a podezíravě se zadíval na šermířského mistra.

„Jaké je ctěné jméno?“

„Jaime Astarloa. Mám s donem Luisem domluvenou schůzku na deset hodin.“

Desátník vážně pokýval hlavou a pootevřel mříž.

„Račte za mnou.“

Šermířský mistr následoval strážníka po štěrkem vysypané cestičce v důvěrně známém stínu vrb. U dveří stáli další strážníci a v přijímacím salónu u paty širokého schodiště vyzdobeného vázami a mramorovými sochami hovořila skupinka mužů.

„Počkejte prosím okamžik.“

Desátník se přiblížil ke skupince a potichu si vyměnil několik zdvořilých slov s maličkým uhlazeným pánem s ježatými kníry obarvenými na černo a příčeskem na lysé hlavě. Jeho oděv se vyznačoval poněkud vulgární výstředností. Na nose mu seděl skřipec s modrými skly, připevněný šňůrkou ke klopě saka, v jehož knoflíkové dírce měl kříž za jakési občanské zásluhy. Když vyslechl strážníka, znovu se podíval na nově příchozího, pošeptal svým společníkům pár slov a vyšel vstříc donu Jaimemu. Za sklíčky se mu leskla vychytralá vodnatá očka.

„Jsem vrchní policejní ředitel Jenaro Campillo. S kým mám tu čest?“

„Jaime Astarloa, šermířský mistr. Touhle dobou s donem Luisem míváme…“

Jeho společník ho pohybem ruky přerušil.

„Je mi známo.“ Upřeně svého společníka pozoroval, jako by se ho snažil odhadnout. Pak se jeho pohled zastavil na pouzdru, které don Jaime držel pod paží, a tázavě na ně ukázal. „To je vaše náčiní?“

Šermířský mistr přisvědčil.

„To jsou mé flerety. Už jsem vám řekl, že s donem Luisem touhle dobou obvykle… Chci říci, že sem chodím každé dopoledne…“ Jaime Astarloa se zarazil a ohromeně pohlédl na policistu. Paradoxně ho napadlo, že teprve až v této chvíli si skutečně uvědomuje, k čemu tady asi došlo. Jako by se jeho mozek až dosud zablokoval a odmítal pochopit to, čemu všechno zřejmě nasvědčovalo. „Co se stalo panu markýzi?“ Mužík na něho zamyšleně pohlédl; zdálo se, že odhaduje, nakolik je ohromení šermířského mistra upřímné. Po chvíli si odkašlal, sáhl do kapsy a vyňal z ní havanský doutník.

„Velice se obávám, pane Astarloo…,“ odpověděl zvolna, zatímco párátkem propichoval konec doutníku. „Velice se obávám, že markýz z Alumbres dnes nebude schopen šermovat. Jeho zdravotní stav, abych tak řekl, není příliš uspokojivý.“

Zatímco hovořil, naznačil pohybem ruky donu Jaimemu, aby ho následoval do jednoho z pokojů. Don Jaime zadržel dech, když vstupoval do malé místnosti, kterou dokonale znal, protože ji v posledních dvou letech navštěvoval téměř denně; byla to předsíň sálu, ve kterém s markýzem obvykle šermovali. Na prahu mezi oběma místnostmi leželo nehybné tělo natažené na parketách a přikryté pokrývkou. Zpod ní vytékal krvavý pramínek, který se uprostřed místnosti dělil na dvě stružky. Obě na konci ústily v kaluž zaschlé krve.

Jaime Astarloa upustil pouzdro s flerety na křeslo a přidržel se jeho opěradla. Ve tváři se mu zračilo naprosté ohromení. Pohlédl na svého společníka, jako by ho žádal o vysvětlení toho, co mu připadalo jako špatný vtip, ale policista jen pokrčil rameny, škrtl zápalkou a mocně zabafal z doutníku. Přitom dona Jaimeho neustále pozoroval. „Je mrtvý?“ zeptal se don Jaime. Byla to tak nejapná otázka, že jeho společník nadzvedl ironicky jedno obočí. „Dokonale.“ Šermířský mistr polkl. „Sebevražda?“

„Přesvědčte se sám. Abych pravdu řekl, zajímalo by mě, co si o tom myslíte.“ Jenaro Campillo vydechl obláček kouře, naklonil se nad mrtvolu, odkryl ji až do pasu a pak ustoupil, aby se mohl podívat, jak ten pohled zapůsobil na Jaimeho Astarlou. Luis de Ayala měl ve tváři výraz, se kterým ho překvapila smrt; ležel naznak s pravou nohou skrčenou pod levou, jeho přivřené oči byly kalné a ústa měl pootevřená, bezpochyby v předsmrtné křeči. Byl v košili a kravatu měl povolenou. Na pravé straně krku mu zel čistý kulatý otvor, který ústil na šíji. Z něho vytékal pramínek krve a rozléval se po podlaze místnosti.

Jaime Astarloa hleděl na mrtvolu jako v těžkém snu, ze kterého by se měl každou chvíli vzbudit, a nebyl schopen jediné souvislé myšlenky. Všechno okolo něho se točilo – místnost, ztuhlé tělo, krvavé skvrny. Měl pocit, že ho nohy přestávají poslouchat, a zhluboka se nadechl; neodvažoval se pustit opěradla křesla, jehož se přidržoval. Potom, když konečně ovládl své tělo a podařilo se mu utřídit si myšlenky, uvědomil si náhle a bolestně, k čemu tu vlastně došlo, a měl pocit, jako kdyby ho někdo bodl přímo do srdce. Nevěřícně se podíval na svého společníka; ten jeho pohled zamračeně opětoval a lehce přikývl hlavou; zdálo se, že uhodl, co si don Jaime myslí, a chce ho povzbudit k tomu, aby to vyslovil nahlas. Šermířský mistr se tedy sklonil nad mrtvolou, natáhl ruku k ráně, jako by se jí chtěl dotknout prsty, ale zadržel ji těsně nad ní. Když se napřímil, zračila se mu ve tváři hrůza a oči měl dokořán otevřené; právě na něho sáhla smrt. Jeho zkušený pohled se co do povahy takového zranění nemohl zmýlit. Luise de Ayala kdosi zavraždil fleretem, jediným čistým zásahem do krční tepny – jeho zásahem za dvě stě eskudů.

~ ~ ~

„Velice by mi pomohlo, pane Astarloo, kdybyste mi mohl říci, kdy jste viděl markýze z Alumbres naposledy.“

Seděli v pokoji vedle místnosti, kde ležela mrtvola, plném vlámských tapisérií a krásných benátských zrcadel v pozlacených rámech. Šermířský mistr jako by zestárl o deset let; nakláněl se dopředu tak, až se opíral lokty o kolena, a tvář měl schovanou v dlaních. Jeho šedé oči se vytrvale upíraly na podlahu a zmizel z nich veškerý výraz. Slova policejního ředitele k němu doléhala z dálky jako ve zlém snu.

„V pátek dopoledne,“ Jaimemu Astarloovi zazněl podivně i tón vlastního hlasu. „Rozloučili jsme se krátce po jedenácté, když nám skončila hodina šermu…“ Jenaro Campillo několik okamžiků hleděl na popel na konci doutníku, jako by ho v té chvíli více zajímalo, jestli mu dobře táhne, než smutná událost, o které hovořili. „Nevšiml jste si něčeho? Čehokoli, co by mohlo vést k tak tragickému konci?“

„Naprosto ne. Všechno proběhlo jako obvykle a rozloučili jsme se jako vždycky.“

Vypadalo to, že popel každou chvíli odpadne. Policejní ředitel přidržel doutník opatrně v prstech a rozhlédl se okolo sebe po popelníku, ale žádný nenašel. Pohlédl po očku na dveře místnosti, kde ležel mrtvý, a pak pokradmu odklepl popel na koberec.

„Vy jste tady, ehm, zesnulého, často navštěvoval. Máte nějakou představu, proč by ho chtěl někdo zabít?“ Don Jaime pokrčil rameny. „Nevím. Možná nějaký lupič…“ Jeho společník zhluboka potáhl z doutníku a zavrtěl hlavou.

„Už jsme vyslechli oba sloužící, kočího, kuchařku i zahradníka. Na první pohled nepohřešují žádný cenný předmět.“ Policista se odmlčel a Jaime Astarloa, který téměř nevnímal jeho slova, se pokoušel uspořádat si vlastní myšlenky. Jakýsi vnitřní hlas mu s jistotou říkal, že má v rukou některé klíče k objasnění celé té záhady: otázkou bylo, zda je má svěřit tomu člověku, anebo si má dřív, než něco takového podnikne, některé věci napřed sám srovnat v hlavě.

„Posloucháte mě, pane Astarloo?“

Šermířský mistr sebou trhl a začervenal se, jako by policejní ředitel uhodl jeho myšlenky.

„Samozřejmě,“ odpověděl trochu chvatně. „To tedy znamená, že nejde o loupežnou vraždu…“

Jeho společník se zatvářil opatrně, zastrčil si ukazováček pod příčesek a nenápadně se poškrábal nad levým uchem.

„Jen částečně, pane Astarloo. Alespoň pokud jde o klasickou loupež,“ upřesnil. „Podle ohledání místa činu. Víte, co to znamená?“

„Předpokládám, že se jedná o ohledání, které se provádí na místě činu.“

„Opravdu velmi vtipné.“ Jenaro Campillo na něho pohlédl s nevolí. „Těší mě, že vás neopouští smysl pro humor. Vedle leží zavražděný člověk a vy si tu vtipkujete.“

„Vy také vtipkujete.“

„Ano, ale já jsem kompetentní činitel.“

Několik okamžiků na sebe mlčky hleděli.

„Ohledání místa činu,“ pokračoval nakonec policista, „potvrzuje, že neznámá osoba, nebo neznámé osoby, pronikly v noci do markýzovy soukromé pracovny a chvíli se tam zabývaly páčením zámků a přehrabováním v zásuvkách. Také si otevřely, tentokrát dokonce klíčem, nedobytnou pokladnu. Moc dobrou pokladnu, jen co je pravda, od londýnské firmy Bossom a syn… To se mě ani nezeptáte, jestli se něco ztratilo?“

„Měl jsem dojem, že od ptaní jste tu vy.“

„To je zvykem, ale ne pravidlem.“

„Ztratilo si něco?“

Policejní ředitel se tajuplně usmál, jako by jeho společník právě uhodil hřebíček na hlavičku.

„To je na tom právě to zvláštní. Vrah, nebo vrahové, odolali pokušení odnést si určité nezanedbatelné množství peněz a šperků, které tam byly. Podivní zločinci, co říkáte? Nemám pravdu?“ Dlouze potáhl z doutníku a vydechl kouř, spokojený s jeho vůni i s vlastní úvahou. „Zkrátka a dobře, nemůžeme říci, jestli si něco odnesli, protože nevíme, co všechno tady bylo. Nevíme ani, jestli našli to, co hledali.“

Don Jaime se v duchu zachvěl, ale snažil se, aby to na něm nebylo znát. Měl až příliš dobrý důvod myslet si, že vrahové nenašli to, co hledali: bezpochyby jistou zapečetěnou obálku, která ležela u něho doma schovaná za řadou knih… Mozek mu pracoval na plné obrátky ve snaze poskládat dohromady všechny útržky té tragické události, Situace, slova a chování, které se v poslední době udály bez zjevné souvislosti, teď do sebe pomalu a bolestně zapadaly s tak děsivou logikou, až ho z toho úzkostí píchlo u srdce. I když ještě nebyl schopen porozumět všem souvislostem, začínal pomalu chápat, jakou úlohu v celé záležitosti sehrál on sám. Ta myšlenka ho naplnila pronikavým pocitem pobouření, ponížení a hrůzy. Policista ho tázavě pozoroval: čekal odpověď na otázku, kterou don Jaime v zamyšlení přeslechl. „Prosím?“

Oči jeho společníka, vlhké a vypouklé jako oči akvarijní rybky, ho pozorovaly přes modrá sklíčka skřipce. Vyzařovala z nich jakási přátelská shovívavost, ale bylo těžké rozpoznat, jestli mu jde od srdce, či zda je to jen profesionální maska, jejímž cílem je vzbuzovat důvěru. Don Jaime po chvilce uvažování usoudil, že Jenaro Campillo není navzdory svému výstřednímu zevnějšku a chování žádný hlupák.

„Ptal jsem se vás, pane Astarloo, jestli jste si v minulosti nevšiml něčeho, co by mi mohlo pomoci při vyšetřování.“

„Obávám se, že ne.“

„Opravdu ne?“

„Nemám ve zvyku hrát si se slovíčky, pane Campillo.“

Policista se zatvářil smířlivě.

„Mohu k vám být upřímný, pane Astarloo?“

„Buďte tak laskav.“

„Na to, že jste jedním z lidí, kteří se se zesnulým stýkali nejčastěji, mi nejste moc platný.“

„Existuji i jiní lidé, kteří se s ním často stýkali, a sám jste před chvílí prohlásil, že jejich výpovědi vám byly k ničemu… Nechápu, proč vkládáte tolik nadějí právě do mého svědectví.“

Campillo se zadíval do doutníkového kouře a pousmál se.

„Popravdě řečeno – nevím.“ Na okamžik se odmlčel a zamyslel se. „Možná proto, že vypadáte tak… čestně. Ano, nejspíš to bude proto.“

Don Jaime se zatvářil vyhýbavě.

„Jsem jen učitel šermu,“ odpověděl a snažil se, aby jeho hlas zněl náležitě lhostejně. „Stýkali jsme se pouze pracovně; don Luis mi nikdy neprokázal tu čest, aby se mi svěřoval.“

„Viděl jste se s ním minulý pátek. Byl nervózní, rozrušený?… Všiml jste si v jeho chování něčeho neobvyklého?“

„Ničeho, co by mi bylo divné.“

„A někdy dřív?“

„Možná, nevím. Nevzpomínám si. V každém případě v dnešní době je nervózní spousta lidí, takže bych to asi také nezpozoroval.“

„Hovořil s vámi někdy o politice?“

„Podle mého názoru se don Luis do politiky nemíchal. Říkával, že ho těší pozorovat ji zdálky a bavit se tím.“

Policejní ředitel se zatvářil pochybovačně.

„Bavit se? Hm, aha… Přesto, jak je vám známo, zastával zesnulý markýz významný úřad na ministerstvu vnitra. Dosadil ho tam samozřejmě sám ministr – jeho strýc z matčiny strany don Joaquín Vallespín, dej mu pánbůh věčnou slávu.“ Campillo se sarkasticky usmál na znamení toho, že si o protekcionismu mezi španělskou šlechtou myslí svoje. „Je to sice už dávno, ale určitými věcmi si člověk nadělá nepřátele… Podívejte se třeba na mě. Když byl Vallespín ministrem, zablokoval mi na půl roku postup na komisaře…“ Při té vzpomínce zavrtěl hlavou. „Život někdy tropí hlouposti.“

„To je možné. Ale nemyslím, že bych vám v tom právě já mohl být něco platný.“

Campillo držel v prstech nedopalek dokouřeného doutníku a váhal, co s ním.

„Celou tuhle záležitost lze posuzovat ještě z jednoho hlediska, možná trochu lehčího.“ Rozhodl se odhodit zbytek doutníku do vázy z čínského porcelánu. „Markýz měl hodně rád ženy… Víte, co mám na mysli. Možná některý žárlivý manžel… Chápete. Poskvrněná čest a tak dále.“

Šermířský mistr zamrkal. Tohle řešení se mu zdálo krajně nevkusné.

„Obávám se, pane Campillo, že vám nijak nepomohu ani v téhle záležitosti. Mohu říci jen tolik, že podle mého názoru byl don Luis de Ayala každým coulem kavalír.“ Pohlédl do policistových vodnatých očí a pak zvedl zrak k jeho příčesku, který byl trochu nakřivo. To mu dodalo odvahy natolik, že trochu vyzývavě zvýšil hlas:

„A pokládám za samozřejmé, že si od vás zasluhuji stejnou úctu jako on a že mě ušetříte nechutných pomluv.“ Policista se mu okamžitě trochu rozpačitým hlasem omluvil a pokradmu se konečky prstů dotkl svého příčesku. Samozřejmě. Nevykládejte si to prosím ve zlém. Je to jen běžný postup. Nikdy by se neodvážil ani naznačit…

Don Jaime ho téměř neposlouchal. V duchu sváděl sám se sebou tichý boj, protože si úmyslně nechával pro sebe cenné informace, které by možná mohly objasnit motiv neštěstí. Bylo mu jasné, že se pokouší chránit jistou osobu, jejíž znepokojivý obraz mu vytanul na mysli, jakmile spatřil mrtvolu v místnosti. Chránit? Pokud byl směr jeho uvažování správný, nešlo ani tak o ochranu, jako o zjevné napomáhání zločinu; takové chování bylo nejen protizákonné, ale přímo ohrožovalo mravní zásady, na nichž byl vybudován jeho život. Ale nechtěl se unáhlit. Potřeboval čas, aby si mohl všechno rozmyslet. Campillo na něho teď hleděl upřeně s lehce svraštělým obočím a bubnoval prsty na opěradlo křesla. V té chvíli don Jaime poprvé pomyslel na to, že i jeho mohou příslušná místa pokládat za podezřelého. Koneckonců vražednou zbraní v případě Luise de Ayala byl fleret.

A v té chvíli pronesl policejní ředitel otázku, které se Jaime Astarloa celou dobu obával:

„Znáte jistou Adelu Oterovou?“

Staré srdce šermířského mistra se na okamžik zastavilo a pak začalo bláznivě tlouci. Polkl a teprve po chvíli odpověděl.

„Ano,“ řekl, jak nejklidněji uměl. „Byla to moje klientka.“

Campillo se k němu naklonil se svrchovaným zájmem.

„To jsem netušil. Už není?“

„Ne. Přestala využívat mých služeb před několika týdny.“

„Kdy přesně?“

„Nepamatuji se. Asi tak před půldruhým měsícem.“

„Proč?“

„Nemám tušení.“

Policejní ředitel se uvelebil v křesle, vyňal z kapsy další doutník a zahleděl se na dona Jaimeho s výrazem hlubokého zamyšlení. Tentokrát havana nepropíchl párátkem, ale jen mu roztržitě ukousl špičku.

„Věděl jste o jejím… přátelství s markýzem?“

Šermířský mistr přisvědčil.

„Jen velice povrchně,“ vysvětlil. „Pokud vím, jejich vztah začal poté, co přestala navštěvovat mou šermírnu. Pak jsem už…“ Na chvíli zaváhal, než větu dokončil. „Pak jsem tu dámu už nikdy neviděl.“

Oblak kouře z doutníku, který si Campillo zapaloval, podráždil Jaimemu Astarloovi nos. Na čele šermířského mistra se leskly kapičky potu.

„Vyslechli jsme služebnictvo,“ řekl po chvíli policista. „Díky nim víme, že paní Oterová sem chodila pravidelně. Všichni se shodují na tom, že s ní zesnulý udržoval, ehm, intimní poměr.“

Don Jaime opětoval jeho pohled, jako by se ho to všechno ani v nejmenším netýkalo.

„A dál?“ zeptal se a snažil se, aby to zaznělo odměřeně. Policejní ředitel se pousmál a prstem si přihladil konečky obarveného kníru.

„V deset hodin večer,“ vysvětlil tónem téměř důvěrným, jako by je nebožtík ve vedlejší místnosti mohl slyšet, „propustil markýz služebnictvo. Víme, že to tak dělával vždycky, když očekával nějakou návštěvu, kterou bychom mohli definovat jako… galantní. Sloužící odešli do čeledníku, který je na opačném konci zahrady. Neslyšeli nic podezřelého, jen déšť a hřmění. Dnes ráno kolem sedmé hodiny přišli do domu a objevili mrtvolu svého pána. Na opačném konci místnosti ležel fleret se zakrvácenou čepelí. Markýz byl studený a ztuhlý – byl už několik hodin po smrti. Tuhý, jak zákon káže.“

Šermířský mistr se zachvěl, nebyl schopen se morbidnímu žertu policejního ředitele zasmát. „Víte, kdo byla ta návštěva?“ Campillo sklesle zavrtěl hlavou. „Ne. Můžeme se jen dohadovat, že se dostala dovnitř nenápadnými dvířky na druhé straně paláce ze slepé uličky, kterou markýz často užíval pro uskladnění svých dopravních prostředků… Mimochodem, byly to kvalitní dopravní prostředky; pět koní, sedan, kupé, lehký otevřený kočár, faeton, anglický kočár.“ Zádumčivě si povzdechl, aby tak dal najevo, že podle jeho mínění si zesnulý markýz nic neodpíral. „Ale abych se vrátil k naší otázce, přiznávám, že nemáme v ruce nic, podle čeho bychom mohli usuzovat, jestli vrah byl muž či žena, zda byl jen jeden, nebo jich bylo víc. Ačkoli lilo jako z konve, nenašli jsme žádné stopy.“

„Podle všeho jste teď v těžké situaci.“

„Přesně tak. Těžké a nevýhodné. Obávám se, že vzhledem k současným politickým zmatkům, k tomu, že země stojí na pokraji občanské války a tak dále, to bude obtížné vyšetřování. Rozruch, který může způsobit vražda markýze, se změní v pouhou epizodu, když je v sázce trůn, nemám pravdu? Jak vidíte, vrah si uměl vybrat správný okamžik.“ Campillo vyfoukl obláček kouře a pohlédl uznale na doutník. Don Jaime si všiml, že je z Vuelty Abajo, se stejným papírovým kroužkem jako doutníky, které kouříval Luis de Ayala. Kompetentní činitel zřejmě v průběhu vyšetřování neodolal pokušení sáhnout si do tabatěrky zavražděného. „Ale vraťme se k paní Adele Oterové, když dovolíte. Vlastně ani nevíme, jestli slečně nebo paní… Máte o tom nějakou povědomost?“

„Ne. Vždycky jsem ji oslovoval jako paní a nikdy se proti tomu neohradila.“

„Slyšel jsem, že je hezká. Pěkný kus ženské.“

„Domnívám se, že určitý druh lidí by ji tak mohl charakterizovat,“

Policejní ředitel přešel jeho narážku mlčením.

„Podle všeho je to trochu lehčí zboží, ne? Ta záležitost se šermem…“

Campillo spiklenecky přimhouřil oko a Jaime Astarloa usoudil, že tohle už snášet nehodlá. Vstal.

„Už jsem vám jednou řekl, že toho o té dámě vím velmi málo,“ řekl odměřeně. „Ale jestli se o ni tolik zajímáte, můžete se ji jít zeptat přímo. Bydlí v ulici Riaño číslo čtrnáct.“

Policejní ředitel se ani nepohnul a šermířský mistr okamžitě pochopil, že někde něco nehraje. Campillo ho pozoroval z křesla s doutníkem v prstech. Jeho rybí oči za skly brýlí jiskřily škodolibou ironií, jako by se na celou záležitost dalo pohlížet také z mnohem zábavnější stránky.

„Ovšem.“ Vypadal, že se dobře baví a že vychutnává vtip, který si schovával na závěr. „Vy jste se to samozřejmě neměl šanci dozvědět, pane Astarloo. Určitě jste to nemohl vědět… Vaše bývalá klientka, paní Adela Oterová, zmizela ze svého bytu. Je to zvláštní shoda okolností, že? Někdo zabije markýze a ona se beze stopy vypaří, jen si to představte. Jako by se po ní země slehla.“

kapitola šestá

Vynucený výhyb

„Vynucený výhyb patří k akcím, s jejichž pomocí získává protivník výhodu.“

Když skončil úřední výslech, doprovodil Campillo dona Jaimeho ke dveřím a pozval ho nazítří do své kanceláře na ministerstvu vnitra. „Pokud to ovšem okolnosti dovolí,“ dodal a odevzdaně se ušklíbl; očividně tím narážel na kritickou situaci v zemi. Šermířský mistr zasmušile odcházel. Ulevilo se mu, že nechává za zády místo, kde se stala ta hrozná věc, a že už má za sebou nepříjemný policejní výslech, ale současně si uvědomoval, že teď bude mít bohužel čas přemýšlet o nedávných událostech o samotě. Představa, že popustí uzdu svým myšlenkám, ho přílišným štěstím nenaplňovala.

Zastavil se u mříže parku Retiro, opřel se čelem o kované železné pruty a bloudil pohledem po stromech v parku. Úcta, kterou cítil k Luisovi de Ayala, ani bolestné i ohromení, které se ho zmocnilo po jeho smrti, však přesto nebyly jediným důvodem, proč se cítil tolik rozhořčen. Existoval tu stín jisté ženy, který s tím vším bezpochyby nějak souvisel a který mu bránil, aby se na celou věc dokázal podívat objektivně. Někdo zavraždil dona Luise, kterého si vážil. Pomyslel si, že to by měl být dostatečný důvod k tomu, aby si přál, aby pachatele zločinu postihla spravedlnost. Proč tedy nebyl upřímný ke Campillovi a neřekl mu všechno, co ví?

Malomyslně potřásl hlavou. Vlastně si ani nebyl jistý, že tím, co se stalo, je vinna Adela Oterová. To pomyšlení však trvalo jen několik okamžiků a pak muselo ustoupit pod tíhou nepochybných důkazů. Nemělo smysl něco si nalhávat. Nevěděl, jestli fleret do hrdla markýze z Alumbres zabodla právě ona, ale jistě s tím měla přímo či nepřímo něco společného. To, jak znenadání se objevila, její zájem seznámit se s Luisem de Ayala, to, jak se chovala v posledních týdnech, její podezřelé zmizeni v pravou chvíli… Všechno, až do nejmenších podrobností, každé slovo, které vyslovila, teď vypadalo jako součást nesmírně chladnokrevného plánu. A navíc tu byl ten zásah. Jeho zásah.

Oč tu šlo? Teď už ani v nejmenším nepochyboval, že měl posloužit jen jako nástroj, s jehož pomocí se dalo proniknout k markýzovi z Alumbres. Ale proč? Motivem zločinu přece není zločin sám o sobě: za ním se skrývá, musí se skrývat, cíl tak závažný, že podle zločincova názoru ospravedlňuje tak vážný krok. Myšlenky šermířského mistra logicky zalétly k zapečetěné obálce ukryté za knihami v jeho pracovně. V horečném rozčilení odstoupil od mříže a skoro se rozběhl směrem k Alcalské bráně. Musí jít domů, otevřít tu obálku a přečíst si její obsah. Vysvětlení ke všemu bude bezpochyby v ní.

Zastavil nájemní drožku a dal drožkářovi svou adresu, ačkoli na chvilku zauvažoval, jestli by nebylo lepší předat celou záležitost policii a přihlížet jejímu vyřešení jen jako divák. Ale okamžitě pochopil, že tohle udělat nemůže. Kdosi mu v celé téhle hře už předem přidělil trapnou úlohu se lhostejností loutkáře, který vodí loutky na niti. Jeho stará hrdost se bouřila a volala po zadostiučinění; doposud se nikdo neodvážil takhle si s ním zahrávat, a to v něm vbuzovalo pokoření a vztek. Na policii zajde možná později: ale nejdřív se musí dovědět, k čemu vlastně došlo, Chtěl zjistit, jestli bude mít možnost vyrovnat nesplacený účet, který po sobě zanechala Adela Oterová. V jádru mu nešlo o to pomstít markýze z Alumbres: Jaime Astarloa chtěl, aby se mu dostalo úplného zadostiučinění za vlastní zrazené city.

Opřel se o sedadlo kymácející se nájemní drožky. Už se skoro uklidnil a mozek mu bystře pracoval. Z pouhého profesionálního zvyku si začal znovu pečlivě procházet všechny události poslední doby svou obvyklou metodou – pomocí šermířských pohybů. Ve složitých situacích mu to většinou pomáhalo utřídit si myšlenky. Soupeř nebo soupeři založili svůj plán na fintě, na záludu. Přišli za ním, ale šlo jim o někoho jiného; při záludu nejde o nic jiného než naznačit jiný úder, než má člověk v úmyslu zasadit Jejich cílem nebyl on, ale Luis de Ayala, a Jaime Astarloa byl tak nechápavý, žernu nedošel hlubší smysl této akce a dopustil se nenapravitelné chyby, protože ji ještě usnadnil. Všechno do sebe začínalo zapadat. Když se jim podařila první akce, přešli ke druhé. Pro krásnou Adelu Oterovou nebylo příliš obtížné provést s markýzem to, čemu se v šermu říká převzetí tempa: odstranit soupeřovu čepel tlakem na její nejslabší část, protivníka tak odkrýt a pak ho zasáhnout. A slabinou Luise de Ayala byl šerm a ženy. A co bylo dál? Markýz jako dobrý šermíř vytušil, že se ho soupeřka snaží výzvou vylákat z obranného postavení. Ihned pohotově zareagoval a svěřil donu Jaimemu to, co bezpochyby bylo cílem všech akcí jeho protivníka – onen tajemný zapečetěný balíček. Luis de Ayala si sice byl vědom toho, co riskuje, ale byl to nejen šermíř, ale také hráč. Don Jaime znal jeho styl a byl si jist, že markýz hřešil na své štěstí a nechtěl zápas ukončit dřív, než se doví, jak to všechno dopadne. Bezpochyby se spoléhal na to, že v posledním okamžiku, až se všechno prozradí a protivník se vymrští do výpadu, se mu podaří odchýlit čepel jeho zbraně – ale v tom se zmýlil. Zkušený šermíř jako Ayala měl nejlépe vědět, že čelit útoku bodem do tempa je vždycky nebezpečné. Zvláště když se jedná o ženu jako Adela Oterová.

Pokud bylo cílem útoku získat markýzovy dokumenty, jak se don Jaime domníval, vrahům se bezpochyby nepodařilo dovést celou akci do konce. Bezděčný zásah šermířského mistra čirou náhodou zhatil úspěch celého manévru. To, co by se na začátku dalo vyřešit jednoduchým útokem na Ayalovu krční tepnu, se změnilo v útok složitý. Zásadní otázka, na níž teď závisel i maestrův život, zněla, zda si protivníci jsou vědomi rozhodující úlohy, kterou v tom všem díky prozíravosti zesnulého markýze sehrál on sám. Vědí, že dokumenty jsou dobře uschované v jeho bytě? Důkladně o tom zauvažoval a došel k uklidňujícímu závěru, že tohle vědět nemohou. Ayala by nikdy nebyl tak neopatrný, aby tohle tajemství svěřil Adele Oterové nebo komukoli jinému. Vždyť sám prohlásil, že Jaime Astarloa je jediný, komu může v tak choulostivé záležitosti důvěřovat.

Nájemní drožka tryskem projela ulicí svatého Jeronýma. Don Jaime se nemohl dočkat, až se dostane domů, roztrhne obálku a přijde na kloub té záhadě. Až potom se rozhodne, co podnikne dál.

Když na rohu ulice Bordadores vystupoval z drožky, dalo se znovu do deště. Vešel do průjezdu, setřásl si vodu z klobouku a vystoupal přímo do posledního patra po vrzavém schodišti, jehož železné zábradlí se mu pod rukou chvělo. Na odpočívadle si vzpomněl, že nechal pouzdro s flerety v paláci Villaflores, a zatvářil se rozmrzele. Zastaví se pro ně později, pomyslel si, vytáhl klíč z kapsy, otočil jím v zámku a otevřel si dveře. Proti své vůli se při vstupu do prázdného a temného bytu neubránil úzkosti.

Znepokojeně napřed prošel celý byt, aby se úplně uklidnil. Samozřejmě tam nebyl nikdo jiný než on; zastyděl se, že se nechal takhle vystrašit vlastní fantazií. Položil klobouk na pohovku, svlékl si kabát a otevřel okenice, aby do místnosti mohlo vniknout šedavé světlo zvenčí. Pak přistoupil ke knihovně, sáhl za řadu knih na polici a vyňal Ayalovu obálku.

Třesoucíma se rukama rozlomil pečeť a cítil, jak se mu stahuje žaludek. Obálka měla foliový formát a byla na palec tlustá. Roztrhl papír a vyňal desky svázané tkanicemi, v nichž bylo několik rukou popsaných listů. Ve snaze co nejrychleji rozvázat uzly otevřel desky a listy se rozlétly po podlaze u komody. Sehnul se, aby je posbíral, a proklínal svou vlastní nešikovnost. Když je měl v ruce, znovu se narovnal. Listiny vypadaly úředně, většinou to byly dopisy a dokumenty se záhlavím. Šel si sednout za psací stůl a papíry si položil před sebe. Nejdřív byl tak rozčilený, že mu řádky tančily před očima a nebyl schopen přečíst jediné slovo. Zavřel oči a donutil se napočítat do deseti. Pak se zhluboka nadechl a začal číst. Většina listin byly skutečně dopisy. A když šermířský mistr spatřil některé podpisy, zachvěl se.

MINISTERSTVO VNITRA

Pan Luis Álvarez Rendruejo

Generální inspektor pro státní bezpečnost a tajnou policii

Madrid

Tímto nařizuji zahájit nepřetržité sledování níže uvedených osob, které jsou důvodně podezřelé ze spiknutí proti vládě Jejího nejmilostivějšího Veličenstva královny.

Vzhledem k postavení některých uvedených podezřelých osob pokládám za samozřejmé, že tento úkol bude proveden se vší náležitou diskrétností a taktem a výsledky šetření budou sděleny přímo mně.

Martínez Carmona, Ramón. Advokát. Ulice Prado 16, Madrid.

Miravalls Hernández, Domiciano. Továrník. Ulice Corredera Baja, Madrid.

Cazorla Longo, Bruno. Prokurista Italské banky. Náměstí svaté Anny 10, Madrid.

Cañabate Ruiz, Fernando. Železniční inženýr. Ulice Leganitos 7, Madrid.

Porlier y Osborne, Carmelo. Finančník. Ulice Infantas 14, Madrid.

Z důvodů zvýšené bezpečnosti je nutné, abyste veškerou činnost související s uvedenou záležitostí řídil osobně.

Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra

Madrid, 3. října 1866

~ ~ ~

Vážený pan Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra

Madrid

Milý Joaquíne,

přemýšlel jsem o našem včerejším odpoledním rozhovoru a to, co mi navrhuješ, vypadá přijatelně. Abych byl upřímný, příliš se mi nelíbí, že k tomu budeme potřebovat toho darebáka, ale výsledek bude stát za to. V dnešní době člověk nedostane nic zadarmo!

Ta záležitost s povolením k těžbě v cartagenském pohoří je už zařízená. Mluvil jsem s Pepíčkem Zamorou a ten neměl nic proti, i když jsem mu k tomu neřekl nic bližšího. Nejspíš si myslí, že z toho chci urvat něco pro sebe, ale na tom mi nesejde. Už jsem příliš starý na to, abych se staral ještě o pomluvy. Samozřejmě jsem se náležitě informoval a myslím, že si náš ptáček pěkně nahrabe. Mně můžeš věřit, na tyhle věci mám čich.

Průběžně mě informuj o situaci. Ve vládě o tom samozřejmě ani slovo. Vynech z toho také Álvareze Rendrueja. Od téhle chvíle to zůstane jenom mezi námi dvěma.

Ramón María Narváez

8. listopadu

~ ~ ~

MINISTERSTVO VNITRA

Pan Luis Álvarez Rendruejo

Generální inspektor pro státní bezpečnost a tajnou policii

Madrid

Tímto vydávám příkaz k zadržení níže uvedených osob podezřelých ze zločinného spiknutí proti vládě Jejího nejmilostivějšího Veličenstva královny.

Martínez Carmona, Ramón. Porlier y Osborne, Carmelo. Miravalls Hernández, Domiciano. Cañabate Ruiz, Fernando. Mazarrasa Sánchez, Manuel Maria.

Všechny uvedené osoby budou zatčeny odděleně a bude na ně okamžitě uvalena samovazba.

Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra

Madrid, 12. listopadu

~ ~ ~

Pan Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra

Madrid

Vážený pane ministře,

dávám Vám tímto na vědomí, že jmenovaní Martínez Carmona, Ramón; Porlier y Osborne, Carmelo; Miravalls Hernández, Domiciano a Cañabate Ruiz, Fernando dnešním datem nastoupili do cartagenského vězení a očekávají převoz do káznice v Africe, kde si odpykají trest.

S úctou

Ernesto de Miguel Marín

Ústřední správa trestnic a káznic

Madrid, 28. listopadu 1866

~ ~ ~

Vážený pan

Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra, Madrid

Milý Joaquíne,

mohu k tomu říci jen jedno: znamenité. To, co jsme získali od našeho ptáčka, nám umožní zasadit tomu intrikánovi J. P. rozhodující úder. Ve zvláštní obálce Ti posílám přesné pokyny, jak k celé záležitosti přistupovat. Podrobnosti, dohodneme dnes odpoledne, až se vrátím z paláce.

Musíme zavést tvrdý režim. Jiná možnost neexistuje. Pokud jde o ty vojáky, kteří jsou do záležitosti zapleteni, hodlám doporučit Sangonerovi maximální přísnost. Potřebujeme velmi odstrašující příklad.

Odvahu a jen tak dál.

Ramón Maria Narváez

6. prosince

~ ~ ~

MINISTERSTVO VNITRA

Pan Luis Álvarez Rendruejo

Generální inspektor pro státní bezpečnost a tajnou policii

Madrid

Vydávám tímto příkaz k zadržení níže uvedených osob, které jsou obviněny z velezrady a ze zločinného spiknutí proti vládě Jejího nejmilostivějšího Veličenstva královny:

De la Mata Ordóñez, José. Továrník. Toledská ulice 22b, Madrid.

Fernández Garre, Julián. Státní zaměstnanec. Cervantesova ulice 19, Madrid.

Gal Rupérez, Olegario. Kapitán ženijního vojska. Kasárna Jarilla, Alcalá de Henares.

Gal Rupérez, José Maria. Poručík dělostřelectva. Kasárna kadetní školy, Madrid.

Cebrián Lucientes, Santiago. Podplukovník pěchoty. Kasárna Nejsvětější Trojice, Madrid.

Ambrona Páez, Manuel. Major ženijního vojska. Kasárna Jarilla, Alcalá de Henares.

Figuero Robledo, Ginés. Obchodník. Ulice Segovia 16, Madrid.

Esplandiú Casals, Jaime. Poručík pěchoty. Kasárna Vicálvaro.

Romero Alcázar, Onofre. Správce statku „Los Rocíos“. Toledo.

Villagordo López, Vicente. Major pěchoty. Kasárna Vicálvaro.

Pokud jde o vojenské osoby na tomto seznamu, bude postupovánu v souladu s příslušným vojenským velením, které již obdrželo rozkazy od Jeho Excelence ministra obrany.

Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra

Madrid, 7. prosince 1866 (kopie originálního dokumentu)

~ ~ ~

GENERÁLNÍ INSPEKCE

PRO STÁTNÍ BEZPEČNOST A TAJNOU POLICII

Pan Joaquín Vallespín Andreu

Ministr vnitra

Vážený pane ministře,

tímto Vám sděluji, že pracovníci našeho odboru ve spolupráci s nejvyšším vojenským velením přijali dnes ráno v souladu se včerejšími instrukcemi příslušná opatřeni nezbytná k zadržení všech osob uvedených v příkazu k zatčení.

S úctou

Luis Álvarez Rendruejo

Generální inspektor pro státní bezpečnost

a tajnou policii

Madrid, 8. prosince 1866

~ ~ ~

ÚSTŘEDNÍ SPRÁVA TRESTNIC A KÁZNIC

Pan Joaquín Vallespín Andreu ministr vnitra

Vážený pane ministře,

tímto Vám dávám na vědomí, že dnes ráno byly do vězení v Cádizu přijaty následující osoby, které budou deponovány na Filipíny:

De la Mata Ordóñez, José.

Fernández Garre, Julián.

Figuero Robledo, Ginés.

Romero Alcázar, Onofre.

Závěrem tohoto dopisu přijměte uctivý pozdrav.

Ernesto de Miguel Marín

Ústřední správa trestnic a káznic

Madrid, 19. prosince 1866

~ ~ ~

MINISTERSTVO OBRANY

Pan Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra Madrid

Milý Joaquíne, rád bych Ti tímto dopisem oficiálně sdělil, že dnes odpoledne byli na palubě parníku „Rodrigo Suárez“ deportováni na Kanárské ostrovy Podplukovník Cebrián Lucientes, major Ambrona Páez a major Villagordo López. Kapitán Olegario Gal Rupérez a jeho bratr José Maria Gal Rupérez zůstávají ve vojenském vězení v Cádizu a očekávají příští loď, kterou budou deportováni na Fernando Poo.

S upřímným pozdravem

Pedro Sangonera Ortiz ministr obrany

Madrid, 23. prosince

~ ~ ~

MINISTERSTVO OBRANY

Pan Joaquín Vallespín Andreu

ministr vnitra Madrid

Milý Joaquíne,

opět mám povinnost, tentokráte smutnou, vzít do ruky pero a oficiálně Ti oznámit, že vzhledem k tomu, že Její Veličenstvo královna žádosti o milost nevyhověla a lhůta určená v rozsudku vypršela, byl dnes ráno ve čtyři hodiny v příkopu paláce Oñate popraven zastřelením poručík Jaime Esplandiú Casals, odsouzený k nejvyššímu trestu za pobuřování, velezradu a zločinně spiknutí proti vládě Jejího Veličenstva.

S pozdravem

Pedro Sangonera Ortiz

ministr obrany

Madrid, 26. prosince

~ ~ ~

Následovala řada úředních oznámení a další krátké přípisy důvěrného charakteru s pozdějším datem, které si vyměnili Narváez a ministr vnitra; pojednávaly o řadě akcí Primových agentů ve Španělsku i v zahraničí. Jaime Astarloa z nich vyrozuměl, že vláda byla o tajné činnosti spiklenců velmi podrobně informována. Pravidelně se v nich vyskytovaly zmínky o jménech a místech, doporučení střežit pana X nebo zatknout pana Y, upozorňovalo se na falešné jméno, pod nímž má Primův agent odplout z Barcelony… Šermířský mistr se vrátil o několik listů zpět a podíval se na data. Korespondence, kterou měl před sebou, zahrnovala období jednoho roku a pak náhle končila. Don Jaime zavzpomínal a vybavilo se mu, že to náhlé přerušení se shoduje s dobou, kdy v Madridu zemřel Joaquín Vallespín, ministr vnitra, který byl podle všeho jakýmsi spojovacím článkem všech dokumentů. Dobře si vzpomínal, že Vallespín býval jedním z černých koní Agapita Cárcelese při besedách v kavárně Pokrok: vědělo se o něm, že je naprosto oddán Narváezovi a monarchii, byl významným členem strany umírněných a během výkonu své funkce se vyznačoval silnými sklony k politice tvrdé ruky. Zemřel na srdeční slabost, jeho pohřeb se konal s příslušnými státními poctami a řeč nad jeho rakví pronesl sám Narváez. Zanedlouho ho Narváez následoval do hrobu a Isabela II. tak přišla o svou nejvýznamnější politickou oporu.

Jaime Astarloa si zmateně vjel rukou do vlasů. Tohle nedávalo žádný smysl. O kabinetních intrikách toho příliš mnoho nevěděl, ale nepřipadalo mu, že by v těch dokumentech, kvůli nimž Luis de Ayala možná musel zemřít, stálo cokoli, co by vysvětlovalo markýzovu snahu ukrýt je, tím méně vraždu. Znovu si s houževnatým soustředěním přečetl několik stránek v naději, že objeví nějaký náznak, který mu při prvním čtení unikl. Marně. Zarazil se jen nad poněkud tajemným lístkem, který byl ve svazečku na druhém místě: krátký dopis v důvěrném tónu, který napsal Narváez Vallespínovi. Vévoda z Valencie v něm hovořil o návrhu, který bezpochyby vyšel od ministra vnitra; návrh podle všeho souvisel s jakýmsi ‚povolením k těžbě‘ a Narváez ho považoval za ‚přijatelný‘. Narváez o něm nejspíš hovořil s jakýmsi ‚Pepíčkem Zamorou‘, což byl bezpochyby tehdejší ministr důlního průmyslu José Zamora… Ale zdálo se, že to je všechno. Žádné vodítko, žádné další jméno. ‚Příliš se mi nelíbí, že k tomu budeme potřebovat toho darebáka‘… napsal Narváez… O jakém darebákovi to asi hovořil? Možná se odpověď ukrývá právě tady, v tom jméně, které tu nikde nefigurovalo… Anebo ano?

Šermířský mistr si povzdychl. Někdo, kdo se vyzná v politice, by v tom snad nějaký smysl našel, ale on sám z toho moudrý nebyl. Nemohl pochopit, co je na těch dokumentech tak důležitého, tak nebezpečného, že se našli lidé, kteří se kvůli nim nezastavili ani před zločinem. Kromě toho, z jakého důvodu je Luis de Ayala svěřil právě jemu? Kdo by je mohl chtít ukrást a proč?… A další věc: jak se dostal markýz z Alumbres, který o sobě prohlašoval, že se o politiku nezajímá, k listinám ze soukromé korespondence zesnulého ministra vnitra?

Přinejmenším pro tohle existovalo logické vysvětlení. Joaquín Vallespín Andreu byl příbuzný markýze z Alumbres: bratr jeho matky, pokud si don Jaime vzpomínal. Místo na ministerstvu vnitra, které Ayala zastával během své krátké účasti na veřejném životě, mu nabídl právě Vallespín Andreu, když byl ministrem jedné z posledních Narváezových vlád. Souhlasí data? Na to si už dobře nepamatoval, ačkoli nemohl vyloučit, že Luis de Ayala působil na ministerstvu později… Podstatné bylo, že markýz z Alumbres skutečně mohl získat ty dokumenty při výkonu své úřední funkce nebo možná až po smrti svého strýce. To znělo logicky, dokonce i pravděpodobně. Ale v čem spočíval v tom případě jejich význam a proč bylo tak důležité uchovat je v tajnosti? Cožpak byly tak nebezpečné, tak kompromitující, že by kvůli nim někdo vraždil?

Vstal od stolu a začal se procházet po místnosti. V hlavě mu hučelo; celá tahle ponurá záležitost se zcela vymykala jeho chápání. Dávalo to jen pramálo smyslu, hlavně nedobrovolná úloha, kterou on sám v celé té tragédii sehrál a – jak si se zachvěním pomyslel – ještě hraje. Co měla s celým tím propletencem spiknutí, úředních dopisů a seznamů jmen a příjmení společného Adela Oterová?… Žádné z těch jmen mu nic neříkalo. Na události, o nichž byla řeč, si ale vzpomínal – buďto o nich něco četl v novinách nebo slyšel v kavárně před každým Primovým pokusem o puč i po něm. Pamatoval si dokonce i na popravu toho nešťastného poručíka, Jaimeho Esplandiú. Ale nic víc. Ocitl se ve slepé uličce.

Pomyslel si, že by mohl zajít na policii, odevzdat listiny a celou záležitost pustit z hlavy. Ale to nebylo tak jednoduché. S živým znepokojením si vzpomněl na výslech, kterému ho dopoledne podrobil u Ayalovy mrtvoly policejní ředitel. Obelhal Campilla, zatajil mu existenci zapečetěné obálky. Pokud ty dokumenty mohou být pro někoho kompromitující, mohou kompromitovat i jeho, protože je u sebe uschoval, i když na ničem nenese žádnou vinu… Nenese vinu? To slovo mu zkroutilo rty do nepříjemného úsměšku. Ayala, který by mohl celou tuhle zamotanou situaci vysvětlit, už není naživu, a o vině a nevině rozhoduje soud.

Ještě nikdy v životě necítil takový zmatek. Jeho smysl pro poctivost mu říkal, že lhát se nemá, ale zbývalo mu snad něco jiného? Instinktivní opatrnost mu radila zničit listiny a zaplašit ten zlý sen, dokud je ještě čas. Tak by se nikdo nic nedověděl. Nikdo, řekl si s pocitem úzkosti, ale on sám také ne. A Jaime Astarloa potřeboval vědět, jaká špinavá historie se za tím vším skrývá. Z mnoha důvodů na to měl právo. Kdyby tu záhadu nerozluštil, už by nikdy nemohl klidně spát.

Co udělá s dokumenty, zda je zničí, nebo je odevzdá policii, o tom se rozhodne později. Ale nejdřív musí celé té záhadě přijít na kloub. Bylo ale jasné, že to sám nedokáže. Snad někdo, kdo se lépe vyzná v politice…

Vzpomněl si na Agapita Cárcelese. A proč ne? Sedali v kavárně u jednoho stolu, byl to jeho přítel, a navíc náruživě sledoval politické události v zemi. Z údajů a jmen v listinách bezpochyby něco vyčte.

Chvatně posbíral papíry a znovu je ukryl za řadu knih, popadl hůl a klobouk a pospíšil si ven. Když vycházel z průjezdu, vytáhl z kapsy u vesty hodinky a pohlédl na ně: bylo skoro šest hodin. Cárceles určitě bude v kavárně Pokrok. Kavárna byla blízko, v ulici Montera, sotva deset minut pěšky, ale šermířský mistr měl naspěch. Zastavil drožku a požádal vozku, aby ho tam dovezl co nejrychleji.

~ ~ ~

Našel Cárcelese v jeho obvyklém rohu, zabraného do monologu o neblahé úloze, kterou v historii Španělska sehráli Rakušané a Bourboni. Naproti němu seděl Marcelino Romero s pomuchlaným nákrčníkem kolem krku, hleděl na něho se svým věčným výrazem nevyléčitelného melancholika, aniž ho poslouchal, a roztržitě přitom cucal kostku cukru. Don Jaime se navzdory svému obvyklému chování nezatěžoval přílišnými okolky; omluvil se klavíristovi, vzal si Cárcelese stranou a zasvětil ho do problému, ale jen napůl a s neustálým zdůrazňováním, že to, co mu říká, je přísně důvěrné:

„Mám u sebe určité dokumenty; jak jsem k nim přišel, teď není podstatné. Potřebuji, aby mi někdo s vaším rozhledem pomohl vyjasnit některé pochybnosti. Samozřejmě spoléhám na vaši naprostou diskrétnost.“

Novinář byl celou záležitosti očividně nadšen. Přednášku o rakousko-bourbonském úpadku skončil už před chvílí a učitel hudby navíc nebyl právě zábavný společník. Omluvili se Romerovi a společně vyšli z kavárny.

Rozhodli se, že půjdou pěšky až do ulice Bordadores. Cestou se Cárceles mimochodem zmínil o neštěstí v paláci Villaflores, o kterém se už mluvilo po celém Madridu. Měl mlhavou představu o tom, že Luis de Ayala byl zákazníkem dona Jaimeho, a vyptával se na podrobnosti s tak okatou profesionální dychtivosti, že šermířskému mistrovi dalo velkou práci vyhýbavými odpověďmi odvést řeč jinam. Cárceles, který nikdy neopomenul zdůraznit, jak pohrdá aristokracií, ani v nejmenším netruchlil nad smrtí jednoho z jejích příslušníků. „Aspoň s nimi svrchovaný lid nebude mít tolik práce, až přijde jeho čas,“ prohlásil pochmurně, ale když viděl vyčítavý pohled dona Jaimeho, změnil okamžitě téma. Za malou chvíli však začal znovu a tentokrát se pokusil obhájit svou domněnku, že za markýzovou smrtí vězí nějaká žena. Novinář měl ve všem jasno: někdo poslal Alumbrese k čertu, šmik, kvůli pošpiněné cti. Povídá se, že to udělali šavlí nebo něčím na ten způsob, co je na tom pravdy? Don Jaime snad bude vědět víc.

Šermířskému mistrovi se ulevilo, když došli ke dveřím jeho bytu. Cárceles, který u něho byl poprvé, si zvědavě prohlédl malý obývací pokoj. Jakmile spatřil řady knih, zamířil přímo k nim a kritickým pohledem studoval tituly vytištěné na jejich hřbetech.

„To není špatné,“ uznal nakonec s výrazem velkomyslné shovívavosti. „Osobně tu postrádám několik titulů, které jsou zásadním klíčem k epoše, ve které žijeme. Takový Rousseau a možná nějaký ten Voltaire by podle mého názoru…“

Jaimemu Astarloovi ani za mák nezáleželo na epoše, ve které žije, a tím méně na předpotopním literárním či filozofickém vkusu Agapita Cárcelese, a tak svého společníka co nejtaktněji přerušil a odvedl řeč k tématu, které je zajímalo. Cárceles zapomněl na knihy a s viditelným zájmem se zaposlouchal. Don Jaime vytáhl z úkrytu dokumenty.

„Nejdřív ze všeho bych vás, done Agapito, chtěl jako čestného muže a přítele požádat, abyste celou tuto záležitost pokládal za nanejvýš důvěrnou.“ Hovořil s nejvyšší vážností a viděl, že na novináře udělal jeho tón dojem. „Dáváte mi své slovo?“

Cárceles si slavnostně položil ruku na prsa.

„Dávám. Samosebou, že dávám.“

Don Jaime si pomyslel, že přece jen možná dělá chybu, že se Cárcelesovi svěřuje, ale couvnout už nemohl. Rozložil obsah balíčku po stole.

„Z důvodů, které vám nemohu prozradit, neboť to tajemství nenáleží jen mně, se ke mně dostaly tyhle dokumenty… Skrývá se v nich nějaký tajný význam, který mi uniká, ale který musím odhalit, protože je to pro mě velmi důležité.“ V Cárcelesově tváři se teď zračilo soustředěné zaujetí slovy, která ne bez jistého úsilí vycházela z úst jeho společníka. „Potíž tkví možná v tom, že nerozumím současné politické situaci… Nevyznám se v ní a nejsem schopen najít souvislý smysl v něčem, co ho bezpochyby má… Proto jsem se rozhodl obrátit se na vás, který se v těchhle záležitostech vyznáte. Prosím vás, abyste si tohle přečetl, pokusil se dovodit, čeho se to týká, a pak mi řekl, co si o tom jako odborník myslíte.“

Cárceles několik okamžiků seděl bez hnutí a upřeně šermířského mistra pozoroval, a ten pochopil, že na něho udělal dojem. Pak si olízl rty a podíval se na dokumenty, které ležely na stole.

„Done Jaime,“ řekl nakonec se špatně skrývaným obdivem. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že právě vy…“

„Mě také ne,“ skočil mu do řeči maestro. „A musím vám popravdě říci, že ty papíry se ocitly v mých rukou proti mé vůli. Ale už nemám na vybranou: teď potřebuji vědět, co znamenají.“

Cárceles se znovu podíval na dokumenty, jako by váhal, zda se jich má dotknout. Bezpochyby tušil, že se v nich skrývá něco vážného. Pak se posadil ke stolu, jako by se naráz rozhodl, a vzal je do ruky. Don Jaime zůstal stát nad ním. Vzhledem k dané situaci usoudil, že ponechá stranou svou obvyklou zdvořilost a přes přítelovo rameno si znovu přečte obsah balíčku.

Když novinář uviděl záhlaví a podpisy prvních dopisů, slyšitelně polkl. Několikrát znovu nevěřícně pohlédl do tváře šermířského mistra, ale neřekl nic. Četl beze slova, pozorně procházel stránky a občas se zarazil s ukazovákem na některém ze jmen na seznamech. Když byl uprostřed, náhle se zarazil, jako by ho cosi napadlo, chvatně zalistoval zpět a přečetl si znovu počáteční dopisy. Na jeho špatně oholené tváři se objevil lehký úšklebek, skoro úsměšek. Znovu se na chvíli začetl, zatímco don Jaime, který se ho neodvažoval přerušit, s napětím očekával výsledek. „Zjistil jste něco?“ zeptal se konečně, když už se nedokázal ovládnout. Novinář se zatvářil opatrně. „Možná. Ale prozatím je to jen tušení… Budu si muset ještě něco ověřit.“

Znovu se začetl a zamračil se. Po chvíli pokýval pomalu hlavou, jako by si byl už skoro jistý. Znovu se zarazil a zvedl oči ke stropu ve snaze cosi si vybavit „Něco takového se stalo,“ mumlal si zasmušile sám pro sebe. „Už si na to moc nepamatuji, ale muselo to být… někdy začátkem minulého roku. Ano, jednalo se o doly. Kampaň proti Narváezovi, povídalo se, že v tom má prsty. Jak jen se jmenoval ten…?“ Jaime Astarloa si nepamatoval, že by někdy v životě byl tak nervózní. Cárcelesova tvář se najednou rozzářila.

„Samozřejmě! Jsem to ale hlupák!“ vykřikl a udeřil dlaní do stolu. „Ale musím si ověřit to jméno… Snad to není?…“

Rychle prolistoval stránky a znovu se vrátil dopředu. „Pro Kristovy rány, done Jaime! Copak jste si toho nevšiml? Tohle je skandál, který nemá obdoby! Přísahám vám, že…!“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Cárceles okamžitě zmlkl a vrhl nedůvěřivý pohled do předsíně.

„Vy někoho čekáte?“

Šermířský mistr zavrtěl hlavou; vyrušení ho překvapilo stejně jako Cárcelese. Novinář s nečekanou duchapřítomností shrnul papíry, rozhlédl se kolem sebe, hbitě se zvedl a zastrčil je pod pohovku. Pak se obrátil na dona Jaimeho.

„Pošlete ho pryč, ať je to kdo chce,“ pošeptal mu do ucha. „Musíme si spolu promluvit!“

Šermířský mistr si jako ve snu mechanicky urovnal kravatu a prošel předsíní ke dveřím. Začínala se před ním pomalu rýsovat jistota, že se co nevidět dozví, co k němu přivedlo Adelu Oterovou a stálo život Luise de Ayala, a to v něm vzbuzovalo pocit jakési neskutečnosti. Na okamžik si pomyslel, že se možná každou chvíli probudí a zjistí, že to všechno byl jen nesmyslný žert, výplod jeho fantazie.

Za dveřmi stál policista.

„Pan Jaime Astarloa?“

Šermířský mistr cítil, jak mu vstávají vlasy na šíji.

„Ano, to jsem já.“

Strážník si lehce odkašlal. Měl snědou tvář a špatně zastřiženou bradku.

„Posílá mě vrchní policejní ředitel, pan Jenaro Campillo. Prosí vás, abyste se mnou laskavě šel; potřebujeme vaši pomoc při vyšetřování.“

Don Jaime na něho nechápavě pohlédl.

„Prosím?“ zeptal se ve snaze získat čas. Strážník si všiml jeho rozpaků a chlácholivě se usmál.

„Nedělejte si starosti, je to jen formalita. Podle všeho máme další stopy v případu pana markýze z Alumbres.“

Maestro zamrkal; podráždilo ho, že policista přišel tak nevhod. Ale zmiňoval se o dalších stopách. Třeba je to důležité. Možná se podařilo najít Adelu Oterovou.

„Počkal byste okamžik?“

„Samozřejmě. Klidně si vyřiďte, co potřebujete.“ Nechal strážníka stát za dveřmi a vrátil se do obývacího pokoje. Tam čekal Cárceles, který všechno vyslechl.

„Co budeme dělat?“ zeptal se don Jaime potichu. Novinář mu posuňkem naznačil, aby byl klidný.

„Jen běžte,“ řekl mu. „Já tu na vás počkám a alespoň si všechno pozorně pročtu.“

„Přišel jste na něco?“

„Myslím, že ano, ale ještě si nejsem docela jistý. Musím se na to podívat důkladněji. Jen klidně běžte.“ Don Jaime přikývl. Nic jiného mu ani nezbývalo. „Vrátím se, jak nejdřív to půjde.“

„Nedělejte si starosti.“ V očích Agapita Cárcelese se objevil lesk, který šermířského mistra trochu znepokojoval. „Má něco společného tohle,“ ukázal ke dveřím, „s tím, co jsem právě dočetl?“

Jaime Astarloa se začervenal. Začínalo se mu to vymykat z rukou. Pomalu se ho zmocňoval pocit bezbřehé únavy. „To ještě nevím.“ Když už věci došly tak daleko, připadalo by mu nečestné Cárcelesovi zalhat. „Totiž… Promluvíme si o tom, až se vrátím. Musím si něco srovnat v hlavě.“ Stiskl příteli ruku a vyšel s policistou ven. Dole čekal policejní povoz. „Kam to jedeme?“ zeptal se.

Strážník před chvíli šlápl do kaluže a teď se pokoušel setřást vodu z bot.

„Do márnice,“ odpověděl. Nato se pohodlně zabořil do sedadla a začal si pohvizdovat známou písničku.

~ ~ ~

Campillo čekal v kanceláři Ústavu soudního lékařství. Na čele se mu perlil pot, příčesek měl posunutý na stranu a z klopy mu visel skřipec na šňůrce. Když spatřil šermířského mistra, se zdvořilým úsměvem se zvedl.

„Je mi líto, pane Astarloo, že se setkáváme podruhé v jednom dni za tak nepříjemných okolností…“

Don Jaime se nedůvěřivě rozhlížel okolo sebe. Snažil se nasbírat síly k tomu, aby si zachoval poslední zbytky klidu; zdálo se mu, že jich vůčihledě ubývá. Byl zvyklý ovládat své pocity, které se obvykle pohybovaly v určitých hranicích, ale tohle se jim začínalo vymykat

„Co se děje?“ zeptal se s neskrývaným znepokojením. „Měl jsem doma důležitou práci…“

Jenaro Campillo se zatvářil omluvně.

„Ujišťuji, že vás budu obtěžovat jen několik málo minut. Vím, jak je to pro vás nepříjemné, ale věřte mi, že se vyskytly nepředvídané události.“ Zakroutil hlavou, jako by chtěl vyjádřit, jak je tím vším znechucen. „A ke všemu se to musí semlít zrovna teď, jako by toho už tak nebylo dost. Právě jsem dostal zprávy, které také nejsou právě povzbuzující. Armáda povstalců táhne na Madrid, proslýchá se, že královna možná bude muset odjet do Francie, a do toho nám ještě hrozí pouliční nepokoje. To máme pěkné nadělení. Ale právo musí fungovat bez ohledu na politické události. Dura lex, sed lex. Nemám pravdu?“

„Odpusťte, pane Campillo, ale jsem na rozpacích. Myslím, že tady není nejvhodnější místo na…“

Policejní ředitel pozvedl ruku, jako by ho prosil o trpělivost.

„Šel byste laskavě se mnou?“

Ukazováčkem mu naznačil směr. Sestoupili po několika schodištích a ocitli se v ponuré chodbě s bíle vykachlíkovanými stěnami a vlhkými mapami na stropě. Místnost osvětlovaly plynové hořáky; jejichž plameny se chvěly v chladném průvanu. Jaime Astarloa v lehkém letním saku se otřásl. Zvuk jejich kroků dozníval na konci chodby a odrážel se od její klenby ponurou ozvěnou.

Campillo se zastavil přede dveřmi z matného skla, otevřel je a nechal Jaimeho Astarlou vejít prvního. Šermířský mistr se ocitl v malé místnosti plné starých registratur z tmavého dřeva. Když vešli, zvedl se od stolku zřízenec.

Byl to hubený mužík neurčitého věku v bílém plášti potřísněném žlutými skvrnami.

„Číslo sedmnáct, Lucio, buď tak hodný.“

Zřízenec vzal ze stolu jakýsi formulář a otevřel jedny z létacích dveří na druhé straně místnosti. Dříve než vykročil za ním, vyňal policista z kapsy havana a nabídl ho donu Jaimemu.

„Děkuji, pane Campillo. Už jsem vám dnes dopoledne řekl, že nekouřím.“

Campillo káravě nadzvedl obočí.

„Musím vám teď ukázat něco, co nebude zrovna příjemné na pohled…,“ řekl, vložil si doutník do úst a škrtl zápalkou. „Tabákový kouř obvykle pomáhá takovéhle věci lépe snášet.“

„Jaké věci?“

„To hned uvidíte.“

„Ať to bude cokoli, nepotřebuji kouřit.“

Policista pokrčil rameny.

„Jak myslíte.“

Vešli spolu do prostorného sálu s nízkým stropem, kde byly na stěnách stejné bílé kachlíky a na stropě tytéž vlhké mapy. V rohu bylo jakési veliké umyvadlo s kohoutkem, ze kterého neustále odkapávala voda.

Don Jaime se bezděčně zastavil; pronikavý chlad mu zalézal až do morku kostí. Nikdy předtím v márnici nebyl a netušil, že by to tam mohlo vypadat tak bezútěšně a pochmurně. Po délce sálu stálo půl tuctu velkých mramorových stolů; čtyři z nich byly zakryté prostěradly, pod nimiž se rýsovala nehybná lidská těla. Šermířský mistr zavřel na okamžik oči a nadechl se, ale okamžitě vydechl s pocitem úzkosti a nevolnosti. Ve vzduchu bylo cítit podivný zápach.

„Fenol,“ vysvětlil policista. „Používá se jako dezinfekce.“

Don Jaime mlčky přisvědčil. Jeho oči se upíraly na jedno z těl natažených na mramoru. Na dolním konci prostěradla vyčnívaly dvě lidské nohy. Měly žlutavou barvu a v plynovém světle se na nich objevovaly namodralé skvrny.

Jenaro Campillo sledoval směr jeho pohledu.

„Tady toho jste už viděl,“ řekl s nenuceností, která šermířskému mistrovi připadala zrůdná. „Teď nás zajímá tamten druhý.“

Ukázal doutníkem na vedlejší stůl, také přikrytý prostěradlem. Silueta, která se pod ním rýsovala, byla mnohem drobnější a křehčí.

Policista vyfoukl hustý oblak kouře a zastavil dona Jaimeho u přikrytého těla.

„Našli ji kolem desáté dopoledne v řece. Přibližně tou dobou, co jsme si spolu tak příjemně povídali v paláci Villaflores. Nejspíš ji tam někdo hodil včera v noci.“

„Hodil?“

„Tak jest.“ Sarkasticky se uchechtl, jako by celá záležitost nepostrádala určitý půvab. „Mohu vás ujistit, že se rozhodně nejedná o sebevraždu ani nehodu… Opravdu mě nechcete poslechnout a dát si pár tahů z doutníku? Jak je libo. Velice se obávám, pane Astarloo, že bude dost dlouho trvat, než zapomenete na to, co teď uvidíte; je to trochu silné. Ale vaše svědectví je nutné pro úplnou identifikaci. Identifikaci, která vůbec není jednoduchá… Ostatně sám se hned přesvědčíte, proč.“

Zatímco hovořil, pokynul zřízenci a ten stáhl prostěradlo zakrývající mrtvolu. Šermířský mistr pocítil, jak se mu prudce zvedl žaludek; zalapal zoufale po vzduchu a jen s velkou námahou se ovládl. Nohy se mu podlomily tak, že se musel opřít o mramor stolu, aby neupadl.

„Poznáváte ji?“

Don Jaime se přinutil pohlédnout na nahou mrtvolu. Bylo to tělo mladé ženy střední postavy, která před několika hodinami byla nejspíš hezká. Pleť měla barvu vosku, břicho bylo hluboce vpadlé mezi kyčelními klouby a ňadra, která byla zaživa nejspíš krásná, visela ochable po obou stranách těla až k bezvládným ztuhlým pažím, nataženým podél boků.

„Čistá práce, co?“ zabručel Campillo za jeho zády.

Šermířský mistr se s nejvyšším úsilím donutil znovu pohlédnout na to, co kdysi bývalo obličejem. Na místě tváře byla změť kůže, masa a kostí. Nos chyběl a místo úst byla jen tmavá díra beze rtů, v níž bylo vidět několik rozbitých zubů. Na místě očí zely dva prázdné rudé důlky. Husté černé vlasy byly špinavé a zcuchané a dosud na nich ulpívalo říční bahno.

Don Jaime, otřesen hrůzou, ucouvl od stolu, protože už ten pohled nemohl dál vydržet. Cítil, že ho policista předvídavě bere pod paží. Ucítil vůni doutníku a pak k němu dolehl vážný šepot:

„Poznáváte ji?“

Don Jaime zavrtěl hlavou. Jeho otřesenou myslí proběhla vzpomínka na starý děsivý sen: na panenku bez očí plující v louži. Ale teprve po slovech, která Campillo vyslovil potom, se až do nejskrytějšího koutku jeho duše rozlil smrtelný chlad:

„Ale navzdory tomu zohavení byste ji poznat měl, pane Astarloo… Je to vaše bývalá klientka, paní Adela Oterová!“

kapitola sedmá

Výzva

„Udělat výzvu v šermu znamená vylákat protivníka ze střehové polohy.“

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že policejní ředitel na něho už delší dobu mluví. Ze sklepa už přešli opět do přízemí, do malé kanceláře ústavu soudního lékařství. Jaime Astarloa seděl nehybně a zhrouceně na židli a nevidoucíma očima hleděl na zašlou rytinu na stěně, jakousi severskou krajinku s jezery a jedlemi. Ruce mu visely podél těla a jeho šedé oči byly zastřené a bezvýrazně.

„Našli ji zachycenou v rákosí pod Toledským mostem, u levého břehu. Je zvláštní, že ji při té bouřce, co byla dneska v noci, nestrhl proud; proto se domníváme, že ji hodili do vody krátce před svítáním. Jednu věc ale nechápu: proč si dali tu práci odnést ji až tam, místo aby ji nechali v jejím bytě.“

Campillo se odmlčel a zkoumavě se zahleděl na šermířského mistra, jako by mu chtěl dát možnost, aby se na něco zeptal. Když se nedočkal, pokrčil rameny. Mezi zuby dosud svíral doutník a zmuchlaným kapesníkem, který vytáhl z kapsy, si čistil skřipec.

„Když mi ohlásili, že se našlo to tělo, nařídil jsem vylomit dveře jejího bytu. Měli jsme to udělat už dávno, protože uvnitř to vypadalo moc ošklivě: stopy po zápase, rozbitý nábytek a krev. Spousta krve, mám-li se vyjádřit přesně. Veliká kaluž v ložnici, stříkance v chodbičce… Bylo to tam s odpuštěním jako někde na jatkách.“ Pohlédl na šermířského mistra a čekal, co on na to, jako by ho zajímalo, zda byl jeho popis dostatečně realistický a působivý. Musel usoudit, že nebyl, protože se zamračil, začal energičtěji třít svůj skřipec a pokračoval ve výčtu hrůzných podrobností, aniž maestra přestal koutkem oka pozorovat. „Podle všeho ji takhle… promyšleně zavraždili, pak ji potají vynesli z bytu a hodili do řeky. Nevím, jestli se mezitím neodehrálo ještě něco jiného, jistě mi rozumíte, mučení nebo něco na ten způsob, i když vzhledem ke stavu, v jakém ji nechali, se velice obávám, že ano. Nemůže být nejmenších pochyb o tom, že předtím, než ji dočista mrtvou vynesli z bytu v ulici Riaño, zažila paní Oterová hodně nepříjemné chvilky.“

Campillo se odmlčel, s výrazem uspokojení si proti světlu prohlédl svůj skřipec a pečlivě si ho nasadil.

„Dočista mrtvou,“ opakoval zamyšleně ve snaze navázat tam, kde přestal. „V ložnici jsme také našli několik chomáčů vlasů; už jsme si ověřili, že patří zesnulé. Byl tam ještě kus modré látky, snad vytržený při zápase, který se také shoduje s chybějícím místem na šatech, které měla na sobě, když ji našli v řece.“ Policista sáhl dvěma prsty do vrchní kapsičky u vesty a vyňal z ní prstýnek ve tvaru tenkého stříbrného kroužku. „Tohle měla mrtvá na prsteníku levé ruky. Poznáváte ho?“

Jaime Astarloa přivřel víčka a pak je zase otevřel, jako by se probouzel z dlouhého spánku. Když se pomalu obrátil ke Campillovi, byl bledý jako stěna, jako by mu z tváře zmizela poslední kapka krve.

„Prosím?“

Policista se zavrtěl na židli. Zjevně očekával, že s ním Jaime Astarloa bude spolupracovat víc, a začínalo ho rozčilovat, že se šermířský mistr chová jako náměsíčník. Když se totiž maestro vzpamatoval z počátečního šoku, obklopil se hradbou zatvrzelého mlčení, jako by se ho celá ta hrůza vůbec netýkala.

„Ptal jsem se vás, jestli jste už někdy viděl tenhle prsten.“

Šermířský mistr natáhl ruku a uchopil tenký stříbrný kroužek do prstů. Hlavou mu probleskla bolestná vzpomínka na jeho kovový záblesk na ruce se snědou pokožkou. Odložil ho na stůl.

„Patřil Adele Oterové,“ potvrdil hlasem beze stopy jakéhokoli pohnutí.

Campillo to zkusil znovu.

„Nemohu pochopit jednu věc, pane Astarloo – proč ji takhle zřídili? Chtěl se jí někdo pomstít? Nebo z ní snad něco dostat?“

„Nemám tušení.“

„Nevíte, jestli měla nějaké nepřátele?“

„Nemám tušení.“

„Je to strašné, co s ní udělali. Musela být velice krásná.“

Don Jaime pomyslel na sametovou pleť odhalené šíje pod černými vlasy sepnutými perleťovou sponou. Vzpomněl na pootevřené dveře a šustění spodniček, na pokožku, která jako by se teple, malátně zachvívala. „Já nežiju,“ řekla jednou, tenkrát v noci, kdy se mohlo stát všechno, ale nestalo se nic. Teď to byla pravda: už nežila. Zbylo z ní jen mrtvé tělo, rozkládající se na mramorovém stole.

„Velice,“ odpověděl po chvíli. „Adela Oterová byla velice krásná.“

Policista usoudil, že už ztratil se šermířským mistrem příliš mnoho času. Schoval prsten, odhodil doutník do plivátka a vstal.

„Jste rozrušený dnešními událostmi, a já to naprosto chápu,“ řekl. „Jestli chcete, můžeme si promluvit znovu zítra dopoledne, až si odpočinete a udělá se vám líp. Jsem si jistý, že smrt markýze se smrtí té ženy přímo souvisí a vy jste jeden z mála lidí, kteří mi mohou poskytnout v téhle záležitosti nějaké vodítko. Hodilo by se vám to v deset v mé kanceláři na vnitru?“

Jaime Astarloa se podíval na policistu, jako by ho viděl poprvé v životě.

„Jsem podezřelý?“ zeptal se.

Campillo přimhouřil své rybí oči.

„Kdo z nás v dnešní době není?“ řekl lehkým tónem. Ale šermířský mistr nevypadal, že by ho taková odpověď uspokojila.

„Já to myslím vážně. Chci vědět, jestli mě podezíráte.“

Campillo se s jednou rukou v kapse u kalhot zhoupl ze špiček na paty.

„Ne víc než kohokoli jiného, jestli vás to uklidní,“ odpověděl po chvíli. „Problém je v tom, že nemohu vyloučit nikoho, a vy jste jediný, koho mám po ruce.“

„Opravdu mě těší, že vám mohu být užitečný.“

Policista se smířlivě usmál, jako by žádal o pochopení.

„Neurazte se, pane Astaroloo,“ řekl. „Ale asi se mnou budete souhlasit, že řada věcí do sebe navzájem zapadá. Smrt dvou vašich klientů má společného jmenovatele, a tím je šerm. Jednoho z nich zabili fleretem… Všechno se pohybuje okolo jednoho a téhož, ale já neznám dva důležité údaje: co je ten střed, kolem kterého se všechno točí, a jakou roli v tom všem hrajete vy. Pokud vůbec nějakou hrajete.“

„Chápu vaše potíže a mrzí mě, že vám nemohu pomoci.“

„Mě to mrzí mnohem víc. Takže jistě pochopíte i to, že za daného stavu věcí vás nemohu jako podezřelého vyloučit. Ve svém věku a při své praxi jsem toho už viděl tolik, že bych v podobném případě nemohl vyloučit ani vlastní nebožku matku.“

„Jinými slovy: jsem pod dohledem.“

Campillo se zašklebil, jako by to v případě šermířského mistra bylo příliš silné slovo.

„Řekněme, že i nadále reflektuji na vaši ctěnou spolupráci, pane Astarloo. Důkazem toho je, že jste na zítřek předvolán do mé kanceláře. A že vás ve vší úctě prosím, abyste se nevzdaloval z města a abyste byl k dosažení.“

Don Jaime mlčky, téměř roztržitě přikývl, zvedl se a vzal si klobouk a hůl.

„Už jste vyslechli služebnou?“ zeptal se.

„Jakou služebnou?“

„Služebnou doni Adely. Myslím, že se jmenuje Lucie.“

„Ach tak! Promiňte. Dobře jsem vám nerozuměl. Ano, služebnou, ovšem… Ne, nevyslechli. Nepodařilo se nám totiž zjistit, kde je. Podle domovnice byla asi před týdnem propuštěna a už se sem nevrátila. Jistě vám nemusím říkat, že obracím všechno vzhůru nohama, jen abych ji našel.“

„A dozvěděli jste se od domovníků ještě něco?“

„Také nám toho moc neřekli. Včera v noci v té bouřce, která se strhla nad Madridem, nic neslyšeli. O paní Oterové toho vědí hodně málo. A jestli přece něco vědí, nechávají si to z opatrnosti nebo ze strachu pro sebe. Ten byt nebyl její; najala si ho před třemi měsíci prostřednictvím třetí osoby, obchodního zástupce, kterého jsme také vyslechli, ale nikam to nevedlo. Nastěhovala se tam jen s několika zavazadly. Nikdo neví, odkud přišla, ačkoli podle všeho žila nějakou dobu v cizině… Tak na shledanou zítra, pane Astarloo. Nezapomeňte na naši schůzku.“

Šermířský mistr na něho chladně pohlédl.

„Nezapomenu. Dobrou noc.“

~ ~ ~

Uprostřed ulice se na dlouhou dobu zastavil a opřený o hůl pozoroval temnou oblohu: příkrov mraků se roztrhl a vysvitlo několik hvězd. Kdyby někdo prošel okolo něho, byl by bezpochyby překvapen výrazem jeho tváře, slabě osvětlené bledým plamenem plynových luceren. Hubené rysy šermířského mistra vypadaly jako vytesané z kamene, jako láva, která ještě před chvílí vřela, ale teď ztuhla v závanu ledového chladu. A nezměnila se jen jeho tvář. Cítil také vlastní srdce, jak mu pomalu, klidně a zvolna tluče ve stejném rytmu jako tep ve spáncích. Nevěděl proč, anebo přesněji řečeno odmítal se tím zabývat, ale zmatek, který v posledních několika hodinách zmítal jeho myslí, se jako zázrakem rozplynul v okamžiku, kdy spatřil nahou a zohavenou mrtvolu Adely Oterové. Jako by si kdesi uvnitř odnášel chladný otisk mrazivé atmosféry márnice. Hlavu měl teď jasnou a cítil, že má dokonale pod kontrolou i ten sebemenší sval svého těla. Jako by okolní svět nabyl zase původních rozměrů a jako by se na něj mohl znovu dívat po svém, trochu z dálky, znovu tak vyrovnaně jako dřív.

Co se to s ním stalo? Sám nevěděl. Byl si jist jen tím, že smrt Adely Oterové ho z jakéhosi neznámého důvodu osvobodila od pocitu zahanbení a pokoření, který ho v posledních týdnech mučil až k zešílení. Pociťoval jakousi zvrácenou rozkoš z vědomí, že ten, kdo ho podváděl, nebyl katem, ale obětí. Tím se všechno dostávalo do jiného světla. Konečně mu kynula smutná útěcha z vědomí, že se nejednalo o ženskou intriku, ale o plán jakéhosi puntičkáře bez zábran, krutého vraha, nelidského tvora, jehož totožnost dosud neznal; ale díky dokumentům, které už Agapito Cárceles v bytě v ulici Bordadores určitě rozluštil, ho možná od toho člověka dělí už jen několik kroků. Nadešel čas, aby se role obrátily. Loutka už nechce hrát dál, nitky se zpřetrhaly. Teď bude jednat na svou pěst: proto před chvílí nic neřekl policejnímu řediteli. Teď, když se zbavil zmatku, zmocnil se ho chladný hněv: nezměrná, jasná a klidná nenávist.

Šermířský mistr zhluboka vdechl chladný noční vzduch, pevně stiskl hůl a vyrazil k domovu. Přišel čas vědět, neboť nadcházela chvíle pomsty.

~ ~ ~

Musel si několikrát zajít. I když bylo už jedenáct hodin večer, na ulicích bylo živo. Všude patrolovaly hlídky vojáků a strážníků na koních a na rohu ulice Hileras viděl, jak několik lidí pod dohledem pořádkových sil rozebírá zbytky barikády. Až na Hlavní náměstí bylo slyšet hluk jakési šarvátky v dálce a před Královským divadlem se procházela hlídka halapartníků četnické stráže, která měla na puškách nasazené bajonety. Byl to rušný večer, ale Jaime Astarloa kráčel zabrán do svých myšlenek a skoro si nevšímal dění okolo sebe. Spěšně vyšel po schodišti a otevřel dveře v očekávání, že uvnitř najde Cárcelese. Ale v bytě nikdo nebyl.

Rozškrtl zápalku a přiblížil ji ke knotu petrolejky: překvapilo ho, že novinář je pryč. V neblahé předtuše nahlédl do ložnice a do šermírny, ale bezvýsledně. Vrátil se do pracovny a podíval se pod pohovku a za knihy na policích, ale dokumenty byly také pryč. To je nesmysl, řekl si. Agapito Cárceles přece nemohl jen tak beze slova odejít. Kam asi schoval ten balíček? Proud myšlenek ho dovedl k závěru, kterého se nutně musel leknout: Snad si ho neodnesl s sebou?

Pohled mu padl na list papíru na psacím stole. Cárceles mu před odchodem napsal vzkaz:

Vážený done Jaime,

věc je na dobré cestě. Musím si jít ještě něco ověřit. Důvěřujte mi.

Lístek nebyl ani podepsán. Šermířský mistr ho chvilku podržel v prstech, pak ho zmačkal a odhodil na podlahu. Pochopil, že Cárceles si dokumenty odnesl, a pocítil náhlou zlost. Okamžitě zalitoval, že se novináři svěřil, a nahlas se proklínal za vlastní hloupost. Bůhví, kde teď ten člověk pobíhá s dokumenty, které stály život Luise de Ayala a Adelu Oterovou.

Rozhodnutí mu netrvalo dlouho, a než ho důkladně uvážil, sestupoval už po schodech. Věděl, kde Cárceles bydlí: byl rozhodnut k němu jít, získat zpátky dokumenty a přimět ho, aby mu řekl, co ví, i kdyby to z něho měl dostat násilím.

Náhle se zastavil na odpočívadle a donutil se přemýšlet. Celá věc nabrala směr, který se už ani zdaleka nepodobal hře. Neztrácejme už zase hlavu, řekl si a snažil se zachovat si klid, který ho užuž začínal opouštět. Ve tmě na prázdném schodišti se opřel o stěnu a naplánoval si, co teď udělá. Nejdřív musí samozřejmě zajít ke Cárcelesovi, to bylo jasné. A co dál? Potom existovala jen jedna rozumná cesta a ta vedla přímo k Jenarovi Campillovi: už si s ním dost nahrál na schovávanou. S hořkosti pomyslel na drahocenný čas, který promarnil vlastním tajnůstkářstvím, a řekl si, že tuhle chybu už nesmí opakovat. Svěří se policejnímu řediteli, odevzdá mu Ayalovy dokumenty, ať je alespoň spravedlnosti učiněno zadost. Smutně se pousmál při představě, jak se asi bude Campillo tvářit až se u něj zítra ráno objeví s dokumenty pod paží.

Pomyslel také na možnost zajít na policii dřív, než navštíví Cárcelese, ale to by s sebou neslo určité obtíže. Jedna věc byla přijít s důkazy v ruce a něco úplně jiného vyprávět příběh, kterému mohou, ale také nemusejí uvěřit: příběh, který se navíc podstatně lišil od toho, co tvrdil při dvou dnešních setkáních s Campillem. Navíc nevěděl, jaké má Cárceles úmysly – mohl by všechno prostě popřít, vždyť svůj vzkaz ani nepodepsal a ani náznakem se v něm nezmínil o záležitosti, o kterou se jednalo… Ne. Bylo to jasné. Nejdřív musí najít proradného přítele.

Teprve v tom okamžiku si uvědomil něco, z čeho ho v zádech nepříjemně zamrazilo. Ať už za tím vším stál kdokoli, byl to dvojnásobný vrah, který byl pravděpodobně odhodlaný v případě potřeby vraždit i potřetí. Ale objev, že i jemu hrozí nebezpečí, že i jeho mohou zavraždit, ho příliš neznepokojil. Chvilku o tom uvažoval a s překvapením zjistil, že taková možnost v něm vzbuzuje spíše zvědavost než strach. Za takových okolností bylo všechno jednodušší a umožňovalo mu to zaujmout postoj, který mu vyhovoval. Už se nejednalo o cizí neštěstí, do něhož ho kdosi proti jeho vůli zapletl a odsoudil ho k nečinnosti: jen tohle a nic jiného bylo až dosud příčinou jeho znepokojení a hrůzy. Ale tím, že příští obětí může být on sám, se všechno usnadnilo. Nebude omezen na roli pouhého diváka přihlížejícího krvavým jatkám těch vrahů: teď půjdou po něm. Po něm. Krev starého šermířského mistra rytmicky zabušila v opotřebovaných žilách; byl připraven bojovat. Za celý svůj život musel krýt nejrůznější útoky příliš často na to, aby ho znepokojila jedna rána navíc, i kdyby měla přijít zezadu. Luis de Ayala a Adela Oterová možná nebyli dostatečně ve střehu, ale to se jemu nestane. Jak říkával svým žákům, bod na rameno není tak snadný jako bod na prsa. A body na rameno uměl krýt. A také je rozdávat.

Už se rozhodl. Ještě téže noci si dojde pro dokumenty Luise de Ayala. S touto myšlenkou vyšel znovu po schodech, odemkl dveře, odložil hůl do stojanu na deštníky a vybral si jinou, mahagonovou se stříbrnou rukojetí, o něco těžší než ta první. Držel ji v ruce, znovu sestupoval se schodů a roztržitě se dotýkal železných tyči zábradlí. Tahle hůl byla dutá; uvnitř se skrýval kord z nejlepší oceli, nabroušený jako břitva.

Zastavil se v domovních vratech, opatrně se rozhlédl na obě strany a teprve pak se odvážil vyjít mezi stíny, které se kladly na liduprázdnou ulici. Došel až na roh ulice Arenal a ve světle lucerny u cihlové zdi kostela svatého Ginése pohlédl na hodinky. Scházelo dvacet minut do půlnoci.

Kus cesty šel pěšky. Ulice byly skoro liduprázdné. Vzhledem k vážnosti situace se lidé raději zavírali doma a po Madridu, který se ve slabém nočním osvětlení podobal strašidelnému městu, se odvážil procházet jen sem tam nějaký opilec. Vojáci na rohu ulice Postas spali zabaleni do přikrývek na chodníku vedle pyramidy postavené z pušek. Strážník, jehož tvář stínil štítek čáky, Jaimemu Astarloovi zasalutoval v odpověď na pozdrav. Budovu pošty hlídalo několik četníků s rukou na jílci šavle a s karabinou na rameni. Na konci třídy svatého Jeronýma plul nad černými obrysy střech kulatý načervenalý měsíc.

Měl štěstí. Když už přestal doufat, že se sveze, potkal na rohu ulice Alcalá nájemní drožku. Vozkovi právě končila služba a z nového pasažéra neměl velkou radost. Don Jaime se usadil na sedadle a dal kočímu adresu Agapita Cárcelese, který bydlel ve starém domě u Toledské brány. Znal to místo čistě náhodou a teď se mu to hodilo. Před časem k sobě Cárceles pozval celou společnost z Pokroku, aby jim přečetl první dvě jednání vlastnoručně sepsaného dramatu nazvaného Všichni za jednoho aneb Svrchovaný lid, revoluční skladby psané volným veršem. Kdyby se někdy hrála, stačily by jen dvě první strany vynést jejímu autorovi dlouhou internaci v některé africké káznici, přičemž by mu jako polehčující okolnost příliš neposloužilo ani to, že se jednalo o nestydatý plagiát Vegovy Fuenteovejuny.

Za okénkem drožky ubíhaly setmělé pusté uličky; rozléhal se v nich jen klapot koňských kopyt a občasné zapráskání vozkova biče. Jaime Astarloa uvažoval, co řekne svému příteli. Novinář jistě objevil v dokumentech něco skandálního a nejspíš to chtěl využít pro sebe. Něco takového si šermířský mistr nehodlal nechat líbit z mnoha důvodů; jedním z nich byla zlost, že přítel zneužil jeho důvěru. Pak se trochu uklidnil a pomyslel si, že Agapito Cárceles možná listiny ani neodnesl ve zlém úmyslu: snad si potřeboval jen něco ověřit, porovnat je s nějakými údaji, které měl doma. Ať tak či onak, už za chvíli se doví, jak to bylo doopravdy. Drožka zastavila a kočí se naklonil z kozlíku.

„Tak jsme tady, pane. Ulice Taberna.“

Byla to špatně osvětlená, úzká slepá ulička, páchnoucí špínou a zkyslým vínem. Don Jaime požádal vozku, aby půl hodiny počkal, ale ten odmítl s tím, že už je příliš pozdě. Šermířský mistr tedy zaplatil a drožka odjela. Pak vstoupil do uličky a pokoušel se rozpoznat přítelův dům.

Chvíli mu trvalo, než ho našel. Podařilo se mu to jen díky tomu, že se pamatoval na vnitřní dvorek, do něhož se vcházelo klenutým průjezdem. Vešel dovnitř, téměř poslepu nahmatal schodiště a vystoupal po něm až do posledního patra; přidržoval se přitom zábradlí a dřevěné schody mu vrzaly pod nohama. Když se ocitl na pavlači, která se táhla podél všech čtyř stěn dvorku, vytáhl z kapsy krabičku zápalek a jednou škrtl. Doufal, že si nespletl dveře, protože jinak by musel ztrácet čas nepříjemným vysvětlováním: nebyla zrovna vhodná doba na to, aby burcoval sousedy. Dvakrát po sobě zaklepal, pokaždé třemi údery rukojetí hole.

Chvíli čekal, ale marně. Zaklepal znovu a přiložil ucho ke dveřím v naději, že něco uslyší: ale uvnitř panovalo naprosté ticho. Sklesle si pomyslel, že Cárceles nejspíš není doma. Kde jinde by ale touhle dobou mohl být? Zaváhal a pak znovu silněji zabušil, tentokrát pěstí. Novinář možná tvrdě spí. Znovu se zaposlouchal, ale nic se neozvalo. Ustoupil a opřel se zády o zábradlí pavlače. Takhle bude mít svázané ruce až do zítřka, což ho ani v nejmenším netěšilo. Musí okamžitě mluvit s Cárcelesem, nebo alespoň získat zpátky ty dokumenty. Po chvilce zaváhání se rozhodl označit je za ukradené. Bylo totiž nad slunce jasnější, že ať byly Cárcelesovy pohnutky jakékoli, to, čeho se dopustil v maestrově bytě, byla prostě a jednoduše krádež. Z toho pomyšlení ho popadl vztek.

Už před chvílí mu bleskl hlavou nápad a přistihl se, že bojuje s vlastními zábranami – mohl by přece vypáčit dveře. A proč ne? Když si novinář odnesl papíry, jednal trestuhodně. Jaime Astarloa byl v jiné situaci Snažil se jen získat zpátky něco, co se za tragických okolností stalo jeho vlastnictvím.

Přistoupil opět ke dveřím a znovu zaklepal, ale už se vzdal veškeré naděje. Kčertu s ohledy. Teď už nečekal na odezvu, ale ohmatal zámek, aby zjistil, jak je pevný. Škrtl další zápalkou a zblízka si ho prohlédl. Vyrazit ho hlavou, aniž příchozího poznal, a z jeho rtů opuchlých utrpením se vydralo chraptivé zasténání zvířecí hrůzy, nesrozumitelné a pronikavé, jako úpěnlivá prosba o smilování.

Jaime Astarloa nebyl schopen jediného slova. Mechanicky, jako by mu krev ztuhla v žilách, pokročil k posteli a s úžasem hleděl na přítelovo zmučené tělo. Ten ucítil jeho blízkost a slabě sebou škubl.

„Ne… Prosím vás…,“ zašeptal z posledních sil a po tvářích mu stékaly slzy smíšené s krví. „Pro smilování… Už dost, pro smilování… To je všechno… Už jsem vám řekl všechno… Proboha vás prosím… Ne… Už mě nechte, proboha!“

Žebronění se zlomilo v pronikavém výkřiku. Cárcelesovy doširoka otevřené oči hleděly do světla svíčky a nešťastníkova hruď se zachvěla smrtelným zachroptěním. Jaime Astarloa natáhl ruku a dotkl se jeho čela: pálilo jako oheň. Jeho vlastní hlas zazněl šeptem, přiškrcený hrůzou:

„Kdo vám to udělal?“

Cárceles po něm pomalu otočil oči ve snaze rozeznat, kdo s ním mluví.

„Ďábel,“ zašeptal se zasténáním plným nekonečné hrůzy. Z koutku úst mu vytékala žlutavá pěna. „Oni jsou… Ďábel.“

„Kde jsou ty dokumenty?“

Cárceles obrátil oči v sloup a zavzlykal:

„Nechte mě, proboha… Ať už toho nechají. Nechte mě, proboha vás prosím… Už jsem vám všechno řekl… To on je měl, on, Astarloa… Já s tím nemám nic společného, přísahám… Jděte za ním a on vám to dosvědčí… Já jsem chtěl jenom… Už nic nevím… Proboha, já už nic nevím…!“

Don Jaime se zděsil, když uslyšel z úst umírajícího své jméno. Nevěděl, kdo jeho přítele tak zmučil, ale bylo jasné, že Agapito Cárceles ho prozradil. Cítil, jak mu na zátylku vstávají vlasy. Nemůže ztrácet čas: musí…

Za jeho zády se cosi pohnulo. Šermířský mistr se napolo otočil, neboť vycítil čísi přítomnost, a ten pohyb mu možná zachránil život. Těsně kolem hlavy mu prolétl tvrdý předmět a udeřil ho do krku. Ačkoli ho bolest téměř omráčila, měl ještě tolik duchapřítomnosti, aby uskočil stranou, a dřív než mu svíčka vypadla z rukou a na zemi zhasla, letmo zahlédl stín, který se na něj vrhal.

Ucouvl, ve tmě zakopl o jakýsi kus nábytku a docela blízko před sebou zaslechl útočníkův dech. Se zoufalou energií sevřel hůl, kterou pořád ještě držel v pravé ruce, a napřáhl ji do prostoru, který musel útočník překonat, aby se k němu dostal.

Kdyby měl čas rozebírat stav své duše, s překvapením by konstatoval, že necítí strach, ale chladné odhodlání prodat svou starou kůži hodně draho. Teď mu sílu k boji dodávala nenávist; paži měl napjatou jako pružina a v tom napětí se odrážela touha ublížit, zabít vraha, který se pohyboval před ním. Pomyslel na Luise de Ayala, na Cárcelese, na Adelu Oterovou. Bůhví, že on se nenechá zabít tak snadno jako oni.

A starý šermířský mistr v té chvíli, kdy očekával na místě útok ze tmy, bezděčně a instinktivně zaujal stejnou střehovou pozici, do jaké se stavěl při šermu.

„Kupředu!“ vykřikl vyzývavě do tmy. Blízko sebe ucítil zafunění a cosi se dotklo hrotu jeho hole. Čísi ruka pevně uchopila její konec a pokusila se mu ji vytrhnout. Jaime Astarloa se neslyšně zasmál, když uslyšel zašustění, jak spodní polovina hole sklouzla po ocelové čepeli, která v ní byla zasunutá jako v pochvě. Tohle čekal; útočník mu sám uvolnil zbraň a navíc mu bezděky naznačil, kde asi je a jak je daleko. V té chvíli šermířský mistr máchl paži dozadu, čímž osvobodil kord docela, a jeho pravá noha se třikrát po sobě vymrštila vpřed do tří výpadů naslepo proti stínům. Třetí útok narazil na cosi pevného a současně se ozvalo bolestné zasténání.

„Kupředu!“ vykřikl znovu don Jaime a rozběhl se s kordem před sebou směrem ke dveřím. Bylo slyšet, jak se na podlahu kácí nábytek, a kolem dona Jaima proletěl jakýsi předmět a roztříštil se na kusy o zeď. Neškodná spodní polovina hole ho nepříliš silně udeřila do paže, když minul místo, kde musel stát jeho nepřítel.

„Chyť ho!“ vykřikl hlas skoro těsně vedle něho. „Utíká ke dveřím!… Bodnul mě kordem!“

Vrah byl patrně jenom zraněn. A co bylo horší: nebyl sám, Don Jaime zaútočil proti dveřím, dostal se na chodbičku a zasazoval rány do tmy.

„Kupředu!“

Východ musel být někde nalevo na konci chodbičky, na druhé straně závěsu, který spatřil, když vcházel do bytu. Do cesty se mu postavil temný předmět a něco udeřilo o zeď vedle jeho hlavy. Don Jaime sklonil hlavu a postupoval kupředu se zbraní stále v ruce. Uslyšel přerývaný dech a čísi ruka ho uchopila za límec košile: kdesi blízko ucítil ostrý pach potu a něčí silné paže se pokoušely ho uchopit. Sevření kolem jeho hrudi stále sílilo. Don Jaime se dusil a nebyl schopen se vyprostit natolik, aby mohl použít kord. Nakonec se mu podařilo uvolnit si levou ruku a nahmatal špatně oholenou tvář. Posbíral síly, kterých mu už ubývalo, uchopil svého protivníka za vlasy, vyrazil hlavou kupředu a udeřil ho co nejsurověji čelem. Ucítil pronikavou bolest mezi obočím a zároveň cosi po úderu chruplo. Po tváři mu stékala lepkavá tekutina; nevěděl, jestli je to jeho vlastní krev, nebo zda se mu podařilo rozbít nos útočníkovi, ale byl zase volný. Přitiskl se zády ke zdi, posunoval se podél ni a hrotem kordu opisoval půlkruhy. Porazil jakýsi kus nábytku, který se se hřmotem zřítil.

„Kupředu, darebáci!“

Kdosi se skutečně odvážil kupředu. Vytušil jeho přítomnost, dříve než ho zasáhl, slyšel šoupání jeho nohou po podlaze a poslepu bodal, až ho donutil ustoupit. Znovu se opřel o stěnu a snažil se popadnout dech. Byl vyčerpaný a měl pocit, že už o mnoho déle nevydrží, ale potmě nemohl najít dveře. Ale i kdyby se k nim dostal, vrhli by se na něj dřív, než by stačil nahmatat klíč a otočit jím v zámku. Tak takhle tedy skončíš, kamaráde, řekl si a bez valné naděje se snažil očima proniknout stíny, které ho obklopovaly. Ale nelitoval toho, že tu má takhle potmě zemřít; mrzelo ho jedině to, že odejde, aniž se doví, jak to všechno bylo.

Po jeho pravici se cosi ozvalo. Bodl tím směrem a čepel kordu se prudce ohnula o jakousi překážku; jeden z vrahů se kryl židlí a postupoval k němu. Znovu se začal posunovat podél zdi doleva, až narazil ramenem do nějakého kusu nábytku, nejspíš do skříně. Švihl kordem jako bičem a spokojeně naslouchal, jak čepel výhružně zasvištěla vzduchem. Jeho protivníci to bezpochyby slyšeli také a ten zvuk je nabádal k opatrnosti. Pro šermířského mistra to znamenalo několik vteřin života navíc.

Zase se k němu přiblížili; spíš je tušil, než slyšel. Vrhl se kupředu, narazil do neviditelného nábytku, shodil cosi na zem a zastavil se až u protější zdi. Tam zůstal nehybně stát a zadržoval dech; pro vzduch, který mu hvízdal v ústech i v nose, totiž neslyšel ostatní zvuky v místnosti. Cosi se hřmotem dopadlo po jeho levé straně, těsně vedle něho. Nezaváhal ani na okamžik, levá noha ho vymrštila do dalších dvou výpadů a ozvalo se vzteklé zasténání:

„Už jsem to zase koupil!“

Tenhle chlapík musel být úplný hlupák. Jaime Astarloa využil situace ke změně místa a tentokrát přitom o nic nezakopl. V duchu se usmál; pomyslel si, že se to všechno dost podobá dětské hře „škatule, hejbejte se“. Uvažoval, jak dlouho se ještě vydrží bránit. Příliš dlouho už asi ne. Ale tohle koneckonců nebyla tak špatná smrt. Bylo to mnohem lepší, než aby za pár let umíral ve starobinci; jeptišky by mu tam vytahaly ze slamníku, poslední úspory a on by proklínal Boha, v něhož nikdy nedokázal věřit.

„Kupředu!“

Tentokrát zazněl jeho už slábnoucí bojový pokřik naprázdno. Vedle něho se mihl stín, pod jehož nohama zachrupalo rozbité nádobí, a náhle se ve stěně rozevřel obdélník světla. Stín rychle proklouzl otevřenými dveřmi a za ním se mihla druhá, kulhající silueta. Na pavlači se už ozývaly hlasy sousedů, které probudil hluk zápasu. Bylo slyšet kroky, zvuk otevíraných okenic a dveří, poplašené otázky, výkřiky sousedek. Šermířský mistr se dopotácel ke dveřím, na prahu se ochable opřel o zeď a s rozkoší se zhluboka nadechl svěžího nočního vzduchu. Cítil, že má šaty promáčené potem, a ruka, v níž držel kord, se mu chvěla jako list. Chvíli mu trvalo, než si zvykl na myšlenku, že nakonec přece jen zůstane naživu.

Postupně se kolem něho začínaly shromažďovat hloučky ustrašených sousedů v nočních košilích se svíčkami a lampičkami v rukou. Dohadovali se, co se stalo, a vrhali ustrašené pohledy směrem k bytu, do něhož se neodvažovali vejít. Po schodišti vyšel na pavlač noční hlídač s lucernou a s píkou. Sousedé se rozestupovali před úřední osobou, jež podezíravě hleděla na kord, který don Jaime stále držel v ruce.

„Chytili jste je?“ zeptal se šermířský mistr bez valné naděje.

Hlídač zavrtěl hlavou a poškrábal se pod čepicí na zátylku.

„Nešlo to, pane. Běželi jsme ještě s jedním sousedem po ulici za dvěma muži, kteří utíkali, co jim síly stačily, ale u Toledské brány na ně čekal kočár, do toho naskočili a nadobro se nám ztratili… Spáchali tam uvnitř něco?“

Don Jaime přikývl a ukázal dovnitř bytu.

„Je tam těžce zraněný člověk; podívejte se, jak by se mu dalo pomoci. Měli bychom zavolat lékaře.“ Energie, kterou vlil do jeho těla boj, se teď vytrácela a místo ní se ho zmocňovala nesmírná únava. „A ať někdo dojde pro policii. Je bezpodmínečně nutné uvědomit vrchního policejního ředitele, pana Jenara Campilla.“

Rameno spravedlnosti se zatvářilo ochotně.

„Hned to bude.“ Strážník se podíval blíž na dona Jaimeho a starostlivě se zahleděl na jeho zakrvácenou tvář. „Jste raněn, pane?“

Šermířský mistr si sáhl na čelo, ale nahmatal jen oteklé obočí, bezpochyby od úderu hlavou, který zasadil útočníkovi při zápase.

„Ta krev není moje,“ odpověděl s chabým pousmáním. „A jestli potřebujete popis těch dvou individuí, obávám se, že vám příliš nepomohu. Mohu říci jen to, že jeden z nich má rozbitý nos a ten druhý někde na těle dva zásahy po kordu.“

Rybí očka za sklíčky skřipce na něho chladně hleděla.

„A to je všechno?“

Jaime Astarloa pozoroval sedlinu v šálku kávy, který držel v rukou. Ještě pořád se trochu styděl.

„To je všechno. Tentokrát jsem vám opravdu řekl všechno, co vím.“

Campillo se zvedl od psacího stolu, prošel se po místnosti a s palci zastrčenými v průramcích vesty se zahleděl z okna. Po chvíli se pomalu obrátil a příkře pohlédl na šermířského mistra.

„Pane Astarloo… Promiňte, ale v celé téhle záležitosti jste se choval jako malý kluk.“

Starý muž zamrkal.

„Naprosto s vámi souhlasím.“

„Ale. Tak vy tedy se mnou souhlasíte. Ale rád bych věděl, k čemu nám to teď krucinál bude dobré, že se mnou souhlasíte. Toho Cárcelese rozdranžírovali jako kus telecího, protože vy jste si vzal do hlavy, že si s námi budete hrát na schovávanou.“

„Já jsem chtěl jenom…“

„Já moc dobře vím, co jste chtěl. A radši na to moc nemyslím, abych nepodlehl pokušení zavřít vás do vězení.“

„Měl jsem v úmyslu chránit paní Adelu Oterovou.“

Policejní inspektor se sarkasticky uchechtl.

„To jsem si mohl myslet,“ zakroutil hlavou jako lékař, který konstatuje, že jeho pacientovi už není pomoci. „To tedy opravdu byla ochrana, jen co je pravda: jeden mrtvý, jeden polomrtvý a vy jste vyvázl jen zázrakem. A to nepočítám Luise de Ayala.“

„Vždycky jsem se snažil do ničeho se neplést…“

„To je jediné štěstí. Kdybyste se do toho jaksepatří obul, byla by z toho hotová jatka.“ Campillo vytáhl z kapsy kapesník a jal se pečlivě čistit skla svých brýlí. „Nevím, jestli si uvědomujete vážnost svého postavení, pane Astarloo.“

„Uvědomuji. A jsem ochoten nést následky.“

„Pokusil jste se chránit osobu, která se možná podílela na vraždě Luise de Ayala… Přesněji řečeno, která se na ní určitě podílela, protože ani její smrt nevylučuje, že byla spolupachatelkou toho zločinu. A je možné, že ji právě tohle stálo život…“

Campillo se odmlčel, nasadil si skřipec a kapesníkem si otřel z tváře pot.

„Vysvětlete mi jednu věc, pane Astarloo… Proč jste mi neřekl pravdu o té ženě?“

Chvíli bylo ticho. Pak šermířský mistr zvedl pomalu hlavu a podíval se skrze policejního ředitele, jako by nehleděl na něho, ale na cosi neviditelného ve veliké dálce za jeho zády. Sklopil víčka a výraz jeho šedých očí ztvrdl.

„Miloval jsem ji.“

Otevřeným oknem k nim doléhal rachot povozů z ulice. Campillo zůstal bez pohnutí a beze slova; bylo vidět, že poprvé neví, co na to odpovědět. Pak se prošel po místnosti, v rozpacích si odkašlal a posadil se za svůj psací stůl, aniž se odhodlal pohlédnout šermířskému mistrovi do tváře.

„To je mi líto,“ řekl po chvíli.

Jaime Astarloa beze slova přikývl.

„Budu k vám upřímný,“ řekl policejní inspektor po chápavé odmlce, ve které dozněla ozvěna jejich posledních slov. „Čím víc času uplyne, tím méně je pravděpodobné, že tenhle případ vyřešíme, alespoň že dopadneme viníky. Váš přítel Cárceles, nebo spíš to, co z něho zbývá, je jediný živý, který je zná; doufejme, že bude žít dost dlouho na to, aby nám to mohl říci… Opravdu jste nepoznal ani jednoho z těch chlapíků, kteří toho chudáka mučili?“

„Opravdu ne. Všechno se to odehrálo potmě.“

„Včera v noci jste měl z pekla štěstí. Touhle dobou už jste mohl ležet někde úplně jinde, na mramorovém stole. Však víte kde.“

„Já vím.“

Policista se poprvé za celé dopoledne pousmál.

„Je mi jasné, že jste jim dal pořádně zabrat.“ Naznačil několik pomyslných bodů do vzduchu. „Ve vašem věku… Chci říct, že se nestává obden, aby se člověk ve vašem věku takhle postavil dvěma profesionálním zabijákům…“

Jaime Astarloa pokrčil rameny.

„Šlo mi o život, pane Campillo.“

Policejní ředitel si vložil do úst doutník.

„To je dost pádný důvod,“ připustil s pochopením. „To je opravdu dost pádný důvod. Pořád ještě nekouříte, pane Astarloo?“

„Pořád ještě nekouřím.“

„Je to zvláštní věc, pane Astarloo.“ Campillo rozškrtl zápalku a s očividným požitkem vdechl první doušek kouře. „Ale navzdory vašemu… pošetilému chování v celé téhle záležitosti se nemohu ubránit tomu, abych k vám necítil zvláštní náklonnost. Opravdu. Dovolíte mi trochu odvážný příměr? Pochopitelně ve vší úctě.“

„Poslužte si.“

Vodnaté oči se na něho upřeně zadívaly.

„Máte v sobě jakousi… Jakousi bezelstnost, nebo jak bych to nazval. Chci říct, že vaše počínání by se dalo přirovnat – samozřejmě s určitými výhradami – k chování mnicha z kláštera, který se najednou ocitne ve světském víru. Víte, co mám na mysli? Pohybujete se v téhle tragédii, jako byste byl v nějakém osobním tranzu, nerespektujete požadavky logiky a necháváte se vést opravdu prazvláštním smyslem pro realitu… Smyslem, který samozřejmě nemá nic společného s realitou skutečnou. A snad právě díky téhle nevědomosti, promiňte mi ten výraz, mohlo dojít k té neuvěřitelné věci, že se naše dnešní setkání odehrává v téhle kanceláři a ne v márnici. Abych to shrnul – mám dojem, že jste si nikdy v plném rozsahu neuvědomil vážnost situace, do které jste se zapletl, a že si ji nejspíš neuvědomujete ani teď.“

Jaime Astarloa odložil šálek kávy na stůl a zachmuřeně pohlédl na svého společníka.

„Doufám, že tím nechcete naznačit, že jsem hlupák, pane Campillo.“

„Ne, to ne. Samozřejmě že ne.“ Policista zvedl ruce do vzduchu, jako by se snažil zasadit to, co řekl, do správného kontextu. „Asi jsem se špatně vyjádřil, pane Astarloo; promiňte mi mou neobratnost. Něco vám řeknu. Když se jedná o zabijáky, a zvlášť když se ti zabijáci chovají tak chladně a profesionálně jako až dosud, musí se celou záležitostí zabývat kompetentní odborník, který je ve svém oboru stejně dobrý profesionál jako oni, nebo ještě lepší. Víte, jak to myslím? Proto se nestává tak často, aby se někdo, komu je to všechno tak cizí jako vám, procházel sem tam mezi vrahy a oběťmi a měl takové štěstí, že vyvázne bez jediného škrábnutí. Tomu říkám štěstí, panečku; přímo z pekla štěstí. Ale štěstí se jednoho krásného dne vytratí. Znáte hru, která se jmenuje ruská ruleta? Hraje se to s těmi moderními revolvery, jestli se nemýlím. No, a když někdo takhle pokouší štěstí, musí si uvědomovat, že někde v bubínku je kulka. A když budeme pořád mačkat spoušť, kulka nakonec vyletí a prásk! Hra končí. Rozumíte?“

Šermířský mistr mlčky přikývl. Policista se uvelebil na židli s dýmajícím doutníkem v prstech, spokojený se svým vlastním proslovem.

„Radím vám, abyste se do budoucna do ničeho nepletl. Z hlediska větší bezpečnosti by bylo nejlepší, kdybyste se dočasně přestal zdržovat ve svém bytě. Možná by vám po takovém rozrušení udělala dobře nějaká cesta. Uvědomte si, že ti zabijáci už vědí, že jste ty dokumenty měl vy, a budou vás chtít umlčet navždycky.“

„Budu o tom přemýšlet.“

Campillo zvedl ruku dlaní nahoru, jako by tím chtěl dát na srozuměnou, že nabídl šermířskému mistrovi veškeré rozumné rady, které měl k dispozici.

„Rád bych vám poskytl nějakou oficiální ochranu, ale to není možné. Situace je kritická. Vojsko povstalců pod vedením Serrana a Prima táhne na Madrid – chystá se bitva, která možná rozhodne o všem. Královská rodina se možná ani nevrátí zpátky, ale zůstane v San Sebastiánu a bude připravena uprchnout do Francie… Jistě si dovedete představit, že se teď z titulu své funkce musím zabývat důležitějšími otázkami.“

„Chcete tím snad říci, že neexistuje žádný způsob, jak ty zabijáky chytit?“ Policista zaváhal. „Když chcete někoho chytit, musíte napřed vědět, kdo to je. A já nemám k dispozici žádné údaje. Byl to pěkný masakr, jen co je pravda: dva mrtví, jeden zmrzačený pološílený chudák, který to možná také nepřežije, a víc nic. Možná že by nám pomohlo, kdybychom si mohli důkladně prostudovat ty tajemné dokumenty, ale díky vaší… no, dejme tomu pošetilé nedbalosti ty papíry zmizely a obávám se, že nadobro. Má jediná naděje je teď váš přítel Cárceles; jestli se z toho dostane, snad nám poví, jak se ti zabijáci dověděli, že ty listiny má u sebe on, co v nich je, a snad nám řekne i jméno, které hledáme… Vy byste si opravdu na nic nevzpomněl?“ Šermířský mistr zavrtěl sklesle hlavou. „Už jsem vám řekl všechno, co vím,“ zamumlal. „Četl jsem je jen jednou velmi zběžně a pamatuji si jen, že to byly úřední zprávy a seznamy jmen, z nichž několik patřilo vojákům. Nedávalo mi to žádný smysl.“

Campillo na něho pohlédl jako na cizokrajné zvíře.

„Musím se přiznat, že jsem z vás na rozpacích, pane Astarloo, čestné slovo. V zemi, kde je národním sportem začít někoho pomlouvat, jakmile zajde za roh, a kde se dva lidé nemohou dát do řeči, aby se hned neseběhlo dvě stě dalších, kteří chtějí zjistit, co se děje, a podpořit jednoho nebo druhého, působíte opravdu zvláštně. Zajímalo by mě, jestli…“

Ozvalo se zaklepání na dveře a na prahu se objevil policista v civilu. Campillo na něho kývl a příchozí přistoupil ke stolu, sklonil se a pošeptal mu do ucha několik slov. Policejní inspektor se zamračil a vážně přikývl. Když policista pozdravil a odešel, pohlédl Campillo na dona Jaimeho.

„Právě se nám rozplynula naše poslední naděje,“ oznámil pochmurným tónem. „Vašeho přítele Cárcelese už nic nebolí.“

Jaimemu Astarloovi klesly ruce na kolena a zatajil se mu dech. Jeho šedé oči, okolo kterých se poskládaly vějířky vrásek, se upřely do očí jeho společníka.

„Prosím?“

Policista sebral ze stolu tužku a přelomil ji v prstech. Pak oba kusy ukázal šermířskému mistrovi, jako by to mělo něco znamenat.

„Cárceles před chvílí v nemocnici zemřel. Mým lidem se nepodařilo dostat z něho ani slovo, protože vůbec nepřišel k vědomí: zemřel bez sebe hrůzou.“ Rybí oči úředního činitele opětovaly pohled dona Jaimeho. „Tím se z vás, pane Astarloo, stal poslední neporušený článek řetězu.“

Campillo se odmlčel a kouskem zlomené tužky se poškrábal pod příčeskem.

„Kdybych byl na vašem místě,“ dodal pak s mrazivou ironií, „nedával bych teď tu výtečnou hůl s kordem ani na chvíli z ruky.“

kapitola osmá

Ostrou zbraní

„Ten, kdo podstupuje souboj ostrou zbraní, nesmí být vůči soupeři tak ohleduplný jako při souboji cvičném. Musí také využít veškerých příležitostí k obraně, ovšem za předpokladu, že to nebude v rozporu se zásadami cti.“

Když vyšel z budovy ministerstva vnitra, byly už skoro čtyři odpoledne. Bylo úmorné vedro a on se na chvíli zastavil pod plátěnou stříškou nedalekého knihkupectví a roztržitě se zadíval na povozy projíždějící centrem Madridu. Pár kroků od něho vychvaloval své zboží pouliční prodavač mandlového mléka. Jaime Astarloa přistoupil k jeho vozíčku a požádal o sklenici: mléčná tekutina mu osvěžila hrdlo a na chvíli mu ulevila. Jakási cikánka, jejíchž černých sukní se drželo bosé děcko, prodávala ve slunečním žáru svazečky povadlých karafiátů. Chlapeček se rozběhl vedle dostavníku nacpaného upocenými cestujícími; vozka ho odehnal bičem a on s hlasitým popotahováním odběhl zpátky k matce.

Nad dlažebními kostkami se chvěl vzduch rozpálený sluncem. Šermířský mistr si sundal klobouk a otřel si pot z čela. Zůstal tam chvíli stát, dřív než se odhodlal vykročit. Popravdě řečeno, nevěděl, kam má jít.

Napadlo ho, že by mohl zajít do kavárny, ale tam by se ho přátelé jistě vyptávali na to, co se přihodilo v Cárcelesově bytě, a jemu se nechtělo odpovídat na jejich otázky. Vzpomněl si, že nesplnil povinnosti vůči svým žákům, a to pomyšlení jako by ho rozladilo víc než všechno to, co se v posledních dnech udalo. Rozhodl se, že nejdřív ze všeho musí napsat pár omluvných dopisů.

Zazdálo se mu, že ho pozoruje jakýsi člověk z davu diskutujících, kteří se ve skupinkách shlukovali kolem. Byl to mladý, skromně oblečený muž, který vypadal jako dělník. Když si ho Jaime Astarloa všiml, mladík uhnul pohledem a začal se bavit s dalšími čtyřmi mládenci, kteří stáli vedle něho na rohu třídy svatého Jeronýma. Maestro si neznámého s obavami a nedůvěrou prohlédl. Sledují ho? Místo počáteční úzkosti se začal v hloubi duše sám na sebe zlobit. Vždyť vidí podezřelého v každém chodci, zabijáka v každém člověku, kterého potká a který z toho či onoho důvodu na okamžik opětuje jeho pohled.

Odejít z bytu, odjet z Madridu, jak mu radil Campillo. Uchýlit se do bezpečí. Jedním slovem utéct. Utéct. Uvažoval o tom se vzrůstající nevolí. Kčertu – to byl jediný závěr, k němuž byl schopen dospět. Kčertu s nimi se všemi. Už je příliš starý na to, aby se utíkal schovat jako nějaký nedospělý mládenec. Navíc mu připadalo nedůstojné o něčem takovém vůbec uvažovat. Měl za sebou dlouhý a plný život a uchovával si dost vzpomínek, které ten život až do tohoto okamžiku ospravedlňovaly. Proč měnit na poslední chvíli představu o sobě samém, kterou si dokázal tak dlouho uchovat, proč ji špinit potupným útěkem? Vždyť ani nevěděl, před kým nebo před čím utíkat. Nebyl ochoten strávit zbytek života tím, že by se vyděšeně vyhýbal každé neznámé tváři. A měl už na zádech příliš mnoho křížků na to, aby začínal někde jinde znovu od začátku.

Čas od času znovu pocítil bodnutí úzkosti při vzpomínce na oči Adely Oterové, na srdečný smích markýze z Alumbres, na plamenné projevy nešťastného Cárcelese… Rozhodl se, že si nic z toho nesmí připouštět, jinak by se poddal melancholii a zmatku, za nimiž tušil strach, který zpočátku odmítal brát na vědomí. Pomyslel si, že nemá věk ani povahu na to, aby měl z něčeho strach. To nejhorší, co se mu může přihodit, je smrt a na setkání s tou byl připraven. A nejen to, pomyslel si s hlubokým uspokojením.

Vždyť včera v noci se jí už postavil v jednom beznadějném souboji. A při vzpomínce na to, jak si počínal, teď přimhouřil oči, jako by cosi jemně polichotilo jeho hrdosti. Starý vlk samotář dokázal, že mu ještě zbývá pár zubů a může kousat.

Neuteče. Naopak, postaví se jim tváří v tvář. Kupředu – tak znělo staré heslo jeho rodu a on se zachová přesně podle něho: půjde kupředu, dokud na ně znovu nenarazí. V duchu se usmál. Vždycky si myslel, že každý muž by měl dostat možnost zemřít vestoje. Teď, kdy ho v nepříliš vzdálené budoucnosti čekalo jen stáří, tělesné chátrání, pomalé dohasínání ve starobinci nebo zoufalý výstřel z pistole, měl Jaime Astarloa, šermířský mistr jmenovaný Pařížskou akademií, možnost obelstít osud a dobrovolně čelit něčemu, před čím by někdo jiný na jeho místě s hrůzou ucouvl. Nemohl jít za nimi, protože je neznal a nevěděl, kde je hledat, ale Campillo řekl, že dříve nebo později si najdou oni jeho, poslední neporušený článek řetězu. Vzpomněl si na slova, která před časem četl v jakémsi francouzském románu: ‚Pokud by se v jeho duši rozhostil klid, nic by se ho nemohlo dotknout, ani kdyby se proti němu spikl celý svět‘. Však ti ničemové poznají, co stojí kůže jednoho starého šermířského mistra.

Jeho myšlenky nabraly jiný směr a hned se cítil lépe. Rozhlédl se kolem sebe s výrazem člověka, který vyzývá na souboj celý svět, narovnal se, začal si pohupovat holí a vykročil k domovu. Lidem, které v té chvíli potkával, připadal Jaime Astarloa jako docela obyčejný, mrzutý a hubený stařík v nemoderních šatech, který si bezpochyby vyšel na každodenní procházku, aby si rozhýbal unavené kosti. Ale kdyby se zastavili a pohlédli mu do očí, s překvapením by v nich objevili šedý záblesk nesmírného odhodlání, tvrdý jako ocel jeho fleretů.

~ ~ ~

Povečeřel trochu vařené zeleniny a pak postavil konvici na kávu. Zatímco čekal, až začne vřít, vytáhl si z poličky knihu a posadil se na odřenou pohovku. Nemusel dlouho hledat, aby našel citát, který si před deseti nebo patnácti lety pečlivě podtrhl tužkou:

„Život člověka se podobá podzimní scenérii: listí opadává jako naše roky, květy uvadají jako naše hodiny, mraky prchají jako naše iluze, světla ubývá stejně jako našeho rozumu, slunce vyhasíná stejně jako naše lásky, řeky zamrzají jako náš život – a to všechno je tajemnými pouty spjato s naším osudem…“

Přečetl si ty řádky několikrát a neslyšně při tom pohyboval rty. Taková úvaha by mu mohla směle posloužit jako epitaf, řekl si. S ironií, kterou, jak si pomyslel, neocení nikdo lépe než on, nechal knihu otevřenou na straně s citátem a odložil ji na pohovku. Z kuchyně to zavonělo, káva už byla hotová. Šel si nalít a se šálkem v ruce se vrátil do pracovny.

Stmívalo se. Za oknem v nekonečné dálce osamoceně zářila Venuše. Usrkl kávy pod portrétem svého otce. „Hezký člověk,“ řekla o něm kdysi Adela Oterová. Pak přistoupil k zarámovanému odznaku bývalého regimentu Královské gardy, kde začala i skončila jeho krátká vojenská kariéra. Diplom Pařížské akademie, který visel vedle něho, už byl zažloutlý stářím: pergamen byl pokryt skvrnami, které na něm zanechalo mnoho vlhkých zim. Maestrovi nedalo mnoho práce vzpomenout si na den, kdy ho přijímal z rukou komise sestávající z nejváženějších šermířských mistrů Evropy. Starý Lucien de Montespan, který seděl na protější straně stolu, tehdy pohlédl na svého svěřence s oprávněnou pýchou. „Žák překonal svého mistra,“ řekl mu později.

Pohladil špičkami prstů malé pouzdro skrývající otevřený vějíř, jedinou památku po ženě, kvůli níž kdysi odjel z Paříže. Co asi dělá teď? Jistě je z ní důstojná babička, dosud elegantní a milá. Vnoučata jí už odrůstají, její kdysi tak krásné ruce se zaměstnávají jakousi výšivkou a ona se tiše ve skrytu těší vzpomínkami na lásku z mládí. A možná ani to ne: třeba už na šermířského mistra prostě zapomněla.

O kus dál na stěně visel dřevěný růženec se zrnky ohmatanými a zčernalými dlouhým užíváním. Ten růženec měla Amelia Bescósová-Astarloová, vdova po hrdinovi z války proti Francouzům, v rukou až do dne, kdy zemřela, a jeden zbožný příbuzný ho pak poslal jejímu synovi. Ta myšlenka vzbudila v Jaimem Astarloovi zvláštní pocit: vzpomínka na podobu jeho matky se mu s léty postupně rozplývala a teď si už nebyl schopen vybavit, jak vypadala. Věděl jen, že byla krásná, vzpomínal si na dotek štíhlých hebkých dlaní, jež ho jako dítě hladívaly po vlasech, a na chvění teplého hrdla, k němuž tiskl tvář, když ho něco trápilo. Uchoval si v paměti také obraz zašlý jako stará malba: skloněnou postavu ženy rozhrabávající žhavé uhlíky ve velkém krbu, který vrhal načervenalé odlesky na stěny temného a ponurého salónu.

Šermířský mistr dopil kávu a zaplašil vzpomínky. Dlouho pak seděl bez hnutí a mír, který zavládl v jeho duši, nenarušila žádná další myšlenka. Pak odložil šálek na stůl, přistoupil ke komodě, otevřel zásuvku a vytáhl z ní dlouhé ploché pouzdro. Rozepjal spony a vyňal těžký předmět zabalený v kusu plátna. Rozvinul obal a objevila se pistole-revolver značky Lefaucheux s dřevěnou pažbou na pět nábojů velké ráže. Tu zbraň mu daroval jeden klient už před pěti lety, ale on doufal, že ji nikdy nepoužije. Jeho zásadám cti se příčilo používat střelné zbraně; podle jeho názoru byly dobré nanejvýš pro zbabělce, aby jimi zabíjeli na dálku. Ale vzhledem k daným okolnostem mohly jít některé zásady stranou.

Položil revolver na stůl a začal ho pečlivě nabíjet; do každého otvoru bubínku vložil jednu patronu. Když byl hotov, potěžkal na okamžik zbraň v dlani a pak ji opět odložil na stůl. S rukama založenýma v bok se rozhlédl, přistoupil k jednomu z křesel a otočil ho čelem ke dveřím. Přitáhl k němu stolek a položil na něj petrolejku a krabičku zápalek. Znovu zkontroloval, jestli je všechno v pořádku, a začal postupně zhasínat lampy v celém bytě. Nechal svítit jen jednu lampičku v předsíňce mezi vstupními dveřmi a pracovnou, ale stáhl jí knot tak, aby vydávala jenom slabounké namodralé světlo, takže předsíň se octla v polostínu a salón ve tmě. Pak vytasil kord z hole, uchopil revolver a obojí položil na stolek před křeslem. Na chvíli zůstal stát v zešeřelé místnosti, aby si prohlédl výsledek, a zdálo se, že je spokojen. Pak šel do předsíně a odsunul zástrčku na dveřích.

Začal si pohvizdovat mezi zuby, zastavil se v kuchyni, nalil si do džbánu kávu z hliněného hrnce a cestou si vzal čistý šálek. Se džbánem a šálkem v rukou šel ke křeslu a položil je na stolek vedle lampy, zápalek, revolveru a kordu. Pak rozsvítil lampu s hodně staženým knotem, nalil si šálek kávy, zvedl ho ke rtům a připravil se na čekání. Neměl tušení, kolik dalších nocí to bude trvat, ale byl si jist tím, že budou velmi dlouhé.

~ ~ ~

Zavíraly se mu oči. Hlava mu klesla a cítil tupou bolest v zátylku. Zmateně zamrkal. Natáhl v tlumeném světle petrolejky ruku ke džbánu s kávou a trochu si nalil do šálku. Vytáhl z kapsy hodinky a podíval se na ně: čtvrt na tři ráno. Káva byla studená, ale vypil ji jediným douškem a ošklíbl se. Kolem bylo úplné ticho a on si pomyslel, že možná nakonec přece jen nepřijdou. Slabá záře petrolejky se v matných záblescích odrážela od revolveru a obnažené čepele kordu na stolku.

~ ~ ~

Otevřeným oknem k němu dolehlo zahrčení povozu projíždějícího po ulici a na chvíli upoutalo jeho pozornost. Zatajil dech a naslouchal ve snaze nepropást sebemenší zvuk, který by znamenal nebezpečí, a zůstal tak bez hnutí, dokud se hrčení nevzdálilo po ulici a neutichlo v dálce. Jindy měl dojem, že zaslechl zapraskání schodů, a ještě dlouho poté se snažil očima proniknout modravé pološero v předsíni s levou rukou na pažbě revolveru.

~ ~ ~

Kdesi na půdě pobíhala myš. Zvedl oči ke stropu a poslouchal, jak zvířátko jemně škrábe mezi trámy. Už několik dní se chystal, že ji chytí, a za tím účelem položil několik pastí v kuchyni u otvoru vedle větrací šachty, kudy hlodavec podnikal noční nájezdy na spižírnu. Myš však byla bezpochyby prohnaná, neboť maestro vždycky nacházel sýr kolem pružiny ohlodaný, ale drátěné pasti nikdy nespustily. Očividně měl co do činění s nadaným hlodavcem, a v této vlastnosti spočíval rozdíl mezi lovcem a kořistí. Šermířský mistr poslouchal, jak myš pobíhá nad stropem, a pocítil radost nad tím, že se mu ji ještě nepodařilo chytit. Ta drobounká společnost kdesi nahoře mu pomáhala lépe snášet osamělost dlouhého čekání.

~ ~ ~

Napolo usnul neklidným spánkem a myslí se mu honily prazvláštní obrazy. Třikrát leknutím vyskočil, když se mu zazdálo, že něco zahlédl v předsíni, a třikrát se znovu usadil do křesla, neboť zjistil, že ho smysly oklamaly. Nedaleko odtud odbily hodiny u svatého Ginése čtyřikrát čtvrt a pak třikrát celou.

~ ~ ~

Ale tentokrát nebylo ani nejmenších pochyb. Na schodišti se ozvalo jakési lehké zašustění. Velmi pomalu se naklonil kupředu a s absolutním soustředěním a s maximální pozornosti se zaposlouchal. Na druhé straně dveří se cosi obezřetně pohybovalo. Se zatajeným dechem a hrdlem staženým napětím zhasil lampu. Jediný zdroj světla teď zůstal v předsíni tonoucí ve slabém pološeru. Vsedě uchopil revolver do pravé ruky, vložil si ho mezi stehna, aby ztlumil cvaknutí kohoutku, natáhl ho, opřel se lokty o stůl a zamířil na dveře. Nebyl nijak zvlášť dobrý střelec, ale na takovou vzdálenost je těžké cíl minout. A v bubínku bylo pět nábojů.

Překvapilo ho, když zaslechl jemné zaklepání. Pomyslel si, že nebývá obvyklé, aby vrah žádal o dovolení vstoupit do bytu své oběti. Ani se nepohnul a potichu ve tmě čekal. Možná chtějí jen zjistit, jestli spí.

Zaklepání se ozvalo znovu, trochu silněji, ale nepříliš hlasitě. Záhadný návštěvník očividně nechtěl probudit sousedy. Jaimeho Astarlou to vyvedlo z rovnováhy. Čekal, že se k němu někdo pokusí vloupat násilím, ale zaklepání na dveře ve tři ráno se nenadál. Ať tak či onak, nebylo zavřeno na závoru a stačilo stisknout kliku, aby se dveře otevřely. Se zatajeným dechem čekal a pevně svíral revolver s prstem na spoušti. Ať už je to kdokoli, nakonec musí vejít.

Ozvalo se kovové zaskřípění. Kdosi bral za kliku. Bylo slyšet lehké zavrzání, jak se dveře otáčely ve veřejích. Maestro pomalu vydechl, znovu se zhluboka nadechl, opět zadržel dech a přitiskl silněji ukazováček ke kohoutku. Počká, až se uprostřed předsíně objeví první silueta, a pak na ni vystřelí.

„Done Jaime?“

Hlas zazněl šeptem, tázavě. Srdce šermířského mistra zachvátil ledový chlad, rozlil se mu v žilách a zmrazil mu údy. Ucítil, jak se mu prsty rozevírají, a revolver mu vypadl na stůl. Přejel si rukou čelo a strnule jako mrtvola se zvedl. Protože ten lehce chraplavý hlas s náznakem cizího přízvuku, který se ozýval z předsíně, k němu doléhal ze záhrobního šera. Byl to hlas Adely Oterové.

~ ~ ~

V modravém polostínu se objevila ženská silueta a zastavila se před prahem salónu. Bylo slyšet lehké zašustění sukní a pak se hlas ozval znovu:

„Done Jaime?“

Oslovený natáhl ruku a poslepu nahmatal zápalky. Škrtl jednou z nich a její plamínek se roztančil po jeho stažené tváři v ponuré hře světel a stínů. Chvějícími se prsty rozsvítil lampu a pozvedl ji do výšky, aby si posvítil na zjevení, které mu zmrazilo krev v žilách.

Adela Oterová dál nehybně stála ve dveřích s rukama v klíně svých černých šatů. Na hlavě měla klobouk z tmavé slámy s černými stuhami a vlasy měla sepnuté na šíji. Vypadala nesměle a nejistě jako rozpustilá holčička, která se omlouvá za to, že přišla pozdě domů.

„Myslím, že vám dlužím vysvětlení, maestro.“

Jaime Astarloa polkl a odložil lampu na stůl. Hlavou se mu kmitl obraz zohaveného těla jiné ženy na mramorovém stole márnice a pomyslel si, že mu Adela Oterová opravdu něco dluží. Mnohem víc než jen vysvětlení.

Dvakrát otevřel ústa, aby promluvil, ale nebyl schopen vydat ze sebe ani slovo. Zůstal stát opřený o kraj stolu a díval se, jak se dívka přiblížila o několik kroků, až jí světelný kruh dosahoval ke hrudi.

„Přišla jsem sama, done Jaime. Vyslechnete mě?“

Hlas šermířskému mistrovi tlumeně zahvízdal v hrudi, když řekl:

„Poslouchám vás.“

Lehce se pohnula a světlo lampy jí ozářilo bradu, ústa a jizvičku v koutku rtů.

„Bude to dlouhé vyprávění…“

„Kdo byla ta mrtvá žena?“

Nastalo ticho. Ústa a brada se odtáhly ze světelného kruhu.

„Jen trpělivost, done Jaime. Všechno má svůj čas.“ Hovořila velmi tiše a měkce, se svou trochu chraptivou modulací hlasu, která ve starém šermířském mistrovi vzbuzovala tak protichůdné pocity. „Máme na to spoustu času.“

Jaime Astarloa polkl. Bál se, že se každou chvíli probudí, že na okamžik zavře oči, a až je znovu otevře, zjistí, že Adela Oterová už tam není. Že tam nikdy nebyla.

Jedna její ruka se ve světle pomalu pohnula s nataženými prsty, jako by neměla co skrývat.

„Abyste pochopil to, co jsem vám přišla říci, done Jaime, musím se vrátit hodně zpátky. Asi tak o deset let.“ Její hlas teď zněl nezúčastněně a vzdáleně. Šermířský mistr jí neviděl do očí, ale tušil, že se nepřítomně upírají kamsi do nekonečna. Nebo možná – jak si pomyslel později – pozorně studuji, jaké pocity se mu budou zrcadlit ve tváři, zatímco ona bude vyprávět o svých vzpomínkách. „Jedna dívenka v té době prožívala krásný milostný příběh. Příběh věčné lásky…“

Na chvíli se odmlčela, jako by zvažovala vhodnost toho výrazu.

„Věčné lásky,“ opakovala. „V zájmu zjednodušení vynechám podrobnosti, které by vám mohly připadat nevkusné, a řeknu jen tolik, že ten krásný milostný příběh pro ni skončil jednoho zimního odpoledne o šest měsíců později v slzách a naprosté samotě v cizí zemi, na břehu řeky, z jejíhož koryta stoupala mlha. Ta šedivá voda tu dívenku přitahovala, víte? Přitahovala ji tolik, že se jí zachtělo najít v ní to, čemu básníci říkají sladký mír zapomnění… Jak vidíte, první část mého vyprávění se podobá románku. Dost banálnímu románku.“

Adela Oterová se odmlčela a zasmála se svým altovým smíchem beze stopy veselí. Jaime Astarloa se ani nehnul a beze slova dál naslouchal.

„A pak se to stalo,“ pokračovala. „Když se ta dívka užuž chystala, že tu svou zeď z mlhy překročí, vstoupil do jejího života jiný muž…“ Na okamžik se zarazila; její hlas skoro neznatelně zněžněl a chladný tón jejího vyprávění poprvé a naposled zvlídněl. „Muž, který se naprosto nezištně, z pouhého soucitu ujal té dívenky ztracené na břehu šedivé řeky, vyléčil její rány, vrátil ji úsměv. Stal se jí otcem, kterého nikdy nepoznala, bratrem, jehož nikdy neměla, manželem, kterého už nikdy mít nebude, a dovedl svou šlechetnost až do takové krajnosti, že se nikdy neodvážil uplatňovat vůči ní žádné z práv, která by mu snad příslušela… Chápete, co se vám tu snažím vysvětlit, done Jaime?“

Šermířský mistr jí stále ještě neviděl do očí, ale věděl, že Adela Oterová ho upřeně pozoruje.

„Už to začínám chápat.“

„Pochybuji, že byste to byl schopen pochopit,“ poznamenala tak tiše, že don Jaime její slova spíš vytušil, než zaslechl. Následovala odmlka tak dlouhá, až se starý maestro začal bát, že dívka nebude ve svém vyprávění pokračovat. Po chvíli však promluvila znovu: „Dva roky se ten muž věnoval utváření nové ženy, která se velmi lišila od dívenky, která se chvěla při pohledu na říční proud. A stále za to nic nechtěl.“

„Nejspíš z altruismu.“

„To si nemyslím, done Jaime. To si nemyslím.“ Zdálo se, že se na chvíli zarazila, jako by o tom uvažovala. „Mám dojem, že v tom bylo něco víc. To, co dělal, vlastně svým způsobem nebylo tak docela nesobecké… Možná mu šlo o uspokojení z vlastního díla, pýchu plynoucí z jakéhosi vlastnického vztahu, který sice nikdy neuplatnil, ale který tam vždycky existoval, i když ve skrytu. ‚Ty jsi to nejkrásnější, co jsem kdy stvořil,‘ řekl ji jednou. Nejspíš to byla pravda, protože při svém úsilí ničeho nelitoval: námahy, peněz ani trpělivosti. Obstaral jí pěkné šaty, učitele tance, jízdy na koni, hudby… Šermu. Ano, done Jaime. Neobvyklou shodou okolností mělo to děvčátko velké nadání pro šerm… Jednoho dne se musel ten muž kvůli svým obchodním záležitostem vrátit do vlasti. Vzal tu dívku kolem ramen, odvedl ji k zrcadlu a přiměl ji, aby se na sebe dlouze zadívala. ‚Jsi krásná a svobodná,‘ řekl jí. ‚Dobře se na sebe podívej. To je moje odměna.‘ Byl ženatý, měl rodinu a své závazky. Přesto však byl ochoten o své dílo i nadále pečovat. Než odjel, daroval jí dům, ve kterém by mohla slušně žít. A pak její dobrodinec na dálku svědomitě bděl nad tím, aby jí nic nechybělo. Tak uběhlo sedm let.“

Na chvilku se odmlčela a pak tiše opakovala: „Sedm let“. Přitom se trochu pohnula a světelný kruh jí dosáhl až k fialkovým očím, v nichž se blýskal odraz chvějivého plamene lampy. Jizva v koutku stále vtiskovala jejím ústům nesmazatelný záhadný úsměv.

„A vy, done Jaime, už víte, kdo byl ten muž.“

Šermířský mistr překvapeně zamrkal a chystal se své zmatení vyjádřit slovy. Náhlé vnuknutí mu však našeptalo, aby se zdržel všech poznámek ze strachu, že by tím mohl přerušit její vyprávění. Pohlédla na něho, jako by odhadovala váhu jeho mlčení.

„Ten den, kdy se rozloučili,“ pokračovala po chvilce, „dokázala ta dívka vyjádřit svému dobrodinci nezměrnost svého dluhu jen jedinou větou: ‚Jestli mě někdy budeš potřebovat, zavolej mě. I kdybych kvůli tomu měla sestoupit do pekel‘. Jsem si jista, maestro, že kdybyste měl možnost znát povahu té dívky, neměl byste pocit, že taková slova znějí z úst ženy nemístně.“

„Překvapilo by mě, kdyby se zachovala jinak,“ přiznal don Jaime. Dívka se usmála ještě víc a lehce pokývla hlavou, jako by právě vyslechla nějakou lichotku. Šermířský mistr si přejel rukou po čele, které bylo chladné jako z mramoru. Celá skládanka do sebe začínala pomalu a bolestně zapadat.

„A pak jednou přišel den,“ promluvil, „kdy ji požádal, aby sestoupila do pekel…“

Adela Oterová na něho pohlédla, překvapená trefností jeho poznámky. Zvedla ruce a přiblížila je k sobě v nehlučném potlesku.

„Znamenitý postřeh, done Jaime. Výtečně.“

„Jen jsem zopakoval vaše slova.“

„Přesto je to znamenité.“ V jejím hlase zněla ironie. „Sestoupit do pekel… Přesně o to ji požádal.“

„To byl ten dluh tak velký?“

„Už jsem vám řekla, že nezměrný.“

„A bylo to opravdu nevyhnutelné?“

„Bylo. Ta dívka dostala od toho muže všechno, co měla. A co je mnohem důležitější: všechno, čím byla. Ať by pro něj udělala cokoli, nikdy by se to nemohlo vyrovnat tomu, co on vložil do ni… Ale nechte mě domluvit. Muž, o kterém je řeč, zastával vysokou funkci v jedné významné společnosti. Z důvodů, které si snadno domyslíte, se zapletl do jisté politické hry. Velice nebezpečné hry, done Jaime. Kvůli obchodním zájmům se spojil s Primem a udělal tu chybu, že financoval jeden z pokusů o revoluční puč, který skončil naprostým fiaskem. Naneštěstí pro něho se na to přišlo. Hrozilo mu vyhnanství a ožebračení. Ale díky svému vysokému společenskému postavení a určitým dalším okolnostem měl možnost se zachránit.“ Adela Oterová se odmlčela; když opět promluvila, zněl v jejím hlase tvrdší a neosobní kovový tón. „A proto se rozhodl, že bude spolupracovat s Narváezem.“

„A co udělal Prim, když se o té zradě dověděl?“

Dívka si přemítavě skousla spodní ret a uvažovala o tom výrazu.

„O zradě? Ano, myslím, že i tak by se to dalo nazvat.“ Pohlédla na něho potměšile jako holčička, která se svěřuje s nějakým tajemstvím. „Prim se to pochopitelně nikdy nedověděl. A neví ta dodnes.“

Tohle šermířského mistra upřímně rozhořčilo:

„Chcete tím říci, že tohle všechno jste udělala pro člověka, který byl schopen zradit své lidi?“

„Vy vůbec nechápete, co vám tu povídám.“ Fialové oči na něho teď hleděly s opovržením. „Nerozumíte vůbec ničemu. Ještě pořád věříte na dobré a zlé lidi a na boj za spravedlivou nebo nespravedlivou věc? Co je mi do generála Prima nebo do někoho jiného? Dnes v noci jsem za vámi přišla, abych vám vyprávěla o muži, kterému vděčím za všechno, čím jsem. Copak se ke mně vždycky nechoval laskavě a čestně? Dopustil se snad na mně zrady? Buďte tak laskav a ušetřete mě svých pokryteckých námitek, vážený pane. Kdo vám dal právo soudit?“

Jaime Astarloa pomalu vydechl. Byl velmi unavený a s radostí by se byl natáhl na pohovku. Toužil po tom, aby mohl usnout, zaplašit to všechno, přál si, aby to byl jen zlý sen, který by se rozplynul s prvními paprsky svítání. Už si ani nebyl jistý, zda chce vyslechnout její příběh až do konce.

„Co se stane, jestli mu na to přijdou?“ zeptal se.

Adela Oterová se zatvářila lhostejně.

„Na to už nikdy nikdo nepřijde,“ řekla. „O celé záležitosti jednal jen se dvěma lidmi: s předsedou vlády a s ministrem vnitra, a s tím se domlouval přímo. Naštěstí už oba zemřeli… přirozenou smrtí. Už mu nic nestálo v cestě, aby se mohl nadále stýkat s Primem, jako by se nic nestalo. Teoreticky už nezbývali žádní nepohodlní svědci.“

„A teď Prim a jeho přívrženci vyhrávají…“

Usmála se.

„Ano. Vyhrávají. A on je jedním z těch, kteří celý ten podnik financují. Představte si, jaké výhody mu to může přinést.“

Šermířský mistr přivřel oči a pokýval hlavou v němém přitakání. Teď bylo všechno jasné.

„Ale byl v tom ještě jeden háček…,“ zašeptal.

„Přesně tak,“ potvrdila. „A tím háčkem byl Luis de Ayala. Během svého působení ve veřejném životě zastával markýz významný úřad u svého strýce Vallespína, ministra vnitra, který jednal s mým přítelem. Po Vallespínově smrti měl Ayala příležitost dostat se do jeho soukromého archivu a tam narazil na řadu dokumentů, které obsahovaly většinu příběhu mého přítele.“

„Ale nechápu, jaký zájem mohl mít markýz… Vždycky přece tvrdil, že s politikou už nechce mít nic společného.“

Adela Oterová nadzvedla obočí. Vypadalo to, že ji poznámka dona Jaimeho velmi pobavila.

„Ayala byl na mizině. Zabředl do dluhů a většina jeho jmění byla zatížena velkými hypotékami. Měl slabost pro dvě věci – hru a ženy.“ V hlase Adely Oterové zazněl tón nekonečného opovržení. „A obě ho stály hodně peněz…“

To už bylo na Jaimeho Astarlou příliš.

„Chcete tím snad naznačit, že markýz byl vyděrač?“

„Nejen naznačit: tak to prostě bylo. Luis de Ayala hrozil, že ty dokumenty zveřejní a zároveň je pošle přímo Primoví, pokud mu nebudou poskytnuty určité půjčky na věčnou oplátku. Náš milý markýz dovedl prodat své mlčení hodně draho.“

„Tomu nemohu uvěřit.“

„Je mi úplně jedno, jestli tomu budete věřit nebo ne. Fakt je, že vzhledem k Ayalovým požadavkům se situace stala velmi ožehavou. Můj přítel neměl na vybranou: bylo potřeba odstranit nebezpečí, umlčet markýze a získat zpátky ty dokumenty. Ale Ayala byl opatrný…“

Maestro se opřel rukama o kraj stolu a vtáhl hlavu mezi ramena.

„Byl opatrný,“ opakoval bezvýrazným hlasem. „Ale měl rád ženy.“

Adela Oterová se na něho shovívavě usmála.

„A šerm, done Jaime. A tady vstupujeme na scénu vy a já.“

„Panebože.“

„Neberte si to tak. Nemohl jste tušit…“

„Panebože.“

Vztáhla ruku, jako by se chtěla dotknout jeho paže, ale hned se zarazila. Jaime Astarloa ucukl, jako by právě spatřil hada.

„A tak mě zavolali z Itálie,“ vysvětlila po chvilce. „A vy jste posloužil jako záminka, abych se k němu dostala, aniž by pojal nějaké podezření. Ale tehdy jsme nemohli tušit, jaké potíže nám budete dělat vy. Jak jsme měli vědět, že Ayala svěří ty dokumenty právě vám?“

„Pak ale byla jeho smrt zbytečná.“

Pohlédla na něho s nelíčeným údivem.

„Zbytečná? V žádném případě. Ayala musel zemřít, ať už by se nám ty dokumenty podařilo získat nebo ne. Byl příliš nebezpečný a příliš chytrý. V poslední době se i ke mně začal chovat jinak, jako by začínal něco tušit. Museli jsme tu záležitost skoncovat“

„Udělala jste to sama?“

Dívčin pohled se zabodl do očí šermířského mistra jako ocelová jehla.

„Pochopitelně.“ Její hlas zazněl s takovou přirozeností a s takovým klidem, že se don Jaime zachvěl hrůzou. „Kdo jiný než já by to měl udělat? Události nabíraly spád a času bylo tak málo… Ten večer jsme jako vždycky večeřeli u něho v salónu. Jen sami dva. Vzpomínám si, že Ayala byl až přehnaně milý: bylo mi jasné, že už něco tuší. S tím jsem si příliš hlavu nelámala, protože jsem věděla, že se toho večera vidíme naposledy. Když otevíral láhev šampaňského a předstíral veselost, kterou ani jeden z nás necítil, připadal mi obzvlášť hezký s tou svou mužnou hřívou a těmi bezvadnými bílými zuby, jak se věčně usmíval. Dokonce jsem zalitovala, že ho čeká takový osud.“

Pokrčením ramen svalila veškerou zodpovědnost na osud.

„Moje předchozí pokusy, abych z něho vymámila to tajemství,“ dodala po chvíli ticha, „nebyly k ničemu; dosáhla jsem jen toho, že mě začal podezírat. Teď na tom už nezáleželo, takže jsem se rozhodla bez dalších okolků jít přímo k věci. Řekla jsem mu přesně, o co mi jde, a nabídla jsem mu v souladu se svými instrukcemi hodně peněz výměnou za ty dokumenty.“

„A on to nepřijal,“ řekl Jaime Astarloa.

Cize se na něho podívala.

„Přesně tak. Ta nabídka byla ve skutečnosti jen lest, abych získala čas, ale to Ayala nemohl vědět. Fakt je, že se mi vysmál do tváře. Řekl, že ty papíry jsou uschované v bezpečí a že můj přítel za ně bude muset platit celý zbytek života, pokud nechce, aby se dostaly do rukou Primovi. Také mi řekl, že jsem kurva.“

Adela Oterová zmlkla a její poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Vyslovila je nezúčastněně, hlas se jí ani nezachvěl a šermířský mistr okamžitě pochopil, že oné noci v markýzově paláci jednala stejně. Klidně a nevzrušeně, spíš promyšleně a metodicky jako člověk, který dává přednost účelnosti před vášní. Bystrá a chladná jako její šermířské akce.

„Ale kvůli tomu jste ho nezabila.“

Dívka pozorně pohlédla na dona Jaimeho, jako by ji překvapila trefnost jeho poznámky.

„Máte pravdu. Kvůli tomu jsem ho nezabila. Zabila jsem ho proto, že už bylo rozhodnuto, že musí zemřít. Šla jsem klidně do šermírny pro fleret s nechráněným hrotem: připadalo mi, že on to všechno bere jako žert. Byl si jistý sám sebou a díval se na mě s rukama založenýma na prsou, jako by čekal, co z toho bude. ‚Teď tě zabiju, Luisi,‘ řekla jsem mu s naprostým klidem. ‚Předpokládám, že se asi budeš chtít bránit.‘ Zasmál se. Přistoupil na tuhletu vzrušující hru – tak mu to alespoň připadalo – a vzal si druhý soubojový fleret. Myslím, že mě pak chtěl odnést do ložnice a pomilovat se se mnou. Přiblížil se s tím svým věčně zářivým cynickým úsměvem; jen v košili, urostlý a hezký, zkřížil svou čepel s mojí a špičkami prstů levé ruky mi poslal posměšný polibek. A já jsem se mu podívala do očí, udělala jsem fintu a bez dalších okolků jsem mu vbodla fleret do hrdla: krok vpřed a otočení pěsti. Ani ten největší purista mezi šermířskými mistry by k tomu neměl žádné výhrady a Ayala také nic nenamítal. Jen se na mě užasle podíval, a než dopadl na zem, už bylo po něm.“

Adela Oterová pohlédla vyzývavá na dona Jaimeho se stejnou nenuceností, jako by šlo jen o nějaký uličnický kousek. Maestro z ní nedokázal spustit oči. Fascinoval ho výraz její tváře: nezračila se v ní nenávist, výčitky ani žádné hnutí mysli kromě slepé oddanosti jediné myšlence, jedinému muži. V její strašlivé kráse bylo cosi hypnotizujícího a zároveň otřesného, jako by se do jejích rysů vtělil sám anděl smrti. Zdálo se, že dívka uhodla jeho myšlenky, protože ustoupila z kruhu světla, které vrhala lampa.

„Pak jsem důkladně prohledala všechno, co se dalo, i když jsem si nedělala přílišné naděje.“ Z temnot teď znovu zněl její hlas bez tváře a šermířský mistr si nebyl jistý, co v něm vzbuzuje větší znepokojení. „Nenašla jsem nic, i když jsem tam zůstala skoro až do rána. Ať tak či onak, v té době už vypuklo povstání v Cádizu a Ayala musel zemřít, ať už jsme ty dokumenty měli nebo ne. Nic jiného se nedalo dělat. Zbývalo mi jen dostat se rychle odtud a doufat, že jestli jsou ty papíry tak dobře schované, nenajde je nikdo, jako jsem je nenašla ani já… Když jsem udělala všechno, co bylo v mých silách, odešla jsem. Teď bylo potřeba zmizet beze stopy z Madridu. Musela jsem…“ Zdálo se, že váhá a hledá vhodný výraz. „Musela jsem se vrátit do temnot, ze kterých jsem přišla. Adela Oterová definitivně odchází ze scény. S tím jsme také počítali dopředu…“

Jaime Astarloa už se neudržel na nohou. Cítil, jak se mu podlamuji kolena a srdce se mu skoro zastavilo. Velmi pomalu dosedl do křesla, protože se bál, že omdlí. Když promluvil, zazněl mu z hrdla jen šepot plný obav, neboť tušil strašlivou odpověď na svou otázku.

„Kam se poděla Lucie?… Ta služebná?“ Polkl, zvedl hlavu a pohlédl na stín, který se tyčil před ním. „Byla stejně vysoká… Byla přibližně stejně stará jako vy, měla stejnou barvu vlasů… Co se s ní stalo?“

Tentokrát se Adela Otěrová nadlouho odmlčela. Po chvíli zazněl její hlas nezúčastněně, bez jakékoli známky pohnutí:

„Vy to nechápete, done Jaime.“

Maestro zvedl chvějící se ruku a ukázal na stín prstem. Slepá panenka plovoucí v nádrži. Přesně tak se to stálo.

„Jste na omylu.“ Tentokrát ucítil, jak se v jeho vlastním hlase chvěje nenávist, a věděl, že Adela Oterová ji tam velmi dobře slyší. „Pochopil jsem všechno. Příliš pozdě, to je pravda, ale už je mi to všechno naprosto jasné. Právě kvůli tomu jste si ji vybrali, nemám pravdu? Protože vám byla podobná. Všechno jste naplánovali od prvního okamžiku, včetně téhle nestvůrné podrobnosti.“

„Vidím, že jsme vás podcenili, a to byla chyba.“ Její hlas zazněl podrážděně. „Přece jen jste důvtipný chlapík.“

Rty šermířského mistra zkřivil trpký úsměšek.

„Ji jste si také vzala na starost vy?“ zeptal se s nekonečným opovržením.

„Ne. Najali jsme dva muže, kteří o celé té věci skoro nic nevěděli… Dva zločince. Byli to ti, se kterými jste se setkal v bytě svého přítele.“

„Darebáci!“

„Nejspíš byli horlivější, než jsme…“

„O tom pochybuji. Jsem si jist, že se svědomitě řídili ušlechtilými pokyny, které dostali od vás a od vašeho kumpána.“

„Ať už to bylo jakkoli, mohu vás ujistit, pokud se vám tím uleví, že to děvče už bylo mrtvé, když s ní prováděli… to všechno. Téměř netrpěla.“

Jaime Astarloa na ni pohlédl s otevřenými ústy, jako by nevěřil svým vlastním uším.

„To od vás bylo skutečně šlechetné, Adelo Oterová… Ovšem za předpokladu, že je to vaše pravé jméno. Skutečně šlechetné. Říkáte, že ta chuděra netrpěla? To nesporně svědčí o vašem ženském jemnocitu.“

„Jsem ráda, že se vám vrátila ironie, maestro.“

„Neříkejte mi maestro, buďte tak laskavá. Možná jste si všimla, že ani já vás neoslovuji paní.“

Tentokrát se upřímně rozesmála.

„Touchée, done Jaime. Zásah, jedna nula pro vás. Mám pokračovat, nebo už víte, jak to bylo dál, a byl byste raději, abychom to skoncovali?“

„Zajímalo by mě, jak jste se dověděli o chudáku Cárcelesovi…“

„To bylo velice jednoduché. Pokládali jsme ty dokumenty už za ztracené; pochopitelně nás ani nenapadlo, že byste s tím mohl mít něco společného vy. Pak se ale váš přítel zčistajasna objevil u mého přítele a požádal o neodkladnou schůzku ve vážné záležitosti. Byl přijat a přednesl své požadavky: do rukou se mu dostaly jisté dokumenty, a jelikož ví, že osoba, o kterou se jedná, je dobře ekonomicky situována, požaduje určitou sumu peněz výměnou za papíry a za své mlčení…“

Jaime Astarloa si přejel rukou po čele; jeho svět se právě s ohlušujícím řinčením tříštil na kusy.

„Takže i Cárceles!“ Slova, která mu unikala z úst, zněla jako nářek.

„A proč ne?“ zeptala se dívka. „Váš přítel byl ctižádostivý chudák jako každý druhý. Podle mého názoru vsadil především na to, že pomocí téhle transakce vyvázne ze své mizérie.“

„Myslel jsem, že je čestný,“ zaprotestoval don Jaime. „Byl tak radikální… Tak nekompromisní… Věřil jsem mu.“

„Obávám se, že jste na to, jak jste starý, věřil příliš mnoha lidem.“

„To máte pravdu. Vám jsem také věřil.“

„Ale, ale,“ zatvářila se podrážděně. „Vaše jízlivosti nám teď nejsou k ničemu. Vás nezajímá, co bylo dál?“

„Zajímá. Pokračujte.“

„Cárceles byl vyprovozen s mnoha sliby a o hodinu později ho navštívili naši dva lidé, aby získali ty listiny. Nakonec vašeho přítele důkladně přesvědčili, aby řekl všechno, co věděl, včetně vašeho jména. Pak jste přišel vy a musím přiznat, že jste nám všem udělal pěknou čáru přes rozpočet. Čekala jsem venku ve voze a viděla jsem, jak upalovali, jako by jim za patami hořelo. Věříte, že nebýt to v tak choulostivé situaci, bylo by mě to pobavilo? Myslím, že i když už nejste žádný mladík, měli s vámi plné ruce práce. Jednomu jste rozbil nos a druhého jste dvakrát bodl, do ruky a do slabin. Říkali, že jste se bránil jako sám ďábel.“

Adela Oterová se na chvilku odmlčela a pak se zvědavě zeptala:

„A teď se zase na něco zeptám já vás. Proč jste do toho zatahoval toho nešťastníka?“

„Já jsem ho do ničeho nezatahoval. Totiž, udělal jsem to proti své vůli. Přečetl jsem si ty dokumenty, ale nebyl jsem schopen rozluštit, o co se v nich jedná.“

„Chcete se mi snad vysmívat?“ Dívka vypadala, že ji to skutečně překvapilo. „Copak jste právě neřekl, že jste si ty dokumenty přečetl?“

Šermířský mistr v rozpacích přisvědčil.

„Už jsem vám řekl, že ano, ale nic jsem z nich nevyčetl. Ta jména, dopisy ani to ostatní mi nedávaly skoro žádný smysl. Nikdy jsem se o tyhle věci ani v nejmenším nezajímal. Vyrozuměl jsem z nich jen to, že někdo na někoho donáší a že se jedná o nějakou státní záležitost. Na Cárcelese jsem se obrátil právě proto, že jsem z nich nedokázal vyčíst jméno viníka. On si ho bezpochyby dokázal odvodit, nejspíš proto, že si pamatoval události, o kterých tam byla řeč.“

Adela Oterová pokročila trochu kupředu a světlo opět ozářilo její rysy. Mezi obočím se jí rýsovala starostlivá vrásečka.

„Obávám se, že tady došlo k nějakému nedorozumění, done Jaime. Chcete říct, že neznáte jméno mého přítele? Toho muže, o kterém tady celou dobu mluvíme?“

Jaime Astarloa pokrčil rameny a jeho bezelstné šedé oči bez mrknutí opětovaly její zkoumavý pohled.

„Neznám.“

Dívka lehce naklonila hlavu a užasle na něj hleděla. Zdálo se, že usilovně přemýšlí.

„Ale přece jste musel číst ten dopis, když jste ho vyndal z toho svazku…“

„Jaký dopis?“

„Ten nejdůležitější, který napsal Vallespín Narváezovi. Ten, ve kterém bylo to jméno… Copak vy jste ho neodevzdal policii? Ještě pořád ho máte?“

„Opakuji, že nevím, o jakém dopise to ksakru mluvíte.“

Tentokrát se musela posadit Adela Oterová; sedla si naproti donu Jahnovi, napjatá a nedůvěřivá. Jizva na ústech už nevypadala jako úsměv; změnila se ve zmatenou grimasu. Takhle ji šermířský mistr viděl poprvé.

„Počkejte, done Jaime. Počkejte… Dnes v noci jsem sem přišla z jednoho konkrétního důvodu. Mezi dokumenty Luise de Ayala byl dopis od ministra vnitra, ve kterém byly uvedeny osobní údaje agenta, který podával informace o Primových spiknutích. Tenhle dopis, jehož doslovnou kopii sám Luis de Ayala poslal mému příteli, když ho začal vydírat, nebyl mezi listinami, které jsme získali u Cárcelese. Tudíž ho musíte mít vy.“

„Nikdy jsem ten dopis neviděl. Kdybych si ho přečetl, šel bych rovnou k tomu zločinci, který tohle všechno zorganizoval, a vrazil bych do něho kord. A chudák Cárceles by byl ještě naživu. Doufal jsem, že ze všech těch dokumentů něco vyčte…“

Adela Oterová se ušklíbla a dala tím na srozuměnou, že na Cárcelesovi jí teď ani za mák nesejde.

„Ale on to z nich vyčetl,“ prohlásila. „Každému, kdo v posledních dvou letech sledoval politiku, by to bylo jasné i bez toho nejdůležitějšího dopisu. Byla tam zmínka o stříbrných dolech v Cartageně, což ukazovalo přímo na mého přítele. Byl tam také seznam podezřelých, které měla hlídat policie, předních osobností, mezi kterými bylo i jeho jméno: ale na seznamech zatčených už chybělo… Zkrátka byla tam řada indicií, na jejichž základě se dala bez velké námahy zjistit totožnost Vallespínova a Narváezova informátora. Kdybyste se trochu zajímal o svět kolem sebe, zjistil byste to stejně snadno jako kdokoli jiný.“

~ ~ ~

Dívka vstala a zahloubaná do vlastních myšlenek se prošla po pokoji. Navzdory hrůznosti situace musel don Jaime proti své vůli obdivovat její chladnokrevnost. Podílela se na vraždě tří lidí, pak přišla k němu a vystavila se tak nebezpečí, že padne do rukou policie, s naprostou samozřejmostí mu vyprávěla děsivý příběh a teď se tu klidně prochází po jeho pracovně bez ohledu na revolver a kord, které leží před ním na stole, a zajímá ji jen to, kde skončil jeden obyčejný dopis. Co musí být vůbec zač ta žena, která si nechává říkat Adela Oterová?

Sice to bylo nesmyslné, ale šermířský mistr se přistihl, že přemýšlí o tom, kam zmizel ten tajemný dopis. Co se stalo? Nedůvěřoval mu snad Luis de Ayala dostatečně? Byl si jist jen tím, že žádný nečetl…

Zůstal sedět tak tiše, že skoro ani nedýchal, a s pootevřenými ústy se snažil rozpomenout se na cosi, co se mu na okamžik mihlo hlavou. Podařilo se mu to s námahou, která zkřivila jeho rysy tak, že na něho Adela Oterová znovu překvapeně pohlédla. To není možné. Takhle se to přece nemohlo stát, to by bylo k smíchu. Je to nesmysl! A přece…

„Co se děje, done Jaime?“

Velmi pomalu vstal, aniž odpověděl. Zvedl lampu a chvilku se bez hnutí rozhlížel okolo sebe, jako by se probouzel z hlubokého spánku. Teď už si vzpomínal.

„Stalo se vám něco?“

Dívčin hlas k němu doléhal z veliké dálky, zatímco mu mozek pracoval na plné obrátky. Když po Ayalově smrti otevřel balíček s listinami, chtěl je trochu urovnat, dřív než je začne číst. Ale balíček mu vypadl z ruky a listy se rozlétly po podlaze. Stalo se to v rohu salónu u komody z ořechového dřeva. V náhlém vnuknutí prošel kolem Adely Oterové, shýbl se před tím těžkým kusem nábytku, sáhl jednou rukou mezi nohy skříně a šátral po podlaze pod ni. Když se narovnal, svíral v prstech list papíru. Upřeně se na něj zahleděl.

„Tady je,“ zašeptal a mávl papírem ve vzduchu. „Celou tu dobu tam byl… Jsem to ale hlupák!“

Adela Oterová k němu přistoupila a nedůvěřivě hleděla na dopis.

„Snad nechcete říct, že jste ho právě teď našel? Že vám zapadl pod skříň?“

Šermířský mistr byl bledý jako stěna.

„Bože můj,“ zašeptal úplně potichu. „Chudák Cárceles! I když ho mučili, nemohl jim prozradit, kde je něco, o čem ani nevěděl, že to existuje… Proto ho tak zřídili.“

Postavil lampu na komodu a přiblížil dopis ke světlu. Adela Oterová stála vedle něho a fascinovaně hleděla na ten list papíru.

„Prosím vás, nečtěte ho, done Jaime.“ V jejím temném hlase zněla zvláštní směsice rozkazu a prosby. „Dejte mi ho a nečtěte ho, prosím vás. Můj přítel si myslel, že je nutné zabít i vás, ale já jsem ho přesvědčila, aby mě sem nechal jít samotnou. Teď jsem ráda, že jsem to udělala. Možná je ještě čas…“

Šedé oči starého muže na ni tvrdě pohlédly.

„Čas, na co? Čas vrátit život mrtvým? Čas na to, abyste mě přesvědčila o své panenské nevinnosti nebo o ušlechtilých citech vašeho dobrodince? Jděte kčertu.“

Přivřel víčka a při čadícím světle lampy četl. Tohle byl opravdu klíč ke všemu.

Jeho Excelence pan Ramón Maria Narváez,

předseda vlády

Vaše Excelence,

záležitost, o níž jsme hovořili při našem nedávném osobním setkáni, se nám ukazuje z nečekané, a podle mého názoru nadějné stránky. Do případu Prim je zapletený jistý Bruno Cazorla Longo, zástupce Italské banky v Madridu. Jeho jméno Vám bezpochyby není neznámé – musel jste ho slyšet v souvislosti se Salamankou při jednání ohledně Severní železniční dráhy. Mám důkazy, že Cazorla Longo poskytuje velkorysé půjčky hraběti z Reusu, se kterým ze své přepychové kanceláře na náměstí svaté Anny udržuje velmi důvěrné vztahy. Nechal jsem našeho ptáčka po nějakou dobu diskrétně sledovat a mám dojem, že už je dost zralý na to, abychom na něho uhodili. Mohli bychom rozpoutat skandál, který by ho přivedl na mizinu, a dokonce bychom ho mohli poslat na nějaké pěkné místo na Filipínách nebo na Fernandu Poo, aby měl dost času přemýšlet o svém pochybení. Pro člověka, který je zvyklý na přepych tak jako on, by to bezpochyby byla nezapomenutelná zkušenost.

Vzhledem k tomu, že jsme nedávno mluvili o nutnosti získat víc informací o tom, co má za lubem Prim, mě nicméně napadá, že bychom z toho pána mohli vytěžit mnohem víc. Takže jsem si ho pozval na kobereček a co nejdůrazněji jsem mu nastínil celou situaci. Jelikož se jedná o člověka velmi inteligentního a jelikož jeho liberální přesvědčení je slabší než jeho přesvědčení obchodní, souhlasil nakonec s tím, že nám bude poskytovat určitě služby. Koneckonců chápe, co všechno by mohl ztratit, kdybychom si posvítili na to, jak koketoval s revolucí, a slovo bankrot mu jako dobrému bankéři nahání hrůzu. Takže je ochoten s námi spolupracovat, samozřejmě při zachováni naprosté diskrétnosti. Bude nás informovat o všech pohybech Prima a jeho agentů, kterým bude i nadále poskytovat finance, ale my od této chvíle budeme přesně vědět komu a na co.

Přirozeně si klade určité podmínky. První z nich je, že celá tahle záležitost zůstane jen mezi vámi a mnou. Druhá podmínka spočívá v poskytnutí určité finanční náhrady. Člověku jako on nestačí třicet stříbrných, takže požaduje koncesi na stříbrné doly v Murcii, na níž má jak on, tak jeho banka velký zájem a o které se bude rozhodovat koncem měsíce.

Podle mého názoru může celá tahle záležitost velmi prospět vládě i koruně, neboť náš člověk je ve výborných vztazích s Primem a s jeho štábem a Liberální unie ho pokládá za jednu ze svých nejspolehlivějších opor v Madridu.

Celá věc je ještě mnohem složitější, ale o tom bych se nerad šířil písemně. Řeknu ještě jen tolik, že Cazorla Longo je podle mého názoru chytrý a ctižádostivý. Za rozumnou cenu v něm získáme agenta přímo v centru spiknutí.

Vzhledem k tomu, že nepokládám za vhodné zmiňovat se o této záležitosti při zítřejším zasedání vlády, rád bych s Vaší Excelencí ještě probral podrobnosti mezi čtyřma očima.

S úctou Váš

Joaquín Vallespín Andreu

Madrid, 4. listopadu

(Tento dopis existuje v jediném exempláři.)

Jaime Astarloa dočetl, zůstal mlčky sedět a pomalu vrtěl hlavou.

„Takže tohle byl klíč k tomu všemu,“ zašeptal nakonec sotva slyšitelně.

Adela Oterová na něho bez hnutí hleděla a se staženým obočím sledovala jeho reakce.

„Ano, tohle byl klíč,“ potvrdila s povzdechem, jako by litovala, že šermířský mistr pronikl až do nejzazšího koutku té záhady. „Doufám, že teď jste spokojený.“

Starý muž se cize podíval na dívku, jako by byl překvapen, že ji tam ještě vidí.

„Spokojený?“ Vypadalo to, jako by to slovo válel po patře, ale zjistil, že jeho chuť mu nevyhovuje. „To by bylo hodně smutné uspokojení…“ Zvedl dopis a lehce jim zatřepal mezi palcem a ukazováčkem. „Předpokládám, že teď mě požádáte, abych vám ten papír dal… Že je to tak?“

V dívčiných očích se ve světle lampy roztančil záblesk. Adela Oterová natáhla ruku.

„Prosím.“

Jaime Astarloa ji upřeně pozoroval a nepřestávala ho udivovat její odvaha. Stála před ním vzpřímená ve zšeřelém pokoji a naprosto chladnokrevně ho žádala, aby jí vydal písemný důkaz se jménem člověka, který to všechno zavinil.

„Hodláte mě snad také zabít, když vám nevyhovím?“

Na rtech Adely Oterové se kmitl posměšný úsměv. Její pohled připomínal pohled hada hypnotizujícího svou kořist.

„Nepřišla jsem vás zabít, done Jaime, ale dohodnout se s vámi. Nikdo nepovažuje za nutné, abyste zemřel.“

Šermířský mistr zvedl jedno obočí, jako by ho taková řeč zklamala.

„Nechcete mě zabít?“ Zdálo se, že o tom vážně přemýšlí. „Kčertu, Adelo Oterová. To je od vás velice ohleduplné.“

Dívčina ústa se zkřivila v novém úsměvu, který byl spíš rozpustilý než zlý. Don Jaime správně vytušil, že pečlivě volí slova.

„Dejte mi ten dopis, maestro.“

„Žádal jsem vás, abyste mi neříkala maestro.“

„Dejte mi ho. Sám víte, že už jsem kvůli němu zašla hodně daleko.“

„To vím. Řekl bych, že jsem se o tom dokonale přesvědčil. Mohu to zodpovědně potvrdit.“

„Prosím vás. Ještě je čas.“

Starý muž na ni ironicky pohlédl.

„Už podruhé mi říkáte, že je čas, ale nedovedu si představit na co.“ Pohlédl na papír, který držel v ruce. „Člověk, o kterém se hovoří v tomhle dopise, je sprostý ničema, zrádce a vrah. Doufám, že ode mě nebudete chtít, abych pomáhal krýt jeho zločiny: nejsem zvyklý na to, aby mě někdo urážel, a už vůbec ne takhle pozdě v noci. Něco vám řeknu.“

„Povídejte.“

„Na začátku, když jsem nevěděl, co se stalo, když jsem uviděl vaši… tu mrtvolu na tom mramorovém stole, rozhodl jsem se pomstít smrt Adely Oterové. Proto jsem tehdy nic neřekl policii.“

Podívala se na něho přemítavě. Její úsměv jako by zněžněl.

„Děkuji vám.“ V jejím hlase bylo slyšet vzdálenou ozvěnu, která se zdála být upřímná. „Ale sám teď vidíte, že žádné pomsty nebylo zapotřebí.“

„Myslíte?“ Tentokrát se usmál don Jaime. „V tom případě se mýlíte. Ještě zbývá dost lidí, které je třeba pomstít. Například Luis de Ayala.“

„To byl příživník a vyděrač.“

„Agapito Cárceles…“

„Ubohý malý darebák. Zahubila ho vlastní chamtivost.“

Šedé panenky očí šermířského mistra se na ženu chladně upřely.

„To nešťastné děvče, Lucie…,“ řekl pomalu. „Ta také zasluhovala smrt?“

Adela Oterová poprvé před donem Jaimem uhnula pohledem. A když promluvila, velmi pečlivě volila slova.

„To s Lucií bylo nevyhnutelné. Věřte mi to, prosím vás.“

„Ale ovšem. Vaše slovo mi stačí.“

„Já to myslím vážně.“

„Pochopitelně. Byla by přece neodpustitelná hanebnost chtít o vás pochybovat.“

Rozhostilo se mezi nimi dusné ticho. Dívka měla hlavu skloněnou a zdálo se, že soustředěně pozoruje vlastní ruce sepjaté v klíně. Obě černé stužky z klobouku jí spadaly na obnažené hrdlo. Šermířský mistr si proti své vůli pomyslel, že i jako vtěleni ďábla je Adela Oterová stále k zbláznění krásná.

Za několik okamžiků pozvedla dívka tvář.

„Co chcete udělat s tím dopisem?“

Jaime Astarloa pokrčil rameny.

„Jsem trochu na rozpacích,“ odpověděl upřímně. „Nevím, jestli mám jít rovnou na policii, nebo jestli se mám nejdřív zastavit u vašeho dobrodince a probodnout mu hrdlo kordem. A nesnažte se mi namluvit, že vás napadá něco lepšího.“

Spodnička černých hedvábných šatů s lehkým zašustěním sklouzla po koberci. Dívka přistoupila blíž a šermířský mistr ucítil velmi zblízka vůni růžové vody.

„Ale já mám lepší nápad.“ Dívka mu teď se zvednutou bradou vyzývavě hleděla do očí. „Nabídku, kterou neodmítnete.“

„To se mýlíte.“

„Ne.“ Její hlas byl teď vroucí a hebký jako předení krásné šelmy. „Nemýlím se. Všichni máme nějaké tajné přání… Každý má svou cenu. A já mohu zaplatit tu vaši.“

Před ohromenýma očima dona Jaima zvedla Adela Oterová ruce a rozepjala si první knoflík na šatech. Šermířský mistr pocítil náhlé sucho v hrdle a fascinovaně hleděl do fialkových očí, které jeho pohled opětovaly. Rozepjala druhý knoflík. V pološeru se slabě blýskaly její dokonalé bílé zuby.

Pokusil se od ní poodstoupit, ale ty oči jako by ho zhypnotizovaly. Konečně se mu podařilo odvrátit pohled, ale sklouzl očima jen na její obnažené hrdlo, na místo, kde se jí pod kůží lehounce rýsovaly klíční kosti a kde se smyslně chvěl hebký trojúhelník sametové pleti mezi jejími ňadry.

Hlas znovu zazněl v důvěrném šepotu.

„Vím, že mě milujete. Celou dobu jsem to věděla, od samého začátku. Snad by bylo všechno jinak, kdyby…“

Odmlčela se. Jaime Astarloa tajil dech a cítil, jak se vznáší kdesi daleko od skutečnosti. Na rtech cítil zblízka její dech, její ústa se otevírala jako krvácející rána plná příslibů. Dívka si teď povolovala tkanice živůtku, stužky pod jejími prsty se rozvazovaly. Pak šermířský mistr, který nedokázal odolat svůdností toho okamžiku, ucítil, jak dívčiny ruce hledají jednu z jeho dlaní; měl pocit, že ho její dotek pálí na kůži. Adela Oterová pomalu vedla jeho ruku, až ji položila na svá obnažená ňadra. Tam pulzovala vlahá mladá pleť a don Jaime se zachvěl, když znovu ucítil cosi, na co už téměř zapomněl a čeho se v duchu už dávno navždy zřekl.

Zasténal, přivřel oči a poddal se sladké malátnosti, která se ho zmocňovala. Dívka se pokojně a s nesmírnou něhou usmála, pustila jeho ruku a zvedla paže, aby si sňala klobouk. Hruď se jí přitom lehce nadzvedla a šermířský mistr k ní velmi pomalu přiblížil rty, až cítil horečné sálání jejích krásných obnažených ňader.

Svět zůstal kdesi velmi daleko: zbýval z něho jen nezřetelný vzdálený příliv, který slabě narážel na kraj opuštěné pláže a jeho šumění v dálce skoro nebylo slyšet. Neexistovalo nic, jen rozlehlý, jasný a světlý prostor, dokonale vzdálený skutečnosti, výčitkám, dokonce i pocitům… Tak vzdálený, že v něm neexistovala ani vášeň. Ozýval se v něm jediný tón, jednotvárný a vytrvalý; ze rtů starého mistra vycházel dlouho potlačovaný nářek opuštěnosti, sténání samoty, které vyvolal dotyk její pleti.

Náhle pocítil, že se kdesi ze vzdáleného koutku jeho omámeného vědomí, který ještě zůstával ve střehu, ozval varovný výkřik. Chvilku trvalo, než se ten signál prodral až k jeho vůli, a když si Jaime Astarloa ten pocit nebezpečí uvědomil, zvedl hlavu a pohlédl do dívčiny tváře. A otřásl se, jako by dostal elektrickou ránu. Dívka měla ruce zaměstnané sundáváním klobouku a oči jí světélkovaly jako žhnoucí uhlíky. Ústa jí stahoval křečovitý úsměšek, který jizva v koutku úst přetvořila v ďábelskou grimasu. Rysy jí ztuhly neslýchaným soustředěním, které se maestrovi vrylo do paměti, jako by je tam někdo vypálil; takový výraz mívala Adela Oterová těsně před výpadem, když se chystala zasadit prudký a rozhodující zásah.

Don Jaime uskočil vzad a nedokázal se ubránit výkřiku úzkosti. Dívka nechala klobouk sklouznout na zem; v pravé ruce svírala dlouhou jehlici, kterou jej předtím měla připnutý k vlasům, a právě se ji chystala vrazit do zátylku muže, jenž ještě před vteřinou klečel u jejích nohou. Šermířský mistr ucouvl dozadu, klopýtl o nějaký kus nábytku v místnosti a cítil, jak mu v žilách tuhne krev. Pak ochromený hrůzou spatřil, jak pohodila hlavou a zasmála se zlým smíchem, který zazněl jako umíráček.

„Chudáku maestro…“ Ta slova vycházela z jejích úst bez jakéhokoli pohnutí, jako by hovořili o někom třetím, na kom jí ani za mák nezáleží. Nebyla v nich nenávist ani opovržení, jen chladný a upřímný soucit. „Naivní a důvěřivý až do konce, že je to tak? Můj ubohý starý příteli!“

Znovu se zasmála a zvědavě dona Jaimeho pozorovala. Zdálo se, že ji zaujal pohled zblízka na změnu výrazu, který do tváře šermířského mistra vepsala hrůza.

„Ze všech postav v tomhle dramatu jste vy byl nejdůvěřivější, nejdojemnější a nejvíc politováníhodný, pane Astarloo.“ Její slova pomalu odkapávala do ticha. „Všichni, živí i mrtví, vás vodili za nos, jak zákon káže. A vy se svou staromódní morálkou a s tím, jak jste odolával pokušení, jste jako ve špatné komedii sehrál roli podváděného manžela, který se o všem dozví až jako poslední. Jen se na sebe podívejte, jestli můžete. Jděte se podívat do zrcadla a povězte mi, co se teď stane s tou vaší hrdostí, s vaší vnitřní rovnováhou, s tím vašim scestným sebeuspokojením? Za koho jste se to kčertu považoval? Ano, připouštím, že to všechno bylo dojemné. Můžete si ještě jednou zatleskat, jestli chcete. Bude to naposledy, protože už je načase, aby spadla opona. Je čas, abyste si odpočinul.“

Zatímco hovořila, obrátila se Adela Oterová beze spěchu ke stolku, na kterém ležel revolver a kord v holi, odhodila na podlahu teď už nepotřebnou jehlici z klobouku a sáhla po kordu.

„Navzdory své naivitě jste soudný člověk,“ řekla a hleděla přitom na ostrou ocelovou čepel, jako by odhadovala její vlastnosti. „Proto doufám, že si uvědomujete, o co tu jde. Já jsem v celé téhle záležitosti jen hrála roli, kterou mi přisoudil Osud. Ujišťuji vás, že jsem do ní nevložila o nic víc zloby, než bylo bezpodmínečně nutné; ale takový je život. Ten život, kterému jste se vždycky snažil vyhnout a který k vám dnes v noci přišel bez pozvání a předložil vám účet za hříchy, které jste nespáchal. Uvědomujete si tu ironii?“

Přibližovala se k němu a neustále hovořila jako siréna, která svým hlasem obluzuje mořeplavce, zatímco se loď řítí na útes. V jedné ruce držela lampu a ve druhé svírala kord; stála před ním neoblomně jako ledová socha, s úsměvem, ze kterého jako by místo hrozby vyzařovalo přívětivé vyzvání ke spočinutí a zapomnění.

„Musíme se rozloučit, maestro. Nic ve zlém.“

Když pokročila kupředu, aby ho probodla kordem, spatřil Jaime Astarloa znovu v jejích očích smrt. Teprve v tom okamžiku se vytrhl z ohromení a sebral v sobě tolik duchapřítomnosti, aby uskočil, obrátil se k ní zády a dal se na útěk k nejbližším dveřím. Ocitl se v temné šermírně. Dívka mu byla v patách, místnost už ozářilo světlo lampy. Don Jaime se rozhlédl okolo sebe v zoufalé snaze najít zbraň, se kterou by mohl své pronásledovatelce čelit, ale v dosahu byl jen stojan s tréninkovými flerety, jejichž hroty byly do jednoho otupeny. Pomyslel si, že je to lepší než postavit se jí s holýma rukama, a uchopil jeden z nich; dotek jeho rukojeti mu však přinesl jen chabou úlevu. Adela Oterová už stála ve dveřích šermírny a v zrcadlech se mnohonásobně odráželo světlo lampy, když se shýbla a položila ji na zem.

„Příhodné místo, kde můžeme skoncovat naši záležitost,“ řekla tiše, uklidněná zjištěním, že fleret dona Jaimeho je neškodný. „Teď budete mít možnost ověřit si, jak učenlivá jsem žákyně.“ S ledovým klidem přistoupila o dva kroky blíž k němu, aniž věnovala pozornost svým obnaženým ňadrům pod rozhalenými šaty, a postavila se do střehu. „Luis de Ayala už na vlastní kůži pocítil znamenitost vašeho proslulého zásahu za dvě stě eskudů. Teď přišel čas, aby ho vyzkoušel i jeho tvůrce. Jistě se mnou budete souhlasit, že tahle situace nepostrádá jistého půvabu.“

Ještě nedomluvila a její ruka už s úžasnou rychlostí vystřelila kupředu. Jaime Astarloa ustoupil a vykryl její útok kvartou, přičemž nastavil otupený hrot své zbraně proti jejímu nabroušenému kordu. Staré, důvěrně známé šermířské pohyby mu pozvolna navracely ztracenou jistotu a vytrhovaly ho ze zděšené otupělosti, která se ho ještě před okamžikem zmocňovala. Okamžitě pochopil, že se svým tréninkovým fleretem nemůže zaútočit. Nemůže dělat nic jiného než jen krýt co nejvíc útoků a být stále v defenzívě. Vybavilo se mu, že na druhém konci šermírny je zavřená skříň s půltuctem soubojových fleretů a šavlí, ale jeho soupeřka ho až tam dojít nenechá. A i kdyby nechala, stejně by neměl čas otočit se, otevřít ji a jeden si vzít. Anebo možná měl. Rozhodl se, že se bude bránit, ustupovat směrem ke skříni a čekat na svou příležitost.

Adela Oterová zřejmě uhodla jeho úmysly a neustálým ohrožováním se ho snažila zatlačit do rohu šermírny, obloženého dvěma zrcadly. Don Jaime pochopil její záměr. Tam by se ocitl v koutě, už by neměl kam ustoupit, a ona by ho dřív nebo později jistě probodla.

Útočila na něho výpady s čelem zamračeným a rty stisknutými do tenké čárky. Bylo zřejmé, že se snaží zkracovat vzdálenost mezi nimi tak, aby ho donutila krýt silnou částí čepele těsně za číškou a maximálně ho tak omezila v pohybu. Jaime Astarloa stál už jen tři metry od zdi a rozhodl se dál neustupovat, ale v té chvíli mu dívka zaútočila na hruď, což ho přivedlo opravdu do úzkých. Vykryl, neboť si uvědomoval, že není schopen protiútoku, jako kdyby měl soubojový fleret, a Adela Oterová mu s neobyčejnou hbitostí udělala vmyk do boku – jakmile se obě zbraně zkřížily, sjela po soupeřově čepeli dolů a zároveň stočila svůj hrot na jeho tělo. Košili šermířského mistra roztrhlo cosi chladného a projelo mu to do pravého boku mezi kůži a žebra. Okamžitě odskočil a zaťal zuby, aby zadržel výkřik zděšení, který se mu užuž dral z hrdla. Bylo by příliš hloupé zemřít takhle, ve vlastním bytě a rukou ženy. Postavil se znovu do střehu a cítil, jak mu košilí v podpaží prosakuje teplá krev.

Adela Oterová trochu sklonila kord, zastavila se, zhluboka se nadechla a škodolibě se na něj ušklíbla.

„To nebylo špatné, co říkáte?“ zeptala se a v očích jí pobaveně zablýsklo. „A teď můžeme přistoupit k zásahu za dvě stě eskudů, jestli nemáte nic proti… Na střeh!“

Jejich čepele o sebe zazvonily. Šermířský mistr věděl, že zásah za dvě stě eskudů nemůže vykrýt, pokud nebude zároveň ohrožovat protivníka hrotem fleretu. Věděl však také, že kdyby si kryl jen vrchní část těla v očekávání tohoto konkrétního útoku, mohla by toho Adela Oterová využít a zasadit mu jinou ránu do spodní poloviny těla, jejíž následky by byly rovněž smrtící. Ocitl se ve slepé uličce a tušil, že stěna za jeho zády je už velmi blízko; koutkem oka zahlédl zrcadlo po své levici. Usoudil, že se může pokusit jedině o to, aby ji odzbrojil, nebo jí útočit neustále na obličej, kde i tupá zbraň mohla způsobit zranění.

Rozhodl se pro první možnost, která byla snazší; nechal paži uvolněnou a přenesl váhu na levou kyčel. Počkal, až mu Adela Oterová zaútočí na prsa, vykryl kvartou, sjel po její čepeli tak, aby mu sklouzla až k číšce, a prudkým švihnutím se pokusil vyrazit jí kord z ruky. Ke svému zklamání však zjistil, že dívka drží zbraň pevně. Bez valné naděje jí tedy zaútočil na pravé rameno a ohrozil jí tvář. Útok byl krátký a otupený hrot se k ní přiblížil jen o malý kousek; přesto ji to však donutilo, aby o krok ustoupila.

„Ale, ale,“ poznamenala dívka se zlomyslným úsměvem. „Tak pán se rozhodl, že mě zohyzdí. Tak s tím tedy budeme muset rychle skoncovat.“

Zamračila se a rty se jí stáhly v úšklebku kruté radosti. Zaujala střehovou polohu a naznačila útok, který dona Jaimeho přinutil snížit fleret do kvinty. Uvědomil si svou chybu, ještě než dokončil pohyb, těsně předtím, než dívka stočila zbraň k rozhodujícímu útoku, a stačil jen nastavit levou ruku soupeřčině čepeli, která už mu mířila na hruď.

Máchl po ní, vychýlil ji z dráhy a ucítil, jak mu ostrá čepel čistě rozřízla dlaň. Dívka okamžitě stáhla ruku s kordem v obavě, aby ho šermířský mistr nezachytil a nevytrhl jí ho. Jaime Astarloa na okamžik pohlédl na své zkrvavené prsty a pak se postavil do střehu, aby zachytil další útok.

V tu chvíli zasvitlo šermířskému mistrovi uprostřed pohybu prchavé světélko naděje. Znovu zaútočil na dívčinu tvář, čímž ji přinutil krýt nedůraznou kvartou. Při návratu na střeh napověděl záblesk instinktu Jaimemu Astarloovi, že na kratičký okamžik zahlédl mezeru, mrtvý bod, který sotva na zlomek vteřiny odkryl tvář Adely Oterové; to slabé místo jako první zachytila jeho intuice, nikoli zrak. Od této chvíle začaly vytrénované profesionální reflexy starého šermířského mistra pracovat zcela automaticky, chladně a přesně jako hodinový stroj. Zapomněl na hrozivou blízkost nebezpečí a s hlavou po tom náhlém vnuknutí dokonale jasnou se rozhodl svěřit svůj život své staré šermířské intuici, vědom si toho, že nebude mít čas ani možnost, aby si potvrdil její správnost. A ve chvíli, kdy podruhé a naposledy začínal tutéž akci, uvědomil si s chladnou hlavou, že pokud se zmýlil, už nikdy nebude mít příležitost své chyby litovat.

Zhluboka se nadechl, zaútočil stejně jako před okamžikem a Adela Oterová tentokrát vykryla s větší jistotou trochu důraznější kvartou. V tu chvíli don Jaime místo očekávaného okamžitého návratu na střeh návrat jen naznačil, ale místo něho vzápětí knižným pohybem odstranil dívčinu čepel, zaklonil hlavu a ramena a stočil tupý hrot své zbraně vzhůru. Čepel nenarazila na žádný odpor a kovový zárazník na hrotu fleretu hladce pronikl levým okem Adely Oterové až do mozku.

Kvarta. Kavace. Kavace, cirkulace, bod na prsa. Výpad.

Svítalo. Škvírami v zavřených okenicích pronikaly první paprsky slunce a jejich světlo se donekonečna násobilo v zrcadlech šermírny.

Sixta. Kavace. Kavace, cirkulace, bod na rameno.

Na stěnách spaly svůj věčný sen zrezivělé zbraně odsouzené k nehybnosti. Slabé nazlátlé světlo, které šermírnu ozařovalo, už nedokázalo vykřísnout z jejich starých zaprášených číšek, zašlých věkem a pokrytých letitými kovovými škrábanci, ani jediný záblesk.

Přímý bod s výpadem. Kavace. Bod na prsa.

Na jedné ze stěn viselo několik zažloutlých diplomů ve zkroucených rámech. Inkoust na nich už dávno vybledl; mnoha lety zesvětlalo písmo na pergamenu tak, že se stěží dalo přečíst. Byly datovány v Římě, Paříži, Vídni a Sankt Petěrburgu a lidé, kteří je kdysi podepsali, byli už dávno po smrti.

Kvarta. Zaklonit trup. Nízká kvarta.

Na podlaze ležel opuštěný kord se stříbrnou, dohladka oblýskanou rukojetí, jehož hlavici zdobily drobné arabesky a ozdobně vyryté heslo Kupředu.

Bod na rameno. Prima. Bod do boku s výpadem.

Na vybledlém koberci stála lampa, která už skoro dohořela, a její spálený knot čadivě prskal. Vedle ní leželo natažené tělo ženy, která kdysi byla krásná. Na sobě měla šaty z černého hedvábí a kaluž krve rozlitá pod její nehybnou šíjí a uzlem vlasů sepjatých perleťovou sponou ve tvaru orlí hlavy se už vsákla do okraje koberce. V tenkém paprsku světla se od ní odrážely slabé narudlé záblesky.

Bod na prsa. Kvarta. Bod na břicho.

Na starém ořechovém stolku v tmavém koutě sálu se leskla štíhlá váza z broušeného skla, z níž se nakláněl uvadlý stonek růže. Její uschlé, scvrklé okvětní plátky se rozsypaly po desce stolu a tvořily dojemné malé zátiší, obraz dekadence a zádumčivosti.

Bod do boku s opozicí. Soupeř kryje oktávou. Odbod na rameno.

Z ulice sem doléhal vzdálený šum jako poryvy vln při mořské bouři, když se pěna prudce tříští o skály. Skrze okenice bylo slyšet tlumené volání hlasů rozjásaně oslavujících nový den, který jim přinášel svobodu. Pozorný posluchač by zachytil i jejich slova: cosi o královně, která uprchlá do exilu, a o spravedlivých, kteří přicházejí zdaleka a přivážejí kufry plné naděje.

Bod do boku s opozicí. Oktáva. Bod na rameno.

V šermírně, kde čas i věci nehybně a neměnné ustrnuly v tichu, stál před velkým zrcadlem stařec, který si rozruchu venku ani v nejmenším nevšímal. Byl útlý a klidný, měl lehounce zakřivený nos, vysoké čelo, bílé vlasy a šedý knír. Byl jen v košili a velká zahnědlá skvrna od zaschlé krve, kterou měl na boku, mu podle všeho ani trochu nepřekážela. Tvářil se důstojně a hrdě; v pravé ruce držel s elegancí a půvabem fleret s italskou rukojetí. Stál ve střehu s nohama lehce pokrčenýma, levou paží zvednutou v pravém úhlu k rameni a zápěstím spuštěným dopředu v dokonalém postoji zkušeného šermíře; nevěnoval pozornost hlubokému řezu, který mu protínal dlaň. Mlčky měřil síly se svým vlastním odrazem v zrcadle. Nevnímal nic kromě vlastních pohybů a jeho bledé rty jako by je bez hlesu vyjmenovávaly. Znova a znova je neúnavně a s puntičkářskou přesností opakoval stále dokola. V absolutním soustředění se pokoušel rozpomenout a v mysli, jež ztratila zájem o všechno ostatní na světě, si znovu vybavit matematicky přesný sled akcí, z nichž se, jsou-li naprosto dokonale provedeny, skládá – teď si tím byl konečně jist – nejdokonalejší zásah, jaký se kdy zrodil v lidské mysli.

La Navata, červenec 1985

ŠERMÍŘSKÝ MISTR

Arturo Pérez-Reverte

Ze španělského originálu EL MAESTRO DE ESGRIMA

vydaného v roce 1992

nakladatelstvím Alfaguara Santillana, S. A (Alfaguara)

Juan Bravo, 36,28006 Madrid

přeložila Bronislava Skalická

Redakční úprava Víra Davídková, Hana Porebská

Grafická úprava obálky Helena Kočí

vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 1998

vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

Vydání první

ISBN 80-7218-131-5

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai