Dumasův klub

Arturo Pérez-Reverte

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Lovec knih Lucas Corso, žijící osaměle v Madridu, je velmi vyhledáván knihkupci, nakladateli, sběrateli i bibliofily, kteří jsou ochotni vynaložit značné finanční částky, aby získali cenné tituly pro své sbírky. Jeho přítel jej požádá, aby ověřil pravost rukopisu jedné kapitoly Dumasova románu "Tři mušketýři". Zároveň má pro klienta, jednoho z majitelů záhadné knihy "Devět bran Říše stínů", zjistit, který z jejích tří existujících exemplářů je pravý. Roku 1666 je v Benátkách vytiskl tiskař Aristide Torchia, který byl inkvizicí obviněn z čarodějnictví a upálen. Corso postupně navštěvuje další majitele v portugalské Sintře a v Paříži, aby mohl jednotlivé knihy důkladně prostudovat a vzájemně porovnat. U rytin zjišťuje určité odlišnosti a uvědomuje si, že se jedná o rébusy, které po vyřešení a v kombinaci s textem přinášejí formuli, umožňující vyvolat ďábla. Začíná propadat pocitům nejistoty a ohrožení, sám se stává obětí manipulace. Autor dovedně splétá fiktivní hrdiny z literatury s reálně existujícími postavami a využívá žánrových postupů dobrodružného románu 19.století. Dílo jednoho z nejčtenějších španělských spisovatelů zfilmoval Roman Polanski pod názvem "Devátá brána".

Arturo Pérez-Reverte

Dumasův klub

aneb Richelieuův stín

MLADÁ FRONTA

Záblesk světla promítl na stěnu oběšencovu siluetu. Tělo nehybně viselo na lustru uprostřed salónu, kolem pobíhal fotograf, a jak cvakal fotoaparátem, tělo v jeho blescích vrhalo stín na obrazy, pak na skleníky s porcelánem, police s knihami a roztažené záclony na velkých oknech, za nimiž padal déšť.

Vyšetřující soudce byl mladý. Měl řídké, rozcuchané a ještě mokré vlasy, stejně jako byl mokrý jeho plášť, nechal si jej přehozený přes ramena, zatímco diktoval protokol zapisovateli, který seděl na pohovce a psal na kufříkovém psacím stroji položeném na židli. Jeho ťukání podbarvovalo monotónní hlas soudce a tiché komentáře policistů, přecházejících po místnosti.

„…V pyžamu a v županu. Smrt nastala udušením po zadrhnutí pásku od županu. Mrtvola má ruce vpředu spoutané kravatou. Na levé noze je navlečená trepka, druhá noha je bosá…“

Soudce se dotkl obuté nohy mrtvého a tělo se na konci napjatého hedvábného pásku, spojujícího krk s hákem lustru ve stropě, pomalu pootočilo. Opsalo oblouk zleva doprava a pak kratší oblouk opačným směrem, až se znovu dostalo do výchozí polohy jako magnetická střelka, vracející se po krátkém zaváhání k severu. Soudce ustoupil stranou a přitom se vyhnul uniformovanému policistovi, který pod mrtvolou hledal otisky prstů. Na zemi ležel rozbitý džbán a kniha, otevřená na stránce podtrhané červenou tužkou. Byl to starý výtisk Vikomta de Bragelonne, levné vydání v plátěné vazbě. Soudce nahlédl policistovi přes rameno na podtržený text:

„Prodali mě,“ zašeptal. „Vědí všechno!“

„Na konci se vždycky všechno ví,“ odpověděl Porthos, který nevěděl nic.

Pokynul zapisovateli, aby si to poznamenal, přikázal zahrnout knihu do inventáře a přistoupil k vysokému muži, který kouřil u parapetu otevřeného okna.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se, když k němu došel.

Vysokému muži vykukoval z kapsy koženého saka policejní odznak. S odpovědí nepospíchal, napřed dokouřil zbytek cigarety, kterou držel v prstech, a bez ohlédnutí ji vyhodil oknem.

„Když je to bílé a je to v láhvi, nejspíš to bude mléko,“ odpověděl konečně tajnůstkářsky, což u soudce vyvolalo úsměv; na rozdíl od policisty se díval na ulici, kde dál hustě pršelo. Na protější straně místností někdo otevřel dveře a jemu průvan vehnal do tváře kapky deště.

„Zavřete ty dveře,“ poručil bez otočení. Pak řekl policistovi: „Vraždy někdy bývají zakamuflované jako sebevraždy.“

„A naopak,“ upřesnil klidně druhý muž.

„Co soudíte o těch rukách a o kravatě?“

„Někdy se bojí, že si to na poslední chvíli rozmyslí… Jinak by je měl svázané za zády.“

„To by na věci nic neměnilo,“ nesouhlasil soudce. „Pásek je hladký a pevný. Jakmile ztratil oporu pod nohama, neměl šanci ani s volnýma rukama.“

„Možné je všechno. Po pitvě budeme chytřejší.“

Soudce se znovu zadíval na mrtvolu. Strážník snímající otisky prstů vstával s knihou v ruce.

„Zvláštní je ta podtrhaná stránka.“

Vysoký policista pokrčil rameny.

„Já moc nečtu,“ řekl. „Ale ten Porthos, ten patřil k těm, ne…? Jak tam byl Athos, Porthos, Aramis a ďArtagnan,“ počítal na prstech jedné ruky a na konci se zamyšleně zarazil. „To se povedlo. Nikdy jsem nechápal, proč se to jmenuje Tři mušketýři, když byli ve skutečnosti čtyři.“

I. Anjouské víno

Čtenář musí být připraven i na velmi ponuré výjevy.

(E. Sue, Tajnosti pařížské)

Jmenuji se Boris Balkan a přeložil jsem Kartouzu parmskou. Kromě toho píši kritiky a recenze, které vycházejí v přílohách a časopisech v půlce Evropy, pořádám kurzy o současných spisovatelích na letních školách a vyšlo mi několik knih o lidovém románu devatenáctého století. Obávám se, že to není nic světoborného, zvláště v těchto dobách, kdy se sebevraždy kamuflují jako vraždy, romány píše doktor Rogera Ackroyda a příliš mnoho lidí dychtí publikovat pár set stran o vzrušujících zážitcích, které zakoušejí při pohledu do zrcadla.

Vraťme se však k příběhu.

S Lucasem Corsem jsem se seznámil, když za mnou přišel s Anjouským vínem pod paží. Corso byl námezdný voják bibliofilie, lovec knih na cizí účet. K tomu patří dlouhé prsty a pohotový jazyk, dobré reflexy, trpělivost a velká dávka štěstí. Také zázračná paměť, schopná uchovat, ve kterém zaprášeném koutě jakého antikvariátu zrovna dřímá výtisk, za který někdo nabízí jmění. Jeho klientela byla vybraná a nepočetná: zhruba dvacet knihkupců z Milána, Paříže, Londýna, Barcelony či Lausanne, takových, kteří prodávají jen prostřednictvím katalogu, sázejí na jistotu a nikdy neoperují s více než stovkou titulů najednou; pro tyto aristokraty prvotisků představuje pergamen místo velínu či o tři centimetry širší okraj stránky tisíce dolarů. Tito Guttenbergovi šakalové, pirani antikvárních veletrhů, pijavice aukcí jsou za první vydání s to prodat i vlastní matku; klienty však přijímají v salónech s koženými pohovkami s výhledem na milánský dóm či na Ženevské jezero a nikdy si nešpiní ruce ani svědomí. Na to mají chlapíky, jako je Corso.

Sundal si z ramene plátěnou tašku, položil ji na zem vedle svých nevyleštěných bot značky Oxford a zadíval se na zarámovaný portrét Rafaela Sabatiniho, který mám na psacím stole vedle plnicího pera, s nímž opravuji články a korektury. To se mi líbilo, poněvadž návštěvy mu obvykle velkou pozornost nevěnují; považují ho za nějakého starého příbuzného. Číhal jsem na jeho reakci a všiml si jeho pousmání, když si sedal; spíš než úsměv to bylo takové mladistvé zakřenění králíka na konci ulice, jaké na sebe v každém kresleném filmu okamžitě strhne bezpodmínečnou přízeň obecenstva. Časem jsem zjistil, že se umí také šklebit jako nelítostný vychrtlý vlk a že jeden či druhý výraz nasazuje podle okolností; to však bylo mnohem později. V té chvíli vypadal přesvědčivě, takže jsem se rozhodl odkrýt karty a risknout heslo:

„Narodil se s darem smíchu?“ ocitoval jsem a ukázal na portrét, „…a s pocitem, že svět je šílený…“

Viděl jsem, jak pomalu kývá hlavou táhlým souhlasným gestem, a pocítil jsem k němu spikleneckou sympatii, kterou si uchovávám navzdory všemu, co se stalo potom. Odkudsi z neviditelné krabičky vykouzlil cigaretu bez filtru, zmačkanou stejně jako jeho starý baloňák a manšestrové kalhoty. Žmoulal ji v prstech a pozoroval mě přes brýle s ocelovými obroučkami, křivě posazené na nose; lehce prošedivělé vlasy byly na čele rozcuchané. Druhou ruku měl zastrčenou v kapse, jako by v ní svíral ukrytou pistoli; jeho kapsy byly ohromné vaky vytahané knihami, katalogy, papíry a – jak jsem se také dozvěděl později – placaticí naplněnou ginem Bols.

„…A to bylo veškeré jeho jmění?“ doplnil bez problémů citát, než se uvelebil v křesle a znovu se usmál. „I když, mám-li být upřímný, mně se víc líbí Kapitán Blood.“

Zvedl jsem plnicí pero do vzduchu a přísně mu zahrozil.

„To děláte špatně. Scaramouche je pro Sabatiniho totéž co Tři mušketýři pro Dumase,“ uctivě jsem pokynul směrem k portrétu. „Narodil se s darem smíchu… V celých dějinách dobrodružného románu na pokračování neexistují jiné první dva řádky, které by s tímhle snesly srovnání.“

„Možná máte pravdu,“ uznal po chvíli zdánlivého přemýšlení a pak položil na stůl rukopis v deskách, v nichž byl každý list zvlášť zasunut do ochranného průsvitného obalu. „Ta vaše zmínka o Dumasovi přišla jako na zavolanou.“

Postrčil desky ke mně a natočil je, abych si mohl přečíst jejich obsah. Všechny listy byly popsány francouzsky jen po jedné straně a střídaly se v nich dva druhy papíru: jeden původně bílý, časem zažloutlý, druhý světle modrý s drobnými čtverečky, také už zašlý. Každé barvě papíru odpovídal jiný rukopis, ačkoli písmo na modrém papíře – psané černým inkoustem – figurovalo i na bílých listech v doplňujících poznámkách k původní verzi, vyvedené menším, špičatějším písmem. Celkem bylo listů patnáct, z toho jedenáct modrých.

„Zvláštní,“ zvedl jsem oči ke Corsovi; pozoroval mě klidným pohledem těkajícím z desek na mne a ze mne na desky. „Kde jste k tomu přišel?“

Podrbal se na obočí, zřejmě uvažoval, jak moc ho informace, kterou ode mne bude chtít, zavazuje odpovídat na takové podrobnosti. Výsledkem bylo třetí zakřenění, tentokrát ve stylu nevinného králíka. Corso byl profesionál.

„Ále, tak. Od klienta jednoho mého klienta.“

„Chápu.“

Na chvíli se obezřetně odmlčel. Ta obezřetnost znamenala kromě opatrnosti a rezervovanosti také prohnanost. To jsme věděli oba.

„Samozřejmě,“ dodal, „pokud byste na tom trval, řeknu vám i jména.“

Odpověděl jsem, že to není nutné, a to ho zřejmě uklidnilo. Posunul si prstem brýle a pak mě požádal, abych mu řekl, co si myslím o papírech, které jsem držel v ruce. Neodpověděl jsem hned a listoval jsem rukopisem, až jsem našel první stránku. V záhlaví stálo velkými tiskacími písmeny silnější čarou:

LE VIN D’ANJOU.

Přečetl jsem nahlas první řádky:

Apres de nouvelles presque desespérees du roi, le bruit de sa convalescence commencat á se répandre dans le camp…

Nemohl jsem se ubránit úsměvu. Corso kývl a posunkem mě vyzval k vynesení rozsudku.

„Mimo veškerou pochybnost,“ řekl jsem. „Je to od Alexandra Dumase staršího. Anjouské víno, jestli si dobře vzpomínám, kapitola čtyřicátá a nějaké drobné ze Tří mušketýrů.“

„Čtyřicátá druhá,“ potvrdil Corso. „Kapitola čtyřicátá druhá.“

„To máte originál? Autentický Dumasův rukopis?“

„Kvůli tomu jsem tady. To mi máte říct vy.“

Trochu jsem pokrčil rameny, abych se vyhnul přehnané zodpovědnosti.

„Proč já?“

Byla to hloupá otázka, jakými se obvykle jen získává čas. Corsovi to muselo připadat jako falešná skromnost, protože potlačil netrpělivou grimasu.

„Vy jste odborník,“ odpověděl trochu suše. „Jste nejvlivnější literární kritik v téhle zemi a ještě k tomu víte všechno o lidovém románu devatenáctého století.“

„Zapomínáte na Stendhala.“

„Nezapomínám. Četl jsem váš překlad Kartouzy parmské.“

„Neříkejte. Lichotíte mi.“

„To si nemyslete. Mně se víc líbí překlad Consuely Bergesové.“

Oba jsme se usmáli. Stále ještě mi byl sympatický a začínal jsem vidět do jeho stylu.

„Znáte moje knížky?“ nadhodil jsem.

„Některé. Například Lupina, Rafflese, Rocambola, Holmese. Nebo studie o Valle-Inclánovi, Barojovi a Galdósovi. Také tuhle: Dumas, stopa velikána. A váš esej o Hraběti Monte Cristo.“

„To jste všechny tyhle tituly přečetl?“

„Ne. Že pracuju s knihami, ještě neznamená, že je musím i číst.“

Lhal. Nebo alespoň přeháněl záporné stránky. Ten člověk patřil do kategorie svědomitých; než se za mnou vydal, prošel si všechno, co o mně mohl sehnat. Patřil k vášnivým čtenářům, jací hltají potištěný papír od dětských střevíčků; tedy pokud Corso vůbec někdy nosil střevíčky, což je málo pravděpodobné.

„Chápu,“ odpověděl jsem, abych něco řekl.

Na okamžik svraštil obočí, zkoumaje, zda na něco nezapomněl, a pak si sundal brýle, dýchl na skla a začal je čistit strašně zmačkaným kapesníkem, který vytáhl z bezedných kapes svého baloňáku. Za falešným zdáním křehkosti, jež mu dodával ten příliš velký plášť, byl Corso se svými hlodavčími řezáky a klidným výrazem pevný jako tvrdá cihla. Jeho ostré, přesně řezané rysy samá hrana rámovaly pozorné oči, vždy pohotové nasadit naivní výraz, nebezpečný každému, kdo by se jím nechal svést. Někdy, zejména v klidu, vypadal neobratněji a pomaleji, než jaký byl ve skutečnosti. Patřil k tomu druhu bezbranných chlapíků, jakým muži nabízejí cigarety, číšníci zadarmo skleničku a kteří v ženách vyvolávají nutkání okamžitě se jich ujmout. Než si člověk uvědomil, o co vlastně jde, bylo pozdě na házení ručníku do ringu. V tu dobu už cválal kdesi v dáli a vyřezával do dýky další vrub.

„Vraťme se k Dumasovi,“ navrhl a ukázal brýlemi na rukopis. „Kdo je schopen napsat o něm pět set stránek, tomu by měly připadat jeho originály povědomé… Nemyslíte?“

Položil jsem ruku na listy v průsvitných obalech s nábožným výrazem kněze dotýkajícího se mešních ornátů.

„Obávám se, že vás zklamu, ale necítím nic.“

Oba jsme se dali do smíchu. Corso se smál zvláštním způsobem, cedil smích mezi zuby jako člověk, který si není jist, zda se jeho společník bude smát stejným věcem. Byl to potměšilý, odtažitý, lehce přidrzlý smích; takový, který zůstává ještě dlouho viset ve vzduchu, než vyvane. Dokonce i poté, co už je jeho majitel dávno pryč.

„Vezměme to po pořádku,“ rozhodl jsem. „Je ten rukopis váš?“

„Už jsem vám řekl, že ne. Právě ho získal jeden můj klient a tomu je divné, že dosud nikdo neslyšel, že by existoval originál celé jedné kapitoly Tři mušketýrů… Přeje si řádné ověření pravosti a já na tom teď pracuju.“

„Udivuje mě, že právě vy se zabýváte takovými malichernostmi,“ ano, i já už jsem o Corsovi leccos slyšel. „Koneckonců Dumas dnes…“

Nechal jsem to ve vzduchu s patřičným spiklenecky zahořklým úsměvem; Corso však mou výzvu nepřijal a držel se zpátky:

„Ten klient je můj přítel,“ zdůraznil neutrálním tónem. „Jde o přátelskou službu.“

„Chápu, ale nevím, čím vám já mohu prospět. Viděl jsem pár originálů, to ano, a tenhle by mohl být pravý; ale vydat o tom osvědčení, to je jiná. Na to potřebujete dobrého grafologa… Znám jednoho vynikajícího, žije v Paříži, jmenuje se Achille Replinger. Má kousek od Saint-Germain-des-Prés knihkupectví specializované na autografy a historické dokumenty… Je odborníkem na francouzské autory 19. století, a navíc je to okouzlující člověk a můj dobrý přítel,“ ukázal jsem na jeden z rámečků visících na zdi. „Tenhle Balzacův dopis mi před lety prodal právě on. Samozřejmě pěkně draho.“

Vyndal jsem notýsek, abych Corsovi opsal adresu, a přidal jsem mu navštívenku. Schoval si ji do ošoupané prkenice plné poznámek a papírů a pak z baloňáku vytáhl blok a tužku s gumou na konci. Guma byla okousaná jako od školáka.

„Mohu vám položit pár otázek?“

„Samozřejmě, prosím.“

„Věděl jste o existenci originálu celé jedné kapitoly Tří musketýrů?“

Než jsem odpověděl, zavrtěl jsem hlavou a zašrouboval svého montblanca.

„Ne. Dílo vycházelo na pokračování v Le Siécle mezi březnem a červencem roku 1844… Jakmile sazeč vysázel text, šel rukopis do koše. Nicméně pár zlomků se zachovalo; ty jsou k nahlédnutí v dodatcích ke Garnierovu vydání z roku 1968.“

„Čtyři měsíce není moc,“ okusoval Corso zamyšleně konec tužky. „Dumas psal rychle.“

„V té době tak psali všichni. Stendhal napsal Kartouzu za sedm týdnů. Dumas měl v každém případě spolupracovníky, černochy, jak se jim říkalo v žargonu lidí od řemesla. Ten na Mušketýry se jmenoval Auguste Maquet. Pracovali společně na pokračování Po dvaceti letech i na Vikomtovi de Bragelonne, který cyklus uzavírá. Také na Hraběti Monte Christo a ještě na některých dalších románech… Tyhle jste asi přece jen četl, předpokládám.“

„Jasně. Jako všichni.“

„Jako kdysi všichni, chtěl jste říct,“ listoval jsem uctivě rukopisem. „Dávno minuly doby, kdy Dumasův podpis zvyšoval náklad a přinášel nakladateli jmění. Téměř všechny jeho romány vyšly takhle na pokračování, na konci stránky se prostě napsalo pokračování v příštím čísle a čtenáři museli čekat se srdcem v krku až do dalšího vydání… Ale tohle všechno vy víte.“

„Jen se nebojte. Pokračujte.“

„Co byste chtěl ještě slyšet? V klasickém románu na pokračování je klíč k úspěchu prostý: hrdina nebo hrdinka mají takové ctnosti nebo rysy, aby se s nimi mohl čtenář ztotožnit… Když to funguje dnes v televizních seriálech, představte si, jak to muselo působit na měšťany chtivé zábavy a překvapení a bez velkých nároků na formální kvality nebo na dobrý vkus tenkrát, v době bez rozhlasu a televize… Dumas to ve své genialitě pochopil a s alchymistickou přesností namíchal laboratorní výtvor: pár kapek toho, trošku onoho, a k tomu talent. Výsledkem byla droga, která vyvolávala závislost,“ ukázal jsem si na hruď, nikoli bez pýchy. „A ještě vyvolává.“

Corso si dělal poznámky. Puntičkářský, drzý a smrtící jako černá mamba, definoval ho později jeden z jeho známých, když na něj přišla řeč. Měl zvláštní přístup k lidem, zvláštní pohled přes křivé brýle a zvláštní, pomalý způsob přitakávání s příměsí rozumové, dobře míněné pochybnosti, jako když tolerantní nevěstka odevzdaně poslouchá sonet o Kupidovi. Jako by ti dával možnost vzít všechno ještě zpátky, než to nabude definitivní platnosti.

Za chvíli dopsal a zvedl hlavu.

„Ale vy nepíšete jen o lidovém románu. Jako literární teoretik jste uznávaný i pro jiné,“ tady se zarazil, jako by hledal vhodné slovo, „serióznější práce. A sám Dumas své dílo hodnotil jako lehkou literaturu… Nezavání to u něho trochu pohrdáním čtenářem?“

Touhle fintou se můj společník dostal do dobrého postavení; byl to jeho podpis jako Rocambolův srdcový spodek na místě činu. Začínal šťourat zdálky, zdánlivě nezúčastněně, avšak neustále dotíral náhlými partyzánskými výpady. Když je člověk rozčilený, mluví, tasí argumenty a důkazy, což pro protivníka znamená víc informací. Stejně mě to však pobouřilo, ačkoli – nebo možná protože – nejsem včerejší a Corsovu taktiku jsem moc dobře prokoukl:

„Nevykládejte mi tu otřepané fráze,“ opáčil jsem netrpělivě. „Pomíjivými románky na pokračování se sice popsala spousta papíru, ale Dumas byl přece nad tím… V literatuře rozhoduje čas, to je Bůh, který při ztroskotání zachrání své lidi; jen mi tu jmenujte nějaké jiné fiktivní hrdiny, těšící se tak stálému zdraví jako ďArtagnan a jeho druhové, snad jen Sherlock Holmes od Conana Doyla… Ano, jistě, cyklus Mušketýrů je dobrodružný román na pokračování, rytírna jak se patří, ve které najdete všechny typické nectnosti žánru. Ale ta rytíma je slavná a obvyklou úroveň žánru převyšuje. Ten příběh o přátelství a dobrodružství zůstává svěží přes všechny změny vkusu, navzdory hloupému modernímu zatracování dějovosti. Copak se po Joyceovi musíme navždycky spokojit jen s Molly Bloomovou a už nikdy neztroskotat na pláži a nespatřit krásnou Nausikau…? Nikdy jste nečetl mé dílko Pátek aneb kormidelnická střelka? Když už Odysseus, tak pro mne raději Homérův.“

Trochu jsem zvýšil hlas v očekávání Corsovy reakce. Lehce se křenil nepouštěje kořist, ale já si dobře pamatoval výraz jeho očí, když jsem citoval Scaramouche, a cítil jsem se na dobré cestě.

„Vím, nač narážíte,“ řekl konečně. „Vaše názory jsou známé a polemické, pane Balkane.“

„Moje názory jsou známé, protože jsem se o to postaral. A co se týče toho pohrdání čtenářem, jak jste před chvílí tvrdil, možná nevíte, že autor Tří mušketýrů bojoval na barikádách v obou revolucích, 1830 i 1848, a dodával Garibaldimu zbraně, které platil z vlastní kapsy… Nezapomínejte, že Dumasův otec byl známý republikánský generál… Ten muž měl na rozdávání lásky k lidu a ke svobodě.“

„Jen s věrností faktům byl trochu na štíru.“

„Na tom nezáleží. Víte, co odpovídal těm, kdo ho obviňovali ze znásilňování dějin?… Jistě, znásilňuji je. Ale dělám jim hezké děti.“

Položil jsem pero na stůl, vstal a popošel k vitrínám plným knih, jež pokrývají stěny mé pracovny. Jednu jsem otevřel a vybral z ní spis vázaný v tmavé kůži.

„Jako všichni velcí vypravěči,“ dodal jsem, „byl Dumas báječný prášil… Hraběnka Dashová, která ho dobře znala, píše ve svých pamětech, že stačilo, aby Dumas jedinkrát vyprávěl nevinnou apokryfní historku, a hned se jeho výmysl začal tradovat jako historická pravda… Jen si vezměte kardinála Richelieua: byl to největší člověk své doby, ale z Dumasovy prášilovské dílny se k nám dostal zkreslený do podoby zlověstného padoucha…“

S knihou v ruce jsem se obrátil ke Corsovi, „Znáte tohle? Napsal to Gatien Courtils de Sandraz, mušketýr, který žil na konci 17. století. Jsou to paměti pravého ďArtagnana: jmenoval se Charles de Batz-Castelmore, hrabě ďArtagnan. Byl Gaskoněc, narodil se v roce 1615 a byl skutečně mušketýrem, i když nežil v Richelieuově, ale v Mazarinově době. Zemřel v roce 1673 při obléhání Maastrichtu, právě když měl dostat maršálskou hůl stejně jako jeho fiktivní jmenovec… Jak vidíte, násilnosti Alexandra Dumase zplodily nádherné děti… Bezvýznamného Gaskoňce z masa a kostí, jehož jméno dějiny dávno zapomněly, proměnila romanopiscova genialita v legendárního velikána.“

Corso dál seděl a poslouchal. Podal jsem mu knihu a on jí opatrně a se zájmem listoval. Pomalu obracel stránky a lehce po nich klouzal bříšky prstů, dotýkaje se jen okraje listů. Občas se zarazil u nějakého jména nebo kapitoly. Jeho jisté, hbité oči těkaly za skly brýlí. V jednu chvíli přestal listovat a zapsal si do bloku: „Mémoires de M. ďArtagnan, G. Courtils de Sandraz, 1704, P. Rouge, 4 svazky v dvanácterkovém formátu, 4. vydání.“ Pak knihu zavřel a věnoval mi dlouhý pohled.

„Řekl jste to sám: byl to podvodník.“

„Ano,“ uznal jsem a znovu si sedl. „Ale geniální. Kde by se jiní omezili na plagiát, vytvořil on románový svět, který drží pohromadě dodnes… ‚Člověk neloupí, dobývá,‘ opakoval často. ‚Každou dobytou provincii připojí ke své říši: vnutí jí své zákony, zabydlí ji svými tématy a postavami, rozprostře nad ní svou duhu…‘ Co jiného je literární tvorba? On svou zlatou žílu nalezl v dějinách Francie. Měl na to skvělý trik: respektoval rámec, ale zfalšoval obraz; bez skrupulí vydrancoval poklad, který se mu nabízel… Hlavní postavy měnil ve vedlejší, z chudých nýmandů dělal protagonisty a celé stránky popsal příhodami, které ve skutečných kronikách zabírají dva řádky… Žádný pakt přátelství mezi ďArtagnanem a jeho druhy nikdy neexistoval, mimo jiné proto, že se ani navzájem neznali… Stejně tak nebyl žádný hrabě de la Fére, nebo spíš jich bylo spousta, ale žádný se nejmenoval Athos. Ovšem Athos existoval; jmenoval se Armand de Sillégue, pán z Athosů, a byl probodnut kordem v souboji dřív, než se dal ďArtagnan ke královským mušketýrům… Aramis byl Henri ďAramitz, vychovatel a světský duchovní v oloronském senešalství; v roce 1640 vstoupil k mušketýrům, jimž velel jeho strýc. Skončil na penzi na svém panství se ženou a čtyřmi dětmi. Co se týče Porthose…“

„Nevykládejte mi, že existoval i nějaký Porthos.“

„Existoval. Jmenoval se Isaac de Portau a musel znát Aramise, nebo Aramitze, protože se dal k mušketýrům tři roky po něm, v roce 1643. Podle kroniky zemřel předčasnou smrtí – na nějakou nemoc, ve válce či snad v souboji jako Athos.“

Corso zabubnoval prsty na ďArtagnanových Pamětech a trochu zavrtěl hlavou. Zubil se.

„Teď mi ještě řeknete, že žila i Mylady…“

„Přesně tak. Jenže se nejmenovala Anna de Brieul, ani nebyla hraběnka de Winter. Neměla ani vypálenou lilii na rameni, i když skutečně byla Richelieuovou agentkou. Jmenovala se hraběnka de Carlille a opravdu ukradla vévodovi z Buckinghamu na plese dva diamantové závěsky… Nezírejte na mě tak. Líčí to ve svých pamětech La Rochefoucauld. A La Rochefoucauld byl velmi seriózní člověk.“

Corso mě upřeně pozoroval. Nevypadal jako někdo, kdo snadno propadá obdivu, a už vůbec ne, šlo-li o knížky; ale bylo na něm vidět, že to na něho udělalo dojem. Když jsem ho však později lépe poznal, začal jsem pochybovat, zda byl ten obdiv upřímný, nebo byl jen součástí jeho záludných profesionálních triků. Teď, když to všechno skončilo, myslím, že už to vím jistě: byl jsem pro něho jen zdrojem informací a Corso prostě mazal, aby to jelo.

„To je všechno velmi zajímavé,“ řekl.

„Pokud pojedete do Paříže, Replinger vám toho napovídá mnohem víc než já,“ pohlédl jsem na originál na stole. „I když nevím, jestli to za ty náklady na cestu stojí… Jaká může být tržní cena takové kapitoly?“

Znovu se zahryzl do konce tužky a zatvářil se skepticky:

„Nic moc. Já jdu vlastně po něčem jiném.“

Se smutným spiklenectvím jsem se zašklebil. K mému nevelkému majetku patří Don Quijote od Ibarry a volkswagen. Auto mě samozřejmě stálo víc než kniha.

„Vím, o čem mluvíte,“ řekl jsem soustrastným tónem.

Corso udělal posunek, který se dal chápat jako rezignovaný. Kysele se zašklebil a ukázal své hlodavčí řezáky:

„Však oni se Japonci jednou nasytí Van Gogha a Picassa,“ nadhodil, „a začnou investovat do vzácných knih.“

Zděšeně jsem se zabořil do opěradla.

„Chraň nás Bůh, jestli se to stane.“

„Mluvte sám za sebe,“ díval se na mne potměšile přes své nakřivo posazené brýle. „Já se hodlám napakovat, pane Balkane.“

Zastrčil blok do kapsy u baloňáku, vstal a hodil si plátěnou tašku přes rameno. Neodolal jsem a ještě jednou si prohlédl jeho falešně klidný výraz za kovovými obroučkami věčně klouzajícími po nose. Později jsem zjistil, že žije sám, obklopen vlastními i cizími knihami, a není jen námezdný lovec, ale také odborník na stolní hry simulující napoleonské války, který dokáže na hracím stolku zpaměti rekonstruovat přesný průběh bitvy v předvečer Waterloo; byla za tím nějaká podivná rodinná historie, jejíž podrobnosti jsem se dozvěděl až mnohem později. Uznávám, že v mém podání nevypadá Corso nijak atraktivně. Avšak v zájmu přesnosti, které se chci ve svém vyprávění držet, musím upozornit, že pod zdáním neohrabanosti, ba přímo v té jeho nemotornosti, která mohla – nevím, jak toho dosahoval – působit zároveň jízlivě i bezbranně, nevinně i agresivně, se skrývalo cosi, čemu ženy říkají přitažlivost a muži sympatie. Pozitivní cit, který se vypaří až v okamžiku, kdy si sáhneme do kapsy a zjistíme, že nám vyfoukli prkenici.

Corso si vzal rukopis a já ho doprovodil ke dveřím. V předsíni se zastavil a stiskl mi ruku před zraky Stendhala, Conrada a Valle-Inclána, jejichž portréty nevrle hledí přímo na příšernou litografii, kterou si navzdory mému hlasu prosadili a pověsili na chodbu sousedé.

Až tehdy jsem se odhodlal položit mu tu otázku: „Přiznávám, že jsem zvědavý, kde jste k tomu přišel.“

Před odpovědí se nerozhodně zarazil. Bezpochyby zvažoval pro a proti. Ale já jsem ho přijal vlídně a byl mým dlužníkem. Také mě mohl ještě někdy potřebovat, takže neměl na vybranou.

„Možná ho budete znát,“ odpověděl konečně. „Můj klient rukopis koupil od jistého Taillefera.“

Dovolil jsem si užaslou, nikterak přehnanou grimasu.

„Enriqua Taillefera? Toho nakladatele?“

Jeho pohled bloudil po předsíni. Nakonec přikývl.

„Právě toho.“

Oba jsme zmlkli. Corso pokrčil rameny a já moc dobře věděl proč. Příčina se dala nalézt v černé kronice kterýchkoli novin – Enrique Tailiefer byl už týden mrtvý. Našli ho oběšeného doma v salónu: kolem krku měl zadrhnutý hedvábný pásek od županu a nohy mu klimbaly v prázdnu nad otevřenou knihou a rozbitým porcelánovým džbánem.

Po nějakém čase, když už bylo po všem, se Corso uvolil vyprávět mi zbytek příběhu. Proto nyní mohu celkem věrně rekonstruovat některé události, u nichž jsem nebyl – jak se zřetězily okolnosti, které ho přivedly až k osudnému rozuzlení a k vyřešení záhady Dumasova klubu. Díky důvěrným sdělením lovce knih teď mohu v tomto příběhu dělat doktora Watsona a povědět vám, že další dějství začalo v baru Makarova hodinu po našem rozhovoru. Flavio La Ponte ze sebe setřásl vodu, přisedl ke Corsovi za barový pult a objednal si třetinku piva na vzpamatování. Pak se nevraživě a zároveň spokojeně podíval na ulici, jako by právě prokličkoval palbou ostřelovačů. Lilo s biblickou zuřivosti.

„Obchodní firma Armengol a synové, Antikvární knihy a bibliografické kuriozity, na tebe hodlá podat žalobu,“ řekl a na plavém kudrnatém plnovousu se mu udělaly navíc vousy od piva. „Právě mi volal jejich advokát.“

„Z čeho mě obviňují?“ zeptal se Corso.

„Žes obalamutil nějakou bábu a vybrakoval jí knihovnu. Tvrdí, že tu transakci měli slíbenou oni.“

„Tak si měli přivstat jako já.“

„To jsem jim taky řekl, ale stejně zuří. Když se přišli napakovat, Persiles a Kastilský královský kodex už byly fuč. Kromě toho jsi zbytek odhadl mnohem výš, než jaká je skutečná hodnota. Teď to majitelka odmítá prodat. Chce dvakrát tolik, než nabízejí…,“ loknul si piva a s úsměvem na něho spiklenecky mrkl. „Takovému pěknému manévru se říká vytunelovat knihovnu.“

„Já vím, jak se tomu říká,“ vykoukl Corsovi ze zlomyslného úšklebku špičák. „A Armengol a synové to vědí taky.“

„Zbytečná krutost,“ poznamenal objektivně La Ponte. „Nejvíc je pálí ten Královský kodex. To prý byla rána pod pás, že sis ho odnesl.“

„A měl jsem ho tam snad nechat? S latinskou glosou Díaze de Montalvo, bez typografických údajů, ale tištěný v Seville u Alonsa del Puerto, možná v roce 1482…?“ posunul si ukazovákem brýle a zadíval se na svého přítele. „Co ty na to?“

„Já? Bezva. Ale oni jsou nějak nervózní.“

„Tak ať si uvaří lipové thé.“

Byla hodina aperitivu. U baru bylo skoro plno, mačkali se v cigaretovém kouři a šumu rozhovorů a přitom se snažili nenamočit si lokty v loužičkách pěny na pultu.

„A pokud jsem viděl,“ dodal La Ponte, „ten Persiles je první vydání. Ve vazbě signované Trautzem-Bauzonnetem.“

Corso zavrtěl hlavou.

„Je to Hardy. V safiánu.“

„To je ještě lepší. V každém případě jsem se zaručil, že já s tím nemám nic společného. Vždyť víš, že na soudní spory jsem alergický.“

„Ale na svých třicet procent ne.“

Jeho společník důstojně pozvedl ruku.

„Tak dost. Nemíchej hrušky s jablky, Corso. Naše nádherné přátelství je jedna věc. A něco úplně jiného je chleba mých dětí.“

„Žádný děti nemáš.“

La Ponte se komicky zazubil.

„Dopřej mi čas. Jsem ještě mladý.“

Byl drobný, hezký, přitažlivý a upravený; vlasy měl na temeni prořidlé, trochu si je ulízl dlaní a v zrcadle nad barem zkoumal, jak to působí. Pak přejel místnost profesionálním pohledem, jestli se tam náhodou nevyskytuje nějaká žena. Na takové věci vždycky dbal, stejně jako v rozhovoru vždy používal krátké věty. Jeho otec, velice vzdělaný knihkupec, ho naučil psát na diktátech Azorinových textů. Na Azorina si už vzpomene málokdo, ale La Ponte stále formuloval jako on. Se spoustou teček a odstavců. To jeho řeči dodávalo jistou dialektickou pádnost, když sváděl klientky v zadní místnosti svého knihkupectví na ulici Mayor, kde skladoval klasiky erotické literatury.

„Kromě toho,“ dodal, vraceje se k tématu, „s Armengolem a syny mám rozdělaných pár věciček. Choulostivých. Co se budou brzo rentovat.“

„Se mnou taky,“ připomněl mu nad pivem Corso. „Jsi jediný chudý knihkupec, pro kterého pracuju. A ty knížky přece teď prodáváš ty.“

„No jo,“ ospravedlňoval se klidně La Ponte. „Vždyť víš, já jsem praktik. Pragmatik. Přízemní osoba.“

„To vím.“

„Představ si takový western. Já bych za přítele nasadil nanejvýš průstřel ramene.“

„Nanejvýš,“ připustil Corso.

„Ostatně na tom nezáleží,“ La Ponte se roztržitě díval kolem. „Na Persila už mám kupce.“

„Tak za mě zatáhni další třetinku. Na účet tvojí provize.“

Byli dávní přátelé. Měli rádi hodně napěněné pivo a gin Bols z námořnické kameninové karafy; ale hlavně antikvární knihy a staré aukční domy starobylého Madridu. Seznámili se před mnoha lety, když Corso slídil po knihkupectvích specializovaných na španělské autory a sháněl pro jednoho klienta přízračnou Celestinu, která měla údajně existovat ve starším vydání, než je to všeobecně známé z roku 1499. La Ponte knihu neměl, ani o ní neslyšel. Zato měl Slovník bibliografických vzácností a nepravděpodobností Julia Ollera, v němž se o ní psalo.

Z povídání o knihách vyplynula jistá spřízněnost, kterou stvrdili, když La Ponte zavřel krám a odebrali se spolu do baru Makarova, kde vyprázdnili všechno, co se vyprázdnit dalo, a přitom si citovali pasáže z Melvilla, protože kromě Azorinových eskapád vyrostl La Ponte také na palubě Pequody.

„Říkejte mi Izmael,“ řekl, když na ex zrušil tmavou hladinku třetího Bolsu. A Corso mu začal říkat Izmael a ještě na jeho počest zpaměti ocitoval epizodu o kalení Achabovy harpuny:

Trojí píchnutí vniklo do pohanského masa a ostří pro bílou velrybu pak bylo zakaleno…

To bylo zapotřebí zapít, což provedli tak důkladně, že La Ponte přestal koukat po přicházejících a odcházejících holkách a přísahal Corsovi věčné přátelství. V podstatě byl tak trochu naivka – navzdory svému militantnímu cynismu a mrchožroutskému povolání antikváře – a nevěděl, že jeho nový přítel s brýlemi nakřivo právě podniká nenápadný útok z boku; letmým pohledem totiž odhalil na jeho policích pár titulů, o nichž chtěl smlouvat. Nicméně je pravda, že La Ponte byl se svými plavými kudrnatými vousy, něžnýma očima pozorovatele na předním stěžni Billyho Budda a se sny frustrovaného lovce velryb Corsovi sympatický. Dokázal dokonce odříkat úplný seznam posádky Pequody – Achab, Stubb, Starbuck, Flask, Perth, Pars, Kvíkveg, Tastego, Dagú…, jména všech lodí, které Pequod potká na své plavbě – Samuel Enderby, Town-Ho, Jeroboam, Jungfrau, Bouton de Rose, Mládenec, Rozkoš, Ráchel… – a navíc dobře věděl, což byl nejvyšší důkaz, co je to šedý jantar. Mluvili o knihách a o velrybách. A tak bylo té noci založeno Bratrstvo nantucketských harpunářů, jehož generálním tajemníkem byl Flavio La Ponte, pokladníkem Lucas Corso a jedinými členy oni dva, přičemž tolerantní kmotru jim dělala Makarova, která si nedala zaplatit poslední rundu a nakonec s nimi ještě vypila jednu láhev ginu jako pozornost podniku.

„Jedu do Paříže,“ oznámil Corso a v zrcadle přitom pozoroval Hustou ženu, která každých patnáct vteřin házela mince do otvoru hracího automatu, zcela hypnotizována jeho kvílením, běhajícími barvami, obrázky ovoce a zvonky, jako by tam měla nehybně stát a mačkat tlačítka na věky věků. „Zabývat se tvým Anjouským vínem.“

Viděl, jak jeho přítel nakrčil nos a úkosem se na něho podíval. Paříž znamenala výdaje navíc, komplikace. La Ponte byl skromný knihkupec a držgrešle.

„Víš, že to si nemůžu dovolit.“

Corso pomalu vyprazdňoval skleničku.

„Ale můžeš,“ vytáhl pár mincí, aby zaplatil další rundu. „Jedu tam kvůli jiné záležitosti.“

„Jiné záležitosti?“ zopakoval La Ponte a se zájmem se na něho podíval.

Makarova postavila na pult další dvě piva. Byla to vysoká, asi čtyřicetiletá blondýna, měla nakrátko ostříhané vlasy a v uchu kruh na památku časů, kdy se plavila na ruské rybářské lodi. Nosila úzké kalhoty a košili s rukávy vyhrnutými až po ramena a její příliš silné bicepsy nebyly jediným mužským rysem, který se v ní dal vytušit. V koutku úst měla neustále přilepenou zapálenou cigaretu, kterou tam nechávala vyhořet. Svým baltským vzezřením a svými pohyby připomínala směnového mistra z nějaké leningradské továrny na kuličková ložiska.

„Přečetla jsem ten román,“ řekla s ráčkováním Corsovi. Jak mluvila, na vlhkou košili jí padal popel z cigarety. „To byla pěkná husa, ta ženská. Ta Bovaryová.“

„Těší mě, že jsi pochopila podstatu problému.“

Makarova otřela pult mokrým hadrem. Z druhého konce baru ji sledovala Zizi a cinkala s pokladnou. Zizi byla opak Makarové: mnohem mladší, drobná a strašně žárlivá. Někdy si těsně před zavřením už opilé vjížděly do vlasů před zraky posledních štamgastů. Jednou se po takové rvačce Zizi s monoklem na oku vztekle sebrala a pomstychtivě za sebou spálila mosty. Dokud se za tři dny nevrátila, kapaly Makarové do sklenic s pivem slzy, až to žbluňkalo. Toho večera pak zavřely brzy, odešly v objetí a líbaly se v průjezdech jako zamilované dívenky.

„Jede do Paříže,“ kývl La Ponte hlavou směrem ke Corsovi. „Vytahovat esa z rukávu.“

Makarova sebrala prázdné sklenice a přes kouř své cigarety se podívala na Corsa.

„Vždycky má něco ulitýho,“ řekla hrdelně a bez zájmu. „Někde.“

Pak položila sklenice do výlevky a šla obsloužit další zákazníky, pohupujíc hranatými rameny. Corso byl jediný muž, na něhož se nevztahovalo její pohrdání opačným pohlavím, jak obvykle prohlašovala, když si od něho nechtěla vzít peníze za skleničku. Dokonce i Zazi ho brala celkem neutrálně. Jednou Makarovou zatkli, protože při manifestaci lesbiček a gayů rozbila úsměv policistovi, a Zazi pročekala celou noc na lavici komisařství. Corso jí tehdy dělal společnost, přinesl chlebíčky a láhev ginu a využil svých kontaktů u policie, aby celou věc vyžehlil. La Ponte kvůli tomu všemu absurdně žárlil.

„Proč do Paříže?“ zeptal se, i když jeho zájem směřoval jinam. Jeho levý loket se právě zabořil do čehosi báječně měkkého. Okouzleně zjistil, že vedle něho u baru sedí mladá plavovláska s obrovskými ňadry.

Corso si znovu loknul piva.

„Taky jedu do Sintry, do Portugalska,“ díval se dál na tlusťošku u hracího automatu. Už byla oškubaná, podávala Zazi bankovku a chtěla ji rozměnit na drobné. „Pro Vara Borju.“

Slyšel, jak jeho přítel hvízdl mezi zuby: Varo Borja, nejvýznamnější knihkupec v zemi. Jeho katalog byl stručný a vybraný, a navíc se těšil slušné reputaci jako bibliofil, který nehledí na výdaje. Ohromený La Ponte požádal o další pivo a další údaje a nasadil výraz dravé poštolky, který mu automaticky naskakoval, jakmile uslyšel slovo kniha. Byl sice držgrešle a přiznaný zbabělec, ale závistivý nebyl, tedy pokud nešlo o vlastnictví hezkých a harpunovatelných žen. Z profesionálního hlediska byl jednak rád, že takhle s malým rizikem získává pěkné kousky, jednak cítil k práci i k zákazníkům svého přítele upřímnou úctu.

„Už jsi někdy slyšel o Devíti branách?“

Knihkupec, který beze spěchu lovil v kapse, aby Corso zaplatil i tuhle rundu, a právě se chystal pečlivěji prostudovat svou korpulentní sousedku, jako by na všechno náhle zapomněl. Čelist mu poklesla.

„No neříkej mi, že Varo Borja chce tuhle knihu…“

Corso položil na pult své poslední drobné. Makarova před ně postavila další dvě třetinky.

„Už ji nějaký čásek má. A zaplatil za ni jmění.“

„Aby nezaplatil. Když existuje jen ve třech nebo čtyřech exemplářích, pokud je známo.“

„Ve třech,“ upřesnil Corso. „Jeden je v Sintře ve Fargasově sbírce. Druhý v Ungernově nadaci v Paříži. A třetí, původem z madridské Terral-Coyovy knihovny, si na aukci koupil Varo Borja.“

Silně zaujatý La Ponte si hladil kudrnatý plnovous. O Fargasovi, portugalském bibliofilovi, už samozřejmě slyšel. A baronka Ungernová, to je přece ta bláznivá baba, co si nahrabala milióny psaním knih o okultismu a démonologii. Její poslední hit, Nahá Isis, láme v obchodních domech rekordy prodávanosti.

„Jenom nechápu,“ uzavřel La Ponte, „co s tím máš společného ty.“

„Znáš příběh té knihy?“

„Jen docela zběžně,“ přiznal druhý. Corso si namočil prst do pivní pěny a začal čmárat po mramorovém pultu:

„Doba – polovina 17. století. Dějiště – Benátky. Protagonista – tiskař jménem Aristide Torchia, kterého napadne vydat takzvanou Knihu o Devíti branách Říše stínů, jakousi učebnici vyvolávání ďábla… Jenže doba takové literatuře nepřeje – inkvizice se ani nemusí moc namáhat, aby Torchiu dostala. Obžaloba: čarodějnictví a příslušná vata kolem, prý s přitěžujícími okolnostmi, že v knize reprodukoval devět rytin ze slavného Delomelanika, klasického černého díla, připisovaného podle tradice samému Luciferovi…“

Makarova popošla na druhé straně barového pultu blíž k nim a se zájmem naslouchala, utírajíc si ruce do košile. La Ponte se zarazil s pozdviženou sklenicí a instinktivně nasadil výraz profesionální chtivosti.

„Co se stalo s výtisky?“

„To si snadno domyslíš: udělali z nich nádherný táborák.“ Corso stáhl koutky a krutě se zašklebil; vypadal, jako by skutečně litoval, že u toho nebyl. „A taky se proslýchá, že když Torchia hořel na hranici, lidi slyšeli ďáblův křik.“

Makarova, opřená lokty o vlhké čmáranice vedle pípy, skepticky chrochtla. Její plavovlasá, nordická, mužná nátura se nesrovnávala s takovou jižní vágností a pověrčivostí. La Ponte, který byl víc ovlivnitelný, strčil v náhlém záchvatu žízně nos do piva:

„Křičet musel hlavně tiskař. Zřejmě.“

„Jen si to představ.“

La Ponte si to představil a otřásl se.

„Na mučení,“ pokračoval Corso, „které inkvizice prováděla s profesionální důkladností, jakou v boji proti nástrahám rohatého po zásluze proslula, nakonec tiskař mezi stony přiznal, že zbývá ještě jedna kniha, jedna jediná. Schovaná na tajném místě. Pak zavřel pusu a už ji otevřel jenom proto, aby řekl ach když ho upalovali.“

Makarova věnovala pohrdavý úsměv tiskařově památce, nebo snad katům, kteří Torchiovi nedokázali vyrvat jeho poslední tajemství. La Ponte svraštil čelo.

„Říkáš, že se zachránila jenom jedna kniha,“ namítl. „Ale předtím jsi mluvil o třech známých exemplářích.“

Corso si sundal brýle a podíval se proti světlu, má-li čistá skla.

„V tom je právě ten problém,“ řekl. „Ty knihy se střídavě vynořovaly a zase mizely v průběhu různých válek, loupeží a požárů. Neví se, která je ta pravá.“

„Třeba jsou falešné všechny,“ navrhl selský rozum Makarové.

„Třeba. A tuhle neznámou já musím vyřešit a zjistit, jestli má Varo Borja originál, nebo jestli koupil zajíce v pytli. Proto jedu do Sintry a do Paříže,“ nasadil si brýle a podíval se na La Ponteho. „A když už tam budu, mrknu se i na tvůj rukopis.“

Knihkupec zamyšlené přikývl a přitom koutkem oka sledoval v barovém zrcadle odraz prsaté dívky.

„Ve srovnání s tímhle je směšné ztrácet čas se Třemi mušketýry…“

„Směšné?“ Makarova vypadla ze své neutrální role a zatvářila se opravdu uraženě. „To je nejlepší román, jaký jsem kdy četla!“

Aby svým slovům dodala pádnosti, praštila do pultu, až jí na nahých předloktích naskočily svaly. To by se líbilo Borisi Balkanovi, pomyslel si Corso. Makarova, které dělal literárního poradce, měla vlastní pořadník bestsellerů a na něm se Dumasův román dělil o hvězdná místa s Vojnou a mírem, Větrnou hůrkou a Carol od Highsmithové. Například.

„Jen klid,“ řekl La Pontemu. „Náklady vyúčtuju Varu Borjovi. I když já osobně si myslím, že to tvoje Anjouské víno je autentické… Kdo by něco takového falšoval?“

„Lidi jsou různý,“ poznamenala velemoudře Makarova.

La Ponte sdílel Corsův názor; nějaká manipulace by v tomhle případě neměla žádný smysl. Nebožtík Taillefer se mu za pravost zaručil: jasný rukopis a styl dona Alexandra. A Taillefer se vyznal.

„Občas jsem mu nosíval staré dobrodružné romány; kupoval je šmahem,“ vypil doušek a zachechtal se přes okraj sklenice. „Byla to dobrá záminka, jak se chodit podívat na nohy jeho ženy. Takové blonďaté kočky. Výstavní. No a jednou vidím, jak otevírá nějaký šuplík. Položí na stůl Anjouské víno. ‚Je vaše, povídá jakoby nic, jestli se postaráte o formální ověření pravosti a okamžitě to dáte do prodeje…‘“

Nějaký zákazník se dožadoval pozornosti Makarové, chtěl bitter bez alkoholu, ale ona ho poslala do háje. Stála dál nehybně za pultem s cigaretou v koutku úst a s očima zahalenýma kouřem, zaujatá příběhem.

„A to je všechno?“ zeptal se Corso.

La Ponte udělal neurčité gesto.

„Prakticky všechno. Pokoušel jsem se mu to rozmluvit, vždyť jsem věděl, že je to jeho koníček. Patřil k těm bláznům, co jsou schopní upsat za nějakou raritu duši. Ale byl už rozhodnutý. ‚Jestli to nevezmete vy, dám to někomu jinému,ʻ řekl. A to mi hrábnul do svědomí. Myslím do obchodnického svědomí.“

„To vysvětluješ zbytečně,“ upřesnil Corso. „Jiné svědomí nemáš.“

La Ponte chtěl najít trochu lidského tepla a obrátil své olověně šedé oči k Makarové; hned po prvním letmém pohledu to však vzdal. Bylo v nich zhruba tolik tepla jako v norském fjordu ve tři hodiny ráno.

„Není nad to vědět, že vás mají rádi,“ řekl nakonec vyčítavě a kousavě.

Chlápek čekající na bitter měl zřejmě opravdu žízeň, říkal si Corso, protože začal znovu naléhat. Makarova se ani nehnula, jen se na něho úkosem podívala a navrhla mu, jestli nechce změnit lokál, než dostane na budku. Chvíli o tom přemýšlel, ale pak zřejmě pochopil podstatu jejích slov a vytratil se.

„Enrique Taillefer byl podivín,“ La Ponte si zase přehazoval vlasy na temeni přes počínající pleš a neztrácel přitom v zrcadle z očí korpulentní blondýnu. „Chtěl, abych rukopis prodal a pořádně celou záležitost rozvířil,“ ztišil hlas, aby blondýnu zbytečně neznepokojil. „Na někoho čeká pěkný překvápko,“ řekl mi hrozně tajemně. A mrkl na mě jako někdo, kdo si chystá pořádně vyhodit z kopejtka. „A za čtyři dny z něj byla mrtvola.“

„Mrtvola,“ zaráčkovala čím dál zaujatější Makarova a pěkně si to slovo vychutnala.

„Sebevražda,“ objasnil Corso; ale ona pokrčila rameny, jako by mezi sebevraždou a vraždou zas tak velký rozdíl nebyl. Jeden pochybný rukopis a jeden jistý mrtvý na zápletku stačí.

Když La Ponte uslyšel o sebevraždě, pochmurně přitakal.

„Údajně.“

„Nevypadáš moc přesvědčeně.“

„Taky nejsem. Všechno je to moc divné,“ svraštil zase čelo, zachmuřil se a zapomněl na zrcadlo. „Nějak mi to smrdí.“

„Taillefer ti nikdy neřekl, jak k rukopisu přišel?“

„Nejdřív jsem se ho neptal. Pak už bylo pozdě.“

„Mluvil jsi s vdovou?“

Narážka na ni knihkupcovi rozjasnila tvář. Teď se usmíval od ucha k uchu.

„Tu přenechám tobě,“ mluvil tónem člověka, který si vzpomněl na skvělý trik, zapomenutý v cylindru. „Tak si honorář vybereš v naturáliích. Já ti nemůžu nabídnout ani desetinu toho, co vytáhneš z Vara Borji za tu jeho Knihu o devíti žvástech.“

„Úplně stejně oškubu i tebe, až jednou objevíš nějakého Audubona a stane se z tebe knihkupec milionář. Svoje vyúčtování jen odkládám.“

La Ponte se znovu zatvářil bolestínsky. Na cynika jeho formátu, říkal si Corso, je té přecitlivělosti u panáka nějak moc.

„Myslel jsem, že mi pomáháš, protože jsi kamarád,“ protestoval knihkupec. „Vždyť víš. Klub nantucketských harpunářů. Tudy vane a tak dál.“

„Kamarádství? Co to je?“ rozhlédl se Corso kolem sebe v očekávání, že mu to slovo někdo vysvětlí. „Nepostradatelných přátel jsou plné bary a hřbitovy.“

„Na čí straně sakra jseš?“

„Na svojí,“ povzdechla si Makarova. „Corso je vždycky na svojí.“

La Ponte s lítostí zjistil, že prsatá děva odchází zavěšená do elegantního mužského s chůzí manekýna. Corso dál pozoroval tlusťošku u hracího automatu. Když jí v otvoru zmizela poslední mince, zůstala tam vyjeveně, tupě stát s rukama svěšenýma podél těla. U páček a tlačítek ji vystřídal vysoký snědý muž; měl hustý černý knír a jizvu na tváři. Jeho vzhled vyvolal v Corsovi jakousi důvěrně známou, prchavou vzpomínku, která se vytratila dřív, než nabyla konkrétních obrysů. K zoufalství tlusté ženy teď přístroj plival hřmotný příval mincí.

Makarova pozvala Corsa na poslední pivo. La Ponte si tentokrát to svoje musel zaplatit.

II. Ruka mrtvého

Mylady se usmívala a ďArtagnan cítil,

že by za ten úsměv dal i spásu své duše.

(A. Dumas, Tři mušketýři)

Existuji neutěšitelné vdovy a jiným by zas řádnou útěchu s radostí poskytl kterýkoli dospělý muž. Liana Tailleferová bezpochyby patřila do druhé kategorie. Byla vysoká, plavovlasá, měla bílou pleť a unylé pohyby. Byla ten typ, co mezi vytažením cigarety a vyfouknutím prvního obláčku dýmu nechá uplynout celou věčnost a přitom se stále dívá do očí svému mužskému protějšku s klidným sebevědomím jaké dodává lehká podobnost s Kim Nowakovou, štědré, téměř překypující tvary a bankovní konto – univerzální dědička po nebožtíku Tailleferovi, nakladatelství a. s. –, o němž užít termín solventní by bylo ubohým eufemismem.

Je až k nevíře, jak úžasně mohou peníze nakynout (i hloupá slovní hříčka se hodí) vydáváním kuchařek. Například Tisíc nejlepších moučníků z kraje La Mancha, nebo patnáct rozebraných vydání klasického Tajemství grilování.

Byt se nacházel ve starobylém paláci markýze de los Alumbres, předělaném na luxusní apartmá. Ve výzdobě se projevil vkus majitelů, plynoucí z nedostatku času a přebytku peněz. Jen tím se dalo vysvětlit, že v jedné vitríně stojí vedle sebe porcelán z Lladró – dívka s kachnou, ocenil lhostejně Lucas Corso – a míšeňské sošky pastýřů, kvůli nimž nějaký mazaný starožitník určitě nebožtíku Tailleferovi nebo jeho milostivé paní náležitě pustil žilou. Vedle notně drahého orientálního koberce tam stál sekretář ve stylu biedermeier – jak jinak – a piáno Steinwood.

Také obrovská, zřejmě velmi pohodlná pohovka potažená bílou kožešinou, na níž zrovna trůnila Liana Tailleferová s nohou přes nohu; úžasně tvarované nohy jí patřičně rámovala a obtahovala černá sukně vhodná pro smutek, která jí vsedě sice sahala přesně kousek nad kolena, ale i tak naznačovala smyslné křivky mířící vzhůru do tmy a tajemství – řekne později Lucas Corso, až si tu scénu vybaví.

Je třeba upozornit, že Corsovy komentáře by se neměly nechávat bez povšimnutí, neboť dojem, který budil, byl ošidný. Na pohled to byl těžko zařaditelný člověk, jakého si snadno představíme ve společné domácnosti se starou maminkou, která věčně plete ponožky a neděli co neděli nosí synáčkovi do postele horké kakao; synáčkovi, který ve filmech nakonec kráčí sám v dešti se zarudlýma očima za rakví a se zoufalým zármutkem bezbranného sirotka šeptá maminko. Corso nikdy v životě bezbranný nebyl. A maminku už neměl. A když ho člověk poznal trochu blíž, začal pochybovat, jestli jí vůbec kdy měl.

„Je mi líto, že vás obtěžuji za takovýchto okolností,“ řekl Corso. Seděl naproti vdově v baloňáku a s plátěnou taškou na klíně. Držel se zpříma na kraji sedadla, zatímco oči Liany Tailleferové – ocelově modré, velké a chladné – ho zkoumaly od hlavy k patě ve snaze zařadit ho do nějaké známé kategorie mužů. Uvědomoval si obtížnost své situace, ale podrobil se prohlídce, aniž se snažil vyvolat nějaký určitý dojem. Ten postup znal a v té chvíli byly jeho akcie na burze cenných papírů Taillefer, a. s., vdova, úplně dole. Proto jí nestál za víc než za jakousi pohrdavou zvědavost; nechala ho deset minut čekat v salónu, a to se ještě předtím musel pohádat se služebnou, která ho považovala za podomního obchodníka a málem mu zabouchla dveře před nosem.

Ale teď vdova občas zabrousila očima k deskám, které Corso vytáhl z tašky, a věci se začínaly měnit. On se jen za křivě nasazenými brýlemi snažil odolávat pohledu Liany Tailleferové a vyhnout se přitom řvoucím úskalím (Skylle a Charybdě, Corso byl literárně vzdělaný) nohou na jihu a poprsí (bujného, to je to správné slovo, napadlo ho; dlouho na ně nemohl připadnout), které zničujícím způsobem obtahoval černý svetřík z angorské vlny, na severu.

„Moc byste mi pomohla,“ vyjádřil se konečně, „kdybyste mi řekla, jestli jste věděla o existenci tohoto dokumentu.“

Podal jí desky a přitom nechtěně zavadil o prsty s dlouhými, krvavě rudě nalakovanými nehty. Nebo možná ty prsty zavadily o něho. Ať tak či onak, ten letmý dotyk naznačil, že Corsovy akcie stoupají; proto dal najevo patřičné rozpaky a s přesně vypočítanou nemotorností se podrbal ve vlasech na čele, aby viděla, že není zvyklý obtěžovat krásné vdovy. Teď se ocelově modré oči nedívaly na desky, ale na něho, a to se zábleskem zájmu.

„Proč bych o něm měla vědět?“ zeptala se vdova. Měla hluboký, trochu chraplavý hlas. Památka na špatnou noc. Ještě plastové desky nerozevřela a stále upírala pozornost na Corsa, jako by na něco čekala, než složku otevře a ukojí zvědavost. Corso si posunul brýle na kořen nosu a zatvářil se vážně, jak se v dané situaci slušelo. Byli teprve ve fázi protokolu, takže svůj působivý úsměv počestného králíka si schoval na vhodnější příležitost.

„Donedávna patřil vašemu manželovi,“ zaváhal chvíli, než formuloval další větu. „Kéž odpočívá v pokoji.“

Pomalu přikývla, jako by se tím všechno vysvětlilo, a otevřela desky. Corso se jí díval přes rameno na stěnu. Mezi pravým Tapiesem a nějakým olejem s nečitelným podpisem visela v rámečku dětská kresba s barevnými kytičkami, datovaná a podepsaná: Liana Lasaucová. Školní rok 1970 – 71. Corso by ji označil za dojemnou, kdyby byl schopen rozněžnit se nad kytičkami, vyumělkovanými ptáčky a děvčátky v podkolenkách s blonďatými copánky. Ale to nebyl jeho žánr. Proto uhnul pohledem k jinému rámečku, menšímu, stříbrnému, v němž se na objektiv usmíval nebožtík Enrique Taillefer, a. s.

Na krku měl zlatou koštovačku, kolem pasu zástěru, v níž vypadal skoro jako zednář, v pravici třímal otevřený jeden ze svých vydavatelských hitů a právě se jím chystal rozkrojit selátko upravené na segovijský způsob na tácu v levé ruce. Působil vyrovnaně, kulaťoučce a vypaseně, evidentně se těšil, až bude zvířátko rozporcované v míse; Corso si řekl, že jeho předčasný odchod mu alespoň ušetřil spoustu problémů s cholesterolem a kyselinou močovou. Také s chladnou, čistě technickou zvědavostí zauvažoval, jak to asi Liana Tailleferová dělala, když za života svého chotě potřebovala orgasmus. S touto myšlenkou zabloudil očima zpátky k vdovinu poprsí a nohám a vzápětí otázku přesně ve svém stylu uzavřel. Na to, že by se smířila se selátkem, vypadala příliš žensky.

„To je Dumas,“ řekla a Corso se trochu napřímil a zbystřil. Liana Tailleferová ťukala jedním ze svých rudých nehtů do průsvitných fólií chránících listy.

„Slavná kapitola. Abych ji neznala,“ jak sklonila obličej, vlasy jí sklouzly do tváře; přes blonďatou clonu návštěvníka podezřívavě pozorovala. „Jak jste k tomu přišel?“

„Vás manžel to prodal. Chci dát ověřit pravost.“

Vdova pokrčila rameny.

„Pokud já vím, je pravý,“ vzdychla dlouze a desky mu vrátila. „Prodal, říkáte? To je zvláštní…“ Zřejmě přemýšlela. „Enrique si těchhle papírů hrozně považoval.“

„Třeba si vzpomenete, kde k nim mohl přijít.“

„No, to vám neřeknu. Myslím, že je od někoho dostal.“

„Sbíral autografy?“

„Já jsem věděla jenom o tomhle.“

„Nikdy se vám nezmínil, že by ho chtěl prodat?“

„Ne. To slyším poprvé od vás. Kdo to koupil?“

„Jeden můj klient, knihkupec. Jakmile mu předám posudek, dá rukopis do dražby.“

Liana Tailleferová se rozhodla věnovat mu trošku víc zájmu; Corsovy akcie na místní burze dál mírně stoupaly. Sundal si brýle a očistil je zmačkaným kapesníkem. Vypadal bez nich zranitelněji a moc dobře to věděl. Když takhle přivřel oči jako krátkozraký králíček, všichni se mohli přetrhnout, aby mu pomohli přes ulici.

„To je vaše práce?“ zeptala se. „Ověřování rukopisů?“

Udělal neurčitý souhlasný posunek. Viděl vdovu trochu rozmazaně, nezvykle blízko.

„Někdy. Taky sháním vzácné knihy, rytiny a tak podobně. Beru za to peníze.“

„Kolik berete?“

„Přijde na to,“ nasadil si brýle a na sítnici se mu znovu přesně promítly ženiny rysy. „Někdy hodně a někdy málo; trh je nestálý.“

„To jste něco jako detektiv, ne?“ nadhodila pobaveně. „Detektiv přes knihy.“

To byla chvíle pro úsměv. Blýskl řezáky se skromností vypočítanou na milimetr přesně. Rovnou mě adoptujte, říkal jeho úsměv.

„Ano, tak nějak by se tomu dalo říkat.“

„A za mnou vás poslal váš klient…“

„Přesně tak,“ už si mohl dovolit dát najevo větší sebejistotu, takže poklepal kloubky prstů na rukopis. „Koneckonců tohle pochází odtud. Z vašeho bytu.“

Pomalu přisvědčila, pozorujíc desky. Zřejmě přemýšlela.

„To je zvláštní,“ řekla po chvilce. „Nedokážu si Enriqua představit, jak prodává Dumasův originál. I když v posledních dnech se choval divně… Jak jste říkal, že se jmenuje ten knihkupec? Ten nový majitel?“

„Neříkal jsem to.“

Změřila si ho s klidným údivem. Vypadala, že není zvyklá poskytnout mužům víc než tři vteřiny na to, aby jí splnili každé přání.

„No tak mi to řekněte.“

Corso chvíli vyčkával, dokud nehty Liany Tailleferové nezačaly netrpělivě bubnovat do pohovky.

„Jmenuje se La Ponte,“ oznámil konečně. To byl další z jeho triků: vyvolat v ostatních dojem, že zvítězili, když jim přitom udělal jen bezvýznamný ústupek. „Znáte ho?“

„Samozřejmě, vždyť to byl manželův dodavatel,“ svraštila znechuceně čelo. „Chodíval sem čas od času s těmi pitomými dobrodružnými románky. Předpokládám, že na to má stvrzenku… Ráda bych od ní měla kopii, kdyby vás to neobtěžovalo.“

Corso neurčitě přikývl a trochu se k ní naklonil.

„Byl váš muž velký ctitel Alexandra Dumase?“

„Dumase, říkáte?“ usmála se Liana Tailleferová. Odhrnula si vlasy dozadu a oči se jí teď posměšně leskly. „Pojďte se mnou.“

Pomalu vstala a jako obvykle dala do toho vstávání celou věčnost, pak si uhladila sukni a rozhlédla se kolem, jako by náhle zapomněla, jaký cíl tím pohybem sledovala. Byla o dost vyšší než Corso, třebaže měla nízké podpatky. Vykročila před ním k pracovně, která byla ve vedlejším pokoji. Jak šel za ní, pozoroval její široká záda plavkyně a obepnutý pas, který už byl na hranici štíhlosti. Odhadoval ji tak na třicet let Vypadala, že se brzy promění v nordickou matrónu s boky, nad nimiž slunce nezapadá, jako stvořenými pro to, aby bez potíží rodily blonďaté Eriky a Siegfridy.

„Kdyby jen Dumase,“ řekla a ukázala do pracovny. „Jen se na to podívejte.“

Corso poslechl. Stěny pokrývaly dřevěné regály prohnuté pod tíhou tlustých svazků. Ucítil, jak jeho žlázy, poslušný profesionálního reflexu, vylučují sliny. Popošel o pár kroků k policím a narovnal si brýle. Hraběnka de Chamy, A. Dumas, osm svazků, nakladatelství La Novela Ilustrada, literární ředitel Vicente Blasco Ibánez. Dvě Diany, A. Dumas, tři díly.Mušketýři, A. Dumas, vydal Miguel Guijarro, rytiny Ortega, čtyři svazky.Hrabě Monte Cristo, A. Dumas, čtyři svazky, vydal Juan Ros, rytiny A. Gil. Také čtyřicet dílů Rocambola od Ponsona du Terrail. KompletníRytíř de Pardalllan od Zévaca. A další Dumasové vedle devíti svazků Victora Huga a právě tolika knih Paula Févala, jehož Hrbáč tu byl v luxusní vazbě z rudého safiánu se zlacenou ořízkou. A Dickensovi Pickwickovci v překladu Benita Péreze Galdóse a jim po boku několik Barbeyů ď Aurevilly a Tajnosti Paříže Eugéna Sua. A další Dumasové – Čtyřicet pět, Královnin náhrdelník, Jéhuova banda – a Mériméeova Konická msta. Patnáct svazků Sabatiniho, několik knih od Ortegy y Fríase, Conan Doyle, Manuel Fernández y González, Mayne Reid, Patricio de la Escosura…

„Působivé,“ poznamenal Corso. „Kolik je tu titulů?“

„Nevím. Něco přes dva tisíce. Téměř všechno to jsou dobrodružné romány v prvních vydáních, svázané výtisky, vycházející původně na pokračování… Pak jsou tu ještě knihy s ilustracemi. Manžel byl vášnivý sběratel a platil, kolik si kdo řekl.“

„Skutečný milovník, jak vidím.“

„Milovník?“ Liana Tailleferová se nedefinovatelně pousmála. „Pro něho to byla spíš skutečná vášeň.“

„A já myslel, že gastronomie…“

„Kuchařky byly jen prostředek, jak vydělat peníze. Enrique měl v sobě něco z krále Midase: stačilo mu sáhnout na obyčejný levný recept, a rázem z něj byl nakladatelský hit. Ale jeho parketa, to bylo tohle. Rád se tu zavíral a mazlil se s těmi starými knížkami. Většinou se tiskly na špatném papíře a on byl posedlý jejich konzervací. Vidíte ten teploměr a vlhkoměr…? Ze svých oblíbených děl uměl recitovat celé stránky. Občas mu uklouzlo i nějaké u sta hromů, k ďasu a podobně. Poslední měsíce strávil psaním.“

„Co psal? Historický román?“

„Dobrodružný román. Samozřejmě podle všech žánrových klišé,“ došla k regálu a vytáhla těžký rukopis s ručně sešitými listy. Byly popsány po jedné straně kulatým, velkým písmem. „Co říkáte názvu?“

„Ruka mrtvého aneb Páže Anny Rakouské,“ přečetl nahlas Corso. „Určitě je, ehm,“ obtáhl si prstem obočí, hledaje výraz vhodný pro tuto situaci, „výmluvný.“

„A příšerný,“ dodala a vrátila rukopis na místo. „Román se hemží anachronismy. A je úplně pitomý, to vás ujišťuju. Můžete mi věřit, vím, o čem mluvím: sotva dopsal nový kus, hned mi to celé předčítal stránku za stránkou od začátku až do konce,“ vztekle poklepala na titul vyvedený velikými tiskacími písmeny. „Bože můj. Ujišťuju vás, že jsem to páže i tu jeho prohnanou královnu nakonec nenáviděla.“

„Hodlal to vydat?“

„Samozřejmě. A pod pseudonymem. Nejspíš by si vybral něco jako Tristan de Longueville, Paolo Florentini nebo tak. To mu sedělo.“

„A co to oběšení? To mu taky sedělo?“

Liana Tailleferová mlčela s pohledem upřeným na stěny pokryté knihami. Nepříjemné ticho, řekl si Corso; možná trochu nucené, maskované zahloubaným výrazem. Jako když herečka čeká, aby mohla přesvědčivě pokračovat v dialogu.

„Nikdy se nedozvím, co se vlastně stalo,“ odvětila konečně, znovu naprosto vyrovnaná. „Poslední týden byl mrzutý a deprimovaný; skoro nevycházel z pracovny. Pak jednou večer prásknul dveřmi a odešel. Vrátil se až k ránu; ležela jsem v posteli a slyšela, jak zaklaply dveře. Ráno mě probudil křik služebné: Enrique se oběsil na lustru.“

Teď se dívala na Corsa a sledovala účinek svých slov. Nevypadá moc zarmouceně, uvažoval lovec knih, vzpomínaje na fotografii se zástěrou a selátkem. V jednu chvíli si všiml, že mrká, jako by se snažila zahnat slzy, ale oči měla dál vzorně suché. To však nic neznamenalo. Dlouhá léta líčidel rozmazatelných slzami naučila ženy ovládat city. A nalíčení Liany Tailleferové, světlé stíny zvýrazňující modř jejich očí, bylo dokonalé.

„Zanechal nějaký dopis?“ zeptal se Corso. „To sebevrazi dělávají.“

„S tím se neobtěžoval. Žádné vysvětlení, žádné dopisy, nic. Tahle bezohlednost mě stála spoustu otázek vyšetřujícího soudce a policistů. Nepříjemných, to vás ujišťuju.“

„To si umím představit.“

„Ano. Asi umíte.“

Liana Tailleferová naznačila, že rozhovor považuje za ukončený. Došli ke dveřím a tam mu podala ruku. S deskami pod paží a s taškou na rameni napřáhl Corso ruku a ucítil mezi bříšky prstů a dlaní pevný dotyk. V duchu jí dával dobrou známku. Ani veselá vdova, ani rozháraná bolestí, ani chlad typu „konečně je ten blbec pod drnem“, „konečně sami“, nebo „už můžeš vylézt ze skříně, miláčku“. Bylo sice pravděpodobné, že ve skříni někdo je, ale do toho Corsovi nic nebylo. Stejně jako mu nic nebylo do sebevraždy Enriqua Taillefera, a. s., ať už vypadala sebedivněji – a divná tedy byla, hrome, s tím královniným pážetem a zmizelým rukopisem. Ale ani krásná vdova, ani tohle nebyla jeho věc. Prozatím.

Podíval se na Lianu Tailleferovou. Moc rád bych věděl, kdo si s tebou užívá, pomyslel si s klidnou technickou zvědavostí. V duchu si sestavil identifikační portrét: zralý, švihák, vzdělaný, majetný. S pětaosmdesátní pravděpodobností nebožtíkův přítel. Zauvažoval, zda s tím nemůže souviset nakladatelova sebevražda, ale vzápětí se znechuceně okřikl. Zřejmě to byla nějaká profesionální deformace či co, občas se nechával unést nesmyslným zvykem přemýšlet jako policista. Při pouhém takovém pomyšlení ho zamrazilo do morku kostí. Člověk nikdy neví, jaké temné hlubiny úchylnosti nebo hlouposti skrývá jeho duše.

„Rád bych vám poděkoval,“ řekl, předváděje nejdojemnější úsměv sympatického králíka, jaký dokázal ve svém repertoáru najít, „za čas, který jste mi věnovala.“

Úsměv vyzněl do ztracena; dívala se na Dumasův rukopis.

„Nemáte zač děkovat. Jen mě samozřejmě zajímá, jak to dopadne.“

„Budu vás informovat… A ještě něco. Hodláte si sbírku svého muže ponechat, nebo se jí chcete zbavit?“

Udiveně na něho pohlédla. Corso ze zkušenosti věděl, že když zemře nějaký bibliofil, čtyřiadvacet hodin po vynesení rakve obvykle týmiž dveřmi vynášejí knihovnu. Bylo mu divné, že se tu ještě neobjevil žádný z konkurenčních supů. Koneckonců Liana Tailleferová, jak se sama svěřila, literární vkus svého manžela nesdílela.

„Vlastně jsem o tom ještě neměla čas přemýšlet… Chcete říct, že vás ty brožurky zajímají?“

„Možná.“

Chviličku zaváhala. Snad o pár vteřin víc, než bylo nutné.

„Přišlo to všechno tak náhle,“ řekla konečně s náležitým povzdechem. „Snad za pár dnů.“

Corso se přidržel zábradlí a začal scházet po schodech. Šoural se a prodléval na prvních stupních s jakousi nelibostí, jako když člověk opouští místo, kde něco zapomněl, a neví přesně co. On však věděl jistě, že nic nezapomněl. Když sešel na první odpočívadlo, zvedl oči a spatřil, že Liana Tailleferová ještě stojí na prahu a pozoruje ho. Vypadala, nebo se mu to aspoň zdálo, trochu ustaraně, trochu zvědavě. Corso sešel dalších pár schodů a jako v pomalém filmovém záběru se jeho pohled přesunul níž. Když ztratil z dohledu zkoumavý pohled ocelově modrých očí, naposledy klouzavě švenknul po těle Liany Tailleferové, po jejím poprsí a bocích až k nohám z pevného bílého masa, které stály trošku rozkročené, slibné a silné jako chrámové sloupy.

Corso si to ještě přemílal v hlavě, když vyšel z portálu na ulici. Napadlo ho nejméně pět otázek vyžadujících odpověď, takže se rozhodl seřadit je podle závažnosti. Zastavil se na chodníku proti mříži parku Retiro a podíval se doleva, jestli náhodou nejede taxík. Pár metrů od něho parkoval obrovský jaguár. Šofér v tmavě šedé, skoro černé uniformě četl noviny položené na kapotě. Zrovna od novin vzhlédl a jeho oči se setkaly s Corsovými. Jejich pohledy se na okamžik střetly a šofér se hned zase vrátil ke své četbě. Byl snědý, měl knír a po tváři se mu odshora dolů táhla bledá jizva.

Corso jako by ho důvěrně znal: někomu se podobal. Možná, vzpomněl si, tomu vysokému muži, kteiý hrál na automatu v baru u Makarové. Ale bylo v tom ještě něco jiného. Jeho vzezření vyvolávalo v Corsovi jakousi dávnou, neurčitou vzpomínku; než však stačil své pocity vyhodnotit, objevil se volný taxík, na který z protější strany ulice mával nějaký chlápek v lodenovém kabátě s úřednickým kufříkem. Využil toho, že se taxikář dívá jeho směrem, seskočil rychle z obrubníku a nasedl do vozu druhému před nosem.

Poprosil řidiče, aby ztišil rádio, uvelebil se na zadním sedadle a díval se na provoz kolem, aniž jej vnímal. Vždy měl rád klid, jaký se rozhostí, když za sebou přibouchneme dvířka taxíku. Bylo to něco jako příměří s vnějším světem; jako by se za okénkem během jízdy všechno zastavilo. Spokojeně zabořil hlavu do opěradla, nadšený ze svých vyhlídek.

Bylo načase začít myslet na vážné věci; například na Knihu o Devíti branách a na cestu do Portugalska, první etapu jeho práce. Ale Corso se nemohl soustředit. Po rozhovoru s vdovou po Enriquovi Tailleferovi zůstalo ve vzduchu příliš mnoho otázek a to v něm vyvolávalo podivný neklid. Něco mu v tom všem unikalo, jako by si prohlížel krajinu ve špatné perspektivě. A ještě k tomu si po několika červených semaforech uvědomil, že se mu do myšlenek stále vkrádá obraz šoféra jaguáru. Otrávilo ho to. Byl si jistý, že ho v životě neviděl, jen tehdy u Makarové. Ale uvnitř neodbytně dotírala jakási iracionální vzpomínka. Tebe znám, řekl si. Určitě. S chlápkem, jako jsi ty, už jsem se kdysi dávno setkal. A vím, že se tam někde schováváš. V nějakém tmavém koutě mé paměti.

Po Grouchym nebylo ani vidu ani slechu, ale vlastně už na tom nezáleželo. Bülowovi Prušáci ustupovali z výšin Chapelle-Saint-Lambert a v patách měli Sumontovu a Suberviovu lehkou kavalerii. Na levém křídle všechno v pořádku – červené šiky skotských pěšáků prořídly, když se přes ně převalil útok francouzských kyrysníků. Uprostřed konečně Jérómova divize obsadila Hougoumont. A severně od Mont-Saint-Jean se pomalu, ale jistě formovaly modré sbory staré dobré gardy a Wellington se v nádherném nepořádku stahoval k vesničce jménem Waterloo. Zbývalo jen zasadit ránu z milosti.

Lucas Corso obhlédl terén. Řešením byl samozřejmě Ney. Le Brave des braves, nejstatečnější ze statečných. Postavil ho do čela s Drouotem a Jérómovou divizí, nebo spíš s tím, co z ní zbývalo, a nechal je postupovat au pas de charge po silnici od Bruselu. Když se setkali s britskými šiky, Corso poposedl na židli a zatajil dech, jist si významem tohoto činu: v necelé půlminutě právě rozhodl o životě a smrti dvaadvaceti tisíc mužů. Vychutnával ten pocit a zálibně si prohlížel sevřené modré a červené šiky, jemně zelený háj v Soignes, hnědé skvrny pahorků. Bože, to je krásná bitva!

Střet byl tvrdý, pěšáci si to pěkně odskákali. Drouotovo vojsko se rozpadlo jako slaměný domeček líného prasátka, ale Ney a Jérómovi lidé svou linii udrželi. Stará garda postupovala a smetala vše, co jí stálo v cestě, a anglické sbory mizely jeden za druhým z hracího plánu. Wellingtonovi nezbývalo, než se stáhnout, a Corso mu ústup k Bruselu uzavřel zálohou francouzské jízdy. Pak pomalu, rozvážně zasadil poslední úder. Vzal Neye mezi palec a ukazováček a nechal ho postoupit o tři šestiúhelníky. Podle tabulky vypočítal sílové faktory: bylo to osm ku třem. S Wellingtonem byl konec. Zbývala jen skulinka náhody. Podíval se do tabulky a zjistil, že by mu stačila trojka. Ještě ho bodl osten neklidu, když bral do ruky kostky, aby rozhodly, jaké číslo připadne náhodě. Ztráta Neye v poslední minutě byla pro fanoušky strašná i ve vyhrané bitvě. Ale hodil pětku. Usmál se koutkem úst a láskyplně poklepal nehtem na modrou kartu s Napoleonem. Umím si představit, jak se cítíš, kamaráde. Wellington a jeho posledních pět tisíc zoufalců jsou mrtví nebo v zajetí a císař právě vyhrál bitvu u Waterloo. Allons enfants. A všechny dějepisy můžou jít k čertu.

Dlouze si zívl. Na stole vedle hracího plánu, který představoval bitevní pole v měřítku 1:5000, ležely mezi knížkami, návody, grafy, šálkem kávy a popelníkem plným nedopalků jeho náramkové hodinky a ukazovaly tři hodiny ráno. Z domácího minibaru se na něj posměšně šklebil Johnnie Walker, rozkročený na etiketě červené jako britské kabáty. Že se nestydíš, blonďáčku, pomyslel si Corso. Vůbec ti nevadí, že několik tisíc tvých krajanů právě spolykalo flanderský prach.

Obrátil se k Angličanovi zády a věnoval svou pozornost polici na stěně a nenačaté láhvi Bolsu, zasunuté mezi dvousvazkové Paměti ze Svaté Heleny a francouzské vydání Červené a černé. Odzátkoval láhev, položil otevřeného Stendhala na stůl a náhodně v něm zalistoval, zatímco si naléval gin do skleničky:

… Ten odpor pocházel z Rousseauových Zpovědí. Jeho obraznost čerpala své představy o světě z této jediné knihy. Sbírka úředních zpráv velké armády a Paměti ze Svaté Heleny doplňovaly jeho bibli. Za ty tři knihy by se byl dal zabít. Jiným nedůvěřoval.

Pil vestoje, po doušcích, a přitom si protahoval ztuhlé klouby. Ještě jednou mrkl na bitevní pole, kde po jatkách utichal hřmot zbraní. Hodil do sebe zbytek ginu a měl pocit, že je snem opilého boha, který řídí životy stejně jako cínové vojáčky. Představil si lorda Arthura Wellesleyho, vévodu z Wellingtonu, jak odevzdává svůj meč Neyovi. V blátě leží mrtví mládenci, koně bez jezdců, důstojník šedých Skotů se zlatým medailónkem ve zkrvavených prstech – ženský portrét a kadeř plavých vlasů – umírá pod rozervanou dělovou lafetou. Z druhé strany stínů, do nichž se noří, znějí takty posledního valčíku. A z pódia ho pozoruje tanečnice s flitrem na čele, v němž se odrážejí plameny krbu, a chystá se padnout do náruče skřeta z tabákové továrny. Anebo hokynáře na rohu.

Waterloo. Kosti starého granátníka, jeho prapradědečka, mohou odpočívat v pokoji. Představil si ho na některém modrém čtverečku hracího plánu, jak pochoduje po hnědé čáře silnice do Bruselu, obličej má osmahlý a knír ošlehaný střelným prachem. Už chraptí, ale postupuje stále dál, po třech dnech bojů na bodáky je jako v horečce. Pohled má nepřítomný, jaký mají podle Corsových tisíckrát omílaných představ všichni muži ve všech válkách. A vyčerpaně se svými druhy nese na špičce bajonetu děravou čáku z medvědí kůže. Ať žije císař. Samotářský, obtloustlý, rakovinný Bonapartův přízrak je pomstěn. Nechť odpočívá v pokoji. Hip, hip, hurá.

Nalil si další skleničku Bolsu a mlčky připil směrem k šavli visící na stěně, na zdraví věrného stínu granátníka Jeana-Paxe Corsa, 1770 – 1851, nositele Čestné legie, rytíře Řádu svaté Heleny, až do smrti nesmiřitelného bonapartisty a francouzského konzula v témže středomořském městě, ve kterém se o století později narodí jeho prapravnuk. A s chutí ginu v ústech procedil mezi zuby jediné dědictví, které si Corsové, co s ním teď vymřou, po sto let předávali z generace na generaci:

… Zas náš císař v čele svého vojska směle ve zbrani cválá jaře. Já v zbroji z hrobu vstanu po boku jemu zas stanu potáhnu za císařem.

Smál se sám pro sebe, když zvedl sluchátko a vytočil La Ponteho číslo. Tichem pokoje se neslo drnčení otáčejícího se číselníku. Všude na stěnách byly knihy, za tmavým oknem jeho mansardy se leskly tašky smáčené deštěm. Vyhlídku neměl zvláštní s výjimkou zimních soumraků, kdy se zapadající slunce prodíralo kouřem z komínů a smogem z ulice a vzduch jako by radě a okrově plál a tvořil hustou clonu. Před proskleným vikýřem, po němž té noci stékaly kapky deště, stál pracovní stůl s počítačem a s hracím plánem bitvy u Waterloo.

Na stěnách nevisely žádné suvenýry, obrazy ani fotografie. Jen starodávná šavle Staré gardy v mosazné pochvě zdobené kůží. Návštěvy se většinou divily, že tu kromě knížek a šavle nenacházejí žádné stopy soukromého života, nic, čím se každý lidský tvor instinktivně snaží zakotvit v paměti či v minulosti. Lucas Corso v bytě žádné takové předměty neměl, svět, z něhož pocházel, už dávno vyhasl. A i kdyby ožil některý z těch vážných obličejů, jež se mu občas zjevovaly v paměti, nepoznal by ho; a snad to tak bylo lepší. Jako by majitel mansardy nikdy nic neměl a nic za sebou nenechával. Jako by si vždycky vystačil jen sám se sebou a se svými pěti švestkami, podoben vzdělanému městskému tulákovi se skrovným ranečkem zašitým v podšívce baloňáku. Nicméně pár vyvolených, kteří s ním někdy sdíleli takový narudlý soumrak a viděli ho sedět u okna a hledět na západ oslněným zrakem, zkaleným holandským ginem, těchto pár vyvolených tvrdí, že v takových chvílích působil jeho výraz bezbranného králíka upřímně.

V telefonu se ozval rozespalý hlas La Ponteho.

„Právě jsem rozdrtil Wellingtona,“ informoval ho Corso.

Po chvilce nechápavého mlčení La Ponte odpověděl, že ho to velmi těší. Dobře mu tak, proradnému Albionu, jeho zapékaným ledvinkám a příšerným hotelům, kde se do topení musejí házet mince, aby fungovalo. A má to, Anglie jedna, za sipáhího Kiplinga a všechno to svinstvo kolem Balaclavy, Trafalgaru a Malvínských ostrovů. A pokud jde o Corsa, tomu si dovoluje připomenout, že jsou – telefon na chvíli ztichl, jak La Ponte ve tmě hledal hodinky – tři hodiny ráno. Pak zamumlal něco nesouvislého, kde bylo jasně rozumět jen slovům zatracenej a vůl, v tomto pořadí.

Corso se ještě smál, když zavěšoval sluchátko. Jednou La Pontemu zavolal na účet volaného z jedné aukce v Buenos Aires, jen aby mu pověděl vtip: Byla jedna kurva a ta byla tak ošklivá, že umřela jako panna. Cha cha. Skvělej fór. Ale jen co se vrátíš, ty blbče pitoměj, tak ti ten účet za telefon omlátím o hubu. I tehdy před mnoha lety, když se ráno probudil v objetí Nikon, zvedl nejdřív ze všeho telefon a pověděl La Pontemu, že se seznámil s nádhernou ženskou, a jak to tak vypadá, nejspíš se zamiloval. Corso mohl kdykoli zavřít oči a hned spatřil Nikon, jak se pomalu probouzí s vlasy rozhozenými na polštáři. Se sluchátkem u ucha ji tehdy popisoval La Pontemu, a jak mluvil do telefonu a ona poslouchala a mlčky se na něho dívala, cítil zvláštní dojetí, nevysvětlitelnou, neznámou něhu; a věděl, že hlas na druhém konci linky, s nímž se dělil o své probuzení, o svůj triumf, o své štěstí, je upřímný – to mám radost, Corso, kamaráde, konečně ti to vyšlo, už bylo načase, to ti přeju. Toho rána měl La Ponteho rád stejně jako ji. Nebo možná ji stejně jako jeho.

Od té doby už uběhla spousta času. Corso zhasil lampu. Ve tmě dál padal déšť. V ložnici si sedl na kraj prázdné postele, zapálil si poslední cigaretu a v příšeří nehybně číhal na ozvěnu nepřítomného dechu pod přikrývkou. Pak natáhl ruku, aby pohladil vlasy, které už na polštáři nebyly. Nikon byla jeho jediná výčitka. Venku se rozpršelo a kapky deště bubnující na okno tříštily chabé světlo zvenčí do drobných pablesků, až bylo povlečení poseté pohyblivými tečkami, černými žlábky, malinkatými stíny, které se bezcílně sesouvaly jako cáry nějakého života.

„Lucasi.“

Pronesl své jméno nahlas, jak to vždycky dělávala ona, nikdo jiný mu tak neříkal. Těch šest písmen, to byl symbol rozpadlé společné vlasti, kterou kdysi chtěli sdílet. Corso soustředil pozornost na cigaretu rudě doutnající ve tmě. Tehdy si myslel, že Nikon miluje, tehdy dřív. Když se mu zdála krásná a inteligentní, neomylná jako papežská encyklika, vášnivá jako její černobílé fotografie – děti s velkýma očima, starci, voříšci s věrným pohledem. Když viděl, jak hájí právo národů na sebeurčení a podepisuje petice na podporu vězněných intelektuálů, utlačovaných etnik a podobně. Také za tuleně. Jednou dokonce dosáhla toho, že něco za tuleně podepsal i on.

Pomalu vstal z postele, aby neprobudil přízrak spící po jeho boku, a číhal na dech, který někdy ve své představivosti skutečně slyšel. Jsi mrtvý jako ty tvé knihy. Nikdy jsi nikoho nemiloval, Corso. To bylo poprvé a naposledy, co mu řekla příjmením; poprvé a naposledy, co mu odmítla své tělo, než odešla navždy. Za dítětem, které on nikdy nechtěl.

Otevřel okno a ucítil mokrý chlad noci, zatímco mu kapky deště smáčely obličej. Naposledy potáhnul z cigarety a pak ji nechal spadnout dolů, červená tečka pohasínala ve tmě na oblouku přerušené či neviditelné dráhy stínů.

Té noci možná pršelo i na jinou krajinu. Na poslední stopy po Nikon. Na pole u Waterloo, na Corsova prapradědečka a jeho druhy. Na červený a černý hrob Juliena Sorela, který zemřel pod gilotinou, protože si myslel, že po Bonapartově smrti bronzové sochy u starých zapomenutých cest umírají. Hloupý omyl. Lucas Corso věděl lépe než kdokoli jiný, že je ještě pořád možné vybrat si bojiště a pobírat žold jasnozřivého vojáka, stojícího na ztracené vartě mezi papírovými a koženými přízraky v dotírajícím příboji tisícerých ztroskotání.

III. Muži taláru a muži meče

„Kdo je v hrobě, nemluví!“ řekl Gonzague.

„Promluví, bude-li Bůh chtít!“ odpověděl důrazně Lagardére.

(P. Féval, Hrbáč)

Klapání sekretářčiných podpatků se rozléhalo po nalakované dřevěné podlaze. Lucas Corso je následoval dlouhou chodbou – stěny bledě krémové barvy, nepřímé světlo, náladová hudba –, až došli k těžkým dubovým dveřím. Uposlechl doporučení, aby chvilku počkal, a když sekretářka ustoupila stranou, věnujíc mu krátký neosobní úsměv, vstoupil do pracovny. Varo Borja, obklopen půltunou mahagonu, seděl v polohovatelném křesle z černé kůže u okna se skvostným panoramatickým výhledem na Toledo: staré okrové střechy, gotická jehla katedrály vykrojená na čistém modrém nebi a v pozadí šedá masa Alcázaru.

„Posaďte se, Corso. Jak se máte?“

„Dobře.“

„Musel jste čekat“

Nebyla to omluva, ale konstatování skutečnosti. Corso se ušklíbl.

„Nedělejte si hlavu. Tentokrát to bylo jen čtyřicet pět minut“

Varo Borja se ani nenamáhal s pousmáním, zatímco Corso usedal do křesla pro návštěvy. Stůl byl prázdný kromě moderně vypadajícího složitého telefonu a interfonu, takže stolní deska odrážela převrácený knihkupcův obraz s krajinou za oknem jako dekorací v pozadí. Varo Borja se blížil k padesátce; pleš opálená horským sluncem se mu blýskala a zdánlivá úctyhodnost jeho vzhledu neměla s pravdou nic společného. Měl malá, pohyblivá a lstivá očka, svůj příliš široký pas zakrýval přiléhavými pestrými vestičkami a bundami šitými na míru a byl markýz odkudsi, k jehož bouřliváckému, prostopášnému mládí patřil i záznam v trestním rejstříku, jeden skandál kvůli podvodu a čtyři prozíravé roky autoexilu v Brazílii a Paraguayi.

„Něco vám ukážu.“

Měl prudké způsoby, hraničící s vypočítavou hrubostí, kterou si pečlivě pěstoval. Corso viděl, jak vstává, jde k malé vitrínce a odemyká ji klíčkem na zlatém řetízku, který vytáhl z kapsy. Varo Borja neměl žádné veřejné obchodní zastoupení – jen zamluvený stánek na nejdůležitějších mezinárodních veletrzích – a jeho katalog nikdy neobsahoval víc než půl stovky vybraných titulů. Pídil se po vzácných knihách ze všech koutů světa, tvrdě a nečistě o ně bojoval a pak s nimi spekuloval podle výkyvů trhu. Jeho eventuální výplatní listina zahrnovala sběratele, restaurátory, rytce, tiskaře a dodavatele, jako byl Lucas Corso.

„Co tomu říkáte?“

Corso natáhl ruku po knize tak opatrně, jak by jiný bral do náruče několikaměsíční dítě. Byla vázaná v hnědé kůži s dobovými zlatými ornamenty a ve výborném stavu.

„Hypnerotomachia di Poliphilo, od Colonny,“ řekl. „Tak jste ji konečně sehnal.“

„Před třemi dny. Benátky, 1545. In casa di flglivoli di Aldo. Sto sedmdesát dřevorytů… Má ještě zájem ten Švýcar, o kterém jste mi říkal?“

„Asi ano. Je kompletní?“

„Samozřejmě. Všechny xylografie tohoto vydání, až na čtyři, jsou přetisky dřevorytů z roku 1499.“

„Můj klient by měl raději první vydání, ale pokusím se ho přemluvit na druhé… Před pěti lety mu jeden exemplář těsně uniknul na aukci v Monaku.“

„To už záleží na něm.“

„Nechte mi pár týdnů, musím se s ním spojit.“

„Raději bych jednal přímo,“ Varo Borja se usmíval jako žralok na lovu rekreantů. „Samozřejmě bych respektoval vaši provizi v obvyklé procentní výši.“

„Ani nápad. Ten Švýcar je můj klient.“

Ten druhý se ironicky usmál.

„Nedůvěřujete nikomu, co? Úplně vás vidím, jak jako mimino děláte rozbor mámina mléka, než začnete cucat.“

„Vy jste mámino mléko zase nejspíš prodával.“

Varo Borja se upřeně zadíval na lovce knih, na němž v té chvíli nebylo vůbec nic králičího ani sympatického; spíš připomínal vlka s vyceněnými tesáky.

„Víte, co se mi na vaší povaze líbí, Corso? Přirozenost, s jakou se mezi všemi těmi demagogy a svatoušky zhošťujete své role nájemného vraha… Vypadáte jako ti hubení, nebezpeční chlápci, kterých se obával Julius Caesar… Jak spíte?“

„Jako dudek.“

„Kdeže, určitě ne. Vsadil bych pár gotických kousků na to, že patříte k lidem, co dlouho zírají do tmy s otevřenýma očima… Chcete něco slyšet? Já pudově nedůvěřuju hubeným, svéhlavým nadšencům. Využívám jen dobře placených žoldáků, lidí bez komplexů a bez kořenů. Nevěřím nikomu, kdo se ohání vlastí, rodinou nebo věcí.“

Knihkupec uložil Poliphila zpátky do vitríny. Pak se suše zasmál beze stopy humoru:

„Máte přátele, Corso? Někdy si říkám, jestli je vůbec člověk jako vy může mít.“

„Jděte do prdele.“

Navrhl mu to s dokonalým chladem. Varo Borja se pomalu, rozvážně usmál. Nevypadal uraženě.

„Máte pravdu. Mě vůbec nezajímá vaše přátelství, já si od vás kupuju námezdnou věrnost, pevnou a trvanlivou. Nemám pravdu? Profesionální čest žoldáka, co dostojí své smlouvě, i když král, který ho najal, utekl, bitva je prohraná a není záchrany…“

Díval se na Corsa s provokativním výrazem vtipálka a čekal na jeho reakci. Ale ten jen netrpělivě mávl rukou a poklepal si na hodinky na levém zápěstí, aniž se na ně podíval.

„Zbytek mi můžete poslat písemně,“ řekl. „Poštou. Já nejsem placený od toho, abych se smál vašim vtípkům.“

Varo Borja vypadal, jako by nad tím hloubal. Pak přikývl, stále ještě posměšně.

„Zase máte pravdu, Corso. Vraťme se k obchodům…“ Rozhlédl se kolem a pak přistoupil k tématu. „Pamatujete se na Pojednání o šermířském umění od Astaorly?“

„Ano. Velmi vzácné vydání z roku 1870. Před několika měsíci jsem vám jeden exemplář sehnal.“

„Tentýž klient teď chce spis Academie de l’espée. Znáte ho?“

„Teď nevím, jestli mluvíte o klientovi, nebo o knize. Používáte tak špatně osobní zájmena, že se v tom někdy nevyznám.“

Nevlídný Borjův pohled naznačoval, že tuhle poznámku příliš neocenil:

„Nevládneme všichni vaší čistou a stručnou prózou, Corso. Mluvil jsem o knize.“

„Je to elzevirka ze 17. století. Velký foliový formát s rytinami. Je považována za nejkrásnější pojednání o šermu. A nejdražší.“

„Kupec je ochoten zaplatit cokoli.“

„Tak to budeme tu knihu muset někde vyšťourat.“

Varo Borja znovu usedl do svého křesla u okna, rámujícího panoráma starobylého města, dal si spokojeně nohu přes nohu a zastrčil si palce do kapsiček u vesty. Bylo jasné, že obchody mu jdou dobře. Jen pár jeho nejkvalifikovanějších evropských kolegů si mohlo dovolit takový pohled od psacího stolu. Ale na Corsa to žádný dojem nedělalo. Takovíhle chlápci jsou závislí na lidech, jako je on, to oba moc dobře věděli.

Narovnal si posunuté brýle a podíval se na knihkupce:

„Co uděláme s tím Poliphilem?“

Varo Borja váhal mezi antipatií a zištností a těkal očima z vitríny na něho a zpět.

„Tak dobře,“ řekl nerad. „Vyjednejte to s tím Švýcarem.“

Corso přikývl, aniž dal najevo své uspokojení nad tím malým vítězstvím. Žádný Švýcar neexistoval, nicméně to byla jeho věc. Na takovouhle knihu se nějaký kupec najde vždycky.

„Promluvme si o vašich Devíti branách,“ navrhl a viděl, jak knihkupcův výraz ožil.

„Promluvme. Berete tu práci?“

Corso odkousl kousek kůžičky u nehtu na palci. Jemně ji vyplivl na neposkvrněný stůl.

„Co když se ukáže, že zrovna váš exemplář je falsum? A že autentický je některý z těch druhých dvou? Nebo žádný?“

Vara Borjy se to dotklo, díval se, jako by hledal ten kousíček kůže z Corsova palce. Nakonec to vzdal.

„V takovém případě všechno řádně zaznamenáte a budete se řídit podle mých pokynů.“

„Sem s nimi.“

„Všechno má svůj čas.“

„Jakýpak copak. Povídejte,“ všiml si, že knihkupec na chvilku zaváhal. V koutě mozku, kde sídlil jeho lovecký instinkt, začalo něco tikat jinak, než by mělo. Tik, tak. Téměř nepostřehnutelný zvuk porouchaného stroje.

„To se vyřeší postupně,“ odvětil ten druhý, „až za pochodu.“

„Co se má řešit?“ Corso se začínal rozčilovat. „Jedna z těch knih je v soukromé sbírce a druhá ve veřejné nadaci; žádná není na prodej. To znamená, že tím všechno končí – mé zařizování i vaše požadavky. Já vám prostě řeknu: tahle je falsum, tamta není. A jak to budu mít z krku, seberu honorář a nazdar bazar.“

Příliš jednoduché, říkal knihkupcův úsměšek.

„Přijde na to.“

„Toho se právě obávám… Máte něco za lubem, co?“

Varo Borja trochu zvedl ruku, pozoruje její odraz na vyleštěném povrchu stolu. Pak ji nechal pomalu klesnout, až se s odrazem spojila. Corso se podíval na tu mohutnou, chlupatou ruku s ohromným zlatým pečetním prstenem na malíčku. Znal ji až příliš dobře. Viděl ji podepisovat šeky na neexistující účty, odsouhlasit nehorázné lži, tisknout ruce, které se chystala zradit. Stále slyšel to podezřelé tikání. Náhle ho zaplavil zvláštní pocit únavy. Už si nebyl jistý, jestli o tuhle práci stojí.

„Nejsem si jistý,“ řekl nahlas, „jestli o tuhle práci stojím.“

Varo Borja zřejmě postřehl tón jeho hlasu, neboť změnil chování. Seděl teď nehybně s prsty propletenými pod bradou a světlo z okna mu zlatilo opálenou, dokonalou pleš. Vypadal, že přemýšlí, a nespouštěl z Corsa oči.

„Nikdy jsem vám nevyprávěl, proč jsem se stal knihkupcem?“

„Ne. A nezáleží mi na tom ani za mák.“

Ten druhý se teatrálně zachechtal. Chechtot ohlašoval jeho ochotu dobrosrdečně inkasovat uštěpačnosti. Až na další mohl Corso dát průchod své špatné náladě.

„Platím vás za to, abyste poslouchal, co se mi zachce.“

„Tentokrát jste ještě nezaplatil.“

Varo Borja otevřel šuplík, vyndal šekovou knížku a položil ji na stůl, zatímco Corso se rozhlížel kolem s výrazem smířené bezbrannosti. Byla to chvíle, kdy buď měl říct sbohem a šáteček, anebo musel zůstat v pracovně a čekat. Také to byla chvíle, kdy se mu měla nabídnout sklenička něčeho, ale jeho společník tak pohostinný nebyl. Takže jen pokrčil rameny a dotkl se loktem placky ginu, která mu nadouvala kapsu. Bylo to absurdní. Moc dobře věděl, že neodejde, ať se mu bude nabídka líbit nebo ne. A Varo Borja to věděl také. Napsal cifru, podepsal, vytrhl šek a postrčil jej ke svému společníkovi.

Corso po něm hodil okem, ale nedotkl se ho.

„Právě jste mě přesvědčil,“ povzdychl si. „Jsem samé ucho.“

Knihkupec ani necítil potřebu triumfálního posunku. Jen krátce, chladně přikývl, jako by právě vyřešil nějakou bezvýznamnou záležitost.

„Dostal jsem se k tomu náhodou,“ začal vyprávět „Jednoho dne jsem se ocitl na mizině; mým jediným dědictvím byla knihovna po nebožtíku prastrýčkovi… Zhruba dva tisíce titulů, z nichž jen stovka měla nějakou cenu. Ale mezi nimi bylo i první vydání Dona Quijota, pár žaltářů ze 13. století a jeden ze čtyř známých exemplářů Champfleuryhood Geoffroye Toryho… Co tomu říkáte?“

„Že jste měl pěknou kliku.“

„To bych řekl,“ přisvědčil bezbarvě, sebejistě Varo Borja. Vyprávěl bez sebeuspokojení, s jakým o sobě obvykle mluvívají vítězové. „Tehdy jsem o sběratelích vzácných knih nevěděl vůbec nic, i když to základní jsem pochopil: jsou to lidé ochotní zaplatit spoustu peněz za nedostatkové zboží… Tak jsem se naučil slova, o nichž jsem dřív neměl ani ponětí, jako kolofon, razidlo, zlatý řez nebo vazba á l’éventail… A zatímco jsem přicházel obchodu na chuť, něco jsem objevil: některé knihy jsou na prodej, jiné si člověk nechává pro sebe. A s těmi se vstupuje do bibliofilie jako do kláštera: na celý život.“

„Velmi dojemné. A teď mi řekněte, co mám s vašim řeholním slibem společného já a Devět bran?“

„Ptal jste se, co se stane, když zjistíte, že můj exemplář je falsum… Tak já vám můžu říct rovnou: je to falsum.“

„Jak to víte?“

„Vím to naprosto jistě.“

Corso se ušklíbl. Ohrnutými koutky dával najevo své mínění o absolutních jistotách v bibliofilii:

„Vždyť Mateuova Světová bibliografie a Terral-Coyův katalog jej uvádějí jako pravý…“

„Ano,“ připustil Varo Borja. „I když Mateu tam má drobný omyl: on uvádí osm ilustrací, ale ve skutečnosti je jich tam devět… Jenže tahle formální pravost moc neznamená. Podle bibliografií jsou v pořádku i exempláře Fargase a Ungernové.“

„Třeba opravdu jsou. Všechny tři.“

Knihkupec zavrtěl hlavou.

„To není možné. Protokoly z procesu s tiskařem Torchiou vylučují jakékoli pochyby: zachránil se jen jeden exemplář,“ tajemně se pousmál. „Kromě toho mám další důkazy.“

„Například?“

„To není vaše věc.“

„Tak na co mě potřebujete?“

Varo Borja se zhoupl v křesle dozadu a vstal.

„Pojďte se mnou.“

„Už jsem vám řekl,“ vrtěl Corso hlavou, „že nejsem zvědavý.“

„Nevykládejte. Umíráte zvědavostí a teď byste tu práci bral i zadarmo.“

Uchopil šek mezi palec a ukazováček a zasunul jej do kapsičky u vesty. Pak vyšel s Corsem po točitém schodišti o patro výš. Kancelář měl v zadním traktu domu, středověkého paláce ve starobylém centru města, za jehož koupi a přestavbu musel dát majlant. Vedl Corsa chodbou, propojenou s předsíní a hlavním vchodem, až ke dveřím, které se otevíraly moderním bezpečnostním kódem. Za nimi byla veliká místnost s podlahou z černého mramoru, s trámovým stropem a s okny chráněnými dobovými mřížemi. Stál tam také psací stůl, pár kožených křesel a velký kamenný krb. Všechny stěny pokrývaly vitríny s knihami a pěkně zarámované rytiny: Holbein a Dürer, ocenil Corso.

„Pěkné místečko,“ uznal; nikdy předtím tu nebyl. „Já si vždycky myslel, že knihy skladujete ve sklepě…“

Varo Borja se vedle něho zastavil.

„Tyhle jsou moje; žádná není na prodej. Někdo sbírá rytířské romány, jiný galantní romány. Někdo zase Quijoty nebo nerozřezané knihy… Všechna díla, která tady vidíte, mají stejného protagonistu – ďábla.“

„Můžu se na ně mrknout?“

„Proto jsem vás sem vzal.“

Corso udělal pár kroků. Knihy měly starobylé vazby, prvotisky ještě chránily dřevěné desky potažené kůží, mladší tisky se skvěly v safiánu, zdobeném tlačenými razítky a květinovým dekorem. Na mramorové podlaze zavrzaly podrážky jeho nevyleštěných bot a pak se před jednou vitrínou zastavil a sklonil, aby si prohlédl její obsah: De spectris et apparitionibus Juana Rivia. Summa diabolica Benedicta Casiana. La haine de Satan Pierra Crespeta. Steganografía opata Trithemia. Pontianova De Consummatione saeculi… Velmi cenné, převzácné tituly, z nichž většinu Corso znal jen z bibliografických údajů.

„Není nic krásnějšího, viďte?“ řekl Varo Borja, který pozorně sledoval jeho pohyby. „Takovému jemnému lesku pozlacené kůže za sklem se nic nevyrovná… A to ani nemluvím o pokladech uvnitř – jsou tam věky studia a moudrostí, odpovědi na tajemství světa i lidské duše,“ pozvedl trochu ruce a nechal je klesnout k bokům, jako že pýchu majitele nelze vyjádřit slovy. „Znám lidi, kteří by kvůli takovéhle sbírce dokázali vraždit.“

Corso přikyvoval a nespouštěl oči z knih.

„Například vy,“ ukázal. „I když ne osobně. Zařídil byste to tak, aby místo vás zabíjeli jiní.“

Zazněl pohrdavý Borjův smích.

„To je právě výhoda peněz: člověk si může na špinavou práci najmout gorily. A sám zůstat bez poskvrnky.“

Corso se na knihkupce podíval.

„To je otázka pohledu,“ připustil po chvilce zamyšlení; vypadal, jako by o tom skutečně hloubal. „Jenže já pohrdám víc těmi, kdo si ruce nešpiní. Těmi bez poskvrnky.“

„Mně je jedno, čím pohrdáte, to se radši pojďte bavit o důležitějších věcech,“

Varo Borja prošel kolem polic. V každé bylo tak sto svazků.

„Ars Diaboli…“ otevřel nejbližší vitrínu a přejel prsty po hřbetech knih, málem jako by je hladil. „Nikde jinde je takhle pohromadě neuvidíte. Jsou to ty nejvzácnější, nejvybranější. Trvalo mi léta, než jsem tuhle sbírku shromáždil, ale pořád mi chyběl mistrovský kus.“

Vyndal jeden ze svazků, foliový formát vázaný v černé kůži po benátském způsobu, bez titulu na vnějších deskách, ale s pěti vazy na hřbetě a s pozlaceným pentagramem na přední desce. Corso ho vzal do rukou a velmi opatrně jej rozevřel. Na první potištěné stránce, původním titulním listu, bylo latinsky napsáno:

DE UMBRARUM REGNI NOVEM PORTIS:

O devíti branách Říše stínů. Následovala tiskařská značka, místo, jméno a datum: Venetiae, apud Aristidem Torchiam. M.DC.LX.VI. Cum superiorům privilegio veniaque. Se souhlasem a dobrozdáním nadřízených.

Varo Borja se zájmem čekal, jak to zapůsobí.

„Ve vás se pozná bibliofil,“ řekl, „podle toho, jak s knihou zacházíte.“

„Já nejsem bibliofil.“

„Pravda. I když někdy by vám člověk tu vaši vizáž nájemného lancknechta i odpustil… Když jde o knihy, jisté pohyby uklidňují. Zato některé ruce by patřily za mříže.“

Corso prolistoval další stránky. Celý text byl napsán latinsky a vytištěn krásným písmem na silném papíře vynikající jakosti, který dobře odolával zubu času. Doplňovalo jej devět skvostných celostránkových rytin s výjevy středověkého rázu. U jedné náhodně vybrané rytiny se zastavil. Byla u ní římská pětka a nějaké hebrejské a řecké písmeno či číslice. Pod obrázkem stálo neúplné nebo snad zašifrované slovo:

FR.ST.A.

Nějaký člověk, nejspíš lakomec, přepočítával před zavřenými dveřmi pytel zlaťáků nevšímaje si kostlivce, který za jeho zády držel v jedné ruce přesýpací hodiny a v druhé vidle.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se knihkupec.

„Sice jste říkal, že je to falsum, ale nezdá se. Prozkoumal jste ji dobře?“

„S lupou a do posledního puntíku. Měl jsem na to dost času, mám knihu už půl roku, získal jsem ji, když se dědici Gualteria Terrala rozhodli prodat jeho knihovnu.“

Lovec knih obrátil další stránky. Ilustrace byly překrásné, měly jakousi prostou, záhadnou eleganci. Na jiné klečela mladá dívka, kterou se právě chystal stít kat v brnění s mečem nad hlavou.

„Pochybuju, že by dědici dali do dražby padělek,“ uzavřel Corso, když si knihu prohlédl celou. „Mají peněz nazbyt a knihy jim jsou ukradené. Dokonce i katalog jejich knihovny jim musela připravit aukční síň Claymore… Já jsem ostatně starého Terrala znal. Podvrženou nebo nějak padělanou knihu by nikdy nepřijal.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Varo Borja. „Terral navíc Devět bran zdědil po svém tchánovi, což byl don Lisandro Coy, bibliofil bez bázně a hany.“

„A ten zase“ – Corso položil knihu na stůl a vyndal z kapsy baloňáku svůj poznámkový blok – „koupil ten svazek od Itala Domenica Chiara, jehož rodina jej podle Weissova katalogu vlastnila už od roku 1817…“

Knihkupec potěšené přikývl.

„Vidím, že jste se tématem zabýval do hloubky.“

„Samozřejmě, že jsem se jím zabýval,“ Corso si ho přeměřil, jako by právě uslyšel pěknou hloupost. „Vždyť je to moje práce.“

Varo Borja udělal smířlivé gesto.

„O dobré víře Terrala a jeho dědiců nepochybuju,“ vysvětlil. „Taky jsem netvrdil, že tenhle exemplář není starý.“

„Řekl jste, že je to falsum.“

„To možná není vhodné slovo.“

„Tak mi to vysvětlete. Všechno je na něm dobové,“ Corso znovu knihu vzal, přidržel ořízku palcem a s napjatým sluchem pomalu pouštěl listy, pozorně naslouchaje jejich šustění. „I ten papír šustí, jak se patří.“

„Jenže něco v tom není, jak se patří; to ale nemluvím o papíru.“

„Možná ty xylografie.“

„Co je s nimi?“

„Nehodí se k tomu. Člověk by očekával mědirytiny. V roce 1666 už nikdo dřevoryty nepoužíval.“

„Nezapomínejte, že tohle je zvláštní edice. Ilustrace reprodukují starší rytiny, které tiskař údajně objevil nebo někde zahlédl.“

„Delomelanicon… Vy tomu opravdu věříte?“

„To vám může být jedno, čemu já věřím. Ale originál těch devíti ilustrací se nepřipisuje jen tak ledajaké ruce… Podle legendy sestavil Lucifer po své porážce a vyhnání z nebe magický formulář pro své stoupence, jakýsi mistrovský receptář stínů. Byla to strašlivá kniha a držela se v tajnosti, mnohokrát byla spálena a vlastnilo ji jen pár vyvolenců, kteří ji prodávali za cenu zlata… Ty ilustrace jsou vlastně pekelné hieroglyfy. Kdyby se za pomoci textu a patřičných vědomostí správně interpretovaly, umožnily by vyvolat knížete temnot.“

Corso s přehnanou vážností přisvědčil.

„Znám lepší způsoby, jak zaprodat duši.“

„Nedělejte si z toho legraci, je to vážnější, než si myslíte… Víte, co znamená Delomelanicon?“

„Myslím, že ano. Pochází to z řečtiny: Déloó = najevo vydávám. A Melos = černý, tmavý.“

Varo Borja vyrazil skřípavý smích a pobaveně přitakal.

„Zapomněl jsem, že vy jste vzdělaný žoldák. A máte pravdu: ten název znamená vyvolávat temnotu nebo ji osvětlovat… O této zázračné knize se zmiňoval už prorok Daniel, pak Hippokrates, Flavius Josephus, Albert Veliký a Lev III, A to lidé umějí psát teprve šest tisíc let, kdežto Delomelanicon se považuje za třikrát tak staré… První přímou zmínku o něm obsahuje turiský papyrus, napsaný před třiatřiceti stoletími. Potom je několikrát citováno v Corpus Hermeticum mezi prvním rokem před Kristem a druhým rokem našeho letopočtu. Asclemander tvrdí, že umožňuje dívat se Světlu do tváře… A v částečném inventáři alexandrijské knihovny z doby před jejím třetím a definitivním zničením v roce 646 figuruje s výslovnou zmínkou o devíti magických hádankách v něm skrytých… Neví se, zda tam byl jen jediný exemplář nebo jich bylo několik, ani zda některý z nich požár knihovny přežil… Od té doby se jeho stopa v dějinách vždycky objeví a zase v požárech, válkách a různých katastrofách zmizí.“

Corso vycenil řezáky v nedůvěřivém úšklebku.

„Jako vždycky. Všechny kouzelné knihy mají stejnou legendu: od Thota k Mikuláši Flamelovi… Jeden klient, zatížený na hermetickou alchymii, mi jednou zadal bibliografii, kterou cituje Fulcanelli a jeho žáci. Za žádnou cenu se nedal přesvědčit, že polovina těch titulů nikdy nebyla napsána.“

„Ale tahle kniha napsána byla. Přece musela nějak existovat, když ji inkvizice dala na index… Co vy na to?“

„Na tom nezáleží, co já na to. Spousta advokátů nevěří v nevinu svých klientů, a přesto dosáhnou jejich zproštění.“

„To je přesně ono. Já si totiž nenajímám vaši víru, ale vaši výkonnost.“

Corso prolistoval další stránky. Na jiné rytině, číslo I, bylo město na kopci obehnané hradbami. K němu jel na koni jakýsi podivný rytíř beze zbraní a s prstem na rtech, jako by požadoval ticho či spiklenectví. Legenda pod ilustrací zněla:

NEM. PERV.T QUI N.N LEG. CERT.RIT.

„Je to zašifrovaná zkratka, ale dá se rozluštit,“ vysvětlil Varo Borja, který pozorně sledoval jeho pohyby: „Nemo pervenit qui non legitime certaverit…“

„Nikdo, kdo nebojoval podle pravidel, neuspěje…?“

„Více méně. V tuto chvíli je to jediná z devíti legend, kterou můžeme s jistotou určit. V téměř identické podobě ji nacházíme v dílech Rogera Bacona, odborníka na démonologii, kryptografii a magii… Bacon tvrdil, že má exemplář Delomelanika, který prý předtím patřil králi Šalomounovi a v němž je i klíč ke strašlivým tajemstvím. Jeho kniha, tvořená svazky ilustrovaného pergamenu, byla spálena v roce 1350 na osobní příkaz papeže Inocence VI., který prohlásil: ‚Obsahuje postup, jak vyvolat ďábla…‘ O tři století později se Aristide Torchia rozhodl vytisknout ji v Benátkách s původními ilustracemi.“

„Jsou příliš dokonalé,“ namítl Corso. „Nemohou být původní: styl by byl mnohem archaičtější.“

„V tom s vámi souhlasím. Torchia je bezpochyby aktualizoval.“

Na další ilustraci s číslem III byl most přes řeku, chráněný dvěma mostními věžemi. Když Corso zvedl oči, všiml si, že Varo Borja se záhadně usmívá jako alchymista, který s jistotou ví, co mu bublá v křivulích.

„Ještě poslední souvislost,“ řekl knihkupec: „Giordano Bruno, mučedník racionalismu a bojovník za rotaci Země kolem Slunce,“ mávl pohrdavě rukou, jako by to všechno bylo podružné. „Ale to je jenom část jeho díla. To se totiž skládá z jedenašedesátá knih, v nichž má významné místo magie. A pozor: Bruno výslovně naráží na Delomelanicon, dokonce k tomu používá řeckých slov Déloó a Melos, a dodává: ‚Lidem, kteří chtějí znát, stojí v cestě devět tajných bran,‘ a pak mluví o metodě, jak dosáhnout, aby opět svítilo Světlo… ‚Sic luceat lux,‘ píše; náhodou stejná slova,“ – ukázal Corsovi tiskařskou značku na knize: strom zasažený bleskem, had a heslo – Jaká používá Aristide Torchia na frontispisu Devíti bran… „Co tomu říkáte?“

„Skvělé. Ale tohle a nic vyjde na stejno. Je přece snadné jakýkoli text jakkoli interpretovat, zvlášť je-li starý a nejednoznačný.“

„Nebo opatrně formulovaný. Ačkoli Giordano Bruno zapomněl na zlaté pravidlo přežití: Scire, tacere. Vědět a mlčet. Zjevně věděl, co vědět měl, ale moc mluvil. Ale ještě mám k těm souvislostem něco: Giordana Bruna zatkli v Benátkách, prohlásili ho za zatvrzelého kacíře a poté upálili v Římě na Campo dei Fiori v únoru roku 1600. Stejný itinerář, stejná místa a stejná data budou o šedesát sedm let později vroubit cestu tiskaře Aristida Torchii na popraviště: zatčen v Benátkách, mučen v Římě, upálen na Campo dei Fiori v únoru 1667. Tehdy už se moc neupalovalo, ale všimněte si – jeho upálili.“

„Jsem ohromen,“ řekl Corso, který vůbec ohromen nebyl.

Varo Borja káravě mlaskl.

„Někdy si říkám, jestli jste vůbec schopný něčemu věřit.“

Corso na chvíli nasadil přemýšlivý výraz a pak pokrčil rameny.

„Před časem jsem některým věcem věřil… Ale tehdy jsem byl mladý a krutý. Teď je mi pětačtyřicet a jsem starý a krutý.“

„To jsem já taky. Ale některým věcem věřím. Věcem, ze kterých se mi rozbuší srdce.“

„Jako třeba penězům?“

„Nedělejte si legraci. Peníze jsou klíč, který odemyká temná lidská vrátka. Kterým kupuju třeba vás. A dopřávají mi to jediné, čeho si na světě vážím – tyhle knihy,“ popošel po místnosti kolem přeplněných vitrín. „Jsou to věrná zrcadla svých autorů. Odrážejí jejich starosti, záhady, touhy, životy, smrti… Jsou živé: musíme je umět nasytit, ochránit…“

„A používat.“

„Někdy.“

„A tahle nefunguje.“

„Nefunguje.“

„Vy jste to zkoušel.“

Corso se neptal, konstatoval. Varo Borja na něho vrhl nepřátelský pohled.

„Nebuďte hlupák. Řekněme, že jsem si jistý, že je to falsum, a hotovo. Proto ji chci srovnat s ostatními exempláři.“

„Trvám na tom, že nevidím důvod, proč by to mělo být falsum. Knihy se přece od sebe často liší, třebaže pocházejí ze stejné tiráže… Vlastně žádné dvě knihy nejsou stejné, vždyť už při zrození se odlišují drobnými detaily. A pak, každý svazek žije vlastním životem – některému chybějí stránky, do jiného se něco přidá nebo se něco předělá, nově se sváže… Dvě knihy vytištěné na stejném stroji se po letech téměř nemusí podobat. To se mohlo stát i v tomhle případě.“

„Ověřte to. Pátrejte v Devíti branách, jako by šlo o zločin. Sbírejte stopy, zkontrolujte každičkou stránku, každičkou rytinu, papír, vazbu… Zabruste i do minulosti a zjistěte, odkud můj exemplář pochází. A v Sintře a v Paříži pak udělejte totéž s ostatními výtisky.“

„Moc by mi pomohlo, kdybyste mi řekl, jak jste zjistil, že ten váš je falsum.“

„To vám říct nemůžu. Spolehněte se na mou intuici.“

„Vaše intuice vás bude stát pěkné peníze.“

„Tak utrácejte a zbytek Nechte na mně.“

Vytáhl šek z kapsičky a vložil jej Corsovi do ruky. Ten ho nerozhodně obracel mezi prsty.

„Proč mi platíte předem? To jste dřív nikdy nedělal.“

„Budete mít hodně výdajů. Tohle máte pro začátek, abyste se hnul z místa,“ podával mu svázanou složku dokumentů. „Je tam všechno, co se mi o knize podařilo zjistit; může se vám to hodit.“

Corso se dál díval na šek.

„Na zálohuje to moc.“

„Třeba budete mít nějaké komplikace.“

„Neříkejte.“

Slyšel, jak po jeho sarkasmu knihkupec polkl. Konečně se dostávali k jádru věci.

„Jestli jsou všechny tři exempláře falsa nebo nejsou úplné,“ pokračoval Varo Borja, „vaše práce skončila a uzavřeme to…“ Odmlčel se, přejel si rukou opálenou pleš a rozpačitě se na Corsa usmál. „Ale jeden z nich může být pravý, a to pak dostanete peněz víc. Protože v tom případě ho chci, ať tak či onak, bez ohledu na použité prostředky a výdaje,“

„Vy žertujete, že?“

„Netvářím se jako někdo, kdo žertuje.“

„To je nezákonné.“

„Už jste takových nezákonných věcí udělal…“

„Ale ne takových rozměrů.“

„Taky vám nikdo nezaplatil tolik, kolik vám zaplatím já.“

„Jakou mi dáte záruku?“

„Nechám vám tu knihu, protože originál potřebujete k práci… Zdá se vám to jako záruka málo?“

Tik, tak. Corso měl Devět bran ještě stále v ruce. Vložil šek mezi listy jako záložku, sfoukl z knihy pomyslné zrnko prachu a pak ji vrátil Varu Borjovi.

„Před chviličkou jste řekl, že za peníze se dá koupit všechno, tak to teď můžete zkusit. Zajděte si za majiteli sám a trhněte si nohou.“

Napůl se otočil a zamířil ke dveřím, zatímco v duchu uvažoval, kolik kroků udělá, než uslyší knihkupcův hlas. Byly tři.

„Tohle není záležitost pro muže taláru,“ řekl Varo Borja. „Ale pro muže meče.“

Tón se změnil. Už v něm nebyla arogantní sebejistota, ani pohrdání žoldákem, kterého si najímal do služby. Anděl – vyrytý do dřeva Dürerem – měkce zamával křídly za sklem rámečku na zdi, zatímco Corsovy boty se pomalu otáčely na černém mramoru podlahy. U vitrín přeplněných knihami, před zamřížovaným oknem s výhledem na katedrálu, u toho všeho, co si mohl koupit za peníze, stál Varo Borja a mžoural, vyvedený z míry. Na tváři měl ještě arogantní výraz; jednou rukou dokonce mechanicky pohrdavě klepal na desky knihy. Ale Lucas Corso uměl vyčíst z lidských očí porážku už dávno před tímto vítězným okamžikem. A také uměl vyčíst strach.

Krev mu tepala s klidným uspokojením, když se beze slova vrátil k Varu Borjovi. Vytáhl ze stránek Devíti bran šek, pečlivě jej přeložil a zasunul do kapsy. Pak vzal složku a knihu.

„Ozvu se vám,“ řekl.

Věděl, že kostky jsou vrženy; že vykročil na první políčko nebezpečné hry a že už je pozdě na návrat. Ale on hrál rád. Scházel po schodech a za zády nechával ozvěnu svého suchého smíchu cezeného mezi zuby. Varo Borja se mýlí. Jisté věci se penězi zaplatit nedají.

Schodiště vedlo od hlavních dveří na nádvoří s roubenou studnou a dvěma benátskými mramorovými lvy, odkud se mříží vycházelo na ulici. Od Taja stoupala nepříjemná vlhkost a Corso se pod maurskošpanělským obloukem vrat zastavil, aby si vyhrnul límec baloňáku. Kráčel úzkými a tichými uličkami s hrbolatým dlážděním na náměstíčko, kde byl bar se železnými stolky a pod věží kostela několik kaštanů s holými větvemi. Vybral si sluncem vyhřátý obdélník a usadil se v zahrádce, aby si trochu zahřál zdřevěnělé údy. Dvě skleničky ginu bez ledu na ex vrátily svět do normálních kolejí. Teprve potom otevřel složku Devíti bran a věnoval jí první seriózní pohled.

Obsahovala dvaačtyřicetistránkovou strojopisnou zprávu o všech historických peripetiích knihy, o její předpokládané původní verzi Delomelanicon aneb Vyvolávání temnot i o Torchiových Devíti branách Říše stínů, vytištěných v Benátkách roku 1666. Na dalších listech byla bibliografie, fotokopie citací z klasických textů a údaje o dalších známých exemplářích a jejich majitelích – data restaurování, data nabytí, současné adresy. Také tu byl přepis protokolu z procesu s Aristidem Torchiou a vyprávění očitého svědka, jakéhosi Gennara Galeazza, který takto líčil poslední chvíle nešťastného tiskaře:

… Vystoupil na popraviště, odmítaje smířit se s Bohem a zachovávaje tvrdošíjné mlčení. Když byla hranice podpálena, začal ho dusit dým. Vytřeštil oči a se strašlivým výkřikem poručil svou duši Otci. Mnozí přihlížející se křižovali, neboť v hodině smrti požádal Boha o milosrdenství. Jiní tvrdí, že křičel směrem k zemi, tedy do jejích hlubin…

Na opačné straně náměstí přejel vůz a ztratil se na rohu směrem ke katedrále. Za rohem motor trochu zařval, jako by se řidič na chvíli zastavil, než se pustil dál dolů. Corso mu skoro nevěnoval pozornost, jak byl zabraný do stránek knihy. Nejdřív titulní list, pak druhá strana bílá. Na třetí straně se v záhlaví skvěla pěkná iniciála velkého N šifrovaného úvodu, zahajujícího vlastní text:

Nos p.tens L.f.r. juv.te Stn. Blz.b, Lvtn, Elm, atq Ast.rot. ali.q. h.die ha.ems ace.t pct fo.de.is cm t. qui no.st; et h.ic pol.icem am.rem mul. flo.em virg.num de.us mon. hon vlup et op. for.icab tr.d.o. eb.iet i.li c.ra er. No.is of.ret se.el in ano sag. sig. s.b ped. cocul.ab sa Ecl.e et no.s r.gat i.sius er.t; p.ct v.v.t an v.q fe.ix in t.a hom. et ven.os.ta int. nos ma.et D:

Fa.t in inf int co.s daem.

Satanas. Belzebub, Lcfr Elimi, Leviathan, Astaroth

Siq pos mag. diab. et daem. pri.cp dom.

Po tomto úvodu, jehož údajný autor byl evidentní, začínal text. Corso si přečetl první řádky:

D.mine mag.que L.fr, te D.um m. et.pr ag.sco. et pol.c.or t ser.ire. a.ob.re quam.d p. vvre; et rn.io a.rum d. et js.ch.st. et a.s sn.ts. tq.e s.ctas e. ec.les. apstl. et rom. et om. i sc.am. et o.nia ips. s.cramen. et o.nes.atio et r.g. q.ibjid. pos.nt int.rcd. p.o tne; et t.bi po.lceor q. fac. qu.tqu.t m.lum pot., et atra. ad mala p. omn. Et ab.rncio chrsm. et b.ptm et omn…

Zvedl zrak k portálu kostela, na jehož archivoltách byl vyobrazen poslední soud, omšelý deštěm a rozmary počasí. Pod ním se na vrcholku sloupu rozdělujícího dveře na dvě poloviny otevíral výklenek, ve kterém stál Pantokratór s rozhněvaným výrazem a jeho zdvižená pravice naznačovala spíš trest než slitování. V levici držel otevřenou knihu a Corso se nedokázal ubránit nevyhnutelné asociaci myšlenek. Rozhlédl se kolem sebe na kostelní věž a okolní domy, na jejichž fasádách ještě byly patrné biskupské erby, a řekl si, že i tohle náměstí bylo v jiných dobách svědkem hořících hranic inkvizice. Vždyť je to Toledo. Prubířský kámen podzemních kultů, iniciačních mystérií, falešných konvertitů. A kacířů.

Dal si dlouhý doušek ginu a znovu se vrátil ke knize. Text, zapsaný latinsky ve zkratkách, pokračoval na dalších sto padesáti sedmi stranách, z nichž poslední byla bílá. Devět zbývajících listů tvořily slavné ilustrace, vnuknuté podle legendy samým Luciferem. V záhlaví každého dřevorytu stála římská, hebrejská a řecká číslice a latinská věta, zapsaná ve zkratkách jako ostatní text. Zatímco si je Corso prohlížel, objednal si třetí gin. Ilustrace připomínaly tarokové figury nebo staré středověké rytiny: král a žebrák, poustevník, viselec, smrtka, kat. Na posledním obrázku drak, osedlaný nádhernou ženou. Až příliš krásnou, usoudil, na tehdejší církevní mravy.

Stejnou ilustraci našel na oxeroxované stránce z Mateuovy Světové bibliografie; ačkoli to vlastně nebyla ona. Corso měl v ruce Terral-Coyův exemplář, kdežto rytina reprodukovaná v příručce z roku 1929 patřila podle starého vzdělance z Mallorky do jiné ze tří knih: Torchia (Aristide).De Umbrarum Regni Novem Portis. Venetiae, apud Aristidem Torchiam. MDCLXVI. Foliant. 160 str. vč. titulního listu. 9 dřevorytů mimo text. Velice vzácné. Jen 3 známé exempl. Knihovna Fargas, Sintra, Port. (viz ilustr). Knihovna Coy, Madrid, Šp. (chybí ilustr. č. 9). Knihovna Morel, Paříž, Fr.

Chybí ilustrace číslo 9. To se zmýlil, ověřil si Corso. V exempláři, který měl v ruce, dříve knihovna Coy, poté Terral-Coy, nyní majetek Vara Borjy, byl dřevoryt číslo devět v pořádku. Jistě v tom byl nějaký tiskařský šotek, nebo se spletl sám Mateu. V roce 1929, kdy Světová bibliografie vyšla, ještě nebyly na takové úrovni tiskařské a rozmnožovací techniky, mnozí badatelé se často zmiňovali o knihách, které znali jen z druhé ruky. Třeba bude neúplný jeden ze zbývajících dvou exemplářů. Corso si udělal na okraj poznámku. Je nutné to zjistit.

Hodiny třikrát odbily a z věže a ze střech se zvedli holubi. Corso sebou trošičku trhnul, jako by se pomalu vracel k sobě. Ohmatal si kabát, vytáhl z kapsy bankovku, položil ji na stůl a vstal. Gin mu dával příjemný pocit odstupu, tlumil vnější zvuky a obrazy. Uložil knihu a složku do plátěné tašky, hodil si ji přes rameno a zadíval se na rozhněvaného Pantokratóra na portálu. Nepospíchal a měl chuť se protáhnout, rozhodl se tudíž jít na nádraží pěšky.

U katedrály zahnul přes klášter, aby si zkrátil cestu. Prošel kolem zavřeného stánku se suvenýry pro turisty a chvilku se bavil pozorováním prázdného lešení před restaurovanými nástěnnými malbami. Místo bylo úplně pusté a kroky se pod klenbou rozléhaly. Jednu chvíli se mu zazdálo, že za sebou něco zaslechl. Asi nějaký kněz, který spěchá pozdě do zpovědnice.

Vyšel za kovanou mříž do úzké temné uličky se zdmi otlučenými projíždějícími vozidly. Vtom zaslechl zleva, zezadu, mimo své zorné pole hluk motoru. Uviděl dopravní značku, trojúhelník upozorňující na zúžení vozovky, a právě když k ní přicházel, motor se nečekaně rozeřval. Řev se k němu zezadu blížil.

Nějak moc rychle, pomyslel si, zatímco otáčel hlavu; ani pohyb nedokončil a na poslední chvíli zachytil temnou hmotu, řítící se přímo na něho. Reflexy měl zpomalené ginem, ale jeho pozornost náhodou utkvěla na dopravní značce. Instinktivně k ní skočil, hledaje chatrnou ochranu mezi kovovou tyčí a zdí domu. Stihl se vtěsnat do několikacentimetrové mezery za improvizovanou bariérou, takže mu projíždějící automobil zachytil jen jednu ruku. Náraz byl prudký a bolestivý, až mu podklesla kolena. Upadl na kočičí hlavy a ještě zahlédl, jak auto se skřípěním pneumatik mizí dole v uličce.

Corso šel dál na nádraží a třel si zhmožděnou ruku. Čas od času se teď ohlížel dozadu a taška s Devíti branami ho pálila do ramene. Zahlédl ho jen na prchavé tři vteřinky, ale to mu stačilo: člověk, který se ho pokusil přejet, sice tentokrát neřídil jaguára, nýbrž černý mercedes, ale jinak to byl úplně stejný snědý muž s knírkem a s jizvou na tváři. Chlápek z baru od Makarové. Ten, kterého pak viděl v šoférské uniformě, jak čte noviny před domem Liany Tailleferové.

IV. Muž s jizvou

Odkud jde, to nevím, ale kam míří,

to vám mohu povědět:

docela jistě do pekel!

(A. Dumas, Hrabě Monte Cristo)

Když se Corso vrátil domů, stmívalo se a ve zhmožděné ruce v kapse baloňáku mu bolestivě škubalo. Došel do koupelny, uklidil pyžamo a ručník zmačkané na podlaze a na pět minut strčil zápěstí pod proud ledové vody. Pak si otevřel pár konzerv a v kuchyni se ve stoje najedl.

Byl to zvláštní, nebezpečný den. Přemýšlel, zmatený sledem událostí, i když spíš než neklid cítil zvědavost. K nečekaným zvratům už dlouho přistupoval s lhostejným fatalismem člověka, který další krok nechává na životě. Nijak se neangažoval a jeho neutrální postoj vůči událostem naprosto vylučoval osobování si vůdčí role Až do onoho dopoledne v toledské uličce vždy hrál úlohu vykonavatele. Oběťmi byli jiní. Kdykoli lhal nebo s někým smlouval, dělal to jaksi objektivně, bez mravní vazby na věci či lidi, ti byli jen jeho pracovními prostředky. Lucas Corso se držel stranou jako žoldák starající se jen o solidní zisk, jako lhostejný třetí. Možná právě díky tomuto postoji si vždycky připadal v bezpečí, podobně jako se cítíval, když si sundal brýle a lidé i věci se mu vzdálili, rozplynuli se v nepřesných, rozmazaných konturách a on mohl jejich existenci ignorovat, protože jejich pevná schrána zmizela. Toto navyklé panoráma se však teď začínalo nebezpečně měnit, jak naznačovala konkrétní bolest v poraněné ruce a pocit ohrožení, který mu s příznačnou prudkostí vtrhl do života a jehož obětí byl tentokrát on, ne někdo jiný. Lucas Corso už tolikrát sehrál roli kata, že nebyl zvyklý považovat se za něčí oběť. A to ho vyvádělo z míry.

Kromě bolesti v ruce cítil i křeč v napjatých svalech a sucho v ústech. Otevřel si proto láhev Bolsu a začal hledat v plátěné tašce aspirin. Vždycky s sebou pro jistotu nějaký nosil zároveň s knihami, tužkami a propiskami, napůl popsanými poznámkovými bloky, švýcarským kapesním nožem s mnoha čepelemi, pasem, penězi, objemným telefonním diářem a vlastními i cizími knihami. S tím vším mohl kdykoli zmizet jako šnek se svým domečkem a nic po sobě nenechat.

Kamkoli ho dovedla náhoda nebo jeho klienti, ta taška mu pomáhala vytvořit si improvizovaný domov, zabydlet se: na letištích, na nádražích, v zaprášených evropských knihovnách, v hotelových pokojích, které mu ve vzpomínkách splývaly v jedinou místnost s proměnlivými hranicemi, kde se vyděšeně probouzel ve tmě a v neznámu, hledal vypínač a místo toho celý zmatený a dezorientovaný zakopával o telefon. V těch chvílích prázdnoty, vyrvaných životu a vědomí. Prvních třicet vteřin po probuzení si nikdy nebyl ničím moc jistý, ani sám sebou, protože tělo se mu probíralo rychleji než myšlení či paměť.

Sedl si k počítači a nalevo od něj si po stole rozložil poznámkové bloky a různé chytré knihy. Napravo dal Devět bran a Borjovu složku. Pak se pohodlně opřel o židli a pět minut tak seděl s cigaretou, ze které sotva párkrát zatáhl, než mu vyhořela v prstech. Celou tu dobu nedělal nic, jen usrkával zbytek ginu a díval se na prázdnou obrazovku počítače a ozdobný pentagram na deskách knihy. Pak jako by se konečně probral. Zamáčkl nedopalek v popelníku, narovnal si na nose posunuté brýle a dal se do práce. Borjova složka se shodovala s Crozetovou Encyklopedií tiskařů a vzácných a podivuhodných knih:

TORCHIA, Aristide. Benátský tiskař, rytec a knihvazač (1620-1667). Tiskařská značka: had a strom rozpolcený bleskem. Vyučil se v Leydenu (Holandsko) v dílně u Elzevirů. Po návratu do Benátek vydával v malém formátu (12°, 16°) řadu vysoce ceněných filosofických a hermetických děl. Vynikají Tajemství moudrosti Nicolase Tamissa (3 sv., 12°, Benátky 1650) a kuriózní Klíč k zajatým myšlenkám (1 sv., 132x75 mm, Benátky 1653). Další díla: Paolo ďEste, Tři knihy o umění (6 sv., 8°, Benátky 1658); Podivuhodné vysvětlení tajů a hieroglyfických figur (1 sv., 8°, Benátky 1659); přetisk Ztraceného slova Bernarda Trevisana (1 sv., 8°, Benátky 1661); Devět bran Říše stínů (1 sv., in folio, Benátky 1666). Poslední dílo ho přivedlo do rukou inkvizice. Jeho dílna byla zničena včetně všech hotových výrobků a polotovarů připravených k tisku. Torchiu čekal stejný osud jako jeho knihy Byl odsouzen za provozování kouzel a čarodějnictví a upálen 17. února 1667.

Nechal počítač a pustil se do zevrubné prohlídky první stránky svazku, který stál Benátčana život. Nahoře byl titul DE UMBRARUM REGNI NOVEM PORTIS. Pod ním tiskařská značka, signet, který zastupoval tiskařův podpis, někdy to býval prostý monogram, jindy komplikovaný obrázek. Aristide Torchia jako značku používal, jak uváděl Crozet, strom s větví odštípnutou bleskem. Kolem kmene se vinul had kousající se do ocasu. Rytinu doprovázelo heslo Sic Luce at Lux: Tak nechť svítí světlo. Na dolním konci stránky stálo kde, kdo a kdy – Venetiae, apud Aristidem Torchiam. Vytištěno v Benátkách u Aristida Torchii. Pod tím další ozdůbka, a pak M.DC.LX.VI. Cum superiorům prmlegio veniaque. Se souhlasem a dobrozdáním nadřízených. Corso znovu začal ťukat:

Exemplář bez ex libris a bez rukopisných vpisků. Podle aukčního katalogu Terral-Coyovy sbírky (Claymore, Madrid) kompletní. Omyl v Mateuovi (uvádí 8 místo 9 ilustrací tohoto exempláře). In folio. 299x215 mm. 2 bílé listy předsádky, 160 stran a 9 dřevorytů mimo text, očíslovaných od I do VIIII. Stránky: 1. titulní s tiskařskou značkou, 157 textu. Poslední bílá, bez tiráže. Ilustrace na lichých stranách, všechny celostránkové. Rub ilustrací bílý.

Pečlivě si ilustrace jednu po druhé prohlédl. Vždyť Varo Borja tvrdil, že původní náčrty podle pověstí pocházejí z ruky samého Lucifera. Všechny dřevoryty doprovázela řadová římská číslovka, její hebrejský a řecký ekvivalent a latinská věta zapsaná zkratkami. Znovu se pustil do psaní:

I. NEM. PERV.T QUI N.N LEG. CERT.RIT. Rytíř jede na koni k opevněnému městu. Prst na ústech nabádá k opatrnosti nebo k mlčení.

II. CLAUS. PAT.T: Poustevník před zavřenými dveřmi. Na zemi stojí lucerna, v ruce má dva klíče. Doprovází ho pes. U hlavy má znak, podobající se hebrejskému tet.

III. VERB. D.SUM C.S. TARCAN.: Tulák či poutník jde k mostu přes řeku. Na obou koncích uzavírá přístup opevněná mostní věž. Na cestu k mostu míří z obláčku lučištník.

IIII. (Římská číslice má tuto podobu, ne obvyklé IV). FOR. N.N OMN. A.QUE: Šašek před kamenným bludištěm. Dveře, jimiž se vchází, jsou také zavřené. Na zemi leží tři kostky a z každé je vidět jen jedna strana, odpovídající číslům 1,2 a 3.

V. FR.ST.A: Lakomec nebo obchodník počítá pytel zlaťáků. Za zády má smrtku, která drží v jedné ruce přesýpací hodiny a v druhé vidle.

VI. DIT.SCO M.R.: Viselec jako v tarokách je přivázán za nohu hlavou dolů, s rukama spoutanýma za zády. Visi na zubu cimbuří vedle zavřených dvířek. Ze střílny vykukuje ruka v železné rukavici a drží hořící meč.

VII.DIS.S P.TI.R M: Král a žebrák hrají šachy na šachovnici s bílými políčky. Oknem je vidět Měsíc. Pod oknem vedle zavřených dveří se perou dva psi.

VIII. VIC. I. T VIR.: Před hradbami města klečí na zemi žena s odhalenou šíjí, nad ní kat zvedá meč. V pozadí se točí kolo Štěstěny se třemi lidskými figurami: jedna je nahoře, druhá stoupá, třetí klesá.

VIIII. (Zase je číslovka takto místo obvyklého IX). N.NC SCO TEN.EBR. LUX: Nahá žena jede na sedmihlavém drakovi. Drží otevřenou knihu a klín jí zakrývá půlměsíc. V pozadí na návrší hoří hrad, jehož brána je jako na ostatních osmi ilustracích zavřená.

Přestal psát, protáhl si ztuhlé svaly a zívl. Kromě kužele světla jeho stolní lampičky a obrazovky počítače tonula místnost ve tmě; jen velkým oknem vnikala do mansardy slabá záře pouličního osvětlení. Došel k oknu a vyhlédl ven, i když vlastně přesně nevěděl, co by tam měl vidět Snad vůz se zhasnutými světly zaparkovaný na chodníku a v něm tmavou postavu. Jeho pozornost však nic neupoutalo. Jen v jednu chvíli zahoukala sanitka, mizící mezi temnou masou budov. Podíval se na hodiny na věži nedalekého kostela: bylo pět minut po půlnoci.

Usedl zpátky k počítači a ke knize. Zadíval se na první ilustraci, tiskařskou značku na titulním listu s hadem kousajícím se do ocasu – ofis úroboros, řekl si –, kterého si Aristide Torchia zvolil za symbolický podpis. Sic Luceat Lux. Hadi a ďáblové, vzývání, skryté významy. Pozvedl sklenici k sarkastickému přípitku na tiskařovu památku; musel být buď šíleně statečný, nebo úplně hloupý. Za takové věci se v 17. století v Itálii platilo draze, i když se tiskly cum superiorum privilegio veniaque.

Vtom se Corso zarazil a vynadal si do pitomců. Že si toho nevšiml dřív, zaklel hlasitě směrem do tmavých koutů místnosti. Se souhlasem a dobrozdáním nadřízených. To je přece nesmysl.

S očima stále upřenýma na stránku se zaklonil na židli a zapálil si další zmačkanou cigaretu, ze které se ve světle lampičky vinuly spirály kouře jako průsvitná, šedá záclona, rozechvívající nejasné čáry v pozadí.

Cum superiorum privilegia veniaque bylo úplně absurdní. Nebo mistrovsky důvtipné. Tohle imprimatur se přece nemohlo odvolávat na nějakou konvenční autoritu. Tuhle knihu rozhodně nemohla v roce 1666 autorizovat katolická církev, neboť její bezprostřední předchůdce, Delomelanicon, už padesát pět let figuroval na indexu zakázaných knih. Takže Aristide Torchia neměl na mysli povolení k tisku od církevních cenzorů. Ani od civilní moci, vlády Benátské republiky. Jeho nadřízeným byl nepochybně někdo jiný.

Corsa vytrhlo zvonění telefonu. Volal Flavio La Ponte, aby mu vylíčil, jak koupil s několika knihami i sbírku evropských tramvajových lístků – byla to taková nabídka, buď všechno, nebo nic. 5775 lístků, jestli to chceš přesně. A všechno palindromy, uspořádané podle zemí v krabicích od bot. Fakt, bez legrace. Sběratel umřel a rodina se jich potřebovala zbavit. Možná Corso někoho zná, kdo by o ně měl zájem. No jasně. To on ví taky, že shromáždit 5775 lístků, a ještě k tomu palindromů, je sice pěkná makačka, navíc úchylná, ale jinak to není k ničemu. Kdo by si takovou blbost koupil? Aha, Dopravní muzeum v Londýně, to je docela dobrý nápad. Angličani jsou na to praštění dost… Nemohl by se o to Corso postarat?

Ohledně Dumasovy kapitoly si La Ponte taky dělal starosti. Už dvakrát mu někdo telefonoval, jednou muž, podruhé žena, nepředstavili se a jen se zajímali o Anjouské víno. To bylo divné, protože on o něm s nikým nemluvil, čekal, až co se dozví od Corsa. Corso mu převyprávěl svůj rozhovor s Liánou Tailleferovou – to on jí prozradil totožnost nového majitele.

„Znala tě, prý jsi za nebožtíkem chodíval. Ostatně,“ vzpomněl si, „chce kopii stvrzenky.“

Knihkupec se na druhém konci drátu rozchechtal. Se stvrzenkou může jít do háje. Taillefer mu to prodal a hotovo. Ale kdyby třeba vdovička měla zájem tu otázku nějak prodiskutovat – dodal s oplzlým chichotáním – vůbec nic by proti tomu neměl. Corso připomněl, že vydavatel se mohl před svou smrtí o rukopisu zmínit ještě někomu; ale tomu La Ponte moc nevěřil. Taillefer hrozně naléhal, že se musí všechno uchovat v tajnosti, dokud sám nedá znamení. Jenže žádné znamení už nedal, pokud se za ně nedá považovat fakt, že se oběsil na lustru.

„To je,“ nadhodil Corso, „stejně dobré znamení jako každé jiné.“ La Ponte souhlasil s opětovným cynickým chechtotem a vyžádal si další podrobnosti o Corsově návštěvě u Liany Tailleferové. Po nové sérii košilatých komentářů se knihkupec rozloučil; o toledskem útoku se mu Corso zapomněl zmínit. Domluvili si schůzku nazítří.

Lovec knih zavěsil telefon a vrátil se k Devíti bránám. Ale hlavu měl teď plnou jiných obrazů, které odvracely jeho pozornost k Dumasovu rukopisu. Nakonec sáhl pro desky s modrými a bílými listy, promasíroval si bolavou ruku a vyťukal na klávesnici adresář DUMAS. Obrazovka počítače se rozblikala. Zastavil kurzor na souboru BIO:

Dumas. Davy de la Pailleterie. Alexandre. Narozen 24.7.1802, zemřel 5.12.1870, Syn Thomase Alexandra Dumase, generála Francouzské republiky. Autor 257 románů, paměti a dalších próz. 25 svazků divadelních her. Z otcovy strany mulat. Jeho černá krev se projevila v lehce exotických rysech. Tělesný portrét: vysoká postava, mohutná šíje, kudrnaté vlasy, masité rty, dlouhé nohy, tělesná síla. Povaha: poživačný, nestalý, podmanivý, chvastoun, nespolehlivý, lidový. Ví se o 27 milenkách, dvou uznaných dětech a čtyřech levobočcích. Vydělával velké peníze, které vzápětí utrácel za flámy, cesty, drahá vína a květiny. Čím víc vydělával psaním, tím víc se ničil přílišnou benevolenci k milenkám, přátelům a parazitům, kteří bez ustání obléhali jeho sídelní palác Monte-Christo. Z Paříže nemusel prchat kvůli politice jako jeho přítel Victor Hugo, ale kvůli věřitelům. Přátele: Hugo, Lamartime, Michelet, Gérard de Nerval, Nodier, George Sandová, Berlioz, Théophile Gautier, Alfred de Vigny aj. Nepřátelé: Balzac, Badére aj.

Tak se nikam nedostane. Měl pocit, že jde poslepu, že sleduje řadu falešných nebo přebytečných stop. Někde ale nějaká souvislost musela být. Zdravou rukou vyťukal DUMAS.ROM:

Romány A. Dumase, které vycházely na pokračování:

1831: Historické obrázky (Revue des Deux Mondes).

1834: Jacques I a Jacques II (Journal des Enfants).

1835: Alžběta Bavorská (Dumont).

1836: Murat (La Presse).

1837: Pascal Bruno (La Presse). Příběh tenora (Gazette Musicale).

1838: Hrabě Horác (La Presse). Neronova noc (La Presse). Šermírna (Dumont). Kapitán Paul (Le Siécle).

1839: Jacques Ortis (Dumont). Život a dobrodružství Johna Davlse (Revue de Paris). Kapitán Panfil (Dumont).

1840: Paměti učitele šermu (Revue de Paris).

1841: Rytíř de Harmental (Le Siécle).

1843: Sylvandire (La Presse). Svatební šaty (La Mode). Albíne (Revue de Paris). Králův klenotník (Le Siécle). Fernanda (Revue de Paris). Amaury (La Presse).

1844: Tři mušketýři (Le Siécle). Gabriel Lambert (La Chronique). Regentova dcera (Le Commerce). Korsičtí bratři (Démocratie Pacifique). Hrabě Monte Cristo (Journal des Débats). Hraběnka Berta (Hetzel). Louskáčkův příběh (Hetzel). Královna Margot (La Presse).

1845: Nanon de Lartigue (La Patrie). Tři mušketýři po dvaceti letech (Le Siécle). Rytíř de Maison-Rouge (Démocratie Pacifique). Paní de Monsoreau (Le Constitutionnel). Madame de Condé (La Patrie).

1846: Vikomtka de Cambes (La Patrie). Bastard z Mauiéonu (Le Commerce). Josef Balsamo (La Presse). Opatství Pessac (La Patrie).

1847: Čtyřicet pět (Le Constitutionnel). Vikomt de Bragelonne (Le Siécle).

1848: Královnin náhrdelník (La Presse).

1849: Svatba otce Olipha (Le Constitutionnel).

1850: Co Bůh dá (Événement). Černý tulipán (Le Siécle). Holubice (Le Siécle). Pád Bastily (La Presse).

1851: Olympos de Cléves (Le Siécle).

1852: Bůh a ďábel (Le Pays). Hraběnka de Chámy (Cadot). Isaac Laquedem (Le Constitutionnel).

1853: Pastýř z Ashbournu (Le Pays). Catalina Blumová (Le Pays).

1854: Život a dobrodružství Cataliny-Charlotty (Le Mousquetaire). Bandita (Le Mousquetaire). Pařížští Mohykáni (Le Mousquetaire). Kapitán Richard (Le Siécle). Páže vévody savojského (Le Constitutionnel).

1856: Jéhuova banda (Journal pour tous).

1857: Poslední saský král (Le Monte-Christo). Vůdce vlků (Le Siécle). Lovec ptáků (Cadot). Black (Le Constitutionnel).

1858: Vlčice z Machecoul (Journal pour tous). Paměti četníka (Le Siécle). Ledový dům (Le Monte-Christo).

1859: Fregata (Le Monte-Christo). Ammalat-Beg (Moniteur Universel). Příběh z kobky a z chaloupky (Revue Européenne). Milostné dobrodružství (Le Monte-Christo).

1860: Horácovy pamětí (Le Siécle). Otec La Ruine (Le Siécle). Markýza ďEscoman (Le Constitutionnel). Lékař z Jávy (Le Siécle). Jane (Le Siécle).

1861: Noc ve Florencii (Lévy-Hetzel).

1862: Dobrovolník roku 92 (Le Monte-Christo).

1863: San Felice (La Presse).

1864: Dvě Diany (Lévy). Ivanhoe (Pub. du Siécle).

1865: Milenčiny paměti (Avenir National). Hrabě de Moret (Les Nouvelles).

1866: Výčitky svědomí (Le Soleil). Pařížané a venkovani (La Presse). Hrabě de Mazarra (Le Mousquetaire).

1867: Bílí a modří (Le Mousquetaire). Pruský teror (La Situation).

1869: Hectorde Sainte-Hermine (Moniteur Universel). Tajemný doktor (Le Siécle). Markýzova dcera (Le Siécle).

Usmál se sám pro sebe a pomyslel si, kolik by asi zaplatil nebožtík Enrique Taillefer, aby měl všechny tyhle tituly pohromadě. Zamlžily se mu brýle, sundal si je a opatrně čistil skla. Řádky na počítači se mu před očima rozmazaly a stejně mlhavé byly i jakési podivné obrazy v jeho mysli, které se mu nedařilo identifikovat. Po vyčištění brýlí nabyla obrazovka opět jasných obrysů, avšak obrazy se dál nezřetelně, bezcílně pohupovaly a on neměl klíč, který by jim dal smysl. Přesto měl Corso pocit, že je na dobré cestě. Počítač znovu zamrkal:

Baudry, vydavatel Le Siécle. Mezi 14. březnem a 11. červnem 1844 tiskl Tři mušketýry.

Nakoukl i do ostatních souborů. V různých fázích své literární dráhy měl Dumas podle jeho údajů dvaapadesát spolupracovníků. Vztahy s většinou z nich byly bouřlivé a neskončily dobře. Ale Corsa zajímalo jen jedno jméno:

Maquet, Auguste-Jules. 1813-1886. Spolupracoval s Dumasem na několika divadelních hrách a na 19 románech včetně těch nejznámějších (Hrabě Monte Cristo, Rytíř de Maison-Rouge, Černý tulipán, Královnin náhrdelník), zejména však na cyklu Tří mušketýrů. Spolupráci s Dumasem zbohatl a proslavil se. Zatímco Dumas byl ve chvíli smrti na mizině, on zemřel na svém zámku v Saint-Mesme obklopen bohatstvím. Žádné z jeho vlastních děl, napsaných bez Dumase, ho nepřežilo.

Přešel k životopisným údajům. Bylo tam pár odstavců vytažených z Dumasových Pamětí:

„My, to jest Hugo, Balzac, Soulié, De Musset a já, jsme vynálezci triviální literatury. Ať tak či onak jsme si na takové literatuře přes její triviálnost dokázali udělat jméno…“

„Má představivost se v konfrontaci se skutečností podobá člověku, který si prohlíží zříceninu nějaké památky a musí přelézat hromady sutin, protahovat se chodbami a hrbit se v brankách, aby nakonec zhruba rekonstruoval původní vzhled budovy v době, kdy byla plná života a zněla radostným zpěvem a smíchem nebo se chvěla ozvěnou bolestných vzlyků.“

Corso se rozčileně odvrátil od obrazovky. Ten pocit mu unikal, ztrácel se v koutech jeho mysli a jemu se stále nedařilo přijít mu na kloub. Vstal a prošel se po zšeřelé místnosti. Pak namířil světlo na hromádku knih na podlaze u stěny. Shýbl se pro dva tlusté svazky, moderní vydání Pamětí Alexandra Dumase staršího. Došel ke stolu a začal v nich listovat, až upoutaly jeho pozornost tři fotografie.

Na jedné z nich Dumas seděl, v jeho kudrnatých vlasech a mulatské tváři byly zjevné stopy africké krve, a s úsměvem se díval na Isabelu Constantovou, které – přečetl si Corso pod fotografií – bylo patnáct let, když se stala romanopiscovou milenkou.

Na druhé fotografii pózoval zralý Dumas s dcerou Marií. Patriarcha dobrodružného románu na vrcholu slávy stál před fotografem dobromyslně a klidně.

Nejzábavnější a nejvýznamnější však byla bezpochyby třetí fotografie, rozhodl Corso. Na ní stál pětašedesátiletý Dumas s šedivými vlasy, avšak stále vysoký a silný, přes vypouklé břicho měl nedopnutý frak a objímal Adah Menkenovou, jednu ze svých posledních milenek, která se – podle textu – „po spiritistických seancích a černé magii, jimž tolik holdovala, ráda nechávala fotografovat s velkými muži svého života v lehkém négligé…“ Nohy, paže a šíji měla Menkenová na fotografii odhalené, což bylo na tehdejší dobu skandální; hlava mladé dívky, jež se víc než o objímaného muže zajímala o fotoaparát, spočívala na starcově mohutném pravém rameni. Jeho obličej byl poznamenán dlouhým rozhazovačným a prostopášným životem flamendra. Na ústech mezi baculatými tvářemi poživačníka mu utkvíval spokojený, ironický úšklebek. A oči hleděly na fotografa s posměšným šibalstvím, jako by ho žádaly o porozumění: mladá, necudná a vášnivá dívka tu jako vzácnou trofej vystavuje na odiv tlustého starce, o jehož postavách a dobrodružstvích snilo tolik žen. Jako by starý Dumas prosil o pochopení, že ustoupil rozmaru té holčičky a dal se s ní vyfotografovat, koneckonců byla mladá a pěkná, měla jemnou pleť a horká ústa, která mu život poskytl ještě v posledním zákrutu jeho cesty – do smrti mu tehdy zbývaly jen tři roky. Starý nestyda.

Corso knihu se zívnutím zavřel. Jeho náramkové hodinky – s klasickým hodinovým strojkem, který často zapomínal natáhnout – se zastavily na čtvrti na jednu. Došel k oknu, vytáhl jednu roletu a nadechl se svěžího nočního vzduchu. Ulice pořád vypadala liduprázdně.

Všechno je to nějak moc divné, říkal si, zatímco se vracel ke stolu vypnout počítač. Oči mu sklouzly na desky s rukopisem. Mechanicky je otevřel a znovu si prohlédl patnáct listů s dvěma odlišnými typy písma: jedenáct modrých a čtyři bílé.

„Aprés de nouvelles presque désespérées du roi…“

„Po zprávách o takřka beznadějném stavu králově…“ Došel si k hromadě knih pro ohromný červený svazek, anastatické vydání – J. C. Lattés 1988 – celého cyklu Mušketýrů a Monte Crista podle Le Vasseurovy edice s rytinami, která vyšla ještě v Dumasově době. Na straně 144 nalistoval kapitolu Anjouské víno a pečlivě ji pročetl, srovnávaje ji s původním rukopisem. Kromě několika drobných tiskových chyb byly oba texty totožné.

V jeho knize tu kapitolu doprovázely dvě kresby Maurice Leloira, které vyryl Huyot. Na první přijíždí král Ludvík XIII. s deseti tisíci muži obléhat La Rochelle; v čele jeho osobní gardy jedou koňmo čtyři muži s mušketou v ruce a s kloboukem a kabátcem de Trévillových mušketýrů – tři z nich jsou určitě Athos, Porthos a Aramis. Brzy už se mají sejít se svým přítelem ďArtagnanem, zatím ještě obyčejným kadetem u gardistů pana des Essarts.

V té chvíli Gaskoněc ještě neví, že láhve s anjouským vínem jsou otrávený dárek od jeho smrtelné nepřítelkyně Mylady, Richelieuovy agentky, která se hodlá pomstít za ďArtagnanovu strašnou urážku, když se vetřel do její ložnice v přestrojení za hraběte de Wardes a užil si noc lásky, jež patřila jinému. Navíc přitom ďArtagnan náhodou objevil strašlivé Myladino tajemství, liliový květ na rameni, vypálený katovým železem na znamení hanby. S takovými precedenty a vzhledem k Myladině povaze byl obsah další ilustrace jasný: sluha Brisemont na ní ke zděšení přihlížejícího ďArtagnana a jeho druhů vypouští ve strašlivých bolestech duši, protože vypil víno určené jeho pánovi.

Corso propadl kouzlu textu, který už dvacet let nečetl, a pokračoval až k pasáži, v níž mušketýři mluví s ďArtagnanem o Mylady:

„Neříkal jsem to?“ pravil ďArtagnan Athosovi. „Vidíte sám, příteli, je to boj na život a na smrt.“

Athos přikývl.

„Bohužel, vidím to až příliš dobře,“ pravil. „Jste si však jist, že to byla ona?“

„Ano, jsem si tím jist.“

„Nicméně se vám přiznám, že mám ještě své pochyby.“

„A co ten znak lilie na rameni?“

„Je to třebas Angličanka, která spáchala ve Francii nějaký zločin, a za to ji tu poznamenali.“

„Athosi, je to vaše žena, říkám vám,“ pravil ďArtagnan. „Nevzpomínáte si, jak se na ni hodil můj popis?“

„Věřil jsem tak najisto, že je mrtvá – pověsil jsem ji velmi důkladně.“

Nyní opět potřásl hlavouďArtagnan.

„Hlavní věc je, co teď dělat,“ pravil.

„Nepochybně nemůžeme natrvalo žít takhle s mečem nad hlavou,“ řekl Athos, „a je nutno z toho stavu nějak vyváznout.“

„Ale jak?“

„Poslyšte, snažte se s ní nějak setkat a domluvit. Řekněte jí: Mír, nebo válku! Dávám vám čestné slovo, že mi vaše jméno nepřejde přes rty a že proti vám nic nepodniknu, a vy mi zase slavnostně slibte, že už se nikdy nebudete plést do mých věcí. Ne-li, vyhledám kancléře, půjdu ke králi, seženu sám kata, vzbouřím proti vám celý dvůr, označím vás veřejně jako znamenanou, odevzdám vás soudu, a jestliže vás osvobodí, pak, na mou čest, zabiju vás někde na rohu jako vzteklého psa.“

„Takový způsob by se mi líbil, ale kde se jí dostat na kobylku?“ pravil ďArtagnan.

Vzpomínky vyvolávají další vzpomínky. Vtom se Corso pokusil zachytit prchavý, důvěrně známý obraz, který se mu mihl hlavou. Podařilo se mu na něj zaostřit, než se úplně rozplynul, a ukázalo se, že je to zase ten chlápek v černém obleku, šofér jaguára před domem Liany Tailleferové a muž za volantem mercedesu v Toledu… Muž s jizvou. A z paměti se mu vynořil díky Mylady.

Zamyslel se, vyvedený z míry. A náhle se mu ten obraz vybavil dokonale jasně. Samozřejmě, Mylady. Mylady de Winter, jak ji ďArtagnan poprvé spatřil, když v první kapitole románu vyhlížela z okénka kočáru před hostincem v Meungu. Mylady bavící se s neznámým… Corso rychle listoval a hledal příslušnou pasáž. Našel ji bez potíží:

… a uviděl muže mezi čtyřiceti až pětačtyřiceti lety, pronikavých černých očí, bledé pleti, se silně výrazným nosem, s bezvadně přistřiženým černým knírem…

Rochefort. Neblahý kardinálův agent, ďArtagnanův nepřítel, který ho dal v první kapitole zmlátit holí, ukradl mu doporučující dopis pro pana de Tréville a nepřímo zavinil, že se Gaskoněc málem bil v souboji s Athosem, Porthosem a Aramisem… Po této piruetě paměti, která tak podivně propojila nápady a postavy, se Corso rozpačitě podrbal na hlavě. Co spojuje Myladina druha se šoférem, který ho chtěl přejet v Toledu…? A potom ta jizva. V odstavci se sice o žádné jizvě nemluvilo, ale on si moc dobře pamatoval, že Rochefort přece měl poznamenanou tvář. Listoval dál, až si to potvrdil ve třetí kapitole, kde ďArtagnan líčí svou příhodu panu de Tréville:

„Řekněte mi ještě,“ pokračoval, „neměl ten šlechtic na skráni malou jizvu?“

„Ano, jako po škrábnutí kulkou.“

Malou jizvu na skráni. Tady to měl černé na bílém, ale Corso si tu jizvu vybavoval větší a ne na skráni, nýbrž na tváři, jak ji měl ten šofér v černém. Začal to všechno promýšlet, až se nakonec rozesmál. Teď měl tu scénu před sebou úplnou a v barvách: Lana Turnerová ve Třech mušketýrech za okénkem kočáru vedle patřičně ponurého Rocheforta, který ovšem není bledý jako v Dumasově textu, ale snědý, v klobouku s pérem a s velkou – tentokrát skutečně velkou – jizvou přes celou pravou tvář. Ta vzpomínka však byla víc filmová než literární, což Corsa napůl pobavilo, napůl rozzlobilo. Prokletý Hollywood.

Film stranou, konečně v tom všem zavládl jakýs takýs pořádek; společný, i když skrytý akord v melodii roztroušených, záhadných not. Ten neurčitý neklid, který Corso cítil od své návštěvy u vdovy Tailleferové, měl teď vymezené hranice, vydělovaly se v něm obličeje, prostředí a postavy, napůl živé a napůl fiktivní, které byly nějak zvláštně a zatím nejasně navzájem spjaty. Dumas a kniha ze 17. století, ďábel a Tři mušketýři, Mylady a inkviziční hranice… I když je to všechno spíš absurdní než konkrétní, spíš románové než skutečné.

Zhasl a šel spát. Ale dlouho nemohl usnout, neboť mu stále tanul na mysli jeden obraz; s otevřenýma očima jej viděl, jak se před ním vznáší ve tmě. Byl to daleký kraj, kraj jeho dětských knih, zabydlený stíny vracejícími se po dvaceti letech a zhmotňujícími se v blízkých a téměř hmatatelných přízracích. Muž z Meungu. Pochop Jeho Eminence.

V. Remember

Seděl, jak jsem ho opustil, v křesle u krbu.

(A. Christie, Vražda Rogera Ackroyda)

A tady vstupuji na scénu podruhé, protože tehdy za mnou přišel Corso znovu. Pokud si dobře vzpomínám, bylo to pár dní před jeho odjezdem do Portugalska. Jak mi svěřil později, v té době už měl podezření, že Dumasův rukopis a Borjových Devět bran jsou jen špičky ledovce a že je k jejich pochopení nezbytné znát nejprve ostatní příběhy, jež byly zauzlované jako ta kravata na rukách Enriqua Taillefera. To však není snadné, říkal jsem mu, protože v literatuře se jen těžko stanovují jasné hranice; všechno souvisí se vším, věci se na sebe vrství a nakonec se z nich stává složitá intertextuální hra zrcadel a ruských bábušek, v níž stanovení přesné skutečnosti či konkrétního autorství obnáší riziko, jakému se odvažují čelit jen někteří velice hloupí či velice sebejistí kolegové. Je to jako tvrdit, že Robert Graves navazuje na Quo vadis, kdežto na Suetonia či Apollonia Rhodského ne. Co se mne týče, já jen vím, že nic nevím. A když vědět chci, hledám v knihách, kterým paměť nikdy neselhává.

„Hrabě Rochefort je jednou z nejdůležitějších vedlejších postav Tří mušketýrů,“ vysvětlil jsem Corsovi, když za mnou zase přišel „Je to kardinálův agent a Myladin přítel; a první nepřítel, kterého si ďArtagnan udělá. To datum mohu určit přesně: první dubnové pondělí roku 1625 v Meung-sur-Loire… Mluvím samozřejmě o fiktivním Rochefortovi, třebaže existovala podobná osoba, kterou Gatien Courtils de Sandraz popisuje v údajných Pamětech pravého ďArtagnana pod jménem Rosnas… Ale Rochefort s jizvou ve skutečnosti neexistoval. Tuhle postavu Dumas převzal z jiné knihy, z Pamětí MLCDR (Monsieur le comte de Rochefort), pravděpodobně apokryfních, které se také připisují Courtilsovi… Někteří tvrdí, že by se mohly vztahovat k Henrimu Louisi ďAloigny, markýzi de Rochefort, narozenému kolem roku 1625, ale to už jsou jen spekulace.“

Zadíval jsem se do světel podvečerního ruchu na bulvárech za oknem kavárny, kde se schází můj kroužek. Kolem stolu pokrytého novinami, šálky a kouřícími popelníky sedělo několik přátel: dva spisovatelé, jeden malíř na sestupu, jedna novinářka na vzestupu, jeden divadelní herec a čtyři pět studentů typu sednout si pěkně do kouta, celou dobu neotevřít pusu a zírat na člověka jako na Pána Boha. Mezi nimi seděl ve svém baloňáku Corso, opíral se ramenem o okenní sklo, popíjel gin a občas si udělal poznámku.

„Je pravda,“ dodal jsem, „že čtenář, který zhltne šedesát sedm kapitol v očekávání souboje mezi Rochefortem a ďArtagnanem, je nakonec zklamán. Dumas to rozsekne na třech řádcích doslovu a samotný souboj, nebo vlastně souboje, si nechá pro sebe, protože když se s Rochefortem znovu setkáme Po dvaceti letech, bil se s ďArtagnanem už třikrát a má na těle právě tolik jizev po sečných ranách. Přesto už k sobě necítí nenávist, nýbrž jakousi prazvláštní úctu, jaká může existovat jen mezi dvěma dávnými nepřáteli. A dobrodružný osud tomu opět chce, aby bojovali na protivných stranách, nicméně je pojí přátelské spíklenectví dvou šlechticů, kteří se znají už dvacet let… Rochefort upadne do Mazarinovy nemilosti, uprchne z Bastily, účastní se útěku vévody de Beaufort, konspiruje s Frondou a nakonec umírá ďArtagnanovi v náručí, proklát omylem jeho kordem, protože ho v bitevní vřavě nepoznal… ‚To byl můj osud,‘ říká Gaskoňci, nebo tak nějak. ‚Ze tří vašich ran jsem se vykřesal, ale ze čtvrté se už neuzdravím.‘ A zemře. ‚Zabil jsem starého kamaráda,‘ vypráví pak ďArtagnan Porthosovi… Takový epitaf dostal někdejší Richelieuův agent.“

Tato slova vyvolala bouřlivou diskusi několika táborů. Herec, stárnoucí první milovník, který hrál v jednom televizním seriálu Monte Crista a toho odpoledne nespouštěl oči z novinářky, se začal za povzbuzování malíře a obou spisovatelů blýskat svými vzpomínkami na různé postavy. Od Dumase jsme postupně přešli k Michelu Zévacovi a Paulu Févalovi a nakonec jsme se opět shodli, že v porovnání se Salgarim je Sabatini jednoznačně lepší. Vzpomínám si, že někdo nesměle připomněl Julese Verna, ale ostatní ho nemilosrdně vypískali. V tom vášnivém kontextu pláště a meče neměli Vernovi chladní hrdinové bez srdce šanci.

Co se týče novinářky, jedné z těch moderních dívek píšících nedělní sloupky do významných novin, její literární paměť počínala Milanem Kunderou. Takže se držela téměř celou dobu opatrně zpátky a pouze s úlevou přikyvovala, když jí nějaký název, anekdota nebo postava – Černá labuť, Yáňez, Neversova finta – vzdáleně připomněly film zahlédnutý v televizi. Corso, trpělivý a klidný jako správný lovec, na mne celou dobu upřeně hleděl přes okraj skleničky ginu a číhal na příležitost, aby znovu nadhodil své téma. Naskytla se mu ve chvíli rozpačitého mlčení, jež se kolem stolu rozhostilo, když novinářka pravila, že ty dobrodružné romány jsou přece jen trochu moc plytké, ne? Myslím jako povrchní, jestli mi rozumíte. Teda.

Corso okusoval gumu na své tužce Faber:

„Pane Balkane, jak interpretujete Rochefortovu roli v příběhu?“

Všichni se na mne podívali, zvlášť studenti, z nichž dvě byly dívky. Nevím, proč mě v jistých kruzích považují za jakéhosi bonza beletrie, a sotva otevřu ústa, ustrnou, dychtiví naslouchat dogmatům víry. Jediný můj článek ve vhodném literárním časopise může posvětit nebo naopak potopit začínajícího spisovatele. Jistě, je to absurdní, ale takový je život. Vezměte si například poslední Nobelovu cenu, autora knih Já, Ónan, Hledám sám sebe nebo nejznámějšího díla Oui, c’est moi. Toho uvedl před patnácti lety na Den Neviňátek do oběhu právě můj podpis pod jedenapůlstránkovým článkem v Le Mondu. Nikdy si to neodpustím, ale takhle to prostě funguje.

„Na začátku je Rochefort nepřítel,“ upřesnil jsem. „Symbolizuje temné síly, černou osnovu… Je to agent ďábelského spiknutí proti ďArtagnanovi a jeho přátelům, hybatel úkladů, které strojí ve stínu kardinál, aby dostal jejich životy do šachu…“

Všiml jsem si, že se jedna studentka usmívá; nedalo se však uhodnout, je-li její nepřítomný, trochu posměšný výraz důsledkem mých slov nebo skrytých myšlenek nesouvisejících s naším kroužkem. Překvapilo mě to, už jsem přece říkal, že studenti mi obvykle naslouchají s úctou, jakou by projevoval redaktor L’Osservatore Romano, kdyby dostal exkluzivní práva na text papežské encykliky. Proto jsem si ji se zájmem prohlédl; ostatně zaujala mou pozornost už na začátku, když si k nám přisedla v modrém duffle-coatu s hromádkou knížek pod paží, neboť měla zneklidňující zelené oči a kaštanové, chlapecky sestřižené vlasy. Teď seděla kousek stranou, mimo skupinu. U našeho stolu vždy sedává spousta mládeže, mám ve zvyku zvát sem na kávu studenty literatury; ale ta dívenka tu nikdy předtím nebyla. Na její oči se nedalo zapomenout, jejich velice světlý, téměř průzračný odstín se odrážel od snědého, opáleného obličeje člověka trávicího hodně času na slunci a čerstvém vzduchu. Byla to taková ta štíhlá, pružná dívka s dlouhýma nohama, které byly pod džínami určitě také snědé. Utkvěla mi z ni ještě jedna podrobnost – neměla prstýnky, hodinky ani náušnice; její ušní lalůčky byly nedotčené, bez dírek.

„…Rochefort je také muž, který je vždy pouze zahlédnut avšak nikdy není dostižen,“ navázal jsem – ne bez potíži – na přetrženou nit proslovu. „Maska tajemství, poznamenaná jizvou. Představuje paradox, ďArtagnanovu nemohoucnost, neboť ten ho stále pronásleduje, ale nemůže dostihnout, chce ho zabít, ale marně, až k tomu dojde nedopatřením po dvaceti letech, kdy už není jeho protivníkem, ale přítelem.“

„Ten tvůj ďArtagnan je tak trochu smolař,“ usoudil jeden z mých soustolovníků, postarší spisovatel. Svého posledního románu sice prodal pět set výtisků, zato však vydělával horentní sumy psaním detektivek pod perverzním pseudonymem Emilia Forsterová. Uznale jsem se na něho podíval, potěšen příhodnosti jeho poznámky.

„O tom není pochyb. Jeho životní lásku otráví. Navzdory všem hrdinským činům a službám poskytnutým francouzské koruně je dvacet let jen obyčejným mušketýrským poručíkem. A když má konečně na posledních řádcích Vikomta de Bragelonne dostat maršálskou hůl, která ho stála čtyři svazky a čtyři sta dvacet pět kapitol, zabije ho holandská kulka.“

„Jako skutečného ďArtagnana,“ řekl herec, kterému se podařilo umístit ruku na stehno prestižní sloupkařky.

Upil jsem doušek kávy a přisvědčil. Corso ze mne nespouštěl oči.

„Existují tři ďArtagnanové,“ vysvětlil jsem. „O prvním, Charlesi de Batz Castelmore, víme, že zemřel 23. června 1673 s kulkou v hrdle při obléhání Maastrichtu – vyšlo o tom tehdy oznámení v Gazette de France. S ním padla i polovina jeho mužů… Kromě tohoto posmrtného detailu měl v životě jen o něco větší štěstí než jeho fiktivní dvojník.“

„Byl taky Gaskoněc?“

„Ano, z Lupiacu. Ta vesnice ještě existuje a má v ní pamětní desku: ‚Zde se kolem roku 1615 narodil ďArtagnan, jehož skutečné jméno bylo Charles de Batz. Zemřel při obléhání Maastrichtu v roce 1673.ʻ“

„Je tam historický skluz,“ upozornil Corso, nahlížeje do svých poznámek. „Podle Dumase bylo ďArtagnanovi na začátku románu, kolem roku 1625, osmnáct let. Ale skutečnému ďArtagnanovi bylo v té chvíli teprve deset,“ usmál se jako dobře vychovaný, skeptický králík. „Příliš málo na to, aby se uměl ohánět mečem.“

„Ano,“ připustil jsem. „Dumas si to upravil, aby ho mohl nechat prožít dobrodružství kolem diamantových závěsků s Richelieuem a Ludvíkem XIIL Skutečný Charles de Batz musel přijet do Paříže velice mladý: v roce 1640 figuruje jeho jméno mezi gardisty pana Des Essarts v dokumentech o obléhání Arrasu a o dva roky později v tažení na Roussillon… Nikdy však nesloužil jako mušketýr za Richelieua, protože do tohoto elitního sboru vstoupil až po smrti Ludvíka XIII. Jeho skutečným ochráncem byl kardinál Jules Mazarin…

Ano, mezi oběma ďArtagnany je skutečně asi deseti či patnáctiletý skluz; i když po úspěchu Tří mušketýrů Dumas rozšířil děj na téměř čtyřicet let francouzských dějin a v dalších dílech svou románovou fikci víc přizpůsobil skutečným událostem.“

„Která fakta jsou doložená? Mám na mysli události, jimiž vstupoval do historie pravý ďArtagnan.“

„Jejich dost. Jeho jméno se objevuje v Mazarinové korespondenci a v korespondenci ministerstva války. Stejně jako vymyšlený hrdina pracoval i on za povstání Frondy jako kardinálův agent a plnil důvěrné úkoly na dvoře Ludvíka XIV. Dokonce mu svěřili choulostivé zatčení a eskortování ministra financí Fouqueta, což je fakt, který potvrzuje ve své korespondenci Madame de Sévigné. A na hraničním Bažantím ostrově v řece Bidasoa se mohl seznámit s naším malířem Velázquezem, když doprovázel Ludvíka XIV. na cestě pro snoubenku Marii Terezii Rakouskou…“

„Jak vidím, hotový dvořan. Úplně jiný než Dumasův zuřivý šermíř.“

Zvedl jsem ruku, abych uvedl věci na pravou míru.

„Nenechte se klamat zdáním. Charles de Batz, či ďArtagnan, se bil až do své smrti. Pod velením maršála de Turenne bojoval ve Flandrech a v roce 1657 byl jmenován poručíkem šedých mušketýrů, což byla hodnost odpovídající faktickému veliteli jednotky. O deset let později povýšil na kapitána mušketýrů a bojoval ve Flandrech v této hodnosti, srovnatelné s postavením generála jízdy…“

Corso zamhouřil oči za sklem brýlí.

„Pardon,“ naklonil se ke mně přes mramor stolku s tužkou připravenou zapsat slovo či datum. „V kterém roce to bylo?“

„Povýšení na kapitána…? 1667. Proč vás to tak upoutalo?“

Na okamžik vycenil řezáky, kousaje si spodní ret.

„Jen tak,“ když promluvil, jeho obličej už měl zase netečný výraz, „Téhož roku upálili v Římě jistého člověka. Zvláštní shoda…,“ díval se na mne neutrálně. „Říká vám něco jméno Aristide Torchia?“

Zavzpomínal jsem. Ani ponětí.

„Vůbec nic,“ opáčil jsem. „Má nějaký vztah k Dumasovi?“

Ještě chvilku váhal.

„Ne,“ řekl konečně, i když nevypadal zrovna přesvědčeně. „Myslím, že ne. Ale pokračujte. Mluvil jste o pravém ďArtagnanovi ve Flandrech.“

„Zemřel u Maastrichtu, jak jsem říkal, v čele svých mužů. Hrdinská smrt: město obléhali zároveň Angličané a Francouzi, bylo potřeba probít se nebezpečným úsekem a ďArtagnan chtěl ze zdvořilosti vůči svým spojencům jít první… Kulka z muškety mu prostřelila krční tepnu.“

„Takže maršálem nikdy nebyl.“

„Ne. To už je čistě jen zásluha Alexandra Dumase, že fiktivnímu ďArtagnanovi dopřál to, co lakomý Ludvík XIV. upřel jeho předchůdci z masa a kostí… Znám o tom pár zajímavých knih; chcete-li, poznamenejte si názvy. Jednu napsal Charles Samaran: D’Artagnan, capitaine des mousquetaires du roi, histoire veridique ďun héros de roman, vyšlo to roku 1912. Další je Le vrai ďArtagnan a napsal ji vévoda de Montesquieu-Fezensac, přímý potomek pravého ďArtagnana. Vyšla, myslím, v roce 1963.“

Žádná z těch podrobností se zdánlivě nevztahovala k Dumasovu rukopisu, ale Corso si zapisoval, jako by mu šlo o život. Čas od času zvedl zrak od bloku a přes křivé brýle na mne vrhl zkoumavý pohled. Jindy zase sklopil hlavu, jako by přestal poslouchat, a zdál se zabraný do tajných úvah. Ačkoli jsem znal všechny podrobnosti o Anjouském víně, a dokonce i některé klíče, o nichž neměl lovec knih tušení, nemohl jsem v té chvíli vědět, jak složité komplikace do příběhu vnese záležitost s Devíti branami.

Corso byl sice zvyklý myslet logicky, avšak teď si začínal zjevná fakta dávat do zlověstných souvislostí s literární povahou celé té záležitosti, dá-li se to tak vyjádřit. To se může zdát trochu zmatené, ale mějme na zřeteli, že Corsova tehdejší situace byla skutečně pořádně zamotaná. A přestože je jasné, že toto vyprávění je na časové ose umístěno až za rozuzlení všech vážných událostí, k nimž posléze došlo, jednou zvolená časová smyčka – vzpomeňte si na Escherovy obrazy či na Bachovy hříčky – nás nutí vracet se neustále na počátek a pokud možno se vtěsnat do úzkých mezí Corsovy mysli. Vědět a mlčet, takové je pravidlo. I když se třeba švindluje, bez pravidel by nebylo hry.

„Dobrá,“ řekl lovec knih, když si poznamenal doporučené tituly. „To by byl první ďArtagnan, ten pravý. Třetí je Dumasův fiktivní. Předpokládám, že spojnicí obou je kniha Gatiena Courtilse de Sandraz, kterou jste mi ukázal minule, Mémoires de M. ďArtagnan.“

„Přesně tak. Tomu bychom mohli říkat chybějící článek řetězu, ze všech tří nejméně slavný. Tenhle Gaskoněc je takový polovičatý, literární i skutečný zároveň; a právě podle něho Dumas svou postavu udělal… Gatien Courtils de Sandraz, spisovatel a ďArtagnanův současník, vycítil, jak se ta postava hodí pro román, a pustil se do díla.

Dumas se dozvěděl o existenci jeho knihy náhodou o jeden a půl století později na jedné cestě do Marseille. Majitel domu, v němž se Dumas ubytoval, měl bratra a ten měl na starosti městskou knihovnu. Jak se zdá, bratr mu knihu, vydanou v Kolíně nad Rýnem roku 1700, ukázal. Dumas pochopil, co se z ní dá vytěžit, půjčil si ji a nikdy už ji nevrátil.“

„Co víme o tomhle Dumasově předchůdci, o Gatienovi Courtilsovi?“

„Celkem hodně. Mimo jiné proto, že měl dost popsaný trestní rejstřík. Narodil se v roce 1644 nebo 1647 a byl mušketýr, kornet u Royal-Étranger, což tehdy bylo něco jako cizinecká legie, a kapitán jízdy pana de Beaupré-Choiseul. Když v Holandsku skončila válka, v níž zemřel ďArtagnan, Courtils tam zůstal a vyměnil meč za pero; psal životopisy, kapitoly z dějin, více či méně apokryfní paměti, zapisoval klepy a choulostivé pletky od francouzského dvora… To ho dostalo do potíži. Paměti pana ďArtagnana měly úžasný úspěch – pět vydání v deseti letech. Ale Ludvíku XIV. se znelíbily, protože ho neuspokojoval málo zdvořilý způsob, jakým se tu líčily některé podrobnosti ze života královské rodiny a jejích blízkých. Courtilse to stálo zatčení, nucený návrat do Francie a ubytování v Bastile na státní útraty téměř do smrti.“

Ačkoli to s tématem nemělo nic společného, herec využil mé odmlky a přisadil si citátem z Marquinovy hry Ve Flandřích už slunce zapadlo: „Toho dne velel nám,“ deklamoval, „kapitán těžce zraněný / smrti už na dosah./ Pánové, takový kapitán / muž všemi vážený / všemi tak postrádán…“ Nebo tak nějak. Nestydatě se snažil oslnit novinářku, jejíž stehno už svíral s vlastnickým výrazem. Ostatní, hlavně romanopisec podepisující se Emilia Forsterová, na něho vrhali pohledy plné závisti nebo špatně skrývané zášti.

Po chvíli zdvořilého ticha se Corso odhodlal vrátit situaci pod mou kontrolu.

„Za co všechno vděčí Dumasův ďArtagnan Courtilsovi?“

„Za mnoho. Třebaže v dílech Po dvaceti letech a Vikomt de Bragelonne Dumas využívá i jiných pramenů, děj Tří mušketýrů je v kostce už v Courtilsovi. Dumas přidal svůj talent a příběh rozšířil, ale osnova byla hotová už v předloze: požehnání ďArtagnanova otce, dopis panu de Tréville, vyzvání na souboj od mušketýrů, kteří jsou v původním textu bratři… I Mylady tam je. A jeden ďArtagnan se druhému podobá jako vejce vejci. Ten Courtilsův je možná trošku cyničtější, větší lakomec a méně spolehlivý. Ale jinak je stejný.“

Corso se naklonil nad stůl.

„Předtím jste říkal, že Rochefort symbolizuje černé síly kolem ďArtagnana a jeho přátel… Ale Rochefort je přece pouhý pochop.“

„Ano, jistě. Placený Jeho Eminencí Armandem Jeanem du Plessis, kardinálem de Richelieu…“

„Což je padouch,“ řekl Corso.

„Padouch Carabel,“ vmísil se herec, který se toho večera rozhodl skákat neustále do řeči. Studenti, okouzlení podvečerním výletem za lidovým románem, horečně zapisovali či poslouchali s otevřenou pusou. Jen dívka se zelenýma očima zachovávala neochvějný klid, zůstávajíc trochu mimo; jako by tam zabloudila jen náhodou.

„Dumasovi,“ pokračoval jsem v našem tématu, „poskytl Richelieu přinejmenším v první části cyklu Mušketýrů postavu, bez níž se žádný pořádný romantický a tajemný dobrodružný román neobejde: mocného nepřítele ve stínu, ztělesnění Zla. Pro dějiny Francie byl Richelieu velikým mužem; ne tak ve Třech mušketýrech, k jeho rehabilitaci dojde až Po dvaceti letech. Lišák Dumas se tak usmířil s realitou, ale jeho román tím nijak neutrpěl; mezitím už totiž našel jiného zloducha – Mazarina. Ta úprava, kterou Dumas vložil přímo do úst ďArtagnana a jeho druhů, když po smrti svého bývalého nepřítele vychvalují jeho velikost, moc mravná není. Pro Dumase to byl pohodlný způsob pokání… Nicméně v prvním díle cyklu, kde kardinál plánuje vraždu Buckinghama a zničení Anny Rakouské a dává volnou ruku zlověstné Mylady, ztělesňuje Richelieu roli padoucha dokonale. Jeho Eminence je pro ďArtagnana totéž jako kníže Gonzague pro Lagardéra nebo profesor Moriarty pro Sherlocka Holmese. Jeho skrytá ďábelská přítomnost…“

Corso mě posunkem přerušil. To bylo zvláštní, protože jsem už začínal znát jeho způsoby a věděl jsem, že je mu bližší nijak se nevměšovat, dokud ten druhý nevyčerpá všechny argumenty, aby z něho vyždímal informace do poslední kapky.

„Dvakrát jste použil slovo ďábelský,“ řekl s pohledem do svých poznámek. „A po obakrát se týkalo Richelieua… Byl snad kardinál přívržencem okultismu?“

Ta slova vyvolala zvláštní situaci. Dívka se otočila na Corsa a zvědavě si ho prohlížela. On se díval na mne a já na dívku. Lovec knih klidně čekal na odpověď, zcela netečný k tomu podivnému trojúhelníku.

„Richelieu byl přívržencem spousty věcí,“ vysvětlil jsem. „Kromě toho, že udělal z Francie velmoc, měl ještě čas na sbíráni obrazů, tapiserií, porcelánu a soch. Také byl významným bibliofilem. Své knihy dával vázat do teletiny nebo do červeného marokénu…“

„…Se stříbrným erbem a třemi rudými klíny.“ Corso netrpělivě mávl rukou; tohle byly podružné detaily, na které mě nepotřeboval. „Richelieuův katalog je velmi známý.“

„Ten katalog je jen částečný, protože sbírka se nedochovala celá: něco z ní je dnes ve Francouzské národní knihovně, v Mazarinově knihovně a na Sorbonně, ale další knihy se dostaly do rukou soukromníků. Vlastnil židovské a syrské rukopisy, významné matematické, lékařské, teologické, právnické a historické spisy… A vy jste trefil do černého. Badatele nejvíc překvapilo, že mezi jeho knihami se našlo mnoho starobylých textů o okultních vědách od kabaly po černou magii.“

Corso polkl, nespouštěje ze mne oči. Vypadal napjatě: tětiva luku těsně předtím, než se ozve svist.

„A nějaký konkrétní titul?“

Zavrtěl jsem hlavou a teprve pak jsem odpověděl; jeho naléhání mě zaujalo. Dívka stále hltala naše slova, ale bylo jasné, že její pozornost nepřitahuji já.

„Mé znalosti o Richelieuovi jakožto postavě lidového románu nejdou do takové hloubky,“ omluvil jsem se.

„A co Dumas? Také se zajímal o okultní vědy?“

Tam jsem odpověděl jednoznačně:

„Ne. Dumas byl milovník života, který všechno dělal pěkně na světle, k radosti i zděšení svých známých. Byl sice pověrčivý – věřil na urknutí, nosil na řetízku od hodinek amulet a nechával si číst budoucnost od Madame Desbarolles; ale neumím si ho představit, jak se někde v koutě oddává černé magii. Vždyť nebyl ani zednář, jak sám přiznává ve Století Ludvíka XV… Měl dluhy a vydavatelé a věřitelé ho příliš uháněli, než aby si mohl dovolit ztrácet čas. Možná někdy k těm tématům přičichl, když sbíral materiál ke svým postavám, ale nikdy nešel do hloubky. Dospěl jsem k závěru, že všechny zednářské zvyky, jež popisuje v Josefu Balsamovi a v Pařížských Mohykánech, čerpal přímo z Clavelových Pitoreskních dějin svobodného zednářstva.“

„A co Adah Menkenová?“

Pohlédl jsem na Corsa s upřímnou úctou. To byla otázka odborníka.

„To je něco jiného. Adah-Isaacs Menkenová, jeho poslední milenka, byla americká herečka. Když Dumas na Výstavě roku 1867 sledoval představení Piráti savany, všiml si pěkné mladé dívky, která na scéně krotila cválajícího koně. Dívka se pak před divadlem vrhla romanopisci kolem krku a bez okolků mu řekla, že má přečtené všechny jeho knihy a je ochotná s ním jít rovnou do postele. Starému Dumasovi stačilo mnohem míň, aby se zakoukal do nějaké ženy, takže, její poctu přijal. Vydávala se za bývalou manželku nějakého milionáře, královu milenku, generálku jakési republiky… Ve skutečnosti to byla portugalská Židovka narozená v Americe a za milence měla dost podivného chlapíka, něco mezi pasákem a boxerem. Ten poměr byl skandální, protože se ráda nechávala fotit polonahá a byla často viděna v ulici Malesherbes číslo 107, kde měl Dumas svůj poslední pařížský dům… Zemřela v jedenatřiceti letech na zánět pobřišnice po pádu z koně.“

„Holdovala černé magii?“

„Prý. Měla ráda neobyčejné obřady, líbilo se jí oblékat se do tuniky, pálit kadidlo a nabízet oběti knížeti temnot… Občas o sobě tvrdívala, že je posedlá Satanem, a přidávala řadu podrobností, které bychom dnes označili za pornografické. Jsem si jist, že starý Dumas z toho nikdy nevěřil ani slovu, ale zřejmě se náramně bavil tím, jak to hrála. Myslím, že když Menkenovou posedl ďábel, byla pěkně žhavá v posteli.“

Kolem stolu se ozval smích. I já jsem si na účet svého žertu dovolil diskrétní úsměv, ale dívka i Corso zůstali vážní. Ona vypadala přemýšlivě a upírala na něho své světlé oči, kdežto lovec knih se vzdáleným, roztržitým výrazem pomalu přikyvoval. Díval se oknem na bulvár a zdálo se, že ve tmě mezi tiše projíždějícími automobilovými reflektory, které se mu odrážely ve sklech brýlí, hledá jakési ztracené slovo, klíč, který semkne v jediný všechny ty příběhy, jež se tu pohupovaly jako suché spadané listí na černé vodě času.

A znovu musím ustoupit do pozadí a proměnit se v téměř vševědoucího vypravěče Corsových příhod. Vyprávění o tragických událostech, jež následovaly, se dá uspořádat na základě toho, co mi o nich lovec knih později důvěrně sdělil. Dostáváme se tak ke chvíli, kdy se Corso vrací domů a vidí, že domovník právě dometá chodbu a chystá se zavřít svou lóži. Zrovna se vracel ze sklepa s odpadkovými koši.

„Kvečeru tu byli opraváři spravit vám ten televizor.“

Corso toho dost přečetl a viděl v kině, aby hned věděl, co to znamená. A při pohledu na vykuleného domovníka nedokázal zadržet smích.

„Už hodně dlouho televizi nemám…“

Následovala záplava zmatených omluv, kterým téměř nevěnoval pozornost. Všechno začínalo být rozkošně předvídatelné. Když tedy má jít o knihy, bude lepší postavit se k problému spíš jako bystrý, kritický čtenář než jako protagonista laciného čtiva, kterého se z něho kdosi snažil udělat. Navíc neměl na vybranou. Ostatně byl skeptik a měl nízký tlak, takže se mu mohl jen těžko na čele zaperlit pot nebo mu z vyschlých rtů uklouznout proklatě!

„Snad jsem něco neprovedl, pane Corso?“

„Kdepak. Ten opravář byl snědý, viďte? A měl knírek a jizvu na tváři?“

„Přesně tak.“

„Můžete být klidný, to je jeden můj přítel. Takový vtipálek.“

Domovník si ulehčené oddychl:

„To mi spadl kámen ze srdce…“

Corso se nebál ani o Devět bran, ani o Dumasův rukopis; pokud je někdy neměl ve své plátěné tašce s sebou, nechával je v úschově v baru u Makarové. Tam bylo pro jeho věci nejbezpečnější místo na světě. Klidně tedy vystoupil po schodech a přitom se snažil představit si následující scénu. Byl už teď čtenářem, jakému se někdy říká poučený, a příliš neohrabaný archetyp by ho určitě zklamal. Ale stačilo otevřít dveře a měl po starostech. Žádné papíry rozházané po zemi, žádné zpřevracené zásuvky; dokonce ani rozpáraná křesla. Všechno bylo uklizené tak, jak to tu nechal, když brzy odpoledne odcházel.

Došel k psacímu stolu. Krabičky s disketami ležely na svém místě, papíry a dokumenty byly seřazené na poličkách tak, jak si je pamatoval. Ten muž s jizvou, Rochefort nebo kdo to kčertu je, je docela výkonný chlapík; ale všechno má své meze. Když Corso zapnul počítač, mohl nasadit vítězný úsměv.

DAGMAR PC 555 K (S1) ELECTRONIC PLC

POSLEDNÍ ZAPNUTÍ 19:35/THU/3/21/

A>ECHO OFF

A>

Naposledy počítač zapnul dnes v 19:35, tvrdila obrazovka. Ale on se posledních čtyřiadvacet hodin počítače ani nedotkl. V 19:35 byl s námi na schůzce v kavárně, zatímco muž s jizvou balamutil domovníka.

A našel ještě něco, čeho si prve nevšiml a teď to objevil vedle telefonu. Nebyla to náhoda, ani neopatrnost tajemného návštěvníka.

V popelníku mezi vlastními nedopalky našel Corso jeden čerstvý, cizí. Byl od téměř dokouřeného havana s nedotčeným papírovým kroužkem. Uchopil špičku doutníku zprvu nedůvěřivě, ale jak mu začínal docházet jeho smysl, dal se s vycenéným špičákem do smíchu jako zlý vlk zahnaný do kouta. Byla to značka Montecristo. Samozřejmě.

Flavio La Ponte měl také návštěvu. K němu přišel pro změnu instalatér.

„Mně to moc srandovní nepřipadá,“ řekl místo pozdravu. Počkal, až Makarová přinese giny, a vyklopil na pult obsah celofánového sáčku. Stejný nedopalek doutníku, také s nedotčeným kroužkem.

„Edmond Dantes znovu útočí,“ nadhodil Corso.

La Ponte románovou stránku věci moc nesdílel:

„Ten pitomec si kouří pěkně drahý doutníky,“ třásla se mu ruka, až si pobryndal ginem kudrlinky plavých vousů. „Tohle jsem našel na svém nočním stolku.“

Corso se nepokrytě bavil.

„To chce klid, Flavio. Jsi přece tvrdej chlap,“ položil mu ruku na rameno. „Pamatuj na Klub nantucketských harpunářů.“

Knihkupec zamračeně setřásl ruku.

„Bejval jsem tvrdej chlap. Přesně do osmi let, kdy jsem pochopil výhody přežití. Od té doby jsem trochu změknul.“

Corso mezi dvěma doušky ocitoval Shakespeara. Zbabělec umírá tisíckrát, kdežto odvážný atd. atd. Ale La Ponte nepatřil k lidem, kteří se dají utěšit citátem. Nebo aspoň ne takovým citátem.

„Já vlastně nemám strach,“ řekl zamyšleně se sklopenou hlavou, „Mně dělá starosti, že bych mohl o něco přijít. O peníze. O svou neuvěřitelnou sexuální potenci. O život.“

To byly pádné argumenty a Corso musel uznat, že takové důsledky mohou být nepříjemné. Kromě toho, dodal knihkupec, jsou tu další příznaky: podivní zákazníci, toužící po Dumasově rukopisu za jakoukoli cenu, tajemné noční telefonáty…

Corso se se zájmem vzpřímil.

„Telefonují ti o půlnoci?“

„Jo, ale nic neříkají. Chvilku drží sluchátko a pak zavěsí.“

Zatímco mu La Ponte líčil svůj nešťastný osud, lovec knih táhl plátěnou tašku, kterou si před chvílí vyzvedl. Makarová j celý den pod pultem mezi basami láhví a sudy piva.

„Nevím, co mám dělat,“ uzavřel tragicky La Ponte.

„Prodej rukopis a vykašli se na to. Začíná to být na levačku.“

Knihkupec zavrtěl hlavou a objednal si další gin. Dvojitý.

„Slíbil jsem Enriquovi Tailleferovi, že ten rukopis půjde do veřejné aukce.“

„Taillefer je mrtvý. A ty jsi stejně v životě žádný slib nesplnil.“

La Ponte zasmušile přitakal, jako by nebylo zapotřebí, aby mu to někdo připomínal. Ale vtom mu něco zvedlo náladu; mezi vousy se mu objevil potutelný úšklebek. S trochou dobré vůle se dal považovat za úsměv.

„To je fakt. Ostatně, víš, kdo mi volal?“

„Mylady.“

„Skoro ses trefil: Liana Tailleferová.“

Corso na svého přítele pohlédl s nesmírnou únavou. Pak pozvedl sklenku ginu a bez nadechnutí ji vyprázdnil jediným dlouhým douškem.

„Víš co, Flavio?“ řekl nakonec a otřel si ústa hřbetem ruky. „Někdy mám pocit, že jsem tenhle román už někde četl.“

La Ponte už zase vraštil čelo.

„Chce zpátky Anjouské víno,“ vysvětloval. „Tak, jak je, bez ověření pravosti, prostě jen tak…“ Smočil si trochu rty a pak se na Corsa nejistě usmál. „To je divný, ne? Takový náhlý zájem.“

„Cos jí řekl?“

Knihkupec zvedl obočí.

„Že to není moje věc. Že rukopis máš ty. A že jsem s tebou podepsal smlouvu.“

„To je ale lež. Nic jsme nepodepsali.“

„No jasně, že je to lež. Hodil jsem to na tebe pro případ, že by se věci zkomplikovaly. To mi ovšem nebrání přijímat nabídky: vdovička a níže podepsaný spolu v blízké budoucnosti plánují večeři. Obchodní. Že to tam probereme. Jsem odvážný harpunář.“

„Ty nejsi žádnej harpunář. Jsi špinavej parchant a zrádce.“

„Ano, ano, takového mě udělala Anglie, jak by řekl svatoušek Graham Greene. Ve škole jsem měl přezdívku Já nic já Muzikant… Nikdy jsem ti nevyprávěl, jak jsem prolezl z matiky?“ znovu s něžným steskem zasněně zvedl obočí. „Byl jsem rozený práskač.“

„Ale na Lianu Tailleferovou si dej bacha.“

„Proč?“ La Ponte se zhlížel v barovém zrcadle. Nasadil chlípný výraz. „Ta ženská se mi líbí od chvíle, kdy jsem začal jejímu muži nosit románky. Je to třída.“

„To jo,“ připustil Corso. „Asi tak měšťanka.“

„Hele, nevím, co se ti na ní tak nelíbí. Vždyť je to taková fešanda.“

„Je v tom nějaký háček.“

„Já mám háčky rád. Hlavně na oblečení pěkných blondýnek.“

Corso mu poklepal kloubkem prstu na uzel kravaty.

„Poslouchej, ty blbče. V příbězích s tajemstvím nakonec vždycky umírá přítel. Chápeš můj sylogismus? Tohle je příběh s tajemstvím a ty jsi můj přítel,“ mrkl na něho se zdrcující logikou. „Takže všechny karty hrajou pro tebe.“

La Ponte se nechtěl nechat odradit a zatvrzele se vracel k vdově.

„Ale jdi, prosím tě. Já jsem v životě neudělal bingo. A kromě toho už jsem ti říkal, kam já se dám střelit – nanejvýš do ramene.“

„Já to myslím vážně. Taillefer je mrtvý –“

„Spáchal sebevraždu.“

„To se neví. A můžou umřít další.“

„Tak si umři sám, ty vole. Kazisvěte.“

Po zbytek večera už jen rozvíjeli různé variace na dané téma. Rozloučili se po dalších pěti či šesti skleničkách s tím, že si zavolají, až bude Corso v Portugalsku. La Ponte odešel nejistým krokem a bez placení, zato mu však věnoval Rochefortův nedopalek. Aspoň budeš mít páreček, řekl mu.

VI. O apokryfech a infiltracích

Náhoda? Hrome, vždyť to jek smíchu.

Takové vysvětlení uspokojí leda hlupáka.

(M. Zévaco, Rytíř de Pardaillan)

BRATŘI POPELOVÉ

KNIHVAZAČSTVÍ A RESTAUROVÁNÍ KNIH

Dřevěný vývěsní štít visel z okna, jehož tabulky byly prachem skoro neprůhledné. Cedule byla rozviklaná, oprýskaná, vybledlá časem a vlhkostí. Bratři Popelové měli dílnu v jedné stinné ulici starého Madridu v mezipatře starobylé čtyřpatrové budovy, podepřené v zadním traktu lešením.

Lucas Corso dvakrát zazvonil bez jakékoli odezvy. Podíval se tedy na hodinky, opřel se o zeď a rozhodl se počkat. Znal dobře zvyky Petra a Pavla Popelových; v této chvíli seděli o pár ulic dál u mramorového pultu baru La Taurina, snídali půl litru vína a bavili se o knihách a býčích zápasech. Byli to nerozluční staří mládenci, mrzouti a násoskové.

Za deset minut je uviděl přicházet bok po boku v šedých zástěrách, které vlály kolem jejich vychrtlých těl jako rubáše; záda měli shrbená ze života stráveného nad tiskařským lisem a nad razidly, nad sešíváním listů a zlacením safiánu. Ani jednomu nebylo ještě padesát, ale člověk jim snadno hádal i o deset víc kvůli jejich vpadlým tvářím, rukám a očím opotřebovaným jemnou řemeslnickou prací i kvůli vybledlé kůži, která jako by se přizpůsobila bílé, chladné podstatě pergamenu, s nímž pracovali. Tělesně si bratři byli kromobyčejně podobní: oba měli stejný veliký nos a uši stejně přilepené k lebce s řídkými vlasy, sčesanými bez pěšinky dozadu. Výrazněji se lišili jen postavou a výmluvností: mladší Pavel byl vyšší a mlčenlivější než Petr. Ten často kašlal s chraptivým sípotem zarytého kuřáka a ruce, jimiž si zapaloval jednu cigaretu od druhé, se mu třásly.

„To byla ale doba, pane Corso. Rádi vás vidíme.“

Šli před ním po schodišti s ošlapanými dřevěnými stupni. Dveře při otevírání zaskřípěly a vypínač osvětlil přeplácanou dílnu, jíž vévodil starobylý knihařský lis vedle plechového stolku pokrytého nářadím, archy napůl sešitými či úplně svázanými i s hřbetem, gilotinkami na papír, obarvenými kůžemi, lahvičkami s klihem, ozdobnými razidly a dalším náčiním jejich řemesla. Všude se vršily knihy: hromady svazků v safiánu, šagrénu či teletině, balíky připravené k odeslání nebo ještě nedodělané knihy bez desek či zatím jen brožované. Na lavicích a poličkách čekaly na restaurování starobylé svazky, poničené moly a vlhkostí. Vonělo to tam papírem, knihařským klihem, čerstvou kůží; Corso potěšené roztáhl chřípí. Pak vytáhl knihu z tašky a položil ji na stůl.

„Rád bych věděl, co si myslíte o tomhle.“

Nebylo to poprvé. Petr a Pavel Popelovi se pomalu, skoro obezřetně přišourali. Slova se jako obvykle ujal starší bratr:

„Devět bran…“ dotýkal se knihy, aniž s ní pohnul z místa; jeho kostnaté prsty žluté od nikotinu jako by hladily živou pleť, „Nádherná kniha. A velmi vzácná.“

Měl šedé myší oči. Šedou zástěru, šedé vlasy, šedé oči, i to příjmení bylo šedé. Ústa se mu chtivě zkroutila.

„Už jste ji měli někdy v ruce?“

„Ano. Před necelým rokem, když si u nás Claymore objednal zrestaurování dvaceti knih z knihovny dona Gualteria Terrala.“

„V jakém byla tehdy stavu?“

„Skvělém. Pan Terral se o knihy uměl starat. Skoro všechny byly v pořádku, jen jeden Teixeira nám dal víc zabrat. Zbytek, včetně téhle, stačilo jen trochu vyčistit.“

„Je to falsum,“ řekl bez okolků Corso. „Nebo se to aspoň říká.“

Bratři se na sebe podívali.

„Falsum, falsum…,“ zamumlal rozmrzele ten starší. „Všichni mluví o padělaných knihách, jako by se nechumelilo.“

„Jako by se nechumelilo,“ zopakoval druhý jako ozvěna.

„Dokonce i vy, pane Corso. A to nás překvapuje. Padělání knih se nevyplácí: stojí to víc práce, než se na tom vydělá. Mám samozřejmě na mysli opravdový padělek, ne nějaké faksimile, kterým oblafnete leda tak neopatrné trouby.“

Corso udělal posunek, prosící o shovívavost.

„Neříkám, že je padělaná celá kniha, ale jen něco, kousek. Někdy se přece exempláře, kterým třeba chybí jeden nebo několik listů, doplňují kopiemi, vyrobenými podle jiných, kompletních výtisků…“

„Přirozeně, to je abeceda řemesla. Ale přidat fotokopii nebo faksimile je něco docela jiného než kompletovat neúplnou knihu…“ Pootočil se k bratrovi, nespouštěje oči z Corsa. „Řekni mu to sám, Pavle.“

„…podle všech pravidel řemesla,“ dodal mladší z bratrů Popelových.

Corso vyloudil spiklenecký úsměv: králík dělící se o polovinu mrkve.

„To by právě mohl být náš případ.“

„A kdo to říká?“

„Majitel knihy. Který rozhodně není neopatrný trouba.“

Petr Popel pokrčil úzkými rameny a od nedopalku si připálil další cigaretu. Při prvním vdechnutí ho roztřásl suchý kašel, nicméně kouřil netečně dál.

„Měl jste v ruce nějaký autentický exemplář, abyste je mohl porovnat?“

„Ještě ne, ale brzo se mi naskytne příležitost. Proto chci napřed znát váš názor.“

„Je to cenná kniha a my nejsme žádní exaktní vědci,“ obrátil se zase na bratra. „Viď, Pavle?“

„My jsme umělci,“ potvrdil druhý.

„Tak vidíte. Hrozně neradi bychom vás zklamali, pane Corso.“

„Vždyť nezklamete. Kdo je schopný padělat Speculum vitae podle jediného známého exempláře a padělek pak dostat jako autentický do jednoho z nejlepších evropských katalogů, jako jste to udělali vy, ten pozná, co drží v ruce.“

Oba se synchronizované, hořce pousmáli. Si a Am, pomyslel si Corso. Prohnaní kocouři, co předou po pohlazení.

„Naše autorství nebylo nikdy prokázáno,“ řekl konečně Petr Popel. Mnul si ruce a úkosem se díval na knihu.

„Nikdy,“ zopakoval bratr s nádechem smutku. Vypadali, jako by litovali, že neskončili ve vězení výměnou za veřejné uznáni

„To je pravda,“ připustil Corso. „Stejně jako se nic neprokázalo v té aféře s Chaucerem, který figuruje v katalogu Manoukianovy sbírky a údajně má škrobákovou vazbu od Maria Michela. Ani v případě Polyglotní bible barona Bielkeho, které chyběly tři listy a vy jste je do ní přidali tak dokonale, že ani dnes se odborníci neodvažují popírat jejich pravost…“

Petr Popel pozvedl žlutavou ruku s příliš dlouhými nehty.

„Měli bychom si to trochu ujasnit, pane Corso. Jedna věc je padělat knihy pro obohacení, druhá je práce z lásky k řemeslu; když člověk tvoří pro potěšení, které přináší sám akt tvoření, nebo vlastně spíš přetváření…“ Knihař zamrkal a pak se zlomyslně usmál. Jeho myší očka se rozzářila, když znovu spočinula na Devíti branách.

„Avšak nevzpomínám si, a můj bratr také ne, že bychom se nějak podíleli na těch padělcích, které jste právě označil za obdivuhodné.“

„Řekl jsem dokonalé.“

„To že jste řekl…? No to je jedno,“ zvedl zas cigaretu k ústům a dlouze popotáhl, až mu vpadly tváře. „Ale ať už byl autorem – nebo autory – kdokoli, můžete si být jistý, že to udělal – či udělali – hlavně pro soukromé pobavení; přineslo mu – jim – to morální uspokojení, jaké se penězi nedá zaplatit…“

„Sine pecunia.“ glosoval bratr.

Petr Popel zasněně vyfoukl kouř nosem a pootevřenými ústy.

„Vezměme si například to Speculum, které Sorbonna přijala jako pravé. Jen papír, sazba, tisk a vazba musely nepochybně stát pětkrát tolik, než byl zisk těch, kterým vy říkáte padělatelé. Někteří lidé tohle nechápou… Co víc uspokojí malíře, který má Velázquezův talent a dokáže napodobit jeho dílo? Vydělávat peníze, nebo vidět svůj obraz viset v Pradu vedle Dvorních dam a Vulkánový výhně?“

Corsovi nedělalo problémy souhlasit. Speculum bratrů Popelových figurovalo po osm let na seznamu nejvzácnějších svazků pařížské univerzity. A padělek neodhalili experti, ale náhoda. Užvaněný zprostředkovatel.

„Ještě vás policie obtěžuje?“

„Skoro ne. Vždyť ten případ ze Sorbonny vypukl ve Francii mezi kupcem a zprostředkovateli. Naše jméno se tam sice objevilo, ale nikdy se nic neprokázalo.“ Petr Popel se zase křivě usmíval, jako by litoval nedostatku důkazů. „S policií udržujeme dobré vztahy; dokonce za námi chodí, když potřebují identifikovat ukradené knihy,“ ukázal kouřící cigaretou na bratra. „Když někdo potřebuje odstranit knihovnická razítka, exlibris nebo značky původu, není nad Pavla. No a policie po něm někdy chce, aby totéž provedl opačným směrem. Však to znáte: žij a nech žít.“

„Co si myslíte o Devíti branách?“

Starší bratr se podíval na mladšího, pak na knihu a zavrtěl hlavou.

„Když jsme se tou knihou zabývali, nic nápadného jsme na ní nenašli. Papír a tiskařská čerň jsou jak se patří. Takové věci jsou patrné na první zběžný pohled.“

„Nám jsou patrné,“ upřesnil druhý.

„A teď?“

Petr Popel si dal posledního šluka z cigarety, z niž mu zbýval jen kousek žhnoucího popele mezi nehty, a pustil ji na zem k botám, kde dohořela. Linoleum bylo takových oharků plné.

„Benátská vazba ze 17. století v dobrém stavu…“ Oba bratři se skláněli nad knihou, i když jejích stránek se svýma chladnýma, bledýma rukama dotýkal jen ten starší; vypadali jako dva balzamovači, zkoumající, jak nejlépe vycpat mrtvolu. „Kůže je černý marokén se zlacenými razítky imitujícími rostlinné motivy…“

„Na Benátky dost střídmé,“ usoudil Pavel Popel.

Starší bratr se na souhlas znovu rozkašlal.

„Umělec se krotil; bezpochyby kvůli povaze tématu…,“ podíval se na Corsa. „Prozkoumal jste výztuž desek? Vazby ze 16. nebo 17. století mohou někdy překvapit, pokud jsou z vydělané či surové kůže. Vnitřní vložka se vyráběla z volných listů, potřených škrobem a slisovaných. Někdy se na to používaly korektury stejné knihy, jindy starší tisky… Některé takové nálezy jsou dnes cennější než exempláře, v jejichž vazbě byly objeveny,“ ukázal na pár papírů na stole. „Tamhle zrovna jeden takový leží. Pověz mu to sám, Pavle.“

„Bula o Svaté křížové výpravě z roku 1483,“ bratr se mnohoznačně usmíval, jako by nemluvil o mrtvých papírech, ale o vzrušujícím pornografickém materiálu. „Ve vazbě bezcenných pamětí ze 16. století.“

Petr Popel si dál pozorně prohlížel Devět bran:

„Vazba se zdá v pořádku,“ řekl. „Všechno do sebe zapadá. Zvláštní kniha, viďte? S těmi pěti vazy na hřbetě, bez titulu a s tajemným pentagramem na deskách… Torchia, Benátky 1666. Možná to vázal sám. Pěkná práce.“

„Co mi můžete říct o papíru?“

„To jste celý vy, pane Corso; dobrá otázka,“ knihař si olízl rty, jako by jim chtěl předat trochu tepla. Pak přidržel palcem listy knihy, pomaluje spouštěl na desky a pozorně naslouchal jejich šustění, jako to Corso dělal u Vara Borjy. „Vynikající papír. Na hony vzdálený dnešní buničině… Víte, jaká je průměrná životnost dnes tištěných knih…? Řekni mu to ty, Pavle.“

„Sedmdesát let,“ informoval ho druhý zástiplně, jako by to byla Corsova vina. „Mizerných sedmdesát let.“

Starší bratr se přehraboval v nářadí na stole. Nakonec vzal speciální, silně zvětšující lupu a přiblížil ji ke knize.

„Za sto let,“ zamumlal, zatímco zvedal list a s přimhouřeným okem jej prohlížel proti světlu, „bude veta skoro po všem, co se dnes prodává v knihkupectvích. Ale tyhle svazky, vytištěné před dvěma či pěti sty lety, budou dál jako nové… Máme knihy, jaké si zasloužíme, stejně jako svět… Viď, Pavle?“

„Sračky na papíře ze sraček.“

Petr Popel souhlasně přikyvoval, nepřestávaje prohlížet knihu pod lupou.

„Tak to slyšíte. Papír z buničiny zežloutne a je pak křehký jako hostie, nakonec se potrhá, s tím nic nenaděláte. Zestárne a umře.“

„To ale není náš případ,“ ukázal Corso na knihu.

Knih ar ještě prohlížel listy proti světlu.

„Hadrový papír, jak zákon káže. Kvalitní papír z hadrů, odolávající času a lidské hlouposti… Ne, houby. To je len! Pravý lněný papír,“ odvrátil oči od lupy a podíval se na bratra. „To je ale zvláštní, není to benátský papír. Silný, pórovitý, vláknitý… Španělský?“

„Valencijský,“ řekl ten druhý. „Len je z Játivy.“

„To je ono. Svého času jeden z nejlepších v Evropě. Možná si tiskař nechal nějaký balík dovézt… Ten člověk si umínil odvést dobrou práci.“

„Svědomitou,“ zdůraznil Corso. „A stálo ho to život.“

„To bylo riziko povolání,“ Petr Popel si vzal zmačkanou cigaretu, kterou mu Corso nabízel, a hned si ji zapálil, netečný ke svému pokašlávání. „Co se týče papíru, sám víte, že tam těžko někoho oblafnete. Padělatel by musel použít papír z dobového bílého rysu padesáti archů, a i tak bychom našli rozdíly: listy hnědnou, čerň oxiduje a časem bledne… Dodatečně přidané listy se samozřejmě mohou potřísnit a omýt čajovým odvarem, aby ztmavly… Když se kniha správně zrestauruje nebo se jí přidají chybějící listy, aby vypadala jako pravá, musí být celá stejnorodá. Základní jsou detaily. Viď, Pavle? Vždycky ty slavné detaily.“

„Jaká je vaše diagnóza?“

„Pomineme-li propast mezi nemožným, pravděpodobným a přesvědčivým, vazba knihy může podle našeho názoru pocházet ze 17. století… To ale neznamená, že i všechny listy patří nutně právě k téhle vazbě; berme to jako předpoklad. Pokud jde o papír, je podobné jakosti jako u jiných listin, jejichž původ je prokázán; takže to vypadá, že je také dobový.“

„Dobrá. Vazba a papír jsou autentické. Podívejme se na text a na ilustrace.“

„To bude složitější. Z typografického hlediska můžeme vyjít ze dvou předpokladů. Za prvé: kniha je autentická, ale její majitel, který má podle vás pro své tvrzení pádné důvody, to popírá. To je tedy možné, ale málo pravděpodobné. Vyjděme proto z druhého předpokladu, že je to falsum, a tam se nám rýsují dvě možnosti. Za prvé: celý text je falsum, je smyšlený a pak vytištěný na dobovém papíře a svázaný do starých desek. I když je to možné, vypadá to málo pravděpodobně. Nebo spíš, mám-li být přesnější, málo přesvědčivě. Vyšlo by to neúměrně draho… Padělek má ještě jednu rozumnou alternativu: že byl vyroben těsně po prvním vydání knihy. Mám na mysli přetisk s drobnými úpravami, zakamuflovaný, jako by se jednalo o první vydání, ale mladší o deset, dvacet let než datum 1666 na frontispisu… Ale proč by to kdo dělal?“

„Byla to přece zakázaná kniha,“ zdůraznil Pavel Popel.

„To by šlo,“ přitakal Corso. „Někdo, kdo měl přístup k materiálu, který použil Aristide Torchia, k jeho tiskovým deskám a k sazbě, to mohl vytisknout znovu…“

Starší bratr vzal tužku a cosi čmáral na rub nějakého potištěného papíru.

„To by věc vysvětlovalo. Ale další alternativy, nebo hypotézy, jsou snáz proveditelné. Představte si třeba, že většina stránek v knize je pravých, ale exemplář je neúplný, s vytrhanými nebo ztracenými listy… A ty někdo doplnil, s velkou trpělivostí je vypiplal na dobovém papíru správnou tiskařskou technikou. V tom případě bychom měli dvě další možnosti: první, že přidané stránky jsou reprodukovány podle jiného kompletního exempláře. Druhá hypotéza je, že pokud nebyl k dispozici originál, podle kterého by se dalo reprodukovat nebo kopírovat, obsah chybějících stránek se musel vymyslet,“ v té chvíli vazač ukázal Corsovi, co načmáral. „To už by byl opravdový padělek, jak ukazuje schéma na další straně.“

Zatímco Corso a mladší bratr prohlíželi papír, Petr Popel znovu listoval Devíti branami.

„Přikláním se k názoru,“ dodal po chvíli, když k němu znovu obrátili pozornost, „že pokud došlo k infiltraci nějakých stránek, událo se to buď v době původního vydání, nebo teď, v naší současnosti. Mezidobí můžeme vyloučit, protože až donedávna nebylo možné starobylé knihy tak dokonale reprodukovat.“

Corso mu vrátil náčrtek.

„Představte si, že máte před sebou neúplný svazek. A chcete ho moderními technikami doplnit… Jak byste to udělali?“

Bratři Popelové si jednohlasně povzdechli, zhluboka a profesionálně, jako by je ta perspektiva plnila nadšením. Oba se teď upřeně dívali na Devět bran.

„Předpokládejme,“ rozhodl starší, „že tahle kniha má 168 stránek a strana sto jí chybí… Sto a devadesát devět, samozřejmě, protože list má dvě strany. A my je chceme doplnit. Vtip spočívá v tom, že musíme najít dvojče.“

„Dvojče?“

“V řemeslnické hantýrce,“ vysvětlil Pavel Popel, „to znamená druhý stejný exemplář, ale úplný.“

„Nebo který má dochované aspoň ty stránky, které potřebujeme okopírovat. Také je dobré dvojče pokud možno srovnat s naším neúplným exemplářem, jestli se na některých místech neliší tlak lisu nebo sazba není opotřebovanější… Vždyť to sám znáte nejlíp: v době, kdy byly typy pohyblivé a při ruční sazbě se snadno opotřebovávaly a kazily, poslední exemplář se mohl od prvního výtisku stejného vydání často velmi lišit, třeba pokřivenými a polámanými písmeny, odstínem černě a podobně. Díky takovému zevrubnému prozkoumání můžeme později infiltrovanému listu přidat nebo ubrat na nedokonalosti, aby se srovnal s ostatními… Pak bychom přikročili k fotomechanické reprodukci – k plastické fotolitografii. A podle ní udělali polymer nebo zinek.“

„Tisk z výše. Deska s reliéfem,“ řekl Corso. „Pryskyřičná nebo kovová.“

„Přesně tak. I kdyby byla současná reprodukční technika sebedokonalejší, nikdy bychom s její pomocí nedosáhli typického reliéfu, otisku na papíře příznačného pro starý tisk dřevem nebo olovem namočeným v tiskařské černi. Takže musíme celou stránku vymodelovat v tvárném materiálu, v pryskyřici nebo v kovu, které se z technického hlediska nejvíc podobají sazbě z pohyblivých olověných typů, používaných v roce 1666. Desku pak vložíme do lisu a ručně utáhneme jako před čtyřmi stoletími… Samozřejmě na dobový papír, který před tiskem i po něm upravíme metodami umělého stárnutí. Taky čerň, jejíž složení musíme podrobně prostudovat, je třeba chemicky upravit, aby byla stejná jako na ostatních stránkách. A delikt je spáchán.“

„Ale co když žádný originální list neexistuje. Když ty dvě chybějící stránky není odkud okopírovat?“

Bratři Popelové se oba současně sebejistě usmáli.

„V tom případě,“ řekl ten starší, „je práce mnohem přitažlivější.“

„Dokumentace a fantazie,“ dodal druhý.

„A samozřejmě odvaha, pane Corso. Předpokládejme, že máme s Pavlem neúplný exemplář Devíti bran. V tom případě taky máme na zbývajících 166 stránkách k dispozici celý katalog písmen a symbolů, užívaných tiskařem. Podle nich si vyrobíme typy, až budeme mít celou abecedu. Tu si reprodukujeme na fotografický papír, s nímž se líp zachází, a každé písmeno namnožíme, kolikrát je na stránce potřebujeme… Ideální, hodné pravého umělce by bylo odlít typy z olova, jak to dělali staří tiskaři… Ale to je bohužel příliš složité a nákladné. Takže bychom si vystačili se současnými technikami. Písmena by se rydlem oddělila na jednotlivé typy a Pavel, který má na takové věci pevnější ruku, by je ručně vysázel na šablonu, obě stránky řádku po řádce, jako to dělali sazeči v 17. století. Pak bychom si vytiskli korekturu, aby se odstranila slitá písmena nebo jiné nedostatky, případně aby se přidělaly kazy vyskytující se u jiných písmen, řádků nebo stránek originálního textu. Pak už zbývá jen udělat negativ a podle něj reliéfní reprodukci: tiskací desku.“

„A kdyby chybějící strany byly ilustrace?“

„To je totéž. Pokud se dostaneme k originální rytině, způsob reprodukce je ještě jednodušší. Ilustrace jsou totiž dřevoryty, jejichž linie jsou jasnější než u mědirytin nebo u suché jehly, a to umožňuje čistší práci.“

„A co když originální ilustrace neexistuje?“

„To také není problém. Pokud ji známe z doslechu, napodobíme ji. Pokud ne, vymyslíme ji. Samozřejmě nejdřív prostudujeme techniku ostatních známých ilustraci. To dokáže každý dobrý kreslíř.“

„A co tisk?“

„Dobře víte, že dřevoryt je prostý tisk z výše: do dřevěné destičky ohoblované po létech, pokryté bílou podkladovou barvou, se načrtne obrázek. Pak se vyřeže a vystouplá místa se potřou černí, která se přenese na papír… Při reprodukci dřevorytů máme dvě možnosti: jedna je okopírovat obrázek, tentokrát nejlépe do pryskyřice. Ale pokud je k dispozici dobrý rytec, lze také vyřezat novou autentickou xylografii rovnou do dřeva stejnou technikou, jakou se dělaly dobové originály, a rovnou ji dát do tiskařského lisu… Jelikož bratr je dobrý rytec, dal bych já přednost takovému ručnímu tisku dřevorytu. Pokud to jen trochu jde, umění má být napodobeno zase uměním.“

„A je to čistší,“ objasnil Pavel.

Corso je poctil spikleneckým úšklebkem.

„Jako Speculum ze Sorbonny.“

„Třeba. Možná jeho autor – nebo autoři – měli podobné názory. Co říkáš, Pavle?“

„Určitě to byli romantici,“ přikývl druhý s úsměvem, který se nějak nehodil.

„Bezpochyby.“ Corso ukázal na knihu. „A teď vyneste rozsudek.“

„Já bych řekl, že je pravá,“ odpověděl bez váhání Petr Popel. „Takové dokonalosti bychom nedosáhli ani my. Jen se podívejte: jakost papíru, skvrny na stránkách, stejné odstíny, změny černi, sazba… Není vyloučené, že jsou do ní přidané nějaké listy; podle mě to však není pravděpodobné. Pokud je to padělek, tak jedině dobový… O kolika exemplářích se ví? O třech? Předpokládám, že jste uvažoval o možnosti, že jsou falešné všechny.“

„Uvažoval. A co říkáte těm dřevorytům?“

„Že jsou zvláštní, samozřejmě. Všechny ty symboly… Ale jsou ze stejné doby. Tlak na desky je stejný. Čerň, odstín papíru… Třeba se klíč neskrývá v tom, jak a kdy byly vytištěny, ale co na nich je. Je nám líto, ale tam už my proniknout neumíme.“

„Z toho si nic nedělejte,“ Corso se chystal knihu zaklapnout. „Řekli jste mi toho až až.“

Petr Popel ho posunkem zarazil.

„Je tu ještě jedna věc… I když toho jste si vy určitě všiml: tiskařské signety.“

Corso na něho zahanbeně pohlédl.

„Nevím, co tím myslíte.“

„Ty mikroskopické podpisy pod každou ilustrací… Ukaž mu je, Pavle.“

Mladší bratr udělal pohyb, jako by si otíral zpocené roce o zástěru; pot byl ovšem v jeho případě vyloučený. Pak se naklonil nad Devět bran a ukázal Corsovi několik stránek pod lupou.

„Pod každou rytinou,“ vysvětlil, „jsou obvyklé zkratky: Inv. za invenit s podpisem autora náčrtku, a Sculp. za sculpsit s podpisem rytce… Prohlédněte si je. Na sedmi z devíti dřevorytů figuruje zkratka A. TORCH. jako sculp. i jako inv. Je jasné, že sedm ilustrací načrtl i vyryl tiskař sám. Ale na zbývajících dvou se objevuje jenom jako sculp. To znamená, že je jen vyryl. A že původní kresbu vymyslel, inv., někdo jiný, kdo se skrýval pod iniciálami L. F.“

Petr Popel, který vysvětlování svého bratra doprovázel souhlasným přikyvováním, si zapálil entou cigaretu.

„To není špatné, co?“ rozkašlal se v kouři a s potměšilým světélkem v lstivých myších očkách napjatě očekával, jak se Corso zatváří. „Sice ho upálili, ale ten tiskař nebyl sám.“

„Kdepak,“ zdůraznil bratr a ponuře se zachichotal. „Někdo mu pomohl zapálit si hranici pod nohama.“

Téhož večera přišla za Corsem Liana Tailleferová. Vdova se u něho objevila bez ohlášení zrovna v té nejisté hodině, kdy lovec knih obvykle stával u západní vyhlídky v seprané bavlněné košili a starých manšestrákách a sledoval rudý a okrový požár městských střech. Možná to nebyla vhodná chvíle a mnoho věcí, k nimž došlo později, by se třeba nemuselo stát, kdyby přišla v jinou denní dobu. To se však nikdy nedozvíme. Můžeme nicméně konstatovat tato fakta: Corso stál u okna a jeho pohled se začínal zakalovat zároveň s tím, jak klesala hladina ginu ve sklenici, když vtom se u dveří ozval zvonek a na prahu se objevila Liana Tailleferová – plavovlasá, vysoká, impozantní v anglickém plášti přehozeném přes kostým a v černých punčochách. Vlasy měla svázané do uzlu pod kloboukem tabákové barvy se širokou krempou od Borsalina, který měla nasazený trochu na stranu s koketností, jež jí velice slušela; měla švih sebejisté krasavice, která chce svou krásou ohromovat.

„Čemu vděčím za takovou čest?“ zeptal se Corso. Byla to hloupá věta, jenže v tu hodinu a s Bolsem v krvi by nebylo spravedlivé chtít po něm jiskřivý dialog. Liana Tailleferová se procházela po pokoji, až se zastavila před psacím stolem, na němž vedle počítače a krabiček s disketami ležely desky s Dumasovým rukopisem.

„Ještě na tom pracujete?“

„Samozřejmě.“

Odvrátila oči od Anjouského vína a klidně se rozhlédla po knihách pokrývajících stěny a hromadících se všude kolem. Corso pochopil, že hledá fotografie, suvenýry, znamení, něco, co by jí umožnilo pána domu ocejchovat Arogantně a rozmrzele pozvedla obočí, když se jí to nepodařilo. Nakonec se aspoň zastavila u šavle Staré gardy.

„Sbíráte meče?“

Tomu se tedy říká logické vyvození důsledku. Indukce. No, pomyslel si Corso s úlevou, aspoň že Liana Tailleferová není tak chytrá, jak je krásná, soudě podle způsobu, jakým se pokusila vybruslit z trapné situace. Pokud si z něho ovšem nedělá legraci. Takže se lehce ušklíbl, svárlivě a obezřetně.

„Sbírám tohle. Jmenuje se to šavle.“

Žena bezvýrazně přikývla. Nedalo se zjistit, jestli je tak prostinká nebo tak dobrá herečka.

„Rodinné dědictví?“

„Koupě,“ zalhal Corso. „Říkal jsem si, že by se pěkně vyjímala na stěně. Pořád samé knihy jsou trochu monotónní.“

„Proč tu nemáte obrazy ani fotky?“

„Nemám, na koho bych rád vzpomínal,“ pomyslel na fotografii ve stříbrném rámečku, nebožtík Taillefer v zástěře porcuje sele. „Vy jste na tom samozřejmě jinak.“

Upřeně se na něho podívala, snad aby určila, kolik drzosti obnášejí jeho slova; v jejích modrých očích, tak ledových, že z nich čišela zima, bylo cosi ocelového. Ještě chvíli se procházela po pokoji, občas se zastavila u nějaké knihy, před krajinou za oknem a pak znovu u psacího stolu. Prstem s krvavě nalakovaným nehtem přejela po deskách s Dumasovým rukopisem. Snad od Corsa čekala nějaký komentář, ten však nic neříkal; jen trpělivě vyčkával. Jestli má něco za lubem – a to bilo do očí –, ať si svou špinavou práci udělá sama. Nebyl ochoten jí to usnadňovat

„Mohu si sednout?“

Ten trochu chraptivý hlas. Památka na špatnou noc, vzpomněl si Corso. Stál uprostřed pokoje s rukama v kapsách kalhot a vyčkával. Liana Tailleferová si odložila klobouk a plášť, rozhlédla se kolem svým typicky pomalým, nekonečným pohybem a nakonec si vybrala starou pohovku. Došla k ní, pomaličku na ni usedla – kostýmová sukně byla v té poloze velmi krátká – a přehodila si nohu přes nohu s účinkem, jaký by kdokoli včetně lovce knih, mít tak v těle o půl ginu míň, označil za zničující.

„Přicházím za vámi v obchodní záležitosti.“

To bylo jasné. Takovéhle představení rozhodně nebylo nezištné. Corso měl celkem normální sebevědomí, ale naivka nebyl.

„Tak ven s tím,“ řekl. „Večeřela jste už s Flaviem La Pontem?“

Žádná reakce. Pár vteřin se na něho lhostejně dívala se stále stejným výrazem pohrdavé sebejistoty.

„Ještě ne,“ odpověděla konečně nevzrušeně. „Nejdřív jsem chtěla vidět vás.“

„No tak mě vidíte.“

Liana Tailleferová se zabořila hlouběji do pohovky. Jednu ruku měla položenou na trhlině v poničeném koženém potahu, kterou prosvítala žíněná vycpávka.

„Vy pracujete za peníze,“ řekla.

„Ovšem.“

„Prodáváte se tomu, kdo dá víc.“

„Někdy,“ Corso vycenil špičák v koutku úst; byl na svém území a na grimasu sympatického králíka se mohl vykašlat. „Většinou se nechávám najmout. Jako filmový Humphrey Bogart. Nebo jako děvky.“

Na vdovu, která jako malá ve škole vyšívala, se Liana Tailleferová nad jeho mluvou moc nepohoršila:

„Chci vám nabídnout práci.“

„Výborně. V poslední době mi práci nabízí kdekdo.“

„Dobře vám zaplatím.“

„To je skvělé. V poslední době mi všichni dobře platí.“

Vytáhla kousek žíně, vykukující z roztrženého opěradla pohovky. Teď si ji roztržitě natáčela na ukazováček.

„Kolik účtujete svému příteli La Pontemu?“

„Flaviovi…? Nic. Z toho nikdo nevymáčkne ani zlámanou grešli.“

„Tak proč pro něho tedy pracujete?“

„Sama jste to řekla. Je to můj přítel.“

Slyšel ji, jak to slovo zamyšleně opakuje.

„Z vašich úst to zní divně,“ řekla nakonec; na tváři se jí rýsoval téměř neznatelný úsměv zvědavého pohrdání. „Máte také přítelkyně?“

Corso si beze spěchu přeměřil její nohy od kotníků po stehna. Drze. „Mám vzpomínky. Ta na vás se mi třeba bude dnes v noci hodit.“

Stoicky snesla jeho sprosťáctví. Nebo možná, zapochyboval Corso, tu jemnou narážku ani nepostřehla.

„Řekněte kolik,“ navrhla chladně. „Chci ten manželův rukopis.“

Obchod začínal vypadat slibně. Corso si šel sednout do křesla proti Lianě Tailleferové. Odtamtud měl lepší výhled na panoráma nohou obtažených černými punčochami; sundala si střevíce a na koberci jí spočívala zutá chodidla.

„Minule se mi nezdálo, že byste o něj měla takový zájem.“

„Rozmyslela jsem si to. Mám k tomu rukopisu…“

„Citový vztah?“ napověděl posměvačně Corso.

„Něco takového,“ její hlas teď zněl vyzývavě. „Ale ne v tom smyslu, jaký předpokládáte vy.“

„A co jste pro něj ochotná udělat?“

„Už jsem vám to řekla. Zaplatím vám.“

Corso vytasil nestoudný úsměv.

„Urážíte mě. Já jsem profesionál.“

„Vy jste profesionální žoldák, a ti mění strany; také čtu knihy.“

„Mám peněz, kolik potřebuju.“

„Teď nemluvím o penězích.“

Zabořila se do pohovky a chodidlem hladila nárt druhé nohy. Pod tmavou pavučinou punčoch tušil Corso prsty s nehty namalovanými na rudo. Sukně se při pohybu lehce posunula a odhalila v hloubi za černými podvazky kousek bílého masa, místo, kde se všechny hádanky sbíhají v jednu, starou jako čas. Lovec knih namáhavě odtrhl pohled. Ocelově modré oči se na něho stále upíraly.

Sundal si brýle, vstal a popošel k pohovce. Žena jeho pohyby netečně sledovala očima; zůstala lhostejná i ve chvíli, kdy se zastavil přímo před ní, tak blízko, že se jejich kolena dotýkala. Pak Liana Tailleferová zvedla ruku a položila prsty s nehty nalakovanými na rudo přesně na poklopec jeho manšestrových kalhot. Už zase se téměř nepostřehnutelně usmívala, pohrdavě a sebejistě, když se k ní Corso konečně sklonil a vyhrnul jí sukni až k pasu.

Byl to spíš vzájemný útok než výměna. Účtování na pohovce: hrubý a tvrdý souboj dospělého s dospělým, s patřičnými stony ve správnou chvíli, s nadávkami cezenými mezi zuby a s jejími nehty bez milosti zaťatými do Corsových ledvin. Takhle na čtvereční pídi, bez svlékání, se sukní vyhrnutou na širokých a silných bocích, které si on přidržoval sevřenýma rukama, a se sponami podvazkového pásu zarývajícími se mu do slabin. Ani nezahlédl její prsa, i když si na ně několikrát sáhnul; pevné, horké, překypující maso pod podprsenkou, hedvábnou blůzou a sakem od kostýmu, které si Liana Tailleferová v rachotu bitvy ani nestačila sundat. A teď tam oba bez dechu leželi jako vyčerpaní bojovníci, ještě propletení v hromádce zmačkaného oblečení. A Corso si říkal, jak z téhle bryndy ven.

„Kdo je Rochefort?“ zeptal se s odhodláním uspíšit krizi.

Liana Tailleferová na něho pohlédla z deseticentimetrové blízkosti. Zapadající slunce jí na obličej vrhalo narudlé odlesky; z drdolu jí vypadly vlásenky a rozcuchané plavé vlasy měla rozhozené po kůži pohovky. Poprvé vypadala uvolněně.

„Nikdo, na kom by záleželo,“ odvětila, „teď, když rukopis dostanu zpátky.“

Corso ženu líbnul do neupraveného výstřihu na rozloučenou s ním i s jeho obsahem. Tušil, že teď už jej asi nepolíbí hodně dlouho.

„Jaký rukopis?“ řekl, jen aby něco řekl, a hned si všiml, jak její pohled tvrdne a její tělo pod ním tuhne.

„Anjouské víno,“ v hlase jí poprvé zazněl náznak úzkosti. „Vrátíte mi ho přece, ne?“

Corsovi se nelíbilo, jak zněl ten návrat k vykání. Matně si vzpomínal, že při potyčce si tykali.

„Nic takového jsem neřekl.“

„Myslela jsem…“

„To jste myslela špatně.“

Ocel se zablýskla hněvem. Zuřivě vyskočila a prudkým pohybem boků ho shodila na zem.

„Sprosťáku!“

Corso, který se právě chtěl dát do smíchu a vyřešit situaci několika cynickými vtípky, tvrdě dopadl na kolena. Zatímco vstával a zapínal si pásek, zjistil, že Liana Tailleferová, bledá a strašlivá, už je na nohou; nedbajíc na neupravené oblečení a s báječnými stehny ještě nahými mu vlepila takovou facku, že se jeho levý bubínek rozezvučel jako kůže na bubnu.

„Darebáku!“

Lovec knih se zapotácel; ta rána nebyla žádná legrace. Otupěle se rozhlédl, jako když boxer hledá nějakou oporu, aby nešel do provazů. Ve svém zorném poli zahlédl Lianu Tailleferovou, ale moc velkou pozornost ji věnovat nemohl, protože ho strašně bolelo ucho. Přihlouple koukal na šavli od Waterloo, když uslyšel třesk rozbitého skla. Vtom se před ním proti načervenalému pozadí okna objevila znovu. Sukni už měla staženou, v jedné ruce držela desky s rukopisem a v druhé hrdlo rozbité láhve. Ostrý střep mířil na Corsův krk.

Instinktivně zvedl paži a o krok ustoupil. Nebezpečí mu vrátilo bystrozrak a zvedlo hladinu adrenalinu, takže se vyhnul ozbrojené ženině ruce a udeřil ji do šíje, až padla bez dechu jako podťatá. Další scéna už vypadala mírněji: Corso sbíral na podlaze rukopis a střepy láhve a Liana Tailleferová opět seděla na pohovce, rozcuchané vlasy měla tentokrát přes obličej, ruce na bolavé šíji a mezi zuřivými vzlyky namáhavě popadala dech.

„Za tohle vás zabijou, Corso,“ uslyšel ji nakonec.

Na druhé straně města definitivně zapadlo slunce a kouty bytu se zaplňovaly stíny. Zahanbeně rozsvítil, podal ženě plášť a klobouk a zvedl telefon, aby zavolal taxíka. Celou tu dobu se vyhýbal jejím očím. Když pak uslyšel, jak se na schodišti vzdalují její kroky, zůstal chvilku nehybně stát u okna a pozoroval stíny střech, rýsující se ve světle pomalu stoupajícího měsíce.

„Za tohle vás zabijou, Corso.“

Nalil si pořádnou sklenici ginu. Nešel mu z hlavy výraz Liany Tailleferové ve chvíli, kdy zjistila, že ji oklamal. Oči smrtící jako dýka, na tváři křeč pomstychtivého vzteku. A nežertovala; opravdu ho chtěla zabít. Znovu se v něm probudily vzpomínky a pomalu ho zaplavily, tentokrát se nemusel nijak zvlášť namáhat, aby je oživil. Viděl ten obraz jasně před sebou a přesně věděl, odkud pochází. Na psacím stole ležela faksimile Tří mušketýrů. Otevřel je a začal tu scénu hledat: strana 129. Mezi rozházeným nábytkem vyskakuje z lože s dýkou v ruce Mylady a vrhá se jako ďábel pomsty na ďArtagnana v košili, který zděšeně couvá a drží si ji od těla špičkou kordu.

VII. Číslo jedna a číslo dvě

Ďábel je totiž velmi vychytralý;

a nemusí být vždy tak šeredný, jak se tvrdívá.

(J. Cazotte, Zamilovaný ďábel)

Do odjezdu lisabonského rychlíku zbývalo jen pár minut, když si všiml té dívky. Corso stál na nástupišti u schůdků do svého vagónu – Companhia Internacional de Carruagens-Camas – a zahlédl ji ve skupině cestujících, mířících k vozům první třídy. Nesla malý batůžek, a přestože měla na sobě stejný modrý duffle-coat, nejdřív ji nepoznal. Postřehl jen cosi známého v jejích zelených očích, tak jasných, že se zdály průsvitné, a ve velmi krátkých vlasech. Chvíli ji proto sledoval pohledem, až zmizela o dva vagóny dál. Lokomotiva zapískala, a zatímco vystupoval na plošinu a průvodčí za ním zavíral dveře, Corso si tu scénu vybavil: dívka sedící na konci kavárenského stolku u kroužku Borise Balkana.

Postupoval chodbičkou ke svému kupé. Světla nádraží se za okénky míhala stále rychleji a pražce rytmicky duněly. V úzkém kupé se moc rozhánět nemohl, pověsil si baloňák a sako na věšák a usedl na lůžko ke své plátěné tašce. Uvnitř měl kromě Devíti bran a desek s Dumasovým rukopisem Les Casesovy Paměti ze Svaté Heleny:

Pátek, 14. července 1816. Císaři bylo celou noc špatně…

Zapálil si cigaretu. Když vlak občas projížděl osvětlenými úseky, které mu brázdily obličej záblesky stroboskopického světla, vyhlížel Corso z okénka, ale pak se znovu nořil do podrobností Napoleonova pomalého umírání a výmluv jeho anglického žalářníka sira Hudsona Lowea. Četl se svraštělým čelem a s brýlemi posunutými na špičku nosu. Občas mrkl na svůj odraz v okně a posměšně se na sebe zašklebil. Navzdory všemu, co sám prožil, ho ještě stále rozhořčoval bídný konec, který vítězové uchystali padlému velikánovi, upoutanému na skalisko uprostřed Atlantiku. Měl zvláštní pocit, jak si tak ty historické události i vlastní dávné dojmy z nich teď přehodnocoval ze současného, poučeného pohledu. Jak už měl daleko k tomu bývalému Lucasi Corsovi, který nábožně uctíval šavli veterána od Waterloo; k chlapci, který s bojovným nadšením přijímal rodinné mýty, k předčasně vyspělému bonapartistovi, k hltavému čtenáři knih ilustrovaných rytinami ze slavných bitev, jejichž jména zněla jako bubnování k útoku: Wagram, Jena, Smolensk, Marengo. Vykulené oči zmizely už před drahnou dobou, patřily nezřetelnému přízraku, který se občas mihl jeho pamětí a objevoval se na stránkách jistých knih, v jistých vůních či zvucích nebo v tmavém okenním skle, když venku ve tmě bubnoval déšť přicházející z Odešlé země.

Kolem dveří prošel průvodčí se zvonkem. Do zavřeni jídelního vozu zbývá půl hodiny. Corso sklapl knihu, oblékl sako, přehodil si přes rameno plátěnou tašku a vyšel z kupé. Na konci chodbičky za posuvnými dveřmi foukal v průchodu mezi lůžkovým vozem a dalším vagónem studený průvan. Přešel, naslouchaje dunění pražců pod nohama, a ocitl se v prostoru první třídy. Když se v chodbičce vyhýbal nějakým cestujícím, zalétl pohledem do nejbližšího poloprázdného kupé. U dveří seděla ta dívka, ve svetru a v džínách, s bosýma nohama opřenýma o protější sedadlo. Jak šel Corso kolem, zvedla oči od knihy a jejich pohledy se střetly. Dívka nijak nedávala najevo, že by ho poznávala, proto hned zbrzdil gesto, kterým ji chtěl instinktivně pozdravit. Zřejmě však jeho posunek vytušila, protože se na něho zvědavě podívala; avšak lovec knih už pokračoval chodbičkou dál.

Povečeřel kolébán duněním vlaku a před zavřením ještě stačil vypít kávu a skleničku ginu. Měsíc oblékl noční krajinu do barvy surového hedvábí a telegrafní sloupy prchavě ubíhaly nocí jako rámečky diapozitivů, promítaných špatně zaostřenou promítačkou na plátno potemnělé roviny.

Když se vracel do svého vagónu, setkal se s dívkou v chodbičce první třídy znovu. Opírala se o okraj staženého okénka a do tváře jí zvenčí foukal studený vítr. Corso se natočil bokem, aby se jí v úzkém průchodu vyhnul. Vtom se k němu obrátila.

„My už jsme se viděli,“ řekla.

Zblízka byly její oči ještě zelenější a světlejší, jako tekutý křišťál. Vypadaly jako rozsvícené v kontrastu s opálenou pletí a to jí koncem března dodávalo spolu s chlapeckým účesem na pěšinku vlevo zvláštní, sportovní, příjemně nejednoznačný vzhled. Byla vysoká, štíhlá a pružná. A strašně mladá.

„To je pravda,“ potvrdil Corso a zastavil se. „Před pár dny. V kavárně.“

Usmála se. Další kontrast v jejím obličeji, bílé zuby v osmahlé pleti. Měla velká, hezky vykrojená ústa. Pěkná holka, řekl by Flavio La Ponte a pohladil by si přitom kudrnaté vousy.

„Vy jste ten, co se ptal na ďArtagnana.“

Chladný vítr z otevřeného okénka jí čechral krátké vlasy. Byla pořád ještě bosá; její bílé tenisky stály u prázdného sedadla. Instinktivně mrkl na titul knihy, která tam ležela: Dobrodružství Sherlocka Holmese. Levné vydání, všiml si. Brožované. Mexické nakladatelství Editorial Porrúa.

„Nastydnete,“ řekl.

Dívka zavrtěla hlavou, stále ještě s úsměvem, ale vytáhla okénko nahoru. Corso se už chystal pokračovat v cestě, ale ještě se zdržel, aby si vyndal cigaretu. Jako obvykle si ji dával z kapsy rovnou do úst, když vtom si všiml, že ho dívka pozoruje.

„Kouříte?“ zeptal se nerozhodně a zarazil ruku na půli cesty.

„Někdy.“

Dal si cigaretu do úst a vytáhl další. Byla tmavá, bez filtru, zmačkaná jako všechny krabičky, jež u sebe nosíval. Dívka ji vzala do prstů, prohlédla si značku a pak se sklonila, aby jí Corso připálil svou poslední sirkou, když předtím zapálil sobě.

„Je silná,“ řekla, vypouštějíc první obláček kouře, ale nezačala provádět žádné prostocviky, jak Corso očekával. Držela cigaretu neobvyklým způsobem, mezi palcem a ukazováčkem. „Sedíte v tomhle voze?“

„Ne. Ve vedlejším,“

„To se máte, že jedete lůžkovým,“ sáhla si na zadní kapsu džin na pomyslnou prkenici. „To bych taky ráda. Ještě že je moje kupé poloprázdné.“

„Jste studentka?“

„Něco takového.“

Vlak se zachvěl a zahřměl, protože vjížděl do tunelu. Dívka se obrátila, jako by tma venku přitahovala její pozornost. Nakláněla se ke svému odrazu ve skle, napjatá a na pozoru; jako by něco vyhlížela v hučícím vzduchu, stlačeném mezi stěnami úzkého průjezdu. Když pak vagón vyjel do otevřené krajiny a tmu začaly znovu krájet krátké čárky světélek kolem soupravy, znovu se zadumaně usmála.

„Mám ráda vlaky,“ řekla.

„Já taky.“

Byla pořád obrácená k oknu. Špičkou prstů jedné ruky se dotýkala skla.

„Umíte si to představit?“ poznamenala. Její úsměv byl zase zasněný, jako by jej vyvolaly intimní vzpomínky. „Odjet v noci z Paříže, ráno se probudit u Benátského zálivu a pokračovat do Istanbulu…“

Corso se zašklebil. Kolik jí mohlo být? Takových osmnáct, nanejvýš dvacet.

„Hrát poker,“ navrhl, „…mezi Calais a Brindisi.“

Dívka si ho prohlédla pozorněji.

„To není špatné,“ na chvíli se zamyslela. „A co takhle snídat šampaňské mezi Vídní a Nice?“

„Zajímavé. Nebo špehovat Vasila Sacharova.“

„Nebo se opít s Nižinským.“

„Ukrást perly Coco Chanelové.“

„Flirtovat s Paulem Morandem… Nebo s mister Barnaboothem.“

Oba se dali do smíchu. Corso pobaveně se sevřenými zuby. Ona otevřeně, s hlavou opřenou o chladné sklo okénka. Měla zvučný, upřímný chlapecký smích, který se hodil k jejímu účesu a k zářivým zeleným očím.

„Takové vlaky už dnes nejezdí,“ řekl.

„Já vím.“

Kolem prolétla jako blesk světla semaforu. Pak špatně osvětlené, pusté nástupiště s cedulí, která se v té rychlosti nedala přečíst. Měsíc stoupal a přes tu chvíli ostře vykrajoval nejasné obrysy stromů a střech. Jako by závodil s vlakem v šíleném, bezcílném letu.

„Jak se jmenujete?“

„Corso. A vy?“

„Irena Adlerová.“

Změřil si ji od hlavy k patě a ona lhostejně vydržela jeho pohled.

„To není žádné jméno.“

„Corso taky ne.“

„To se tedy pletete. Jsem Corso. Běžící muž.“

„Nevypadáte na běžícího muže. Spíš vypadáte jako kliďas.“

Neodpovídal, trochu sklopil hlavu a pozoroval bosé dívčiny nohy na koberci chodbičky. Cítil na sobě její upřený, zkoumavý pohled a – což je u Corsa velmi zvláštní – byl z něho nesvůj. Je moc mladá, řekl si. Moc atraktivní. Mechanicky si narovnal křivé brýle a chystal se pokračovat dál.

„Šťastnou cestu.“

„Děkuju.“

Udělal několik kroků s jistotou, že ho pozoruje.

„Možná se ještě potkáme,“ slyšel, jak za ním říká.

„Možná.“

Nešlo to. Zas tu byl ten druhý Corso, rozpačitý Korsičan s Grande Armée mrznoucí ve sněhu; ve stopách jeho bot praskala hořící Moskva.

Přece takhle neodejde. Zastavil se a na podpatku se obrátil. Přitom se usmál jako hubený vlk.

„Irena Adlerová,“ opakoval a tvářil se, jako by vzpomínal. „Studie v šarlatové!“

„Ne,“ odpověděla klidně. „Skandál v Čechách…,“ usmívala se teď také a její pohled byl smaragdová čárka v přítmí chodbičky. „Žena, drahý Watsone.“

Corso se plácl dlaní do čela, jako by mu to právě došlo.

„Elementární,“ řekl. A byl si jist, že se ještě setkají.

Corso nepobyl v Lisabonu ani padesát minut; jen přejel z nádraží Santa Apolónia na nádraží Rossio. O jeden a půl hodiny později už kráčel po nástupišti v Sintře pod nebem s nízkými mraky, které nahoře na kopci rozmazávaly teskné šedé věže zámku Pena. Žádný taxík nebyl v dohledu, takže došel pěšky k hotýlku, stojícímu přímo proti dvěma vysokým komínům Národního paláce. Byla středa deset hodin ráno a od turistů i autokarů bylo jako vymeteno; bez potíží sehnal pokoj s výhledem na rozeklanou, bujnou a zelenou krajinu, z níž vykukovaly střechy a věže starobylých usedlostí, obklopených staletými zahradami zarostlými břečťanem.

Po sprše a kávě se zeptal na Quinta da Soledade a recepční mu ukázala cestu – po silnici nahoru. Na promenádě zase nebyly taxíky, zato kočáry s koňmi; Corso usmlouval cenu a za chvíli už projížděl pod neomanuelským kamenným krajkovím věže Torre da Regaleira. Klapot kopyt se rozléhal mezi stinnými zdmi, stružkami a kašnami s vodou, mezi hustým břečťanem pokrývajícím zdi a střechy, mezi kmeny stromů, kamennými schody vystlanými mechem a starobylými dlaždicemi opuštěných usedlostí.

Quinta da Soledade byla obdélníková budova z 18. století se čtyřmi komíny a s průčelím, jehož vybledlá okrová omítka byla oprýskaná a plná skvrn. Corso vystoupil z kočáru a chvilku zůstal stát, aby si to místo prohlédl, než otevře kovanou mříž. Po obou jejích stranách zakončovaly zídku žulové sloupy a na nich se tyčily dvě zelenošedé kamenné sochy, porostlé lišejníkem. Jedna představovala ženskou bustu; druhá byla zřejmě stejná, její tvář však zakrýval břečťan; plazil se po nijako zneklidňující příživník, který jí ovládl obličej a splynul s vysochanými rysy.

Cestou k domu slyšel své kroky šustit na spadaném listí. Šel po pěšince kdysi vroubené mramorovými sochami, které teď skoro všechny ležely rozbité vedle prázdných podstavců. Zahrada byla úplně zpustlá, zarostlá náletovou vegetací šplhající po lavičkách a altáncích, z jejichž kovaných ozdob se rez rozlézal i na kameny obrostlé mechem. Na levé straně stála u jezírka plného vodních rostlin kašna z rozbitých kachlů s baculatým andílkem, který měl prázdné oči a ulámané ruce, spal s hlavou složenou na knize a z pootevřených úst mu vytékal pramínek vody. Všechno mělo pečeť jakéhosi nezměrného smutku, jemuž nedokázal odolat ani Corso. Usedlost Samota, přeložil si. To jméno se sem hodilo.

Vyšel po kamenných schodech ke dveřím a podíval se nahoru. Mezi jeho hlavou a šedou oblohou byly starobylé sluneční hodiny, ale jejich římské číslice žádný čas neukazovaly. Stál na nich nápis:

Omnes vulnerant, postuma necat.

Všechny zraňují, četl. Poslední zabíjí.

„Přicházíte právě včas,“ řekl Fargas. „Na obřad.“

Corso mu stiskl ruku, trochu v rozpacích. Victor Fargas byl vysoký a hubený jako nějaký El Grecův šlechtic; ve vytahaném svetru z tlusté vlny vypadal jako želva v krunýři. Měl pečlivě geometricky zastřižený knírek, kalhoty na kolenou vyboulené a vzorně vyleštěné obnošené střevíce starobylé fazóny. Těchto věcí si Corso stačil všimnout na první pohled, než se jeho pozornost přesunula k obrovskému prázdnému domu s holými stěnami a se stropy, jejichž provlhlá malba se sádrovými záplatami mokvala v plesnivých lagunách.

Fargas si nově příchozího změřil od hlavy k patě.

„Předpokládám, že si dáte koňak,“ došel konečně po chvilce přemítání k závěru a vykročil s mírným kulháním chodbou, nestaraje se, zda jde Corso za ním. Prošli kolem dalších stejně prázdných místností, jen někde byly v koutě naskládány zbytky nepoužitelného nábytku. Ze stropů visely na koncích elektrických kabelů holé objímky nebo zaprášené žárovky.

Ze všech místností se obývané zdály jen dva salóny propojené létacími skleněnými dveřmi se dvěma vyrytými erby; jejich rozevřená křídla odhalovala panoráma holých stěn se stopami po předmětech, které je kdysi zdobily a po nichž na starých tapetách zůstaly stopy, obdélníky po zmizelých obrazech, obrysy nábytku, zrezivělé hřebíky, zásuvky od neexistujících lamp. Nad touto smutnou scenérii se vznášel malovaný strop imitující nebeskou klenbu s oblaky, v jehož středu se skvěla figurální malba Abrahámovy oběti: starý patriarcha v popraskaných barvách svírá nůž a právě se chystá bodnout plavovlasého mladíčka, jeho ruku však zadržuje anděl s ohromnými křídly. Pod falešnou klenbou se otevíralo špinavé francouzské okno s několika chybějícími tabulkami nahrazenými lepenkou, které vedlo na terasu a do zadní části zahrady.

„Sladký domov,“ řekl Fargas.

Moc přesvědčivá ta jeho ironie nebyla. Jako by ji pán domu použil už tolikrát, že sám ztratil víru v její účinek. Mluvil španělsky s těžkým, výrazným portugalským přízvukem a pohyboval se – snad kvůli své chromé noze – velmi pomalu jako lidé, kteří mají před sebou celou věčnost.

„Koňak,“ opakoval zamyšleně, jako by si dobře nevzpomínal, co je sem přivedlo.

Corso udělal neurčité souhlasné gesto, které Fargas neviděl. Na druhém konci ohraničoval salón obrovský krb s hromádkou nezapálených polen. Jinak tam stálo několik křesel každý pes jiná ves, stůl a příborník, petrolejová lampa, dva svícny se svícemi, housle v pouzdře, a to bylo skoro vše. Avšak na zemi ležely na starobylých roztřepených kobercích a vybledlých gobelínech knihy, co nejdál od oken vpouštějících dovnitř olověné světlo; v dokonalém pořádku tu byla vyrovnána spousta knih, pět set nebo ještě víc, odhadoval Corso. Možná i tisíc. Mezi nimi rada rukopisů a prvotisků. Staré dobré knihy v kůži nebo v pergamenu, starodávné svazky s puklemi a hřeby na deskách, folianty, elzevirky, tepané a tlačené vazby, svazky s ornamentální dekorací tiskem naslepo, se sponami, s hřbetem a ořízkou zdobenými zlaceným písmem, rukopisy ze skriptorií středověkých klášterů. V koutech místnosti si všiml také tuctu zrezivělých pastiček na myši. Většinou bez sýra.

Fargas chvíli něco lovil v příborníku a pak se k němu otočil se skleničkou a láhví Rémy Martina, jejíž obsah si prohlížel proti světlu.

„Zlatá krev Boží,“ řekl vítězně. „Anebo ďáblova,“ usmíval se jen ústy s nakrouceným knírem, jaký nosívali staří filmoví milovníci; jeho oči s váčky od nespavosti, která jako by už začínala být příliš dlouhá, se však dál dívaly upřeně a bezvýrazně. Měl jemné, úhledné ruce, všiml si Corso, když z nich bral koňak v poháru, jehož tenký křišťál mu u úst lehce vibroval.

„Pěkná sklenička,“ pochválil, aby něco řekl.

Bibliofil s tím souhlasil a napůl odevzdaně, napůl posměšně mávl rukou, aby naznačil, že se to všechno dá interpretovat i jinak: poháry, tři prsty koňaku v láhvi, pustý dům. A on sám jako elegantní, bledý, ošuntělý přízrak.

„Zbývají mi dvě poslední,“ svěřil se s klidnou objektivitou. „Ty už si nechám.“

Corso účastně pokýval hlavou. Přelétl pohledem prázdné stěny a znovu se soustředil na knihy. „Musela to být nádherná usedlost,“ řekl.

Druhý pokrčil rameny pod svetrem. „Ano, to byla. Ale se starými rody to je jako s civilizacemi: jednoho dne pominou a vymřou,“ rozhlédl se kolem nevidoucíma očima, které jako by odrážely nepřítomné předměty. „Nejdřív člověk barbary pověří, aby střežili limes Dunaje, pak jim dá bohatství a nakonec z nich udělá své věřitele… Až pak jednoho dne povstanou, zaútočí a všechno vyplení,“ pohlédl na Corsa s náhlou podezíravostí. „Doufám, že víte, o čem mluvím.“

Corso přitakal. Teď už si mohl dovolit vyslat svůj nejlepší úsměv králíka spiklence.

„Moc dobře,“ potvrdil: „Okované boty drtící míšeňský porcelán… To máte na mysli? Uklízečky ve večerních róbách. Zbohatličtí křupani, co si utírají zadek rukopisy s miniaturami.“

Fargas přikývl. Spokojeně se usmíval. Pak dokulhal k příborníku pro druhou skleničku.

„Myslím,“ řekl, „že si také dám koňak.“

Mlčky si přiťukli hledíce si do očí jako dva členové tajného bratrstva po výměně hesel. Po chvíli ukázal bibliofil na knihy a mávl rukou se sklenkou, jako by Corsa po složení iniciační zkoušky vyzýval, aby překročil neviditelnou bariéru a přistoupil k nim.

„Tady je máte. Osm set třicet čtyři svazků, z nichž už jen necelá polovina za něco stojí,“ upil, přejel si ukazováčkem vlhký knír a rozhlédl se kolem. „Škoda, že jste je nepoznal v lepších dobách, kdy stávaly pěkně vyrovnané na policích z cedrového dřeva… Podařilo se mi jich shromáždit pět tisíc. Tohle jsou pozůstalí.“

Corso položil plátěnou tašku na zem a přistoupil ke knihám. Cítil, jak ho automaticky svědí bříška prstů. Panoráma bylo skvělé. Narovnal si brýle a na první pohled odhalil Vasariho z roku 1588, první vydání in quarto, a v pergamenu vázaný Tractatus Berengaria di Carpi ze 16. století.

„Nikdy bych si nepomyslel, že Fargasova sbírka, figurující ve všech bibliografiích, vypadá takhle. Knihy srovnané na zemi u zdi v prázdném domě bez nábytku…“

„Takový je život, příteli. Ale na svou obhajobu musím dodat, že jsou všechny v bezvadném stavu… Osobně je čistím a prohlížím, snažím se je větrat a chránit před hmyzem, hlodavci, světlem, horkem a vlhkostí. Vlastně nedělám celé dny nic jiného.“

„Kam se poděl zbytek?“

Bibliofil se podíval z okna a zřejmě si položil stejnou otázku. Svraštil čelo.

„Představte si,“ odvětil, a když se jeho zrak znovu střetl s Corsovým, vypadal velice nešťastně, „že kromě usedlosti, pár kusů nábytku a otcovy knihovny jsem zdědil jen samé dluhy. Jakmile jsem někde vydělal peníze, hned jsem je investoval do knih, až jsem se s rentou ocitl na dně a musel jsem zlikvidovat všechno, co mi zbývalo: obrazy, nábytek, nádobí. Vy asi víte, co je to vášnivý bibliofil; ale já jsem bibliopat. Pouhá představa, že by se měla moje knihovna rozpadnout, mi působila strašné utrpení.“

„Znám takové lidi…“

„Skutečně?“ Fargas na něho zvědavě pohlédl „Přesto pochybuji, že si to umíte představit. Vstával jsem v noci a bloumal kolem svých knih jako duše v očistci. Mluvil jsem k nim, hladil jejich hřbety a přísahal jim věrnost… Všechno bylo marné. Jednoho dne jsem se musel rozhodnout: obětovat většinu a nechat si jen nejmilejší a nejcennější exempláře… Nikdo, vy ani nikdo jiný, nemůže pochopit, co to pro mne znamenalo, dát mé knihy v plen supům.“

„Chápu,“ řekl Corso, kterému by vůbec nevadilo být na takovém pohřbu ohradníkem.

„Chápete? Kdepak. Nepochopil byste, ani kdybyste žil sto let. Oddělit jedny od druhých mě stálo dva měsíce práce. Jedenašedesát dnů agónie včetně záchvatu horečky, které jsem málem podlehl. Když si je nakonec odnesli, málem jsem z toho zešílel… Vybavuji si to, jako by to bylo včera, i když už uběhlo dvanáct let.“

„A teď?“

Bibliofil pozvedl svůj prázdný pohár, jako by to něco symbolizovalo.

„Už nějaký čas musím znovu pouštět svým knihám žilou. Třebaže toho moc nepotřebuji: jednou týdně mi přicházejí uklidit a přinesou mi z města jídlo… Téměř všechny peníze utrácím za daně, které za dům platím státu.“

Řekl státu, jako by říkal hlodavcům nebo červotočům. Corso se chápavě zašklebil a znovu mrkl na holé stěny.

„Můžete ho také prodat.“

„Jistě,“ přisvědčil lhostejně Fargas. „Ale jsou věci, které vy nepochopíte.“

Corso se shýbl pro foliant vázaný v pergamenu a se zájmem jím listoval. Dürerova De Symmetria, Paříž 1557, přetisk prvního latinského vydání z Norimberku. V dobrém stavu a se širokými okraji. Flavio La Ponte by z toho šílel. Každý by z toho šílel.

„Jak často knihy prodáváte?“

„Stačí tak dvě, tři ročně. Dlouho to přemílám, pak jeden svazek vyberu a prodám. To je ten obřad, o němž jsem mluvil prve, když jsem vám otvíral. Mám kupce, je to váš krajan, jezdívá sem několikrát ročně.“

„Znám ho?“ nadhodil Corso.

„Nevím, jestli ho znáte,“ zněla bibliofilova odpověď, aniž dodal nějaké jméno. „Čekám ho každým dnem, takže když jste přišel, právě jsem vybíral oběť…,“ sekl štíhlou rukou vzduchem jako gilotina a rozmrzele se usmál. „Tu, která bude muset zemřít, aby ostatní mohly zůstat pohromadě.“

Corso zvedl zrak ke stropu za nevyhnutelnou analogií. Abrahám s obličejem zrůzněným hlubokou prasklinou se s viditelným úsilím snažil uvolnit pravici vyzbrojenou nožem, ale anděl mu ji pevně držel, zatímco druhou rukou patriarchovi přísně hrozil. Pod ostřím odevzdaně čekal na svůj osud Izák s hlavou položenou na kameni. Byl plavovlasý a růžolící jako eféb, který nikdy neříká ne. O kus dál byla namalovaná jakási ovce zapletená v trní a Corso se v duchu přimlouval za její omilostnění.

„Jiné řešení zřejmě není,“ řekl s pohledem upřeným na bibliofila.

„To bych už na ně přišel…,“ Fargas se pousmál se zjevnou záští. „Ale lev chce svoje, žraloci cítí krev a maso. Takoví lidé, jako byl vévoda ďArtois, pozdější francouzský král, už bohužel nežijí. Znáte ten příběh? Starý markýz de Paulmy měl šedesát tisíc knih a byl na mizině. Aby unikl věřitelům, prodal svou knihovnu vévodovi ďArtois, ale ten si vymínil, že knihovna zůstane u starého pána až do jeho smrti. Díky takto získaným penězům mohl Paulmy nakoupit nové exempláře a rozšířit sbírku, která už nebyla jeho…“

Procházel se kolem knih s rukama v kapsách, nejistě našlapoval na chromou nohu a klouzal pohledem z jedné knihy na druhou. Vypadal jako vyzáblý, otrhaný Montgomery, přehlížející své vojsko u El Alameinu.

„Často na ně ani nesáhnu, ani je neotevřu,“ zastavil se, aby jeden svazek zarovnal na starém koberci do řady. „Jen je celé hodiny oprašuji a pozoruji. Vím do nejmenších podrobností, co se skrývá pod vazbami… Podívejte se na tuhle: De revolutionis celestium, Mikuláš Koperník. Druhé vydání, Basilej, 1566. Maličkost, že? Nebo tady po vaší pravici: Vulgata Clementina, nalevo od ní šest svazků Polyglotní bible vašeho krajana Cisnerose a napravo Liber Cronicarum z Norimberka. Tady na druhé straně si zase prohlédněte tento zvláštní foliant: Praxis criminis persequendi Simona de Colines, 1541. Nebo tahle klášterní vazba se čtyřmi vazy a ozdobnými knoflíky, co se na ni právě díváte. Víte, co v ní je? Zlatá legenda Jakuba de Voragine, Basilej 1493, vytiskl Mikuláš Kesler.“

Corso knihu prolistoval. Byl to skvostný exemplář, také s velmi širokými okraji. Opatrně jej vrátil na místo a narovnal se, utíraje si brýle kapesníkem. Z toho by vyrazil pot na čele i chladnokrevnějšímu člověku.

„Nemáte to v hlavě v pořádku. Kdybyste tohle všechno prodal, byl by s vašimi ekonomickými potížemi konec.“

„Já vím,“ Fargas se sklonil a nepostřehnutelně poopravil polohu knihy. „Ale kdybych tohle všechno prodal, neměl bych už proč dál žít; takže by mi ani za mák nezáleželo na tom, jestli mám nebo nemám potíže.“

Corso ukázal na řadu silně ohmataných knih. Bylo mezi nimi několik prvotisků a rukopisů a podle vazby žádná nepřekročila 17. století.

„Máte hodně starých vydání rytířských románů…“

„Ano. Ty jsem podědil po otci. Byl posedlý touhou dát dohromady všech devadesát pět knih z knihovny dona Quijota, zvlášť ty, které cituje farář při své čistce… Po něm mám také toho zvláštního Quijota, kterého vidíte vedle prvního vydání Lusovců: Ibarra z roku 1780 ve čtyřech dílech. Kromě původních ilustrací má navíc ilustrace z anglického vydání z první poloviny 18. století, šest originálních akvarelů a faksimile Cervantesova rodného listu vytištěné na velínu…

Každý má nějakou posedlost. Můj otec byl diplomat a žil mnoho let ve Španělsku, takže se vyžíval v Cervantesovi. Jiní mají zase jiné mánie. Někdo odmítá restaurování, i když se vůbec nepozná, jiný nikdy nekupuje číslované exempláře s číslem vyšším než 50… Já zase, jak už jste si jistě všiml, trpím na nerozřezané výtisky a široké okraje. Obcházíval jsem aukce a knihkupectví s pravítkem v ruce a vždy se mi roztřásly nohy, když jsem vzal do ruky nějaký svazek a zjistil, že má velké bílé okraje nebo je nerozřezaný… Četl jste tu Nodierovu burleskní povídku o bibliofilovi? To jsem celý já. Také bych s chutí zavraždil knihaře, který měl při ořezávání listů moc lehkou ruku. Vrcholem blaha pro mne bývalo objevit exemplář s okraji, které o dva milimetry přesahovaly rozměry popisované v kanonických bibliografiích.“

„Takové blaho cítím i já.“

„Tak to vám blahopřeji. A zdravím vás jako souvěrce.“

„Neukvapujte se. Můj zájem není estetický, nýbrž lukrativní,“

„To je jedno. Jste mi sympatický. Já patřím k těm, kdo věří, že pokud jde o knihy, konvenční morálka neexistuje,“ stál na druhém konci pokoje, ale trochu se ke Corsovi naklonil se spikleneckým výrazem, „Něco vám řeknu. Máte u vás v Barceloně jednu takovou legendu o vraždícím knihkupci. I já bych dokázal zabít kvůli knize.“

„To bych vám neradil. Tím to vždycky začíná, zdánlivou malicherností, a nakonec člověk začne lhát, chodit k volbám a všelijak podobně.“

„A dokonce prodává vlastní knihy.“

„Dokonce.“

Fargas smutně pokýval hlavou; pak na chvíli znehybněl s čelem zbrázděným tajnými myšlenkami. Když se zase vrátil k sobě, upřeně, dlouze se na Corsa zadíval.

„Což nás přivádí zpátky k problému, který jsem právě řešil, když jste zazvonil… Vždycky si při tom připadám jako kněz, rouhající se proti své víře… Překvapuje vás, že užívám slova rouhání?“

„Vůbec ne. Myslím, že je to přesné.“

Fargas ztrápeně zalomil rukama. Klouzal pohledem po holé místnosti a knihách na zemi, až se znovu zastavil na Corsovi. Jeho úsměv vypadal jako falešná grimasa, kterou mu někdo namaloval na tvář.

„Ano. Svatokrádež se dá ospravedlnit jenom vírou… Jedině věřící ji dokáže spáchat a zároveň cítit ten strašný dosah svého činu. Rouhat se víře, která by nám byla lhostejná, by nám hrůzu nenahnalo; to by bylo jako brát nadarmo jméno Boha, který neexistuje. Absurdní.“

Corsovi nečinilo potíže dát najevo svůj souhlas.

„Vím, o čem mluvíte. To je jako Přemohl jsi mne, Galilejský Juliana Apostaty.“

„Tenhle citát neznám.“

„Stejně je apokryfní. Když jsem chodil do církevní školy k maristům, citovával nám to jeden bratr, aby nás upozornil na nebezpečí, jež na nás číhají na šikmé ploše. Na jejím konci bylo bitevní pole a tělo probodané šípy, jež chrlilo krev k nebesům bez Boha.“

Bibliofil přisvědčil, jako by mu to všechno bylo velmi blízké. V podivné křeči jeho úst a v posedlé upřenosti jeho očí pulsovalo cosi zvláštního.

„Tak si teď připadám já,“ řekl. „Nemohu spát, vstávám a bloumám tady, hotov dopustit se nového znesvěcení.“ Při řeči se přiblížil ke Corsovi tak těsně, že ten byl nucen o krok ustoupit. „Znovu se prohřešit sám proti sobě a proti nim… Sáhnu po jedné knize, rozmyslím si to, vyberu jinou a zase ji nakonec dám zpátky na její místo… Obětovat jednu, aby ostatní mohly zůstat pospolu, uříznout větev a dál se těšit se zbytkem stromu…“ Napřáhl pravici. „Radši bych si usekl jeden z prstů.“

Napřažená ruka se mu chvěla. Corso přikývl. Uměl naslouchat; to bylo součástí jeho řemesla. Dokonce uměl i chápat. Ale nehodlal tu hru přijmout; tohle nebyla jeho válka. Jak by řekl Varo Borja, on byl nájemný žoldák a tady byl jen na skok. Fargas by potřeboval spíš zpovědníka nebo psychiatra.

„Za článek bibliofilova prstu,“ řekl lehkým tónem, „nikdo peníze nedá.“

Vtip se ztratil v nesmírném prázdnu, vyplňujícím oči jeho společníka. Díval se nevidoucné skrz Corsa. V jeho rozšířených, nepřítomných zorničkách byly jen knihy.

„Tak kterou mám vybrat?“ pokračoval Fargas. Corso sáhl do baloňáku pro cigaretu a nabídl mu, ale on si jeho gesta nevšiml, protože zaujatě, posedle naslouchal jen vlastním úvahám; všechno kromě přeludů jeho zmučeného svědomí šlo mimo něho. „Převracel jsem to ze všech stran, až jsem nakonec vybral dva kandidáty,“ vzal ze země dvě knihy a položil je na stůl. „Řekněte, co si o nich myslíte.“

Corso se naklonil ke svazkům a jeden otevřel. Zrovna na stránce s dřevorytem tří mužů a jedné ženy pracujících v dole. Bylo to druhé latinské vydání De re metallica Georgia Agricoly, které vyšlo v Basileji péčí Frobena a Episcopia pouhých pět let po prvním vydání z roku 1556. Pochvalně zamručel, zatímco si zapaloval cigaretu.

„Chápete už, že vybrat není snadné,“ bylo vidět, že Fargas napjatě očekává, jak se Corso zatváří. Rozčileně, hladově na něho hleděl, zatímco Corso opatrně převracel stránky, dotýkaje se jich lehce špičkami prstů. „Musím pokaždé prodat jednu knihu, a nejen tak ledajakou. Oběť musí zachránit ostatní na dalšího půl roku… To je má daň Minotaurovi,“ poklepal si na spánek. „Všichni tady uprostřed labyrintu nějakého máme… Vytvoří ho naše mysl a on nám pak nahání hrůzu.“

„Proč raději neprodáte několik méně cenných knih najednou? Třeba byste dal potřebný obnos dohromady a mohl byste si ponechat vzácnější exempláře. Nebo své nejoblíbenější,“

„Cože, pohrdnout některými ve prospěch jiných?“ otřásl se bibliofil. „To je nemožné; pro mne mají všechny stejně nesmrtelnou duši a těší se stejným právům. Jistě, mám své oblíbence. Jak bych jemohl nemít? Ale nikdy to nedávám najevo ani posunkem, ani slovíčkem, které by je povýšilo nad jejich méně šťastné drahý. Naopak. Pamatujte, že i Bůh určil k oběti svého syna, aby vykoupil lidi. A Abrahám…,“ zřejmě měl na mysli nástropní malbu, protože se smutně usmál do prázdna a pohlédl vzhůru, nechávaje větu nedokončenou.

Corso otevřel druhý svazek, foliant v italské pergamenové vazbě z roku 1700. Byl to překrásný Vergilius, Giuntovo benátské vydání, vytištěné v roce 1544. Při pohledu na ně se bibliofil vzpamatoval.

„Nádherné, viďte?“ přiskočil a netrpělivě mu vzal knihu z ruky. „Podívejte se na titulní list, na to architektonické lemování… Sto třináct dokonalých xylografií, jen na straně 345 je v dolním rohu drobná, téměř neznatelná stará oprava. Náhodou je to zrovna má oblíbená, prohlédněte si ji: Aeneas v podsvětí vedle Sibylly. Už jste viděl něco takového? Všimněte si těch plamenů za trojitou zdí, kotle se zatracenci, ptáka požírajícího vnitřnosti…,“ bibliofilovi v zápěstích a ve spáncích očividně bušila krev. Držel si svazek těsně před očima, aby se mu lépe četlo, a jeho hlas nabyl na zvučnosti. Celý zářil: „Moenia lata videt, triplici circundata muro, quae rapidus flammis ambit torrentibus amnis…“ (lat. Vidí široké hradby, obehnané trojitou zdi, které obkružuje rychlý proud a šlehající plameny.) v extázi přestal číst. „Ten rytec měl nádhernou, krutou a středověkou představu vergiliovského podsvětí.“

„Skvostný exemplář,“ potvrdil lovec knih a potáhl z cigarety.

„Víc než skvostný. Sáhněte si na ten papír. Esemplare buono e genuino con le figure assai ben impresse, tvrdí staré katalogy…“ Po horečném vzepětí se Fargasův výraz znovu nořil do prázdna; zase byl zabraný do sebe, ztracený v temných zákoutích své noční můry. „Myslím, že prodám tuhle.“

Corso netrpělivě vyfoukl kouř. „Nechápu vás. Bije do očí, že je to jedna z vašich nejmilejších. A ten Agricola taky. Třesou se vám ruce, když se jich dotýkáte.“

„Ruce? Řekněte spíš, že se mi duše svíjí v pekelných mukách. Myslel jsem, že jsem vám to vysvětlil… Nemohu obětovat knihu, která je mi lhostejná. Co by potom ten bolestný čin znamenal? Jen hloupou transakci podle zákonů trhu – několik laciných za jednu drahou…,“ namítl prudce a povýšeně. Zuřivě se rozhlížel, na čem si vybít své pohrdání. „Já naopak beru za ruku a doprovázím na sám práh oběti své nejmilejší, ty, jež mezi ostatními vynikaly krásou a probouzely lásku… Život mě může přivést na mizinu, jistě. Ale ubožáka ze mne neudělá.“

Udělal pár bezcílných kroků po pokoji. Smutná scenérie, kulhání, vlněný svetr a staré kalhoty zdůrazňovaly jeho únavu a křehkost.

„Proto zůstávám v tomhle domě,“ pokračoval, „protože mezi jeho zdmi bloudí stíny mých ztracených knih,“ zastavil se před krbem a pohlédl na chudou hraničku dříví.

„Někdy mívám pocit, že přicházejí žádat mé svědomí o nápravu… Abych je utišil, brávám do ruky tamhlety staré housle a celé hodiny hraji, bloumaje potmě po domě jako zatracenec…“ Znovu obrátil zrak ke Corsovi, jehož postava se rýsovala proti světlu dopadajícímu ze špinavého okna. „Bludný bibliofil.“

Pomalu došel ke stolu a na obě knihy položil ruku, jako by okamžik rozhodnutí odkládal až do této chvíle. Teď se zpytavě usmíval.

„Kterou byste vybral vy, kdybyste byl na mém místě?“

Corso se mrzutě otřásl.

„Mě vynechte. Naštěstí na vašem místě nejsem.“

„Sám jste to řekl: naštěstí. To jste vystihl. Zřejmě jen hlupák by mi záviděl. A to mám doma takový poklad… Ale neřekl jste mi, kterou mám prodat. Kterého syna obětovat,“ náhle udělal křečovitý, úzkostný posunek; jako by ho něco zabolelo v hloubi těla a svědomí. „Nechť na mně ulpí prolitá krev,“ dodal velice tichým, přerývaným hlasem, „až do sedmého pokolení.“

Zatímco šeptal mezi zuby „prolitá krev“, vrátil Agricolu na místo na koberci a pohladil pergamen s Vergiliem. Oči měl vlhké a nemohl ovládnout třas rukou.

„Myslím, že prodám tuhle,“ naléhal.

Pokud Fargas ještě cvok není, zcvokne co nevidět. Corso se podíval na holé stěny, na stopy po obrazech na tapetách skvrnitých vlhkem. Nepravděpodobnému sedmému pokolení to bylo stejně jedno. Fargasové beztak vymřou už teď, jako Corsové. Konečně spočinou. Kouř z cigarety stoupal k poničeným nástropním malbám, rovně vzhůru jako dým z obětiny za klidného úsvitu. Vyhlédl oknem do zahrady zarostlé plevelem, jestli tam nenajde alternativu jehněte zapleteného v trní, ale tady byly jen knihy. Anděl pustil ruku s napřaženým nožem a s pláčem odlétl. Omílat svou písničku jinam, blbeček.

Corso dokouřil a hodil špačka do krbu. Byl unavený a v baloňáku mu začínalo být zima. Vyslechl mezi těmi holými stěnami už příliš mnoho slov a byl rád, že tu není žádné zrcadlo, které by odrazilo výraz jeho obličeje. Automaticky mrkl na hodinky, ale čas nevnímal. Victor Fargas s jměním složeným na starých kobercích a gobelínech si už svou zvláštní cenu soucitu vybral i s úroky. Pokud šlo o Corsa, bylo načase začít mluvit o obchodech.

„A Devět bran?“

„Co je s nimi?“

„Kvůli nim jsem tady. Dostal jste přece můj dopis, ne?“

„Váš dopis? Ach ano, jistě. Už si vzpomínám. Tady s tím vším… Promiňte. Samozřejmě. Devět bran.“

Omámeně se rozhlédl jako náměsíčník, kterého právě zburcovali ze sna. Najednou vypadal nesmírně unaveně, jako po dlouhé námaze. Zvedl prst, žádaje chvilku na rozmyšlenou, a pak se rozkulhal do rohu salónu. Tam na zemi leželo na vybledlém francouzském gobelínu, na němž Corso rozeznal zbytky Alexandrova vítězství nad Dariem, vyrovnáno asi padesát svazků.

„Věděl jste,“ zeptal se Fargas a ukázal na scénu znázorněnou na gobelínu, „že Alexandr dal pokladnici svého soupeře předělat na schránku na Homérovy knihy?“ zálibně pokýval hlavou s očima upřenýma na Makedoncův roztřepený profil. „Bratr bibliofil. Hodný hoch.“

Corsovi na literárních zálibách Alexandra Velkého nezáleželo ani v nejmenším. Dřepl si na bobek a prohlížel tituly na hřbetech a ořízkách. Všechno to byly staré traktáty o magii, alchymii a démonologii: Les trois livres de l’Art. Destructor omnium retům.Dissertazioni sopra le apparizioni de spiriti e diavoli, De origine, moribus et rebus gestis Satanae…

„Co jim říkáte?“ zeptal se Fargas.

„Nejsou špatné.“

Zazněl neveselý bibliofilův smích. Poklekl na gobelín vedle Corsa a mechanicky se dotýkal knih, zda se některá od poslední prohlídky o milimetr nepohnula.

„Vůbec nejsou špatné, to je pravda. Minimálně deset z nich jsou převelice vzácné exempláře… Celou tuhle část knihovny jsem podědil po dědečkovi, který byl stoupencem hermetických věd, astrologie a zednářství… Podívejte. Tohle je klasika. Pekelný slovník Collina de Plancy, první vydání z roku 1842. A tohle je tisk z roku 1571, Compendio dei secreti Leonarda Fioravantiho… Tamhleta prazvláštní dvanácterka je druhé vydání Knihy zázraků,“ otevřel další knihu a ukázal Corsovi jednu rytinu. „Všimněte si té Isidy… Víte, co je to za knihu?“

„Jistě. Oedipus Aegiptiacus Athanasia Kirchera.“

„Přesně tak. Římské vydání z roku 1652,“ Fargas vrátil knihu na místo a vzal další, jejíž benátskou vazbu Corso dobře znal: černá kůže, pět vazů na hřbetě, bez titulu a s pentagramem na deskách. „A tady je ta, kterou hledáte: De Umbrarum Regni Novem Portis… Devět bran Říše stínů.“

Zcela proti své vůli se Corso zachvěl. Ten svazek se minimálně vnějším vzhledem naprosto shodoval s tím, který si nesl v plátěné tašce. Fargas mu knihu vložil do rukou a on vstal a dal se do listování. Podobné skoro jako vejce vejci. Tahle kniha měla trochu poničenou kůži na zadní straně desek a na hřbetě starou stopu po přidaném a posléze odstraněném nápise. Ostatek byl stejně bezvadný jako Borjův exemplář, včetně rytiny číslo VIIII, která byla nedotčená.

„Kompletní a v dobrém stavu,“ řekl Fargas, který si správně vyložil Corsovy pohyby. „Už tři a půl století obíhá po světě, a přitom když ji otevřete, vypadá jako čerstvě vytažená z tiskařského lisu… Člověk by řekl, že se tiskař spolčil s ďáblem.“

„Třeba ano,“ nadhodil Corso.

„Nebylo by špatné znát zaříkávadlo,“ bibliofil obsáhl rukou bezútěšný salón a řady knih na podlaze. „Dal bych duši za to, abych si tohle všechno mohl nechat.“

„Můžete to zkusit.“ Corso ukázal na Devět bran. „Zaříkávadlo je prý ukryto tady.“

„Těmhle hloupostem jsem nikdy nevěřil. I když třeba teď je ta pravá chvíle začít věřit. Nemyslíte? Vy na to máte ve Španělsku rčení: z bláta do louže.“

„Je váš exemplář v pořádku? Nevšiml jste si na něm něčeho zvláštního?“

„Vůbec ničeho. Žádné listy mu nechybějí a rytiny jsou, jak mají být: devět plus titulní list, jako když knihu získal počátkem století dědeček. V souladu s katalogy a s dalšími dvěma exempláři, Ungernové v Paříži a Terral-Coyovým.“

„Už nepatří Terral-Coyovi. Teď má knihu ve sbírce Varo Borja v Toledu.“

V bibliofilově pohledu se objevila podezíravost. Corso si všiml, že se má na pozoru.

„Varo Borja, říkáte?“ málem ještě něco dodal, ale v posledním okamžiku si to rozmyslel. „Pozoruhodná sbírka. A známá,“ znovu se bezcílně prošel a pak se zadíval na knihy vyrovnané na gobelínu. „Varo Borja…,“ opakoval zamyšleně. „Specializuje se na démonologii, že? Velmi bohatý knihkupec. Už léta pase po Devíti branách, které držíte v ruce; je ochotný zaplatit jakoukoli cenu… Nevěděl jsem, že sehnal jiný exemplář. Takže pro něho vy pracujete.“

„Příležitostně,“ připustil Corso.

Ten druhý párkrát zavrtěl hlavou, vyvedený z míry, a pak zase soustředil svou pozornost na knihy na podlaze.

„To je zvláštní, že posílá zrovna vás. Koneckonců…“

Odmlčel se a věta zůstala ve vzduchu. Díval se na Corsovu tašku.

„Přinesl jste si tu knihu? Dovolíte mi podívat se na ni?“

Došli ke stolu a Corso položil svůj exemplář vedle Fargasova. Slyšel přitom jeho vzrušený dech. Do bibliofilova obličeje se vracelo nadšení.

„Jen se na ně podívejte,“ mluvil tiše, jako by se obával, že probudí cosi spícího na jejich stránkách. „Jsou dokonalé, nádherné a úplně totožné… Dvě z jediných tří, které unikly ohni, poprvé vedle sebe od chvíle, kdy se před tři sta padesáti lety rozutekly…“ Jeho ruce se opět třásly; třel si zápěstí, aby uklidnil prudké bušení krve v tepnách. „Prohlédněte si Errata na straně 72. Tady to pokřivené s, na čtvrtém řádku osmdesáté sedmé stránky… Stejný papír, totožný tisk… Není to báječné?“

„Je,“ Corso si trochu odkašlal. „Rád bych si k nim chvíli sedl. Pořádně je prostudoval.“

Fargas ho zkoumal pronikavým pohledem. Zdálo se, že váhá.

„Jak račte,“ řekl konečně. „Ale jestli váš exemplář pochází z Terral-Coyovy sbírky, jeho pravost je mimo veškerou pochybnost,“ vrhl na Corsa zvědavý pohled, pokoušeje se číst jeho myšlenky. „To by měl Varo Borja vědět.“

„Nejspíš to ví,“ Corso vytasil svůj nejlepší neutrální úsměv, „Ale mě platí za to, abych to ověřil,“ usmál se ještě o trochu víc; dostávali se k jedné z obtížných stránek věci. „Ostatně, když mluvíme o penězích, jsem pověřen učinit vám nabídku.“

Bibliofilova zvědavost se proměnila v podezíravost.

„Jakou nabídku?“

„Finanční. Nezanedbatelnou.“ Corso položil ruku na druhý exemplář. „Může nadlouho vyřešit vaše problémy.“

„Platí Varo Borja?“

„Možná.“

Fargas si dvěma prsty mnul bradu.

„Už jednu knihu má,“ uzavřel. „Copak chce dát dohromady všechny tři?“

Ten chlápek byl možná trochu cvok, ale hloupý nebyl. Corso odpověděl neurčitým posunkem, aby se příliš nezkompromitoval. Možná. Sběratelský rozmar. Ale kdyby se Fargas rozhodl prodat, mohl by si nechat Vergilia.

„Vy to nechápete,“ připomněl bibliofil, třebaže Corso chápal až příliš dobře. Tady se nedalo nic dělat.

„Zapomeňte na to,“ řekl. „To byl jen takový nápad.“

„Já neprodávám náhodně. Já si své knihy vybírám. Měl jsem za to, že jsem vám to vysvětlil dost jasně.“

Dělaly se mu uzlíky na žilkách na hřbetu sevřených rukou. Začínal být rozčilený, takže Corso strávil pět minut vysíláním uklidňujících znamení. Ta nabídka byla jen vedlejší, pouhá formalita. Ve skutečnosti mu jde hlavně o to, aby mohl podrobně porovnat oba exempláře. Nakonec Fargas k jeho úlevě přikývl.

„Proti tomu se nedá nic namítat,“ řekl. Jeho nedůvěra trochu opadla. Bylo zřejmé, že je mu Corso sympatický, jinak by se záležitosti vyvíjely jinak. „Nemohu vám ovšem nabídnout žádné velké pohodlí…“

Dovedl ho holou chodbou k malému pokoji, v jehož rohu stálo rozpadlé piáno. Byl tam stůl, na něm starobylá bronzová menora pokapaná voskem a vedle dvě ošoupaná křesla.

„Aspoň je tu klid,“ řekl Fargas. „A okenní tabulky jsou celé.“

Luskl prsty, jako by na něco zapomněl, a na chvilku zmizel. Vrátil se se zbytkem koňaku v ruce.

„Tak Varo Borja ji nakonec dostal,“ opakoval a zdálo se, že se sám pro sebe směje, pobavený nějakou představou, která mu zřejmě přinášela hluboké uspokojení. Pak položil láhev a sklenici na podlahu, daleko od exempláře Devíti bran, rozhlédl se jako pozorný hostitel, který se chce ujistit, je-li všechno v pořádku, a před odchodem ještě ironicky pozdravil:

„Chovejte se jako doma.“

Corso si nalil zbytek koňaku do sklenice, vytáhl poznámky a pustil se do práce. Na list papíru načrtl tří sloupce a do záhlaví každého z nich napsal číslici a jméno:

Stránku za stránkou začal zapisovat všechny rozdíly mezi jedničkou a dvojkou, včetně sebenepatrnějších: skvrnu na papíře, tmavší odstín inkoustu jednoho exempláře. Když došel k první rytině – NEM. PERV.T QVI N.N LEG. CERT.RIT, rytíři nabádajícímu čtenáře k mlčení –, vytáhl sedminásobně zvětšující lupu a prozkoumal dvojčata čárku po čárce. Rytiny byly totožné. Zjistil dokonce, že i tlak lisu na papír byl při tisku rytin stejný jako v ostatní sazbě. Žádné čáry ani typy písmen nebyly opotřebované, polámané nebo pokřivené, kromě nedostatků shodných v obou exemplářích. To znamenalo, že jednička a dvojka byly vytištěny současně, těsně po sobě na stejném lisu. V hantýrce bratří Popelů měl Corso před sebou dvojčata.

Zaznamenával dál. Malý kaz na šestém řádku devatenácté strany dvojky ho na chvíli zarazil, až zjistil, že jde jen o stopu tiskařské černi. Prolistoval další strany. Oba exempláře měly stejnou skladbu: dva listy předsádky a 160 stran sešitých do dvaceti složek po osmi stranách. Devět ilustrací bylo ve dvojce stejně jako v jedničce mimo text, byly vytištěny zvlášť na listech s bílým rubem na stejném typu papíru a pak přidány k exempláři až do vazby. V obou knihách se nacházely na stejném místě:

Buď Varo Borja zešílel, nebo mu dal nějakou hodně podivnou zakázku. Nebylo možné, aby byl jeden z exemplářů padělek. Nanejvýš se mohlo jednat o apokryfní vydání, ale dobové, a týkalo by se obou exemplářů. Jednička i dvojka byly výmluvným důkazem poctivosti, vyvedeným na potištěném papíře.

Dopil zbytek koňaku a přiložil lupu k ilustraci číslo II – CLAUS. PAT.T –: vousatý poustevník, zavřené dveře, lucerna na zemi a dva klíče v ruce. S oběma ilustracemi vedle sebe si najednou připadl jako dítě, které se baví hledáním sedmi rozdílů. Jasně – zašklebil se –. to je ono. Život jako hra. A knihy jako zrcadla života.

A vtom si toho všiml. Stalo se to náhle, jako když si stoupneme do správného úhlu a něco zdánlivě nesmyslného se před námi najednou zjeví uspořádané a přesné. Corso vypustil vzduch z plic, jako by se chtěl ohromeně zasmát, ale vydal ze sebe jen suchý zvuk, jakési nevěřícné uchichtnutí bez špetky humoru. To nebylo možné.

S takovými věcmi se nežertuje, potřásl zmateně hlavou. Před očima neměl brožurku hádanek a skrývaček z nádražního kiosku, ale dva svazky vyrobené před třemi a půl stoletími. Stály svého tiskaře život, figurovaly na inkvizičním indexu zakázaných knih a citovaly se v seriózních bibliografiích: Ilustrace II. Latinský nápis. Stařec se dvěma klíči a svítilnou před zavřenými dveřmi… Ale nikdo až dosud neporovnal dva ze tří známých exemplářů. Dát je dohromady nebylo snadné, a ostatně ani nutné. Stařec se dvěma klíči. To stačilo.

Corso vstal od stolu a došel k oknu. Chvíli tam postál, dívaje se přes sklo zamžené vlastním dechem. Varo Borja měl vlastně pravdu. Aristide Torchia se na své hranici na Campo dei Fiori musel v duchu výborně bavit, než ho v ohni navždycky přešla chuť se smát. Jako posmrtný vtip to bylo geniální.

VIII. Postuma necat

„Nikdo se neozývá?“

„Ne.“

„Tím hůř. Je po něm.“

(M. Leblanc, Arséne Lupin)

Lucas Corso znal lépe než kdokoli jiný jednu z velkých nevýhod svého řemesla: bibliografie sestavují učenci, kteří citované knihy nikdy neviděli a obvykle se opírají o zdroje z druhé ruky, berouce zavděk charakteristikami uváděnými jinde. Omyl či neúplný popis tak může být v oběhu po celé generace a nikdo si ničeho nevšimne, až na to někdo náhodou přijde. To byl případ Devíti bran. Kanonické bibliografie je sice povinně uváděly, ale i v nejpřesnějších příručkách bylo devět rytin popsáno jen povšechně, bez větších podrobností. U druhé ilustrace se všechny známé texty shodovaly na popisu starce, vypadajícího jako mudrc či poustevník a stojícího přede dveřmi se dvěma klíči v ruce; ale nikdo se nikdy nestaral o to, ve které ruce ty klíče drží, A Corso teď našel odpověď: v jedničce v levé, kdežto ve dvojce v pravé.

Zbývalo dozvědět se, jak je to ve trojce; ale to se zatím zjistit nedalo. Corso zůstal v Quinta da Soledade až do večera. Dlouho pracoval při světle svícnu, neustále si zapisoval a oba exempláře znovu a znovu prohlížel. Prostudoval ilustrace jednu po druhé, až se jeho hypotéza potvrdila. A objevily se nové důkazy. Nakonec si prohlédl svou kořist v podobě poznámek na listu papíru, tabulek a grafů s podivnými vzájemnými vztahy. Ve dvojce a jedničce se lišilo pět ilustrací. Kromě ruky, v níž stařec držel klíč na II. rytině, se lišil labyrint na III. ilustraci, který měl východ jednou zazděný a jednou volný. Na V. ilustraci měla smrtka písek v přesýpacích hodinách v jedničce dole, kdežto ve dvojce nahoře. Šachovnice na VII. obrázku měla ve výtisku Vara Borjy políčka bílá, ve Fargasově černá. A na čísle VIII měl kat, chystající se useknout dívce hlavu, kolem hlavy svatozář, která ho měnila v archanděla pomsty.

A našel toho ještě víc, protože podrobný průzkum lupou přinesl nakonec nečekané ovoce. Rytcovy značky skryté v dřevořezech obsahovaly další delikátní stopu: na ilustraci se starcem byl v obou exemplářích podepsán jako skulptor A. T., Aristide Torchia; ale jako inventor jen ve dvojce. V jedničce byly iniciály L. F., na jejichž existenci Corsa upozornili bratři Popelové. Totéž u dalších čtyř ilustrací. To mohlo znamenat, že tiskař sice všechny dřevoryty vyřezal, ale původní náčrty některých rytin pocházely z ruky někoho jiného. Tím pádem se nejednalo o dobové padělky, ani o apokryfní reedice. Nýbrž sám tiskař Torchia, se souhlasem a dobrozdáním nadřízených, pozměnil vlastní dílo podle předem stanoveného plánu: svým jménem podepsal pozměněné rytiny, u ostatních respektoval autorství L. F. Zbývá jeden exemplář, přiznal svým katům. Ale ve skutečnosti schoval tři a k nim klíč, kterým se snad daly spojit v jediný. Zbytek tajemství si vzal s sebou na hranici.

Corso se uchýlil ke starému kolačnímu systému: ke srovnávacím tabulkám, jaké užíval Umberto Eco ve své studii o Hanavsku. Když si na papír vypsal ilustrace obsahující rozdíly, vyšlo mu toto schéma:

Co se týče rytcových značek, střídání podpisů A. T. (tiskař Torchia) a L. F. (kdosi neznámý? Lucifer?), odpovídajících charakteristikám sculptor a inventor, se dalo seřadit takto:

Divná kabala. Ale Corso měl konečně něco konkrétního: existoval nějaký klíč, který uzamykal smysl. Pomalu vstával, jako by se bál, že se mu všechny ty vztahy rozplynou před očima, ale také s klidem lovce, který si je jist, že na konci stopy, třeba sebenezřetelnější, vždycky čeká jeho kus.

Ruka. Východ. Písek. Šachovnice. Svatozář.

Vyhlédl oknem. Z druhé strany špinavých tabulek odmítal zmizet ve tmě zbytek červenavé záře, vykrajující ze tmy větev stromu.

Exemplář jedna a dvě. Rozdíly v číslech 2, 4, 5, 7 a 8.

Musí do Paříže, Tam je trojka a v ní snad i odpověď na hádanku. Ale trápilo ho něco jiného, naléhavého, co musel neodkladně vyřešit. Varo Borja to řekl jasně: pokud nemůže získat dvojku konvenčními metodami, musí se poohlédnout po nějakém méně ortodoxním způsobu. Aby přitom samozřejmě Fargase co nejméně poškodil a sám aby co nejméně riskoval. Po něčem jemném a diskrétním. Vytáhl z kapsy baloňáku diář a začal hledat vhodné telefonní číslo. Ta práce byla jako stvořená pro Amílcara Pinta.

Jedna z dohořívajících svící zhasla v krátké spirále kouře. Někde v domě se ozývaly housle a Corso znovu procedil mezi zuby krátké, suché zasmání, zatímco plamen svíčky mu na tváři roztančil světla a stíny, když se k ní naklonil, aby si připálil cigaretu. Pak se napřímil a poslouchal. Hudba zněla jako kvílení, nesla se prázdnými temnými místnostmi kolem trosek rozvrzaného, zaprášeného nábytku, pod malovanými stropy pokrytými pavučinami, mezi stíny, které už halily pouhé prázdné kontury na zdech, splývala s ozvěnami dávno mrtvých kroků a hlasů. A venku nad zrezivělou mříží dva ženské obličeje, jeden s očima rozevřenýma do tmy, druhý přikrytý maskou břečťanu, bez pohnutí a s klidem, jaký přináší čas zastavený v prázdnotě, naslouchaly hudbě, kterou Victor Fargas vyluzoval ze svých houslí, aby zahnal přízraky ztracených knih.

Do městečka se Corso vrátil pěšky s rukama v kapsách baloňáku a s límcem vyhrnutým přes uši; dvacet minut po levé straně opuštěné vozovky. Měsíc ještě nevyšel, a když Corso procházel pod stromy, které se nad cestou skláněly jako černá klenba, nořil se do rozlehlých skvrn tmy. Vládlo téměř úplné ticho, narušované jen vrzáním jeho bot na štěrku krajnice či zurčením vody dole v příkopu mezi cistem a břečťanem, v té tmě neviditelnými.

Zezadu se k němu přiblížil vůz, předjel ho a Corso uviděl, jak jeho silueta, zvětšená do přízračných rozměrů, houpavě klouzá po kmenech okolních stromů a hustém větvoví. Vydechl, až když byl znovu obklopen tmou, a ucítil přitom, jak se mu napjaté svaly uvolňují. Nepatřil k lidem, kteří vidí za každým rohem strašidla. Spíš bral všechno včetně mimořádných okolností se středomořským fatalismem starých vojáků, bezpochyby zděděným po prapradědečkovi Corsovi: člověk může sebevíc pobodávat koně opačným směrem, jeho neodvratný osud na něho stejně čeká v bráně nejbližšího Samarkandu, kde si čistí nehty benátskou dýkou nebo skotským bodákem. Nicméně od příhody v toledské uličce pociťoval lovec knih oprávněné obavy, jakmile zaslechl motor blížící se zezadu.

Když se vedle Corsa zastavily reflektory dalšího auta, měl se proto na pozoru, otočil se, přehodil si plátěnou tašku z pravého ramene na levé a v kapse baloňáku sevřel svazek klíčů, šikovnou zbraň, jíž se dalo vypíchnout oko komukoli, kdo by se chtěl bavit moc zblízka. Situace však vypadala mírumilovně: velká, temná kovová silueta sedanu a uvnitř mužský profil, nepatrně osvětlovaný odlesky předních reflektorů, který milým, zdvořilým hlasem pravil:

„Dobrý večer…,“ přízvuk byl nezřetelný, ani španělský, ani portugalský. „Nemáte oheň?“

Mohla to být klidně pravda, anebo taky mizerná záminka; to se nedalo zjistit. Ani nešlo dát se na útěk nebo vytáhnout nejšpičatější klíč jen proto, že člověka někdo požádá o připálení cigarety; takže Corso pustil klíče, vytáhl krabičku sirek a za ochranným valem své dlaně jednu rozškrtl.

„Díky.“

Samozřejmě uviděl jizvu. Starou, dlouhou, svislou, táhla se od spánku doprostřed levé tváře. Mohl si ji dobře prohlédnout, když se muž naklonil, aby si připálil doutník značky Montecristo, a držel hořící sirku ve výšce dost dlouho, aby rozeznal hustý černý knír a tmavé oči, které si ho v přítmí upřeně prohlížely. Pak sirka v Corsových prstech dohořela a na rysy tváře neznámého jako by padla černá maska. Znovu se proměnil v pouhý stín, jen stěží rozeznatelný v lehkém svitu palubní desky.

„Co jste sakra zač?“

Nebyla to moc klidná ani inteligentní otázka. Ale stejně už bylo pozdě; přehlušil ji zvuk přidávaného plynu. Dvě červené tečky zadních světel se vzdalovaly silnici dolů a na tmavé asfaltové stuze za nimi zůstávala prchavá stopa. Ještě naposled zazářily při brždění v první zatáčce a pak už vůz zmizel, jako by tam nikdy nebyl.

Lovec knih stál nehybně na krajnici a snažil se srovnat si to všechno v hlavě: Madrid, u dveří vdovy Tailleferové. Toledo, po návštěvě u Vara Borjy. A Sintra, po odpoledni u Victora Fargase. K tomu Dumasovy romány, nakladatel oběšený ve své pracovně a tiskař upálený se svou prazvláštní učebnicí… A mezi tím vším se pohybuje Rochefort, přilepený Corsovi na paty jako stín; smyšlený šermíř ze 17. století, převtělený do šoféra v uniformě, který řídí luxusní automobily. A který má na triku pokus o ublížení na zdraví a dva prohledané byty. A kouří doutníky značky Montecristo. Kouří, ale zapalovač nemá.

Mírně, tiše zaklel. Dal by vzácný prvotisk v dobrém stavu, aby mohl rozbit úsměv tomu, kdo tenhle absurdní scénář vymyslel.

Jakmile dorazil do hotelu, vyřídil několik telefonů. Nejprve zavolal na jedno lisabonské číslo, které měl v diáři; a měl štěstí, Amílcar Pinto byl doma, jak se dozvěděl od jeho mrzuté ženy, jejíž slova podbarvoval řev televize, jekot dětí a zuřivá hádka nějakých dospělých hlasů, pronikající do černého bakelitového sluchátka. Konečně dostal k aparátu Pinta. Dohodli se, že se sejdou za půl druhé hodiny, které Portugalec potřeboval na ujetí padesáti kilometrů do Sintry. Když bylo tohle vyřešeno, Corso se podíval na hodinky a vytočil mezinárodní předčíslí na Vara Borju; ale knihkupec doma v Toledu nebyl. Nechal mu vzkaz na záznamníku a zkusil madridské číslo Flavia La Ponteho. Ani tam to nikdo nezvedal, takže schoval plátěnou tašku na skříň a šel se napít.

První, co uviděl, když otevřel dveře hotelového salónku, byla dívka. Omyl byl vyloučen: kratičké vlasy, chlapecký vzhled, pleť opálená jako uprostřed srpna. Četla si v křesle pod kuželem světla lampy, zuté zkřížené nohy měla natažené na protějším sedadle a na sobě měla džíny, bílé bavlněné tričko a přes ramena přehozený šedý vlněný svetr. Corso ztuhl s rukou na klice a ve spáncích mu bušil pocit absurdity. Náhoda, nebo schválnost, tohle bylo moc.

Nakonec stále ještě nevěřícně popošel k dívce. Když stál téměř před ní, zvedla pohled od knihy a upřela na něho své zelené oči, tekutý, hluboký jas, který si tak dobře pamatoval z jejich setkání ve vlaku. Zarazil se, nevěda, co říct; měl zváštní pocit, že by do těch očí mohl spadnout

„Nerekla jste mi, že jedete do Sintry,“ řekl.

„Vy mně taky ne.“

Svou odpověď doprovodila klidným úsměvem, bez nevole a bez překvapení. Vypadala upřímně ráda, že se s ním zase vidí.

„Co tady děláte?“ zeptal se Corso.

Stáhla nohy ze židle a posunkem mu ji nabídla; ale lovec knih zůstal stát.

„Cestuju,“ řekla holka a ukázala mu knihu: Poutník Melmoth Charlese Maturina. „Čtu. A zažívám nečekaná setkání.“

„Nečekaná,“ zopakoval Corso jako ozvěna.

Čekaná, nebo nečekaná, těch setkání bylo na jeden večer trochu moc. A hned ho napadlo, že její přítomnost v hotelu musí nějak souviset s Rochefortovým zjevením na silnici. Musel tu být nějaký úhel pohledu, ze kterého do sebe dílky zapadají, i když on byl od něj ještě daleko. Ani nevěděl, kam se má vlastně dívat.

„Nesednete si?“

S neurčitým neklidem si sedl. Dívka zavřela knihu a zvědavě ho pozorovala.

„Nevypadáte na turistu,“ řekla.

„Taky nejsem.“

„Jste tu pracovně?“

„Ano.“

„V Sintře musí být každá práce zajímavá.“

To mi ještě scházelo, pomyslel si Corso a ukazováčkem si posunul brýle. Nechat se takhle vyslýchat, i když je vyšetřovatelem krásná mladičká holka. V tom je možná ten problém: je moc mladá, než aby mě mohla ohrozit. Ale třeba právě v tom číhá nebezpečí. Vzal knihu, kterou dívka odložila na stůl, a prolistoval ji. Bylo to moderní anglické vydání, některé odstavce byly zatržené tužkou. U jednoho se zastavil:

Jenže teď upírala zrak na mizící světlo a blížící se tmu – na onen nadpřirozený šerosvit, který jako by vyzýval ta nejjasnější a nejkrásnější díla boží: „Uvolněte mi místo – víc už zářit nebudete!“

„Ráda čtete gotické romány?“

„Ráda čtu,“ sklonila trochu hlavu a světlo obtáhlo křivku její nahé šíje. „Ráda se dotýkám knih. Když cestuju, vždycky si jich dám několik do batohu.“

„Cestujete hodně?“

„Hodně. Už stovky let.“

Po té odpovědi Corso zkřivil ústa. Vyslovila to zcela vážně, s trochu svraštělým čelem a s výrazem holčičky mluvící o závažných věcech.

„Myslel jsem, že jste studentka.“

„Někdy.“

Corso položil Melmotha na stůl.

„Vy jste ale tajnůstkářka… Kolik vám je? Osmnáct, devatenáct? Občas se tváříte, jako kdybyste byla mnohem starší.“

„Třeba jsem. Každý se tváří podle toho, co prožil a co četl. Vždyť se podívejte na sebe.“

„Co je se mnou?“

„Nikdy jste se neviděl usmívat? Vypadáte jako starý voják.“

Rozpačitě se zavrtěl na židli.

„Nevím, jak se usmívá starý voják.“

„Ale já vím,“ dívčiny oči zmatněly; bloudily v její paměti. „Jednou jsem se setkala s deseti tisíci muži hledajícími moře.“

Corso zvedl obočí s přehnaným zájmem.

„Nepovídejte… To patří do toho vyčteného, nebo do toho prožitého?“

„Hádejte,“ upřeně se na něho zadívala, než dodala: „Vypadáte na chytrého člověka, pane Corso.“

Vstala, sebrala knihu se stolu a bílé tenisky z podlahy. Její oči jako by znovu ožily a lovec knih v nich uviděl kmitat povědomé záblesky. V jejím pohledu bylo cosi známého, co už někde zahlédl.

„Třeba se ještě potkáme,“ řekla na odchodu. „Někde.“

Corso o tom vůbec nepochyboval. Ale nebyl si moc jist, jestli to chce, nebo ne. Ať tak či onak, na přemýšlení stejně neměl čas: dívka se ve dveřích minula s Amílcarem Pintem.

Právě příchozí byl malý a tučný. Jeho tmavá pleť se blýskala, jako by byla čerstvě nalakovaná, a samozřejmě měl pořádně hustý, nedbale zastřižený knír. Býval by byl poctivým policistou, ba dokonce dobrým policistou, kdyby nemusel živit pět dětí, ženu a otce na penzi, který mu potají chodil na tabák. Manželku, před dvaceti lety velice krásnou mulatku, si přivezl z Mosambiku, když byla vyhlášena nezávislost, Maputo se ještě jmenovalo Lourenço Marques a on byl drobný, statečný seržant výsadkářů s vyznamenáním. Corso ji několikrát zahlédl, když občas kul s jejím mužem pikle; stála v předsíni bytu páchnoucího po pokakaných plínkách a vařené zelenině, pod očima měla unavené kruhy, velká prsa povadlá, na nohou staré pantofle a vlasy svázané červeným šátkem.

Policista vešel rovnou do salónku, úkosem se podíval na kolemjdoucí dívku a padl do křesla naproti lovci knih. Funěl, jako by z Lisabonu přišel pěšky.

„Kdo to je?“

„Nikdo důležitý,“ odvětil Corso. „Jedna španělská dívenka. Turistka.“

Pinto přikývl a otřel si vlhké dlaně o nohavice. To byl u něho častý pohyb. Hodně se potil a všechny jeho košile měly na límečku u krku úzký tmavý proužek.

„Mám problém,“ řekl Corso.

Portugalcův úsměv se ještě víc roztáhl. Neřešitelný problém neexistuje, naznačoval ten úsměv. Neexistuje, dokud si my dva rozumíme.

„Jsem si jist, že ho společně vyřešíme.“

Teď byla s úsměvem řada na Corsovi. S Amílcarem Pintem se seznámil před čtyřmi roky kvůli jedné ošklivé záležitosti s ukradenými knihami, které se objevily na stáncích blešího trhu Feira da Ladra. Corso je byl v Lisabonu identifikovat, Pinto jich několik zabavil a cestou zpátky k majiteli pár cenných exemplářů navždycky zmizelo. Počátek plodného přátelství oslavili tahem po hospůdkách s fadem v Bairro Alto, kde bývalý seržant od výsadkářů přemílal nad láhvemi své koloniální stesky; vylíčil například Corsovi, jak mu málem ustřelili kulky v bitvě u Gorongosy. Skončili na vyhlídce Santa Luzia, z plna hrdla zpívali Grândolavila morena, u nohou jim ležela čtvrť Alfama ozářená měsícem a o kousek dál se vinula řeka Tejo jako široké, blyštivé stříbrné prostěradlo, po němž pomaličku klouzaly tmavé obrysy lodí mířících k Belémské věži a pak do Atlantiku.

Číšník Pintovi přinesl objednanou kávu. Corso počkal, až se vzdálí, a pokračoval:

„Existuje jedna kniha.“

Policista se skláněl nad nízkým stolkem a sypal si cukr do kávy.

„Vždycky je v tom nějaká kniha,“ přitakal obezřetně.

„Tahle je výjimečná.“

„Která není?“

Teď se usmál pro změnu Corso. Kovový, ostrý úsměv.

„Majitel nechce prodávat.“

„To je špatné,“ Pinto labužnicky zvedl šálek k ústům, vychutnávaje kávu. „Obchod je dobrá věc. Předměty cestují sem a tam, hýbou se. Vytvářejí bohatství, dávají vydělat prostředníkům…,“ položil šálek, aby si otřel dlaně o kalhoty. „Výrobky musí být v oběhu. Takové jsou zákony trhu; zákony života. Neprodávat by mělo být zakázané: je to skoro zločin.“

„Souhlasím,“ přidal se Corso. „Měl bys s tím něco udělat.“

Pinto se zabořil do křesla a sebejistě, uvolněně se podíval na svého společníka v očekávání věcí příštích. Jednou, když v mosambickém matu padli do léčky, naložil si na záda umírajícího poručíka a utíkal s ním celou noc, deset kilometrů džunglí. Za svítání pochopil, že poručík umírá, ale nechtěl ho nechat napospas a běžel dál s mrtvolou, dokud se nedostal na základnu. Poručík byl velmi mladý a Pinto si říkal, že jeho maminka by ho určitě ráda pohřbila v Portugalsku. Dostal za to medaili. Teď si s Pintovými starými rezavými metály hrály doma jeho děti.

„Možná toho člověka znáš: je to Victor Fargas.“

Policista přikývl.

„Rodina Fargasů je velmi vznešená,“ upřesnil. „Velmi starobylá. Kdysi mívala vliv, ale teď už nemá.“

Corso mu podal zalepenou obálku.

„Tady máš všechny potřebné údaje: majitel, kniha a místo.“

„Tu usedlost znám,“ Pinto si olizoval špičkou jazyka vrchní ret a vlhčil si knír. „Je velmi neopatrné mít tam cenné knihy. Může se tam dostat kdejaký pobuda,“ podíval se truchlivě na Corsa, jako by mu bylo neprozíravosti Victora Fargase opravdu líto. „Třeba jeden kapsář z Chiada, co mi dluží službičku.“

Corso setřásl z obleku neviditelné smítko prachu. To nebyla jeho věc. Alespoň ne v operativní fázi.

„Chci být daleko, až k tomu dojde.“

„Neboj se. Ty budeš mít knihu a pan Fargas minimum nepříjemností. Nanejvýš tak rozbité sklo: čistá práce. A pokud jde o honorář…“

Corso ukázal na obálku, kterou Pinto držel nerozlepenou v ruce. „Je tam záloha, čtvrtina celkové částky. Zbytek při předání.“

„Žádný problém. Kdy odjíždíš?“

„Zítra brzy ráno. Spojím se s tebou z Paříže,“ Pinto se začal zvedat, ale Corso ho posunkem zarazil. „Ještě něco. Rád bych zjistil totožnost jednoho chlápka, měří asi metr osmdesát, má knír a jizvu na tváři. Černé vlasy, tmavé oči. Štíhlý. Není Španěl ani Portugalec. A dnes v noci se tu potlouká.“

„Je nebezpečný?“

„Nevím. Pronásleduje mě z Madridu.“

Policista si dělal poznámky na rub obálky.

„Má to nějakou souvislost s naším obchodem?“

„Předpokládám. Ale nic dalšího nevím.“

„Udělám, co bude v mé moci. Mám tady na komisařství v Sintře přátele. A mrknu do našeho ústředního archivu v Lisabonu.“

Vstal a uložil obálku do náprsní kapsy saka. Corso na prchavý okamžik zahlédl v pouzdře pod levou paží pažbu revolveru.

„Nezůstaneš na skleničku?“

Pinto vzdychl a zavrtěl hlavou.

„Rád bych; ale moji tři černoušci mají spalničky. Ty kluci to chytají jeden od druhého.“

Říkal to s unaveným úsměvem. V Corsově světě byli všichni hrdinové unavení.

Vyšli společně před hotelové dveře, kde měl Pinto zaparkovanou starou citroenku 2 CV. Když si podávali ruce, vrátil se Corso ještě k Victoru Fargasovi.

„Znovu připomínám, že má být pokud možno ušetřen všech nepříjemností… Je to obyčejná krádež.“

Policista nastartoval motor, rozsvítil světla a vyčítavě se na něho podíval přes stažené okénko. Vypadal uraženě.

„No promiň… Takové připomínky jsou zbytečné. Mezi námi profesionály.“

Když Pinto odjel, lovec knih vyšel nahoru do svého pokoje udělat si pořádek v poznámkách a zůstal pracovat dlouho do noci s postelí plnou papírů a s Devíti branami otevřenými na polštáři. Cítil se hrozně unaveně a napadlo ho, že by mu udělala dobře horká sprcha. Právě šel do koupelny, když zazvonil telefon. Byl to Varo Borja, zajímalo ho, co je s Fargasem. Zhruba ho uvedl do situace včetně rozdílů, které objevil na pěti z devíti ilustrací.

„A samozřejmě,“ dodal, „náš přítel neprodá.“

Na druhém konci telefonní linky bylo ticho; knihkupec zřejmě uvažoval, třebaže se těžko dalo zjistit, zda o ilustracích, nebo o Fargasově odmítnutí. Když znovu promluvil, jeho tón byl krajně opatrný:

„To se dalo čekat,“ řekl, a ani teď Corso nemohl poznat, na co naráží. „Dá se ten zádrhel nějak obejít?“

„Snad.“

Sluchátko opět ztichlo. Pět vteřin, počítal Corso na ciferníku hodinek.

„Nechávám to na vás.“

Pak už si nic moc neřekli. Corso vynechal rozhovor s Pintem a ten druhý se nezajímal, jak lovec knih hodlá eufemisticky „ten zádrhel obejít.“ Varo Borja se omezil na dotaz, zda potřebuje další peníze, a odpověď zněla ne. Domluvili se na dalším telefonu z Paříže.

Pak Corso vytočil číslo La Ponteho, ale zase to nikdo nezvedal. Modré listy Dumasova rukopisu si dál odpočívaly v deskách, zatímco uklízel poznámky a svazek v černé kůži s můří nohou na obálce. Dal všechno zpátky do plátěné tašky, zasunul ji pod postel a popruh uvázal kolem jedné její nohy. I kdyby spal sebetvrději a někdo vnikl do pokoje, nedokáže ji vytáhnout, aniž ho vzbudí. Nepohodlné zavazadlo, říkal si cestou do koupelny ke kohoutku s horkou vodou. A z nějakého – jemu neznámého – důvodu i nebezpečné.

Vyčistil si zuby, svlékl se a vkročil do sprchy. Nechal oblečení u nohou a zrcadlo zamžené párou odrazilo jeho postavu, byl hubený a tuhý jako vychrtlý vlk. A znovu ho bodla úzkost, přicházející odněkud zdálky, z minulosti, bušila mu ve vědomí jako vzdálená, bolestná vlna; jako by mu v těle a v paměti vibrovala struna.

Nikon.

Vždycky si na ni vzpomněl, když si rozepínal pásek, nejraději mu ho vyvlékala sama, trvala na tom, jako by to byl nějaký zvláštní obřad. Zavřel oči a opět ji viděl sedět na kraji postele, jak mu pomalu, pomaličku s něžným spikleneckým úsměvem stahuje z boků kalhoty a potom slipy, vychutnávajíc tu chvíli. Uvolni se, Lucasi Corso. Jednou ho potají vyfotografovala, jak spí na břiše s kolmou vráskou na čele a s tváří promodralou vousy, pod nimiž byl jeho obličej ještě hubenější a jeho hořký, napjatý výraz v koutcích pootevřených úst výraznější. Vypadal na té pusté sněžné pláni bílého polštáře jako vyčerpaný, podezíravý a ztrápený vlk, a fotka se mu vůbec nelíbila, když ji náhodou našel v nádobce s ustalovačem v koupelně, kterou Nikon používala jako laboratoř. Roztrhal ji na maličké kousky i s negativem a ona to nikdy nijak nekomentovala.

Horká voda ze sprchy sežehla Corsovi kůži, nechal si ji stékat po obličeji, pálila ho na víčkách, a on se zaťatými zuby a napjatými svaly přemáhal bolest a chuť vykřičet do vlhkého dusivého parna svou samotu. Po čtyři roky přicházela Nikon po milování za ním do sprchy a pomalu, nekonečně pomalu mu mydlila záda. A nakonec ho držívala kolem pasu jako holčička ztracená v dešti. Jednoho dne odejdu, aniž jsem tě vůbec poznala. Tehdy si vzpomeneš na mé velké tmavé oči. Na mé mlčenlivé výčitky. Na mé úzkostné stony ze spaní. Na mé noční můry, které nedokážeš zahnat. Na tohle všechno budeš vzpomínat, až já budu pryč.

Opřel si hlavu o bílé kachlíčky v té vlhké poušti, která mu tolik připomínala jakýsi druh pekla, a pára se na něm perlila. Před Nikon ani po ní mu nikdo záda nemydlil. Nikdy. Nikdo. V životě ne.

Vyšel ze sprchy a zalezl si do postele s Pamětmi ze Svaté Heleny, ale přečetl sotva pár řádků:

Císař se vrátil k válce a pokračoval: „Španělé se všichni chovali jako čestní muži…!“

Zašklebil se na tu Napoleonovu chválu, starou dvě století. Vybavil si slova, zaslechnutá v dětství; snad je pronesl jeden z jeho dědečků, snad otec: „Jenom jednu věc umíme my Španělé jako nikdo jiný: být namalováni na Goyových obrazech…“ Čestní muži, řekl Bonaparte. Corso pomyslel na Vara Borju a na jeho šekovou knížku, na Flavia La Ponteho a vdovské knihovny vybrakované za pár šestáků. Na přízrak Nikon, bloudící samotou bílé pustiny. Na sebe, loveckého chrta patřícího tomu, kdo nabídne nejvíc. Časy se mění. Ještě když usínal, beznadějně, hořce se usmíval.

První, čeho si při probuzení všiml, bylo kalné světlo svítání za oknem. Ještě je moc brzo. Zmateně se převracel a tápal po budíku na nočním stolku, než pochopil, že to zvoní telefon. Sluchátko mu dvakrát spadlo na zem a až pak se mu povedlo zasunout je mezi ucho a polštář.

„Prosím.“

„Jsem vaše přítelkyně ze včerejšího večera. Pamatujete se? Irena Adlerová. Jsem v hotelovém vestibulu. Musím s vámi mluvit. Teď hned.“

„Co to k čertu…?“

Ale ona už zavěsila. Corso s nadáváním našel brýle, odhodil přikrývku a oblékl si kalhoty, rozespalý a vyvedený z míry. Vtom se s náhlým pocitem paniky podíval pod postel; taška tam byla, nedotčená. S námahou se mu podařilo zaostřit zrak na okolní předměty. V pokoji bylo všechno v pořádku; něco se dělo venku. Ještě si stihl v koupelně chrstnout studenou vodu do obličeje, a už někdo ťukal na dveře.

„Zatraceně, víte vůbec, kolik je hodin?“

Dívka stála na prahu ve svém modrém kabátě a s batohem na rameni; oči měla ještě zelenější, než jak si je Corso pamatoval.

„Je půl sedmé ráno,“ oznámila klidně. „A musíte se co nejrychleji obléknout.“

„Zbláznila jste se?“

„Ne,“ vešla bez vyzvání do pokoje a kriticky se rozhlédla. „Máme strašně málo času.“

„Máme?“

„Vy a já. Pěkně se to zašmodrchalo.“

Corso rozčileně zafuněl.

„Na to, abyste si dělala z lidí srandu, je ještě moc brzo.“

„Nebuďte hlupák,“ nakrčila nos s vážným výrazem. Přes svůj chlapecký vzhled a přes své mládí teď vypadala jinak, zraleji a sebejistěji. „Mluvím vážně.“

Položila si batoh na rozesílanou postel. Corso jej vzal, dal jí ho zpátky a ukázal na dveře.

„Jděte k čertu.“

Nepohnula se, jen se na něho pozorně zadívala.

„Poslouchejte,“ světlé oči byly velice blízko; vypadaly jako tekutý led, jak svítily v osmahlé pleti jejího obličeje. „Víte, kdo je to Victor Fargas?“

Přes dívčino rameno uviděl Corso v zrcadle nad komodou svůj obličej: pusu měl dokořán jako dokonalý hlupák.

„Samozřejmě,“ vykoktal konečně.

Zareagovat mu zabralo několik vteřin a ještě teď zmateně mrkal. Vyčkávala, aniž dala najevo uspokojení nad účinkem svých slov. Bylo jasné, že její myšlenky se ubírají jinam.

„Je po smrti,“ řekla.

Vyslovila to nezúčastněným tónem a se stejným klidem, jako kdyby oznamovala, že měla k snídani kávu nebo že byla u zubaře. Corso se zhluboka nadechl a pokusil se to strávit.

„To není možné. Včera jsem u něho byl. A byl v pořádku.“

„Teď už v pořádku není. Vůbec není.“

„Jak to víte?“

„Vím to.“

Corso podezíravě zakroutil hlavou a vydal se pro cigaretu. Na půli cesty ležela placatice plná Bolsu, takže do sebe hodil panáka; jak gin padal do prázdného žaludku, naskočila mu husí kůže. Aby získal čas, umínil si nepodívat se na dívku, dokud si nedá prvního šluka. S rolí, která mu toho rána připadla, vůbec nebyl spokojený. A potřeboval si to všechno pomalu přebrat.

„V madridské kavárně, ve vlaku, včera večer a dnes ráno tady v Sintře…,“ počítal na prstech levé ruky s cigaretou v ústech a s očima přimhouřenýma kouřem. „Čtyři náhody, to už je dost, nemyslíte?“

Netrpělivě potřásla hlavou.

„Myslela jsem, že jste chytřejší. Kdo mluví o náhodách?“

„Proč za mnou chodíte?“

„Líbíte se mi.“

Corsovi nebylo do smíchu; jen zkřivil ústa.

„To je směšné.“

Dlouze, přemýšlivě se na něho podívala.

„Asi ano,“ došla k závěru. „Je fakt, že v tom svém starém kabátě moc svůdně nevypadáte. A v brýlích.“

„Takže?“

„Najděte si jinou odpověď; hodit se může jakákoli. Ale už se konečně oblékněte. Musíme k Victoru Fargasovi.“

„Musíme?“

„Vy a já. Než dorazí policie.“

Spadané listí jim šustilo pod nohama, když otevřeli železnou mříž a vydali se po cestičce lemované rozbitými sochami a prázdnými podstavci. Na kamenném schodišti neměly v olověném svitu časného rána sluneční hodiny žádný stín a zase neukazovaly žádnou hodinu. Postuma necat. Poslední zabíjí, přečetl si Corso znovu. Dívka sledovala směr jeho pohledu.

„Přesně vystiženo,“ řekla chladně a strčila do dveří. Byly zavřené.

„Zadem,“ navrhl Corso.

Obešli dům kolem kachlové kašny, kde kamenný andílek s prázdnýma očima a ulámanýma rukama dál lil pramínek vody do jezírka. Dívka, Irena Adlerová či jak se jmenovala, šla před Corsem, na zádech modrého kabátu malý batůžek. Kráčela překvapivě jistě, klidně a pružně, dlouhé nohy ve vypasovaných džínách, tvrdošíjnou hlavu nachýlenou dopředu s rozhodností člověka, který dobře ví, kam jde. Což nebyl Corsův případ. Držel svou nejistotu na uzdě a nechával se od dívky vést, schovávaje si otázky na později. Blesková sprcha ho trochu probrala, v plátěné tašce přes rameno měl všechno, co potřeboval, a jeho myšlenky se teď zabývaly jen jedním – Devíti branami číslo dvě, exemplářem Victora Fargase.

Bez potíží se dostali dovnitř prosklenými dveřmi, spojujícími salón se zahradou. Na stropě stále bděl nad knihami vyrovnanými na zemi Abrahám s pozvednutým nožem. Dům vypadal opuštěně.

„Kde je Fargas?“ zeptal se Corso.

Dívka pokrčila rameny.

„Nemám ponětí.“

„Říkala jste, že je mrtvý.“

„To taky je,“ vzala housle z příborníku a zvědavě si je prohlížela, když předtím obhlédla místnost, holé stěny a knihy. „Ale nevím, kde je.“

„Vodíte mě za nos.“

Dala si nástroj pod bradu, zadrnkala na struny a pak housle uložila zpátky do pouzdra, nespokojená s jejich zvukem. Teprve potom se podívala na Corsa.

„Člověče malověrný.“

Zase se lehce usmívala s nepřítomným výrazem a lovec knih věděl, že ta její sebejistota, hluboká a zároveň frivolní, je nepřiměřeně zralá. Ta dívenka fungovala nějak divně; reagovala na mnohem složitější pohnutky a myšlenky, než jaké se daly úměrně jejímu věku a vzhledu předpokládat.

Najednou se Corsovi všechno vykouřilo z hlavy: dívka, to podivné dobrodružství, dokonce i údajná mrtvola Victora Fargase. Na roztřepeném gobelínu s bitvou u Arbelas zela mezi knihami o okultismu a o ďábelských vědách díra. Devět bran bylo pryč.

„Do prdele,“ řekl.

Procedil nadávku mezi zuby, shýbl se k řadě knih a nakonec si k nim přidřepl Jeho zrak odborníka, zvyklého rozeznat na první pohled hledaný svazek, bloudil naprosto bezradně sem a tam. Černý marokén, pět vazů, bez vnějšího titulu, pentagram na deskách. Umbrarum regni atd. Omyl vyloučen. Třetina tajemství, přesně 33,33 procenta – čistý periodický zlomek – je v čudu.

„Sper to ďas.“

Na Pinta je to moc brzo, pomyslel si vzápětí; Portugalec to nemohl stačit zorganizovat. Dívka ho pozorovala, jako by očekávala, že udělá něco, co ji bude zajímat. Corso vstal.

„Kdo jsi?“

Bylo to za necelých dvanáct hodin už podruhé, co kladl stejnou otázku, ale dvěma různým osobám. Všechno se nějak moc rychle zamotávalo. Dívka přijala jeho otázku i jeho pohled bez hnutí brvou. Po chvilce odvrátila oči do prázdna vedle Corsa. Nebo možná ke knihám vyrovnaným na podlaze.

„Na tom nezáleží,“ odvětila konečně. „Raději se ptejte, kam se poděla ta kniha.“

„Jaká kniha?“

Znovu na něj bez odpovědi pohlédla a on si připadal jako naprostý hlupák.

„Moc toho víš,“ řekl dívce. „Dokonce víc než já.“

Viděl, jak zase jen krčí rameny. Pozorovala hodinky na Corsově zápěstí, jako by z nich mohla něco vyčíst.

„Moc času vám nezbývá.“

„To je mi fuk, kolik času zbývá nebo nezbývá.“

„Jak myslíte. Ale za pět hodin odlétá z Portely letadlo Lisabon – Paříž. Máme právě tak čas tam dojet.“

Bože. Corso se pod baloňákem otřásl hrůzou. Vypadala jako přičinlivá sekretářka s diářem v ruce, když šéfovi vypočítává denní závazky. Otevřel ústa k protestu. Taková mladá a vůbec, a k tomu ty zneklidňující oči. Zpropadená čarodějnice.

„Proč bych měl odjíždět?“

„Protože může přijet policie.“

„Nemám co tajit.“

Dívka se nedefinovatelně usmála; jako by právě vyslechla povedenou, ale už hodně vousatou anekdotu. Pak si hodila batůžek na záda a zamávala Corsovi na rozloučenou rukou s otevřenou dlaní.

„Budu vám nosit do vězení cigarety. I když v Portugalsku vaši značku neprodávají.“

Vyšla do zahrady, ani jednou se neohlédla. Corso se už už rozbíhal za ní, aby ji zadržel. Vtom něco spatřil v krbu.

Chvíli ohromeně stál, pak se pomalu začal přibližovat; snad chtěl dát událostem ještě možnost, aby se vrátily do rozumných kolejí. Ale když stanul u krbu a opřel se o římsu, přesvědčil se, že některé události se prostě vrátit nedají. Za krátký časový úsek od včerejšího večera do rána, což byl v porovnání se staletími v nich obsaženými mizivý zlomek času, bibliografie vzácných knih zastaraly. Už neexistovaly tři známé exempláře Devíti bran, nýbrž jen dva. Třetí, či lépe řečeno to, co z něj zbývalo, dosud dýmalo v popelu.

Poklekl, dávaje si pozor, aby se ničeho nedotkl. Desky byly ohněm méně poničené než stránky, bezpochyby díky kožené vazbě. Dva z pěti vazů na hřbetě zůstaly nedotčené a pentagram ohořel jen z poloviny. Stránky shořely téměř úplně; zbývalo z nich stěží pár začouzených okrajů se zlomky textu. Corso natáhl k sálajícím zbytkům ruku.

Vytáhl cigaretu a přilepil si ji nezapálenou mezi rty. Věděl, jak bylo v krbu srovnané dříví, protože je viděl předešlého večera. Z rozložení popela – dřevěné oharky ležely pod knihou, nikdo oheň neprohrábl – vydedukoval, že oheň hořel tak dlouho, dokud ho kniha neudusila. Vybavoval si, že dříví bylo nachystané tak na čtyři, pět hodin; zbytky tepla prozrazovaly, že oheň dohořel zhruba před stejnou dobou. Dohromady to dělalo osm až deset hodin: někdo musel v krbu zatopit mezi desátou večer a půlnocí, kdy do něj byla přiložena kniha. A ten, kdo to udělal, se už pak nezdržoval prohrabáváním popela.

Corso zabalil zbytky, které se mu podařilo vyhrabat z krbu, do starých novin. Seškvařené listy byly tuhé a křehké, takže mu ta operace zabrala dost času. Přitom si všiml, že stránky a desky hořely zvlášť; ten, kdo je dal do krbu, je předtím od sebe odtrhl, asi aby lépe hořely.

Když byla záchranná operace hotová, porozhlédl se po salónu. Vergilius a Agricola byly stále tam, kde je Fargas nechal: dílo De re metallica mezi ostatními na koberci, Vergilius na stole, kde ho bibliofil nechal, když pronesl jako kněz těsně před vykonáním oběti posvátnou formuli „Myslím, že prodám tuhle…“ Mezi stránkami vykukoval nějaký papír, proto knihu otevřel. Byla tam rukou psaná, nedokončená stvrzenka:

Victor Coutinho Fargas, průkaz totožnosti číslo 3554712, bytem v Quinta da Soledade, 4. kilometr silnice na Colares, Sintra.

Obdržel jsem sumu 800.000 escudů za prodej knihy v mém osobním vlastnictví „Vergilius. Opera nunc recens accuratissime castigata… Venezia, Giunta, 1544“. (Essling 61. Sander 7671). Foliant, 10, 587,1 c, 113 dřevorytů. Kompletní a v dobrém stavu.

Kupec…

Jméno ani podpis nenašel; transakce nebyla provedena. Corso papír vrátil, kde ho našel. Pak knihu zaklapl a přešel do pokoje, kde byl předchozího večera, aby se ubezpečil, že tam nezanechal žádné stopy, papíry se svým rukopisem nebo něco podobného. Špačky z popelníku přesypal do novinového papíru a strčil si je také do kapsy. Ještě chvíli šmejdil a jeho kroky se rozléhaly prázdným domem. Po majiteli ani památky.

Když znovu procházel kolem knih vyrovnaných na podlaze, zastavil se, zlákán pokušením. Bylo to až příliš snadné – jeho pozornost magneticky přitahovalo pár vzácných elzevirek malého formátu, které by šlo pohodlně schovat; ale Corso byl rozumný člověk. Kdyby mělo jít do tuhého, ještě by si tím zkomplikoval život. Takže si zhluboka vzdychl a s Fargasovou sbírkou se rozloučil navždy.

Vyšel francouzským oknem na zahradu a brodil se spadaným listím za dívkou. Našel ji, jak sedí na schůdkách u jezírka a kolem ní zurčí voda, kterou baculatý andílek lil na zelenavou hladinu pokrytou plovoucími rostlinami. Dívala se do jezírka se zadumaným výrazem a až zvuk jeho krokuji vytrhl z rozjímání, takže k němu otočila hlavu.

Corso položil plátěnou tašku na nejspodnější schůdek a posadil se vedle ní. Pak si zapálil cigaretu, která mu už pěknou chvíli visela ze rtů. Se schýlenou hlavou vdechl kouř a zahodil sirku. Potom se obrátil k děvčeti.

„A teď mi všechno vyklop.“

Nepřestala se dívat na jezírko a jen jemně zavrtěla hlavou. Ne prudce, ani nepříjemně. Naopak, všechny pohyby její hlavy, brady a koutků úst působily něžné a hloubavě, jako by ji nějak zvláštně dojímala Corsova přítomnost, smutná, zanedbaná zahrada a zurčení vody. Ve svém duffle-coatu a s batůžkem na zádech vypadala neuvěřitelně mladě; skoro bezbranně. A strašně unaveně.

„Musíme jet,“ řekla tak tiše, že ji Corso málem neslyšel. „Do Paříže.“

„Předtím mi řekni, co máš společného s Fargasem. A s tím vším.“

Opět tiše zavrtěla hlavpu. Corso vyfoukl kouř z cigarety. Vzduch byl tak vlhký, že se dým srážel a chvíli se před ním vznášel, než se začal pomalu rozplývat. Podíval se na dívku.

„Znáš Rocheforta?“

„Rocheforta?“

„Nebo jak se jmenuje. Takovej snědej chlápek s jizvou. Včera večer tady slídil,“ Corso si při mluvení začínal uvědomovat, jaká je to všechno hloupost. Na závěr se nevěřícně ušklíbl, pochyboval už i o vlastních vzpomínkách. „Dokonce jsem s ním mluvil.“

Dívka znovu zavrtěla hlavou, aniž odtrhla oči od jezírka.

„Toho neznám.“

„Tak co tady děláš?“

„Starám se o vás.“

Corso se podíval na špičky svých bot a zamnul si zkřehlé ruce. Šumění vody v jezírku ho začínalo rozčilovat. Zvedl ruku k ústům, aby si dal posledního sluka, a oharek už mu málem spálil rty. Měl hořkou pachuť.

„Ty jsi blázen, děvenko.“

Zahodil cigaretu a podíval se za kouřem, který se mu rozplýval před očima.

„Bláznivá koza,“ dodal.

Pořád mlčela. Po chvíli vyndal Corso z kapsy placatici ginu a dlouze se napil, jí ale nenabídl. Pak se na ni znovu podíval.

„Kde je Fargas?“

Dala si s odpovědí načas; její pohled byl stále zadumaný, ztracený. Konečně ukázala bradou.

„Tamhle.“

Corso sledoval směr jejího pohledu. V jezírku se pod pramínkem vody, crčící z úst chromého andílka s prázdnýma očima, pohupoval mezi vodními rostlinami a napadaným listím nezřetelný obrys lidského těla břichem dolů.

VIIII. Knihkupec z rue Bonaparte

„Drahý příteli,“ řekl těžce Athos,

„pamatujte, že cestu vám nezkřiží jedině mrtví.“

(A. Dumas. Tři mušketýři)

Lucas Corso si objednal další gin a spokojeně se zabořil do opěradla proutěné židle. Bylo příjemné sedět v prozářeném obdélníku slunce kolem stolků v zahrádce kavárny Atlas v ulici De Buci. Ráno bylo jasné a chladné a na levém břehu Seiny se hemžili dezorientovaní samurajové, Anglosasové ve sportovních botách s lístky na metro založenými do nějaké Hemingwayovy knížky, dámy s košíky plnými baget a hlávek salátu a štíhlé prodavačky z obchodních domů s nosem upraveným plastickou operací, mířící na kávu ke svačině.

Výlohu luxusního uzenářství si prohlížela velice atraktivní dívka zavěšená do zralého, pohledného kavalíra, který vypadal na starožitníka nebo pasáka; možná byl obojí. Také tam stál Harley Davidson s nablýskaným chromováním, před obchodem s drahými víny byl uvázán mrzutý foxteriér a ve dveřích butiku hrál sladce na flétnu mladík s husarským copánkem. A u stolu vedle Corsa se líbala dvojice elegantně oblečených Afričanů, beze spěchu, jako by pro sebe měli veškerý čas světa a nukleární hrozba, AIDS a ozónové díry byly v tom prosluněném pařížském ránu jen bezvýznamnými anekdotami.

Uviděl ji, jak na rohu Mazarinovy ulice zahýbá ke kavárně, kde na ni čekal; chlapecký vzhled, rozepnutý duffle-coat, džíny a oči ve snědém obličeji jako dva světelné signály, dobře patrné i ve slunečním jasu zaplavujícím ulice, na dálku a mezi lidmi. Ďábelsky pěkná, řekl by určitě s pokašláváním Flavio La Ponte a nastavil by se jí z lepší strany, kde měl vousy hustší a vlnitější. Ale Corso nebyl La Ponte, takže neřekl ani si nepomyslel nic. Jen se nepřátelsky podíval na číšníka, který před něho postavil skleničku ginu – pas ďBols, m’sieu –, vložil mu do ruky přesně tolik, kolik bylo na účtence – obsluha compris, chlapče – a dál sledoval přicházející dívku. Pokud šlo o tyhle věci, po Nikon mu v žaludku zůstala díra zvící rány z malorážky. A to bylo dost. Ostatně Corso si nebyl jistý, jestli má, nebo kdy měl, jeden profil lepší než druhý. A vůbec, houby mu na tom záleželo.

Sundal si brýle, aby je očistil kapesníkem. Ulice se mu proměnila v sled rozmazaných obrysů, siluet s nejasnými obličeji. Jedna stále výrazně vystupovala mezi ostatními, a jak se blížila, byla čím dál zřetelnější, i když úplné přesnosti nenabyla; namáhavě, nedokonale zaostřoval, ale krátké vlasy, dlouhé nohy a bílé tenisky získaly pevné obrysy, až když došla k němu a usadila se na volnou židli.

„Byla jsem si prohlédnout ten obchod. Je pár bloků odtud.“

Nasadil si brýle a místo odpovědi se na ni podíval. Přijeli z Lisabonu spolu. Kdyby způsob, jakým opustili Sintru a dostali se na letiště, popisoval starý Dumas, řekl by „unikli o vlásek“. Dvacet minut před odletem Corso zavolal Amílcaru Pintovi, aby mu vylíčil konec bibliografických muk Victora Fargase a zrušil původní plán. Dohodnuté peníze Pinto každopádně vyinkasuje jako odškodnění za potíže. Přestože telefon vytáhl Portugalce z postele a pořádně ho překvapil, zareagoval celkem dobře ve stylu „nevím, o co ti jde, Corso, ale my dva jsme se včera večer v Sintře neviděli, včera ani nikdy jindy“. A dokonce slíbil, že se pokusí tu Fargasovu smrt nenápadně oťukat. Teda až se to dozví oficiálně; teď vůbec o ničem neví a vědět ani nechce. Pokud jde o bibliofilovu pitvu, může se Corso modlit, aby soudní lékař konstatoval sebevraždu. Kdyby něco, pro jistotu utrousí na příslušných místech popis chlapíka s jizvou jako možného podezřelého. Ještě si zavolají, ale teď Corsovi vřele doporučuje, aby se nějaký čásek Portugalsku radši vyhnul. Jo, a ještě něco – dodal Pinto, když už amplióny vyvolávaly pasažéry letu do Paříže. Až bude mít Corso zase chuť zatáhnout kamaráda do vraždy, ať se jde bodnout. Telefon spolkl poslední escudo a lovec knih ještě honem zaprotestoval, že je nevinný. Jasně, připustil policista. To říkají všichni.

Dívka čekala za odbavovací přepážkou. K překvapení zpitomělého Corsa, jehož rozplétací talent byl toho dne nepřímo úměrný rostoucímu počtu zádrhelů, se do věci rázně vložila, aby se oba bez potíží dostali na palubu letadla.

„Právě jsem dědila,“ odpověděla, když si platila letenku na stejný let jako on a Corso pronesl pár nevraživých poznámek o tom, že byl až dosud přesvědčen o nedostatečnosti jejích prostředků. Po celou dobu letu z Lisabonu do Paříže pak odmítala odpovídat na jakékoli otázky, které Corso dokázal zformulovat Všechno má svůj čas, říkala jen, hledíc letmo, skoro potají na Corsa, než se zase zabrala do oblaků, které za sebou letadlo nechávalo pod zkapalněnou brázdou chladného vzduchu na křídlech. Pak usnula, nebo se tak tvářila, s hlavou na jeho rameni. Z rytmu jejího dechu Corso poznal, že je vzhůru; předstíraný spánek byl jen vhodnou záminkou, jak se vyhnout otázkám, na něž nehodlala – nebo nesměla – odpovídat.

Kdokoli jiný na jeho místě by s ní pořádně zacloumal a s patřičnou drsností šel na věc. Ale on byl trpělivý, dobře vycvičený vlk s vyvinutým loveckým pudem a reflexy. Koneckonců ta dívka pro něho představovala jedinou reálnou souvislost v tom románovém, nevysvětlitelném, nereálném světě, v němž se pohyboval. Kromě toho v takhle pokročilém scénáři už úplně přijal roli kvalifikovaného čtenáře a zároveň protagonisty, kterou mu kdosi, kdo na rubu gobelínu svazoval uzlíky útku, nabízel s mrknutím, jež mohlo být – a jasné to nebylo – pohrdavé, ale také spiklenecké.

„Někdo si se mnou zahrává,“ řekl Corso nahlas devět tisíc metrů nad Biskajským zálivem. Pak se v očekávání nějaké reakce nebo odpovědi úkosem podíval na dívku, ale ta se dál nehýbala a klidně oddychovala, buď skutečně spala, nebo ho neslyšela. Rozmrzelý jejím mlčením pohnul ramenem; hlava jí chvíli klimbala v prázdnu. Pak ji viděl povzdychnout si a znovu se uvelebit, tentokrát se opřela o okénko.

„Jasně že si s tebou zahrávají,“ řekla konečně rozespale a pohrdavě, ještě se zavřenýma očima. „Toho by si všiml každý trouba.“

„Co se stalo Fargasovi?“

Neodpověděla hned. Koutkem oka zjistil, že mrká, upírajíc hloubavý pohled na sedadlo před sebou.

„Vždyť jsi viděl,“ řekla po chvilce. „Utopil se.“

„Kdo to udělal?“

Zavrtěla pomalu hlavou ze strany na stranu a zadívala se ven. Její levá ruka, jemná a snědá, s krátkými nenalakovanými nehty, se pomalu sunula po bočním opěradle sedadla. Nakonec se zastavila, jako by se prsty dotkly nějakého neviditelného předmětu.

„Na tom nezáleží.“

Corso zkřivil ústa; vypadal, že se dá do smíchu, ale nakonec jen vycenil špičák.

„Mně na tom záleží. A hodně.“

Dívka pokrčila rameny. Zřejmě jim nezáleží na stejných věcech, říkalo její gesto. Nebo ne ve stejném pořadí.

Corso naléhal:

„Jakou roli v tom hraješ ty?“

„Už jsem ti to říkala. Starám se o tebe.“

Obrátila se k němu a zadívala se na něho se stejnou upřeností, jako byla před chvílí vyhýbavá. Zase posunula ruku po opěradle, jako by chtěla překonat vzdálenost, jež ji dělila od Corsa. Byla celá nějak moc blizko a lovec knih instinktivně couval, v rozpacích a trochu vyvedený z míry. V díře v jeho žaludku, pozůstatku po Nikon, se neklidně převalovaly zapomenuté pocity. Pomalu se mu vracela bolest a pocit prázdnoty, zatímco v dívčiných očích, němých a bez paměti, se zračily staré přízraky, které lovec knih cítil na vlastní kůži.

„Kdo tě poslal?“

Řasy spadly na tekuté duhovky a rázem jako by někdo obrátil stránku. Teď v nich nebylo nic, jen prázdno. Dívka rozmrzele nakrčila nos.

„Nudíš mě, Corso.“

Otočila se k okénku a zadívala se na krajinu. Velká modrá skvrna zvlněná drobnými bílými chomáčky se v dálce jakoby lámala o okrově žlutou čáru. Země na obzoru. Francie. Příští stanice Paříž. Nebo příští kapitola – pokračování v dalším čísle. Konec v nejlepším a s nedořešenou záhadou, jako v romantických lidových románech. Pomyslel na Quinta da Soledade: na vodu tryskající z fontány na jezírko, Fargasovo tělo mezi lekníny a spadaným listím. Dohřálo ho to a otráveně se zavrtěl na sedadle. Cítil se, a zcela oprávněně, jako člověk na útěku. Každopádně to bylo absurdní; spíš než útěk z vlastní vůle to byl útěk z donucení.

Podíval se na dívku a pak zkusil patřičně chladně zhodnotit sám sebe. Možná neutíkal od, ale k. Nebo prchal před záhadou, skrývající se v jeho zavazadle. Anjouské víno. Devět bran. Irena Adlerová. Kolemjdoucí letuška s pitomým profesionálním úsměvem cosi řekla a Corso se na ni podíval nevidoucím pohledem, zabraný do svých úvah. Kdyby jen věděl, jestli je konec toho příběhu už někde napsán nebo jestli jej vytváří on sám, na pochodu, kapitolu za kapitolou.

Toho dne už s dívkou nevyměnil ani slovo. Po příletu na Orly přestal brát její přítomnost na vědomí, třebaže slyšel, že jde letištními chodbami za ním. Když se legitimoval na pasové kontrole, napadlo ho ohlédnout se na její dokumenty, ale moc toho neviděl. Jen zahlédl pas v černé kůži bez vnějších znaků; určitě evropský, protože prošla týmž průchodem, vyhrazeným pro občany Evropského společenství. Venku Corso zastavil taxíka, a zatímco mu dával svou obvyklou adresu Louvre Concorde, vklouzla dívka na sedadlo vedle něho. Mlčky dojeli k hotelu, kde ho předběhla a vystoupila dřív, nechávajíc ho zaplatit jízdné. Taxikář neměl drobné, což Corsa trochu zdrželo. Když konečně vešel do haly, byla už zapsaná a odcházela se svým batůžkem za zřízencem. Ještě mu zamávala a nastoupila do výtahu.

„Je to moc hezký obchod. Ve štítu má: Knihkupectví Replinger. Autografy a historické dokumenty. Je otevřeno.“

Odmítla posunkem číšníka a trochu se nad stolkem v zahrádce kavárny na ulici De Buci naklonila ke Corsovi. V jejích tekutých průsvitných očích se odrážely jako v zrcadle scény z ulice, zrcadlící se zároveň i ve výloze kavárny.

„Mohli bychom tam teď zajít.“

Potkali se u snídaně, když Corso četl noviny u jednoho z velkých oken, vedoucích na náměstí Palais Royal. Popřála mu dobré jitro, přisedla ke stolu a s chutí zhltla topinky a croissants. Pak se s vousy od bílé kávy na horním rtu na Corsa podívala jako spokojená holčička:

„Tak čím začneme?“

Teď byli tady, dva bloky od knihkupectví Achilla Replingera, které se dívka nabídla zajít prozkoumat, zatímco Corso si dával svůj první gin v předtuše, že toho dne asi nebude poslední.

„Mohli bychom tam teď zajít,“ opakovala.

Corso ještě chvíli vyčkával. Zdálo se mu o její snědé pleti ve stínech soumraku, vedl si ji za ruku přes bezútěšnou pustinu, na jejímž obzoru se zvedaly sloupy dýmu, sopky těsně před výbuchem. Sem tam potkali vážný obličej vojáka v zaprášené zbroji, který se na ně mlčky díval, vzdáleně a chladně jako zachmuření Trójané v Hádově říši. Na obzoru pláň temněla, sloupy dýmu houstly a v neproniknutelném, přízračném výrazu mrtvých válečníků četli výstrahu. Corso chtěl odtamtud utéct. Táhl dívku za ruku, aby nezůstávala pozadu, ale vzduch byl čím dál hustší a teplejší, nedýchatelnější, tmavší. Běh skončil nekonečným pádem, podobným zpomalené agónii. Tma pálila jako výheň. Jedinou spojnicí s vnějším světem byla Corsova ruka, svírající její dlaň v namáhavém úsilí o další krok. Poslední, co ucítil, byl povolující stisk ruky, která se měnila v popel. A před sebou, v temnotách uzavírajících pustinu a jeho vědomí, spatřil pár bělavých skvrn, mžitky prchavé jako blesky, které vykreslovaly přízračný obrys holé lebky. Nebyla to příjemná vzpomínka. Corso potřeboval spláchnout z jazyka chuť popela a z rohovek hrůzu, proto do sebe hodil zbytek ginu a podíval se na dívku. Visela na něm očima a klidně čekala na pokyny jako ukázněná spolupracovnice. Přijímala svou podivnou roli v příběhu s neuvěřitelnou vyrovnaností a zcela přirozeně. Její výraz dokonce prozrazoval ohromující, nevysvětlitelnou věrnost.

Když Corso vstal a dal si plátěnou tašku přes rameno, udělala totéž. Beze spěchu sešli k Seině. Dívka kráčela na vnitřní straně chodníku a čas od času se zastavovala před výlohami obchodů, upozorňujíc ho na obraz, rytinu, knihu. Na všechno se dívala očima doširoka otevřenýma, velmi zvědavě a se stopou stesku v koutku zamyšleně se usmívajících úst. Vypadala, jako by na těch starodávných věcech hledala vlastní stopy; jako by jí kdesi v paměti vězel kousek života, totožného s minulostí těch pár pozůstalých, které sem po každém neúprosném ztroskotání dějin přinášel proud.

Byla tam dvě knihkupectví, stála naproti sobě na opačných stranách ulice. Obchod Achilla Replingera byl velmi starodávný, měl elegantní výlohu obloženou lakovaným dřevem a nad ní firmu Livres anciens, autographes et documents historiques. Corso dívce řekl, že má počkat venku, a ona bez protestů poslechla. Cestou ke dveřím se podíval do skla výlohy a uviděl její odraz za svým ramenem, stála na druhém chodníku a pozorovala ho.

Při otevírání dveří zacinkal zvonek. Uvnitř byl dubový stůl, regály se starými knihami, stojany se složkami rytin a asi tucet starých dřevěných kartoték. Na jejich mosazných štítcích byla pečlivým krasopisem vyvedena písmena abecedy. Na stěně visel v rámečku rukopis s popiskou: Moliére. Zlomek Tartuffa. A další tři kvalitní rytiny – uprostřed Dumas, po jeho bocích Victor Hugo a Flaubert.

U stolu stál Achille Replinger. Byl robustní a měl zarudlou pleť s hustým šedým knírem a tlustou druhou bradou na límci košile, s motýlkem vypadal trochu jako Porthos. Nedbale nosil drahé oblečení: anglické sako, které mu přes objemný pas trochu nesedělo, a padající, pomačkané flanelové kalhoty.

„Corso… Lucas Corso,“ svíral v mohutných silných prstech vizitku od Borise Balkana a vraštil čelo. „Ano, už si vzpomínám, nedávno mi volal. Něco s Dumasem.“

Corso položil tašku na stůl a vytáhl desky s patnácti rukopisnými stranami Anjouského vína. Knihkupec je před sebou rozložil a povytáhl obočí.

„Zajímavé,“ řekl tiše. „Velice zajímavé.“

Mluvil zadýchaně, s astmatickým sípotem. Vyndal z vrchní kapsičky saka bifokální brýle a nasadil si je na nos, poté co krátkým pohledem zhodnotil vzhled svého návštěvníka. Pak se sklonil ke stránkám. Když zvedl oči, uneseně se usmíval.

„To je úžasné,“ řekl. „Okamžitě ho koupím.“

„Není na prodej.“

Knihkupec vypadal překvapeně. Krabatil ústa, jako by natahoval moldánky.

„Myslel jsem…“

„Jde mi jen o znalecký posudek. Samozřejmě za něj zaplatím.“

Achille Replinger vrtěl hlavou; o peníze ani tolik nejde. Vypadal zmateně, několikrát se zarazil a nedůvěřivě si ho prohlížel přes obroučky brýlí. Pak se znovu sklonil k rukopisu.

„Škoda,“ řekl nakonec a vrhl na Corsa další zvědavý pohled. Zřejmě uvažoval, kde k tomu mohl přijít. „Jak jste ten rukopis získal?“

„Dědictví. Po staré tetě. Už jste ho někdy viděl?“

Ten druhý se podezíravě podíval Corsovi přes rameno do výlohy a do ulice, jako by mu tu návštěvu mohl vysvětlit nějaký kolemjdoucí. Možná také hledal vhodnou odpověď. Nakonec si sáhl na knírek, jako kdyby byl falešný a on se ujišťoval, že je stále na svém místě, a vyhýbavě se usmál.

„Tady v Quartier člověk nikdy neví, co už viděl a co ne… Tahle čtvrť byla vždycky jako stvořená pro prodavače knih a rytin… Lidé pořád chodí, kupují a prodávají a všechno nakonec projde víckrát jedněma rukama,“ udělal přestávku na nadechnutí; třikrát krátce vdechl a neklidně pohlédl na Corsa. „Myslím, že ne,“ uzavřel. „Tenhle originál jsem asi ještě neviděl,“ znovu vyhlédl na ulici; do brunátného obličeje se mu hnala krev. „To bych si pamatoval.“

„Mám tomu rozumět tak, že je autentický?“ dotázal se Corso.

„No… Vlastně ano,“ sípal knihkupec a hladil bříšky prstů modré listy, vypadal, že se jich bojí dotknout. Nakonec jeden vzal mezi palec a ukazováček. „Půlkulaté písmo střední tloušťky, bez vpisků a škrtání… Skoro žádná interpunkční znaménka, nečekaná velká písmena. Bezpochyby je to zralý Dumas, asi v půli života, z doby, kdy napsal Tři mušketýry…“ postupně se rozehříval. Teď se náhle odmlčel, zvedl prst a Corso viděl, jak se pod knírkem usmívá; zdálo se, že se k něčemu odhodlal. „Počkejte chvíli.“

Šel ke kartotéce označené písmenem D a vytáhl z ní lepenkové desky barvy kosti.

„To všechno je od Alexandra Dumase staršího. Písmo je totožné.“

V deskách byl asi tucet dokumentů, některé bez podpisu nebo s monogramem A.D., na jiných se skvěl podpis celý. Většinou to byly vzkazy vydavatelům, dopisy přátelům, pozvánky.

„Tohle je jeden z amerických autografů…,“ vysvětlil Achille Replinger. „Požádal ho o něj Lincoln a Dumas mu poslal deset dolarů a sto autografů, které se prodaly v Pittsburgu na dobročinné účely…,“ ukazoval Corsovi dokumenty s potlačovanou, ale zjevnou pýchou odborníka. „A podívejte se na tohle: pozvánka na večeři do paláce Monte Cristo, sídla, které si nechal postavit v Port-Marly. Někdy se podepisoval jenom monogramem, jindy používal pseudonymy… Avšak ne všechny jeho autografy, které jsou v oběhu, jsou pravé. V Dumasově časopise Mušketýr pracoval jistý Viellot a ten uměl jeho písmo i podpis napodobit. V posledních třech letech života se Dumasovi moc třásly ruce a musel své texty diktovat.“

„Proč je ten papír modrý?“

„Dostával ho z Lilie, vyráběl ho tam speciálně pro něho jeden jeho obdivovatel, tiskař. Téměř vždycky psal na tuhle barvu, hlavně romány. Občas psal na růžový papír články a na žlutý poezii. Podle žánru používal i různá pera. A nesnášel modrý inkoust.“

Corso ukázal na čtyři bílé listy rukopisu, na nichž byly vpisky a škrtance.

„A co tohle?“

Replinger svraštil obočí.

„Maquet. Jeho spolupracovník Auguste Maquet. To jsou Dumasovy úpravy původního znění,“ přejel si prstem po knírku a pak se sehnul a teatrálně nahlas deklamoval: „‚Hrůza hrůzoucí,‘ mručel si pro sebe Athos, zatímco Porthos rozbíjel láhve a Aramis volal opožděně po zpovědníku…“ s posledním výdechem knihkupec nechal větu trčet ve vzduchu, se spokojeným výrazem pokýval hlavou a pak mu stránku ukázal. „Podívejte se. Maquet napsal jen: ‚A vydechl naposled před zděšenými d’Artagnanovými přáteli.‘ Dumas tu řádku škrtl a tamty místo ní připsal, aby pasáž rozšířil o dialogy.“

„Co mi můžete říct o Maquetovi?“

Pokrčil nerozhodně mohutnými rameny.

„Nic moc,“ jeho tón byl opět vyhýbavý. „Byl o deset let mladší než Dumas a doporučil mu ho jeden jejich společný přítel, Gérard de Nerval. Psal neúspěšné historické romány. Jeden originál mu přinesl: Dobrák Buvat aneb Cellamarovo spiknutí. Dumas ho předělal na rukopis Rytíře de Harmental a dal ho do tisku pod svým jménem. Maquet za něj dostal 1.200 franků.“

„Můžete podle písma a typu rukopisu určit datum, kdy bylo Anjouské víno sepsáno?“

„Samozřejmě. Odpovídá jiným dokumentům z roku 1844, což je rok Tří mušketýrů… Bílé a modré listy patří k jeho pracovní metodě. Dumas pracoval se svým společníkem na etapy. Z Courtilsova D’Artagnana vzali jména hrdinů, cestu do Paříže, zápletku s Mylady a postavu kupcovy manželky, kterou Dumas obdařil rysy své milenky Belly Krebsamerové a udělal z ní paní Bonacieuxovou… Únos Constance Bonacieuxové je převzat z Pamětí pana de la Porte, důvěrníka Anny Rakouské. A slavný příběh diamantových závěsků našli v La Rochefoucauldovi a v Roedererově knize Politické a milostné pletky na francouzském dvoře… V té době nepsali jen Tři mušketýry také Královnu Margot a Rytíře de Maison-Rouge.“

Replinger udělal další pauzu, aby se nadechl. Mluvením se zahřál a krev už mu zase stoupala do obličeje. Poslední jména ze sebe překotně vysypal. Nerad by svého společníka nudil, ale zároveň ho chtěl zahrnout veškerými dostupnými informacemi.

„O Rytíři de Maison-Rouge,“ pokračoval, když se trošku vydýchal, „se vypráví zábavná anekdota… Když Dumas ohlásil připravovaný titul, který původně zněl Rytíř de Rougeville, dostal protestní dopis, podepsaný markýzem téhož jména. Změnil kvůli tomu titul; ale brzy na to obdržel další dopis. ‚Vážený pane,‘ psal mu aristokrat, ‚pojmenujte svůj román, jak chcete. Jsem poslední z našeho rodu a za hodinu si vpálím kulku do hlavy…‘ A opravdu, markýz de Rougeville spáchal kvůli nějakým milostným pletkám sebevraždu.“

Znovu zalapal po dechu. Usmíval se, mohutný a brunátný, jako by žádal o prominutí. Jednou silnou rukou se opíral o stůl vedle modrých listů. Vypadá jako vyčerpaný obr, říkal si Corso. Porthos v jeskyni u přístavu Locmaria.

„Boris Balkan mi o vás neřekl všechno: vy jste skutečně dumasovský odborník. Nepřekvapuje mě, že jste přátelé.“

„Uznáváme se. Ale já jen dělám svou práci,“ Replinger sklonil hlavu, trochu zakřiknutě. „Já jsem svědomitý Alsasan, pracuji s dokumenty, s knihami opatřenými vpisky nebo s autografy s věnováním. Samí francouzští autoři 19. století… Nemohl bych ty věci správně ocenit, kdybych nevěděl, kdo to napsal a za jakých okolností. Nevím, jestli mi rozumíte.“

„Dokonale,“ opáčil Corso. „To je rozdíl mezi profesionálem a obyčejným knihomolem.“

Replinger k němu vyslal děkovný pohled.

„Vy jste od řemesla. To se pozná.“

„Ano,“ zkřivil ústa. „Od nejstaršího řemesla na světě.“

Knihkupec se zasmál a skončil dalším astmatickým záchvatem. Corso využil přestávky k tomu, aby rozhovor obrátil zpátky k Maquetovi:

„Povězte mi, jak to dělali,“ požádal.

„Postup byl složitý,“ Replinger rozkládal rukama nad stolem a židlemi, jako by se scéna odehrála právě tam. „Dumas vždycky načrtl osnovu díla, prodiskutoval ji se svým spolupracovníkem a ten pak vyhledal dokumenty a příběh v kostce napsal – to byla první verze, bílé stránky. Dumas je potom přepsal na modré stránky… Pracoval po ránu nebo v noci v košili bez kabátu; téměř nikdy nepsal odpoledne. Nepil kávu ani likéry, jen sodovku. Také skoro nekouřil. Plnil jednu stránku za druhou, popoháněn nakladateli, kteří chtěli víc a víc. Maquet mu posílal svou surovinu poštou a Dumas kvůli každému zpoždění hořel netrpělivostí,“ vytáhl z desek kartičku a položil ji na stůl před Corsa. „Tady máte důkaz: jeden ze vzkazů, které Maquetovi poslal během redakce Královny Margot. Jak vidíte, Dumas si trochu stěžuje: ‚Všechno jde dobře i přes těch šest nebo sedm stránek politiky, které tam teď musíme dát, abychom zvýšili napětí… Nejde-li nám to rychleji, drahý příteli, vina je na vaší straně: od včerejška od devíti hodin sedím se založenýma rukama…,‘“ udělal přestávku, aby se pořádně nadechl, a ukázal na Anjouské víno. „Tyhle čtyři bílé stránky s Maquetovým písmem a Dumasovými poznámkami určitě Dumas dostal na poslední chvíli, těsně před tím, než byla v Le Siécle uzávěrka, takže se musel spokojit s tím, že text přepsal pouze místy, jinde jen narychlo udělal pár oprav rukou přímo do originálu.“

Ukládal papíry zpátky do desek a desky do kartotéky s písmenem D.

Corso si stačil ještě naposled prohlédnout dopis spolupracovníkovi, kde Dumas urgoval nové stránky. Kromě písma, odpovídajícího v každém tahu, byl s rukopisem Anjouského vína totožný i papír – modrý s drobnými čtverečky. List formátu A4 přeříznutý napůl; spodní okraj byl ještě roztřepenější než ostatní tři. Nejspíš všechny ty listy pocházely ze stejného balíku papíru na spisovatelově stole.

„Kdo vlastně napsal Tři mušketýry?“

Replinger, zabraný do uklízení pořadače, si dal s odpovědí na čas:

„To vám neřeknu; ta otázka je moc vyhraněná. Maquet měl předpoklady, znal dějiny, hodně četl… Ale scházela mu Mistrova genialita.“

„Myslím, že to mezi nimi skončilo špatně.“

„Ano. Je to smutné. Víte, že spolu cestovali do Španělska na svatbu Isabely II.? Dumas o tom dokonce vydal útlý román v dopisech Z Madridu do Cádizu… Co se týče Maqueta, později se začal soudně domáhat toho, aby byl prohlášen za autora osmnácti Dumasových románů, ale soudci rozhodli, že on dělal jen přípravné práce… Dnes je považován za průměrného spisovatele, který se svezl na slavném jméně, aby vydělal peníze. I když někteří v něm také vidí vykořisťovanou oběť: géniova černocha…“

„A co vy?“

Replinger se pokradmu podíval na Dumasův portrét nade dveřmi.

„Už jsem vám říkal, že nejsem odborník jako můj přítel pan Balkan… Já jsem jen obchodník, knihkupec,“ zřejmě přemýšlel, zvažoval stupeň kompromisu mezi profesí a osobními zálibami. „Ale rád bych vás na něco upozornil: v letech 1870 až 1894 se ve Francii prodaly tři milióny svazků a osm miliónů sešitů na pokračování, všechny s jménem Alexandra Dumase na titulním listě. Romány napsané před Maquetem, za Maqueta i po Maquetovi. To přece něco znamená.“

„Přinejmenším slávu na tomto světě,“ navrhl Corso.

„Bezpochyby. Půl století klela Evropa jeho slovy. Z obou Amerik připlouvaly lodě za jediným účelem – nalodit jeho romány, které se četly stejně v Káhiře jako v Moskvě, v Istanbulu jako v Čandígarhu… Dumas vyprázdnil pohár života, rozkoše a popularity až do dna. Žil a užíval si, bojoval na barikádách, bil se v soubojích, vedl soudní pře, najímal si lodě, rozděloval renty z vlastni kapsy, miloval, jedl, tančil, vydělal deset miliónů a utratil dvacet a nakonec zemřel sladce jako dítě ve spánku…“ Replinger ukázal na opravy na bílých Maquetových stránkách. „Tomuhle se dá říkat různě: talent, genialita… Ale rozhodně se to nedá naučit, ani nikomu ukrást,“ udeřil se do prsou jako Porthos. „To má člověk tady. Žádný jiný spisovatel nepoznal za svého života takovou slávu. Dumas dokázal z ničeho získat všechno; jako by uzavřel spojenectví s Bohem,“

„Ano,“ řekl Corso. „Anebo s ďáblem.“

Přešel ulici k protějšímu knikupectví. Ve dveřích se pod plátěnou stříškou kupily na prknech na dřevěných kozách hromady knih. Dívka tam ještě byla, přehrabovala se v knihách, ve svazcích rytin a ve starých pohlednicích. Stála zády ke slunci, které jí zlatilo vlasy na šíji a na skráních. V hledání pokračovala i po jeho příchodu.

„Kterou by sis vybral ty?“ zeptala se. Váhala mezi obrázkem sépiové barvy, na němž Tristan objímal Isoldu, a Daumierovým Sběratelem rytin: držela obě pohlednice před sebou s nerozhodným výrazem.

„Vezmi si obě,“ poradil jí Corso a koutkem oka zahlédl, že se před stánkem zastavuje další zákazník a natahuje ruku po tlustém svazku pohlednic sepnutých gumičkou. Jeho paže poslušná loveckého reflexu vystřelila, divže tomu druhému nevytrhla balíček z ruky. Za brumlání odcházejícího zákazníka se jal kořist prohlížet a našel několik rytin na napoleonské téma; císařovna Marie Louisa, Bonapartova rodina, císařova smrt a poslední vítězství – polský kopiník a dva husaři na koni s vlajícími prapory ukořistěnými nepříteli před katedrálou v Remeši během francouzského tažení roku 1814. Po chvilce váhání přidal ještě maršála Neye v slavnostní uniformě a starého Wellingtona pózujícího pro dějiny. Měl kliku, starej kozel.

Dívka si vybrala pár dalších pohlednic. Její dlouhé snědé ruce s jistotou šmejdily mezi lepenkou a otrhanými potištěnými papíry: vzala si Robespierrův a Saint-Justův portrét a elegantní Richelieuovu podobiznu v kardinálském plášti s řetězem Svatého ducha kolem krku.

„To se zrovna hodí,“ poznamenal kysele Corso.

Neodpověděla. Přecházela k hromádce knih a slunce jí klouzalo po ramenou, zahalujíc Corsa do zlatisté mlhy. Přivřel oslněné oči, a když je zase otevřel, ukazovala mu dívka tlustý kvartový svazek, který si dala stranou.

„Co tomu říkáš?“

Mrkl na to: Tři mušketýři s původními Leloirovými ilustracemi, svázaní v plátně a v kůži, v dobrém stavu. Když se na ni znovu podíval, zjistil, že se koutkem úst usmívá a upírá na něho oči plné očekávání.

„Pěkné vydání,“ řekl jen. „Hodláš to snad číst?“

„Jasně. Hlavně mi neprozraď, jak to skončí.“

Corso se tiše, nevesele zasmál.

„To bych sám moc rád,“ řekl nakonec, přerovnávaje paklíky pohlednic. „Věděl, jak to skončí.“

„Mám pro tebe dárek,“ řekla dívka.

Kráčeli po levém břehu podél stánků bukinistů, kolem rytin vystavených v celofánových obalech a kolem knih z druhé ruky, vyrovnaných na nábřeží. Nějaký bateau-mouche pomalu plul proti proudu, div se nepotopil pod váhou asi tak pěti tisíc Japonců, odhadoval Corso, a stejného množství videokamer Sony. Na druhé straně ulice se za skly exkluzivních výkladů s nálepkami Visa a American Express nenápadně rozhlíželi po obzoru namyšlení starožitnici, číhající na nějakého Kuvajťana, ruského šmelináře nebo ministra z rovníkové Guineje, kterému by mohli vnutit bidet Evženie Grandetové – malovaný porcelán ze Sévres, pane. A přitom patřičně pařížsky zavřít a protáhnout všechna o, jako by se nad nimi psala stříška.

„Nemám dárky rád,“ zamumlal plaše Corso. „Jednou si takhle pár lidí nechalo dát dřevěného koně. Achajská řemeslná výroba, stálo na etiketě. Troubové.“

„Nikdo neprotestoval?“

„Jeden, a ještě jeho synové. Jenže z moře vylezla všelijaká havěť a proměnila je ve skvostné sousoší. Helénistické, jestli se nemýlím. Rhodská škola. Tehdy byli bohové příliš straničtí.“

„To jsou pořád,“ dívka se dívala do zkalené říční vody, jako by v ní plynuly vzpomínky. Corso viděl, že se zamyšleně, nepřítomně usmívá. „Žádného nestranného boha jsem nikdy neviděla. Ani ďábla,“ najednou se k němu nečekaně otočila; její předchozí úvahy jako by odpluly s proudem. „Věříš na ďábla, Corso?“

Pozorně se na ni podíval, ale řeka odnesla i obrazy, které měla v očích ještě před pár vteřinami. Teď tam zas byla jen tekutá zeleň a světlo.

„Věřím na hloupost a ignorantství,“ unaveně se na dívku usmál. „A myslím, že nejlepší rána míří vždycky sem, vidíš?“ ukázal si na třísla. „Do stehenní tepny. Když člověka objímají.“

„Čeho se bojíš, Corso? Že tě obejmu? Že ti spadne nebe na hlavu?“

„Bojím se dřevěných koní, levného ginu a pěkných holek. Hlavně když dávají dárky. A když se jmenujou jako ženská, co porazila Sherlocka Holmese.“

Kráčeli dál, teď po dřevěných prknech mostu Pont des Arts. Děvče se zastavilo a opřelo se o kovové zábradlí vedle pouličního malíře, vystavujícího maličké akvarely.

„Mám ráda tenhle most,“ řekla. „Nejezdí po něm auta. Procházejí se tu jen dvojice zamilovaných, stařenky v kloboucích, zahálčiví lidé. Je to most, který postrádá jakýkoli praktický smysl.“

Corso neodpověděl. Díval se na nákladní čluny proplouvající se skloněnými stěžni mezi pilíři železné konstrukce. Kdysi na tomto mostě zněly vedle jeho kroků kročeje Nikon. Vybavoval si, jak se také zastavila u prodavače akvarelů, snad to byl tentýž, a na nose jí vyskočily vrásky, protože expozimetru se nelíbilo moc silné boční světlo na věžičkách a věžích Notre-Dame. Nesli si foie-gras a láhev burgundského a potom to v hotelovém pokoji v posteli všechno snědli a vypili k večeři za svitu televizní obrazovky, na níž se odehrávala jedna z těch užvaněných debat před početným publikem, jaké mají Francouzi v takové oblibě. Ještě předtím na mostě si ho Nikon potají vyfotila; přiznala se k tomu s kusem chleba namazaným foie-gras v ústech, se rty vlhkými od burgundského a s bosou nohou hladící jeho bok. A máš to, Lucasi Corso, tentokrát jsem tě zabrala z profilu na mostě, jak se díváš na nákladní čluny dole na řece, skoro ti to tam sluší, ty mizero. Nikon byla německá Židovka s velikýma očima, jejího otce – číslo 77.843 – zachránil v Treblince v posledním kole zvonec; když se jednou v televizi objevil záběr izraelských vojáků obsazujících cosi na ohromných tancích, vyskočila nahá z postele, aby zulíbala obrazovku s vlhkýma uslzenýma očima, šeptajíc Šalom, šalom tónem, který hladil, stejným, jakým obvykle vyslovovala Corsovo křestní jméno, dokud je jednoho dne nepřestala říkat.

Nikon.

Nikdy tu fotku neviděl, jak se opírá o zábradlí na Pont des Arts a sleduje nákladní čluny pod mostními oblouky, z profilu, skoro mu to tam sluší, mizerovi.

Když zvedl oči, Nikon byla pryč. Stála u něho jiná dívka. Vysoká, s osmahlou pletí, chlapeckými vlasy a téměř průsvitnýma očima barvy čerstvě omytých hroznů. Chviličku zmateně mrkal, než se všechno vrátilo do obvyklých kolejí. Přítomnost se vydělila čárou jasnou jako řez skalpelem a černobílý Corso z profilu – Nikon vždycky pracovala s černobílým materiálem – se snášel do řeky, aby odplul po proudu zároveň s listím a výkaly, jež sem vypouštěli z člunů a kanálů. Ta dívka, co už nebyla Nikon, držela v ruce knížečku svázanou v kůži. A podávala mu ji.

„Doufám, že se ti bude líbit.“

Zamilovaný ďábel od Jacquesa Cazotta, tisk z roku 1878. Jak ji Corso otevřel, poznal v dodatcích faksimile rytin z prvního vydání: Alvare v magickém kruhu před ďáblem, který se ho ptá Che vuoi?, Biondetta rozčesávající si vlasy prsty, nádherné páže sklánějící se nad klávesnicí spinetu… Namátkou se zastavil u jedné stránky:

… Muž byl stvořen z trošky hlíny a vody Proč by žena nemohla být z rosy zemských par a světelných paprsků, ze ztuhlých střípků duhy? Kde jsou hranice možného? A kde nemožného?

Zavřel knížku, zvedl oči a setkal se s usměvavým pohledem mladé dívky. Dole ve vodě se v brázdě za lodí rozvířilo světlo a zářivé záblesky jí běhaly po kůži jako odraz diamantových plošek.

„Ze střípků duhy,“ ocitoval Corso. „Co ty o tom víš?“

Dívka si přejela rukou vlasy a zvedla obličej ke slunci, přivírajíc víčka před jeho září. Všechno v ní bylo světlo: odraz řeky, ranní jas, dvě zelené štěrbinky mezi tmavými řasami.

„Vím, že mi to kdysi dávno někdo vyprávěl… Duha je most ze země do nebe. Na konci světa se roztříští, až ji přejede ďábel na koni.“

„To nezní špatně. To ti vyprávěla babička?“

Zavrtěla hlavou. Zase už se dívala na Corsa, zádumčivě a vážně.

„Povídal to jeden můj přítel, Bileto,“ zarazila se na chvíli, když vyslovila jeho jméno, a něžně jako holčička prozrazující tajemství svraštila obočí. „Má rád koně a víno a neznám většího optimistu… Ještě doufá, že se vrátí na nebe!“

Přešli most Corsovi připadalo, že ho zdálky podivně střeží chrliče na Notre-Dame. Byly samozřejmě falešné jako spousta jiných věcí. Když poctiví mistři stavitelé vypili sklenku kořalky a zpocení a spokojeni vzhlédli vzhůru, ještě tam se svými pekelnými škleby a přemýšlivými kozími bradkami nebyly. Ani když Quasimodo na zvonici přemítal o své nešťastné lásce k cikánce Esmeraldě. Ale pak je proslavil na celuloidu Charles Laughton, spjatý s nimi svou ošklivostí, v jejich stínu byla na náměstí popravena Gina Lollobrigida – ve druhé, barevné verzi Technicolor, upřesnila by Nikon – a od té doby už šlo těžko vnímat katedrálu bez jejích ponurých neostředověkých hlídačů. Corso si představil pohled z ptačí perspektivy: Pont Neuf a o kousek dál Pont des Arts, úzký a tmavý v jasném ránu nad zeleno-šedou stuhou řeky, a na něm dvě maličké postavy, nepostřehnutelně se blížící k pravému břehu. Mosty a duhy s černými Charonovými čluny pomalu podplouvajícími sloupy a kamenné klenby. Svět je plný břehů a řek, proudících jedna do druhé, i mužů a žen, přecházejících bez drobných pro převozníka mosty či brody, aniž si uvědomují důsledky svého počínání, aniž se ohlédnou či podívají pod nohy.

Dorazili k Louvru a zastavili se na přechodu před semaforem. Corso si nadhodil řemen plátěné tašky na rameni a roztržitě se rozhlédl nalevo a napravo. Provoz byl hustý. Náhodou si všiml auta, které právě projíždělo kolem. Zkameněl jako chrliče na katedrále.

„Co se děje?“ zeptala se dívka, když na semaforu naskočila zelená a Corso se nehýbal. „Ty jsi snad viděl strašidlo!“

Taky že viděl. Ale ne jedno, nýbrž dvě. Seděla na zadním sedadle vzdalujícího se taxíku, živě se bavila a Corsa si nevšimla. Žena byla plavovlasá a velmi atraktivní; poznal ji okamžitě, přestože měla klobouk se závojíčkem, který jí zakrýval oči: Liana Tailleferová. Vedle ní s paží obtočenou kolem jejích ramen, nastavuje lepší profil a pročesávaje si koketním prstem kudrnaté vousy, seděl Flavio La Ponte.

X. Číslo tři

Podezírali ho, že nemá srdce.

(R. Sabatini, Scaramouche)

Corso patřil k lidem, kteří mají vzácnou schopnost nalézt okamžitě bezvýhradné spojence jen za spropitné či za obyčejný úsměv. Už jsme viděli, že v něm bylo cosi – jeho napůl vypočítavá neohrabanost, mazaný a zároveň sympatický králičí úšklebek, nepřítomný a bezbranný výraz, ačkoli bezbranný rozhodně nebyl –, čím si v rozmluvě každého získal na svou stranu. Tak tomu bylo i s některými z nás, když jsme se s ním seznámili.

A stejně to působilo na Grubera, recepčního v hotelu Louvre Concorde, s nímž se Corso znal už patnáct let. Gruber byl suchý, neotřesitelný muž s vyholeným zátylkem a s věčným výrazem hráče pokeru v koutku úst. V roce 1944 bojoval jako šestnáctiletý chorvatský dobrovolník u 18. Panzergrenadierdivision Horst Wessel a na ústupu ho trefila do páteře ruská kulka, po níž mu zbyl železný válečný kříž druhé třídy a tři nadosmrti nepohyblivé obratle. Proto se za recepčním pultem pohyboval zpříma a strnule, jako by měl na sobě ocelový korzet.

„Něco bych od vás potřeboval, Grubere.“

„K vašim službám.“

Téměř uslyšel klapnutí podpatků, jak se recepční postavil do pozoru. Dokonalé sako vínové barvy se zlatými klíči na klopách zdůrazňovalo vojáckost starého emigranta, což přesně vyhovovalo středoevropským zákazníkům, přijíždějícím po pádu komunismu a po rozdělení slovanských hord do Paříže, aby tu po očku koukali na Champs Elysées a snili o Čtvrté říši.

„La Ponte, Flavio. Španělská státní příslušnost. A ještě Herrerová, Liana; i když taky může být zapsaná jako Tailleferová nebo De Taillefer… Potřebuju vědět, jestli jsou v nějakém hotelu tady ve městě.“

Napsal jména na kartičku, a když ji dával Gruberovi, přidal k ní pět set franků. Corso vždycky dával spropitné nebo podplácel s ležérním pokrčením ramen typu já na bráchu, brácha na mě, takže to celé vypadalo spíš jako přátelská, skoro spiklenecká vzájemná výměna a nebylo jasné, kdo komu vlastně poskytuje službu. Španělům od Eurocolor Iberia, Italům v příšerných kravatách a Američanům s taštičkami TWA a v baseballových čepičkách Gruber vždycky zdvořile zamumlal své merci m’sieu za každých ubohých deset franků, tuhle bankovku však zasunul do kapsy elegantním obloučkem bez poděkování a bez mrknuti oka s typickou vážnosti netečného krupiéra, kterou měl v zásobě pro Corsa a jemu podobné, co ještě znali pravidla hry. Gruber se učil řemeslu v době, kdy zákazníci uměli zvedat obočí tak, že byli okamžitě obslouženi; teď se mu však stará dobrá Evropa mezinárodních hotelů postupně scvrkávala na pár zasvěcenců.

„Pán a paní bydlí spolu?“

„To nevím,“ zašklebil se Corso; představil si La Ponteho vycházejícího z koupelny ve vyšívaném županu a vdovu Tailleferovou spočívající na přehozu v hedvábné košilce. „Ale ten detail mě taky zajímá.“

Gruber se téměř nepostřehnutelně uklonil:

„Bude to pár hodin trvat, pane Corso.“

„Vím,“ podíval se na chodbu spojující vestibul s restaurací; dívka tam stála s kabátem pod paží a s rukama v kapsách džin a dívala se do výlohy s parfémy a hedvábnými šátky. „A pokud jde o ni…“

Recepční vytáhl zpod pultu kartičku.

„Irena Adlerová,“ přečetl. „Britský pas, vydaný před dvěma měsíci. Devatenáct let. Bytem na Baker Street 221 b, Londýn.“

„Nevoďte mě za nos, Grubere.“

„To bych si nikdy nedovolil, pane Corso. Stojí to v jejím pase.“

Přes rty starého Waffen SS se cosi mihlo, lehoulinký, skoro nepostřehnutelný náznak úsměvu. Jen jednou ho Corso viděl skutečně se usmívat – v den, kdy padla berlínská zeď. Pozoroval jeho bílé vlasy na ježka, ztuhlou šíji, ruce symetricky opřené zápěstím přesně o okraj pultu. Stará Evropa, nebo spíš to, co z ní zbývalo. Už byl příliš v letech, než aby riskoval návrat domů a zjistil, že nic není takové, jaké si to pamatuje; ani záhřebská katedrála, ani plavovlasé přívětivé venkovanky vonící po čerstvém chlebu, ani zelené roviny s řekami a mosty, které dvakrát viděl vyhozené do vzduchu: v mládí, když ustupoval před Titovými partyzány, a pak v televizi na podzim v jednadevadesátém, srbským četníkům před nosem. Představil si ho v hotelovém pokoji, jak si před zvetšelým portrétem císaře Františka Josefa svléká vínové sako se zlatými klíčky na klopách, jako by to byl kabát rakousko-uherské uniformy. Z gramofonu přitom určitě poslouchá Hádeckého marš, připíjí černohorským z Vranace a masturbuje před filmem o Sissi na videu.

Dívka se přestala dívat do výlohy a pozorovala teď Corsa. Baker Street 221 b, opakoval si v duchu, a málem vybuchl smíchem. Ani v nejmenším by ho nepřekvapilo, kdyby se teď objevil poskok s pozvánkou od lady Winterové na čaj s Richelieuem, profesorem Moriartym a Rupertem z Hentzau do pevnosti ďlf nebo do paláce v Ruritánii. Bylo by to úplně přirozené, vždyť jde o literatura.

Požádal o telefonní seznam, aby vyhledal číslo baronky Ungernové. Nevšímaje si dívčina pohledu, odešel potom do kabiny ve vestibulu a domluvil si schůzku na zítřek. Vytočil ještě jedno číslo, na Vara Borju do Toleda. Ale nikdo to nezvedal.

V televizi běžel film bez zvuku: Gregory Peck mezi tuleni, rvačka v hotelové tančíme, dva škunery plující bok po boku na plné plachty s vodou šplouchající pod přídí k severu vstříc opravdové svobodě, která začíná až deset mil od nejbližšího pobřeží. Na hotelové straně televizní obrazovky držela na nočním stolku mezi Devíti branami a deskami s Dumasovým rukopisem stráž láhev Bolsu s hladinou hluboko pod čarou ponoru, jako by to byl starý pijan granátnik večer před zkřížením šavlí.

Lucas Corso si sundal brýle, aby si protřel oči zarudlé tabákovým kouřem a ginem. Na posteli byly s archeologickou pečlivostí srovnány zlomky čísla dvě, vytažené z krbu Victora Fargase. Nic moc: desky, chráněné koženou vazbou, sice vydržely, ale zbytek byly jen ohořelé okraje s několika těžko čitelnými odstavci. Vzal jeden z nich do ruky, byl zahnědlý žárem a rozpadal se:… si non obig.nem me. ips.sfecere, f.r. q.qe die, tib. do vitam m.m sicut t.m… Byl to kousek spodního rohu, chvíli jej zkoumal a pak vyhledal stejnou stránku v exempláři číslo jedna. Byla to strana 89, oba odstavce si přesně odpovídaly. Pokusil se o totéž se všemi zlomky, které se mu podařilo identifikovat, a se šestnácti uspěl. Dalších dvaadvacet se nedalo určit, protože byly moc malé nebo poničené, a na dalších jedenácti útržcích zbýval jen bílý okraj, takže jenom jeden z nich mohl díky pokroucené sedmičce, jediné čitelné ze tří číslic, identifikovat jako stránku 107.

Oharek cigarety mu pálil rty a Corso jej zamáčkl v popelníku. Pak natáhl ruku po pití a dlouze si lokl rovnou z láhve. Měl na sobě starou bavlněnou khaki košili s velkými kapsami, rukávy si vyhrnul k loktům, na prsou mu visel zmačkaný žvanec kravaty. V televizi muž z Bostonu u kormidla objímal ruskou kněžnu a oba mlčky pohybovali rty, šťastní milenci pod barevným nebem z Technicoloru. Jediným zvukem v místnosti bylo lehké řinčení okenních tabulek od provozu valícího se o dvě poschodí níž směrem k Louvru.

Happy endy. Nikon takové věci mívala ráda, tehdy. Corso si ji vybavil, jak se dojímala jako malá holka při pohledu na polibek podmalovaný mraky a hudbou houslí pod nápisem The End. Na sedadle v kině nebo doma před televizí se s ústy plnými sýrových jednohubek opírávala Corsovi o rameno a tiše, dlouze a mírně plakala, nespouštějíc oči z plátna či obrazovky. Ať už na ní bylo cokoli – Paul Henreid zpívající Marseillaisu v kavárně Rick, Rutger Hauer umírající se schýlenou hlavou v posledních záběrech Blade Runnera, John Wayne s Maureen O’Harovou u krbu v Innisfree, Custer s Arthurem Kennedym v předvečer Little Big Hornu, OToole – Jim podvedený Gentlemanem Brownem, Henry Fonda na motorce nebo Mastroianni v lázních po pás ve vodě, lovící dámský klobouk z jezírka a přitom elegantně zdravící na všechny strany, ke všemu netečný, jen zamilovaný do černých očí.

Nikon šťastně tonula v slzách, které v ní tyhle příběhy vyvolávaly a na které byla hrdá. „To protože jsem živá,“ říkávala pak se smíchem s očima ještě vlhkýma. „Protože patřím k ostatním a jsem ráda, že k nim patřím. Kino je hromadná zábava, kolektivní a šlechetná, kde děti tleskají přijíždějící Sedmé kavalerii. A v televizi je kino dokonce ještě lepší; na filmy se můžeš dívat ve dvou a povídat si o nich. Kdežto ty tvoje knihy jsou sobecké. Samotářské. Některé ani nejsou ke čtení, rozpadají se, jen co se otevřou. Koho zajímají jenom knihy, nikoho nepotřebuje, a z toho já mám strach.“ Nikon dožvýkala poslední jednohubku a pozorně se na něj zadívala s pootevřenými rty, pátrajíc v jeho obličeji po příznaku nemoci, která měla brzy propuknout. „Někdy mám strach z tebe.“

Šťastné konce. Corso zmáčkl dálkový ovladač a obraz zmizel z obrazovky. On je teď v Paříži a Nikon fotí děti se smutnýma očima někde v Africe nebo na Balkáně. Jednou popojel v baru a zdálo se mu, že ji zahlédl v nějakém rozmazaném záběru televizních novin: její silueta vystupovala na pozadí kouře a plamenů uprostřed bombardování, stála tam mezi zděšeně pobíhajícími uprchlíky s vlasy spletenými do copu, ověšená kamerami, s pětatřicítkou přilepenou na tváři. Nikon. Ze všech šaleb světa, které přijímala bez výhrad, byl šťastný konec nejabsurdnější. A jedli, pili, hodovali, dobrou vůli spolu měli a navždy se milovali. Jako by to byl nějaký nezměnitelný, definitivní výsledek rovnice. Žádné otázky, jak dlouho láska a štěstí vydrží ve skutečném navždy, které se dělí na životy, roky, měsíce. A dokonce dny. Až do nevyhnutelného konce, jejich konce, odmítala Nikon připustit, že hrdinova loď se možná dva týdny nato potopila, protože u Jižních Hebrid narazila na útes. Nebo že hrdinku za tři měsice přejelo auto.

Nebo že se to třeba seběhlo jinak, tisíci jinými možnými způsoby, někdo si našel milence, někoho začal vztah otravovat a nudit, někdo se chtěl vrátit zpátky. Kolik proplakaných, promlčených a osamělých nocí přišlo po tom závěrečném polibku? Na rakovinu čeho zemřel, ještě mu nebylo čtyřicet? Z čeho byla živa, než umřela v devadesáti v domově důchodců? V jakou zničenou trosku se proměnil ten fešácký důstojník, když se mu hrdinská zranění proměnila v ošklivé jizvy a jeho zapomenuté bitvy už nikoho nezajímaly? Jaká dramata prožili ve stáří, bezbranní, když už neměli sílu bojovat a hájit se a jen byli smýkáni vichřicí našeho světa – hloupostí, krutostí, bídným lidským údělem? Někdy mám z tebe strach, Lucasi Corso.

Pět minut před jedenáctou večer vyřešil záhadu krbu Victora Fargase, i když k objasnění všeho měl stále ještě daleko. Podíval se na hodinky a se zívnutím se protáhl. Pak znovu mrkl na útržky rozložené na přehozu a vedle staré pohlednice husarů před remešskou katedrálou, zasunuté za dřevěný rám zrcadla, se potkal se svým pohledem. Prohlédl si, jak vypadá – rozcuchaný, tvář promodrávající vousy, brýle na nose nakřivo –, a tiše se dal do smíchu. Do svého vlčího, trochu potměšilého a zlomyslného smíchu, který měl v zásobě pro zvláštní příležitosti. Protože tahle byla zvláštní. Všechny útržky Devíti bran, které se mu podařilo identifikovat, odpovídaly stránkám textu. Po devíti ilustracích a frontispisu z titulní strany nezůstala ani stopa. Zbývaly jen dvě možnosti: buď shořely v krbu, nebo, což bylo pravděpodobnější – nasvědčovaly tomu odtržené desky –, si je někdo vzal, než hodil zbytek do ohně. Ten někdo, ať už to byl kdokoli, si určitě myslel, bůhvíjak není chytrý. Nebo chytrá. Ačkoli poté, co u semaforu nečekaně zahlédl La Ponteho a Lianu Tailleferovou, by si možná měl začít zvykat na třetí osobu plurálu: chytří. Otázkou zůstávalo, jestli stopy, které Corso větřil, byly protivníkovy chyby, nebo naopak léčky. Každopádně velmi pečlivě nastražené.

Když jsme u těch léček: Corso uslyšel zaklepání, honem obezřetně schoval číslo jedna a Dumasův rukopis pod přehoz, otevřel dveře a na prahu stála dívka. Byla bosá, v džínách a v bílém tričku.

„Ahoj, Corso. Doufám, že už dneska večer nikam nejdeš.“

Stála na chodbě na svých dlouhých nohách, palce měla zastrčené v kapsách vypasovaných kalhot a nešla dál. Vraštila obočí, jako by očekávala špatné zprávy.

„Můžeš odvolat stráž,“ uklidnil ji. S úlevou se usmála.

„Padám únavou.“

Corso se otočil a zamířil k nočnímu stolku, ale láhev už byla prázdná; začal se přehrabávat v hotelovém minibaru, až se nakonec vítězně vztyčil s lahvičkou ginu v ruce. Nalil si do sklenice a smočil rty. Dívka pořád stála ve dveřích.

„Vzali si rytiny. Všech devět,“ ukázal Corso rukou se sklenicí na útržky exempláře číslo dvě. „Zbytek spálili, aby se na to nepřišlo; proto to nenechali shořet všechno. Schválně tam narafičili pár čitelných kousků… Aby se dala kniha úředně identifikovat a prohlásit za zničenou.“

Nachýlila hlavu na stranu a upřeně se na něho podívala.

„Pálí ti to.“

„Jasan. Proto mě do toho navezli.“

Dívka popošla do pokoje. Corso se díval na její bosé nohy na koberci u postele. Pozorně si prohlížela kousky ohořelého papíru.

„Tu knihu nespálil Fargas,“ dodal. „Toho by on nebyl schopen… Co mu udělali? Sebevražda jako v případě Enriqua Taillefera?“

Neodpověděla hned. Sebrala kousek papíru a zkoumala vytištěná slova.

„Hledej si odpovědi na svoje otázky sám,“ řekla, aniž se na něho podívala. „Proto tě do toho navezli.“

„A co ty?“

Tiše četla pohybujíc rty, jako by ten text důvěrně znala. Když položila papír zpátky na přehoz, v koutku úst se jí objevil zasněný, tesklivý úsměv, který se vůbec nehodil k jejímu mladému obličeji.

„Vždyť víš: mám se o tebe starat. Potřebuješ mě.“

„Já potřebuju jenom další skleničku ginu.“

Dopíjel poslední doušek a přitom tiše klel mezi zuby, aby zakryl svou netrpělivost, nebo snad rozpaky. K čertu s tím vším. Smaragdová zeleň a sněžná, světelná bělost, oči a úsměv v tmavé pleti obličeje, krev jemně pulsující pod kůží vztyčeného, odhaleného krku. Do prdele s tím, Corso. Jako bys neměl na hřbetě dost svých problémů, ještě se uvážeš k nějakým opáleným pažím, jemným zápěstím, rukám s dlouhými prsty. Záviset na něčem takovém. Postřehl, že dívce se pod tričkem rýsují nádherná prsa, která si zatím neměl možnost lépe prohlédnout. Vytušil, jaká asi jsou, snědá, těžká, tmavá kůže pod bílou bavlnou, tělo stvořené z jasu a stínu. Znovu ho překvapila její výška. Byla stejně vysoká jako on. Skoro větší.

„Kdo jsi?“

„Ďábel,“ řekla. „Zamilovaný ďábel.“

A dala se do smíchu. Cazottova knížka ležela na komodě vedle Pamětí ze Svaté Heleny a dalších papírů. Dívka se na ni zadívala, ale nedotkla se jí. Pak na ni s pohledem na Corsa položila prst.

„Věříš na ďábla?“

„Platí mi, abych věřil. Aspoň dokud nedodělám tuhle práci.“

Viděl ji pomalu přikývnout, jako by odpověď stejně dávno znala. Pozorovala Corsa zvědavě, s pootevřenými rty, číhajíc na nějaké znamení, gesto, které by mohla dešifrovat jen ona.

„Víš, proč se mi ta knížka líbí, Corso?“

„Ne. Pověz.“

„Protože hlavní hrdinka je upřímná. Její láska není jen nějaká obyčejná finta, jak dostat duši do pekla. Biondetta je něžná a věrná; na Alvarovi jí imponuje přesně to, co na člověku obdivuje ďábel: odvaha, nezávislost…,“ řasy na chvilku překryly světlé duhovky. „Jeho touha po poznání, jeho bystrost.“

„Ty jsi nějak informovaná. Co ty o tom víš?“

„Mnohem víc, než si myslíš.“

„Já si nemyslím nic. Moje vědomosti o tom, co ďábel miluje nebo čím pohrdá, jsou výlučně literární: Ztracený ráj, Božská komedie, a pak Faust a Bratři Karamazovi…“ udělal váhavé, vyhýbavé gesto. „Můj Lucifer je z druhé ruky.“

Teď se na něho dívala posměšně.

„A kterého z nich máš nejraději? Dantova ďábla?“

„Kdepak. Ten je moc děsivý. Na můj vkus příliš středověký.“

„Mefistofela?“

„Taky ne. To je zas takový ulizánek samá klička. Něco jako hodně mazaný advokát… Já ostatně nedůvěřuju nikomu, kdo se moc usmívá.“

„A co takhle ďábel z Bratrů Karamazových?“

Corso nakrčil nos, jako by cítil shnilou kapustu.

„Ubožák. Banální úředníček se špínou za nehty,“ zarazil se na chvíli, aby si to promyslel. „Nejspíš mám nejradši Miltonova padlého anděla,“ podíval se na ni se zájmem. „To jsi asi chtěla slyšet.“

Záhadně se usmívala. Palce měla pořád zastrčené v kapsách vypasovaných džin; ještě neviděl, že by někomu takhle padly. K tomu bylo zapotřebí mít dlouhé nohy, samozřejmě: nohy mladičké dívenky stopující na krajnici s batohem v příkopu a s veškerým světlem světa v těch zatracených zelených očích.

„Jak si představuješ Lucifera?“ zeptala se dívka.

„Co já vím,“ lovec knih chvíli přemýšlel, a pak s lhostejným úšklebkem dokončil. „Nejspíš bude mlčenlivý a tichý. Znuděný,“ úšklebek mu zhořkl. „Sedí na trůně v prázdném sále uprostřed bezútěšné, chladné, monotónní říše, kde se nikdy nic neděje.“

Mlčky na něj pohlédla.

„Překvapuješ mě, Corso,“ řekla nakonec. Jakoby s obdivem.

„Nevím proč. Miltona si může přečíst každý. Dokonce i já.“

Viděl ji pomalu přecházet v půlkruhu kolem postele, stále ve stejné vzdálenosti, až se dostala mezi něho a lampu osvětlující místnost. Ať už to byla náhoda nebo záměr, stála teď tak, že vrhala stín na útržky Devíti bran rozložené po přehozu.

„Mluvil jsi o ceně,“ obličej teď měla v šeru, její obrys byl osvětlený zezadu. „Hrdost, svoboda… Poznání. Za všechno se platí, na začátku nebo na konci. I za odvahu, nemyslíš? Nezdá se ti, že je zapotřebí hodně odvahy, aby se někdo postavil Bohu?“

Její slova zněla pokojně, šepot v tichu, které zaplavovalo místnost, vtékalo dovnitř pode dveřmi a škvírami v okně; i dopravní ruch venku na ulici jako by umlkal. Corso se díval střídavě na obě siluety: na stín, rýsující se na přehozu a na útržcích knihy, a na hmotný obrys, stojící před zdrojem světla. A v tu chvíli se sám sebe ptal, která z těch dvou je skutečnější.

„A všem těm archandělům,“ dodala ona, nebo snad její stín. V té větě bylo opovržení a hořkost; dokonce stopa vzduchu vydechnutého z plic, pohrdavý, poraženecký povzdech. „Krásným a dokonalým. Disciplinovaným jako nacisti.“

V té chvíli nevypadala tak mladě. Tížila ji únava věků: nějaké temné dědictví cizích provinění, která on neuměl ve svém zmateném údivu identifikovat. Třeba, říkal si, není skutečná ani jedna: ani stín na přehozu, ani silueta rýsující se proti světlu lampy.

„V Pradu je jeden obraz, Corso, pamatuješ, viď? Muži s noži tváří v tvář jezdcům, kteří do nich sekají šavlemi. Vždycky jsem s jistotou věděla, že právě takový pohled měl ve chvíli vzpoury padlý anděl, právě takové vytřeštěné oči jako ti nešťastníci s noži. Síla zoufalství.“

Při mluvení o kousek popošla; sotva pár centimetrů, ale její stín se přesunul, přiblížil se ke Corsovu stínu, jako by měl vlastní vůli.

„Co ty o tom víš?“ zeptal se.

„Víc, než je mi milé.“

Stín překrýval všechny útržky knihy a téměř se dotýkal Corsova stínu. Instinktivně couvl, aby mezi nimi na posteli zůstal proužek světla.

„Představ si to,“ řekla stejným hloubavým tónem. „Nejkrásnější z padlých andělů sedí sám v prázdném paláci a strojí úklady… Svědomitě dodržuje rutinu, kterou pohrdá, ale která mu aspoň pomáhá zakrýt vlastní zoufalství. Vlastní ztroskotání.“ dívčin smích zazněl mírně, nevesele, jako by přicházel z veliké dálky. „Stýská se mu totiž po nebi.“

Stíny byly zase vedle sebe, téměř splývaly mezi útržky vyrvanými z krbu usedlosti Quinta da Soledade. Dívčin a Corsův stín ležel na přehozu u devíti bran říše jiných stínů; ačkoli třeba byly stejné. Ohořelý papír, neúplné klíče, několikrát skryté tajemství: nejdřív tiskař, pak čas a teď oheň. Enrique Taillefer se houpal s nohama v prázdnu na konci hedvábného pásku svého županu; Victor Fargas se pohupoval na břiše ve špinavé vodě jezírka. Aristide Torchia hořel na Campo dei Fiori s jménem otce na rtech, avšak nedíval se k nebi, nýbrž k zemi, sobě pod nohy. A starý Dumas psal na vrcholu slávy, zatímco zrovna tady v Paříži, kousek od místa, kde Corso právě byl, jiný stín, stín kardinála, jehož knihovna obsahovala příliš mnoho svazků o ďáblovi, svazoval na rubu zápletky uzlíky tajemství.

Dívka, nebo možná její silueta rýsující se proti světlu, popošla k lovci knih. Jen o kousek, o krůček; ale ten stačil, aby pod ní úplně zmizel jeho stín.

„Horší to bylo pro ty, kdo ho následovali,“ Corsovi chvíli trvalo, než pochopil, o kom mluví. „Které strhnul ve svém pádu s sebou: pro vojáky, posly, služebníky z povinnosti a z povolání. Někdy i žoldáky, jako jsi ty. Spousta z nich si ani neuvědomila, že to znamená vybrat si mezi porobou a svobodou, mezi stranou Stvořitele a stranou lidí: z rutiny, z nesmyslné loajality věrných vojáků následovali svého vůdce ve vzpouře i v porážce.“

„Jako Xenofontových Deset tisíc,“ popíchl ji Corso.

Na chvilku zmlkla. Přesnost té poznámky ji zřejmě překvapila.

„Možná,“ zamumlala nakonec, „všichni ti samotáři rozptýlení po světě pořád ještě doufají, že je jejich vůdce dovede zpátky domů.“

Lovec knih se sklonil pro cigaretu a stín se mu vrátil. Potom rozsvítil další lampičku na nočním stolku, temná dívčina silueta se rozplynula a na její rysy dopadlo světlo. Jasné oči se na něho upíraly. Zase vypadala hrozně mladě.

„Dojemné,“ řekl Corso. „Všichni ti staří vojáci hledající moře.“

Viděl ji zamrkat, jako by teď s osvíceným obličejem dobře nechápala, o čem to mluví. Ani na posteli už neležel žádný stín, zlomky knihy byly obyčejné cáry ohořelého papíru a stačilo otevřít okno, aby průvan všechno rozházel a smetl.

Usmívala se. Irena Adlerová, Baker Street 221 b. Madridská kavárna, vlak, to ráno v Sintře… Ztracená bitva, anabáze poražených legií: byla moc mladá, než aby si pamatovala tolik věcí. Usmívala se jako zlomyslná a zároveň nevinná holčička, pod víčky měla jemné vrásky od únavy. Ospalé a horké.

Corso polkl. Jednou polovinou se k ní chtěl vrhnout, servat jí bílé tričko ze snědé pleti, rozepnout jí zip od kalhot a povalit ji na postel mezi zbytky knihy, která vyvolávala stíny. Vnořit se do toho vlahého těla a srovnat si účty s Bohem i s Luciferem, s neúprosným časem, s vlastními přízraky, se smrtí i s životem. Ale jen si zapálil cigaretu a mlčky vyfoukl dým.

Ona se na něho dlouze zadívala v očekávání čehosi: nějakého gesta, slova. Pak mu dala dobrou noc a zamířila ke dveřím. A tam, přesně na prahu, ji viděl otočit se k němu a pomalu zvednout ruku s dlaní obrácenou k sobe a s dvěma spojenými prsty, ukazovákem a prostředníkem, namířenými vzhůru. A rty jí zvlnil úsměv, něžný i spiklenecký, naivní i moudrý zároveň. Padlý anděl ukazující tesklivě k nebi.

Baronce Fridě Ungernové se při úsměvu dělaly ve tvářích dva sympatické dolíčky. Vlastně vypadala, že se posledních sedmdesát let usmívala neustále a že jí ten úsměv vtiskl k očím a k ústům výraz věčné shovívavosti. Corso, který odmalička četl, už od dětství věděl, že čarodějnice mohou být různé: macechy, zlé sudičky, krásné zvrhlé královny, zlomyslné stařeny s bradavicí na nose. Avšak přes nejrůznější reference, které o staré baronce měl, nebyl s to přiřadit ji k žádnému z obvyklých typů. Mohla by patřit k sedmdesátnicím, žijícím na okraji skutečného života jako ve vypolstrovaném snu, kde jim nepřekážejí žádné nepříjemné stránky existence, jenže tomuto prvnímu dojmu protiřečila hloubka jejích inteligentních, rychlých a podezíravých očí. A pravý rukáv pletené vesty, který jí po amputaci paže nad loktem prázdně visel podél těla. Jinak byla baculatá, drobná a vypadala jako profesorka francouzštiny z dívčího penzionátu. Z dob, kdy ještě existovaly slečny.

Zhruba takové myšlenky táhly Corsovi hlavou při pohledu na její šedé vlasy sepnuté vlásenkami na šíji a téměř mužské střevíce s krátkými bílými ponožkami.

„Vy jste Corso, že? Těší mě, že vás poznávám, pane.“

Neobvykle energicky mu podávala svou jedinou ruku, drobnou jako všechno ostatní, a dolíčky v tvářích se jí přitom prohloubily. Měla lehký přízvuk, spíš německý než francouzský. Jistý von Ungern, vybavil si Corso z nějaké četby, se počátkem dvacátých let proslavil v Mandžusku, nebo snad v Mongolsku: byl to opravdový pan válečník, poslední bojovník proti Rudé armádě v čele zbědovaného vojska bělogvardějců, kozáků, Číňanů, dezertérů a banditů. K tomu všechno, co se patří – obrněné vlaky, drancování, vraždění a všelijak podobně, včetně epilogu za úsvitu před popravčí četou. Třeba s ním měla něco společného.

„To byl prastrýc mého muže. Jeho rodina pocházela z Ruska, emigrovali s trochou peněz do Francie ještě před revolucí,“ v té vzpomínce nebyl stesk ani hrdost. Byla to jiná doba, jiní lidé, jiná krev, říkal výraz staré paní. Cizinci, kteří zmizeli, ještě než přišla na svět „Já se narodila v Německu; moje rodina přišla o všechno za nacistů. Po válce jsem se vdala sem do Francie,“ opatrně utrhla suchý list z rostliny v květináči za oknem a trochu se usmála. „U rodiny svého muže jsem vždycky těžko snášela jejich naftalínový odér: jejich stesk po Sankt Petěrburgu, oslavy carových narozenin. To bylo jako bdění u mrtvoly.“

Corso se podíval na psací stůl pokrytý knihami, na přeplněné police. Spočítal si, že jenom v téhle místnosti, kam byly zřejmě soustředěny nejvzácnější či nejcennější exempláře, jích musí být alespoň tisíc; od moderních vydání po starobylá, vázaná v kůži.

„A co je tohle?“

„To je něco jiného. To je studijní materiál, neslouží žádnému kultu. Já s nimi pracuji.“

Zlé časy, uvažoval Corso, když čarodějnice – nebo co to vlastně je – mluví o manželově rodině a místo šklebů a zaříkávadel mají knihovny, kartotéky a vyhrazené místo na stránce bestsellerů velkých novin. Otevřenými dveřmi viděl další knihy v ostatních místnostech a na chodbě. Knihy a rostliny. Všude stály květináče: za okny, na zemi, na dřevěných stolcích. Byt byl hodně velký a hodně drahý, s výhledem na Seinu a dostatečně časově vzdálený od inkvizičních hranic. U několika čtecích pultů seděli mladíci studentského vzezření a všechny stěny byly pokryté knihami. Mezi zeleným listovím zářilo zlaceni starých vazeb; Ungernova nadace vlastnila nejvýznamnější knihovnu specializovanou na okultní vědy v Evropě. Corso mrkl na nejbližší svazky: Daemonolatriae Libri, Nicolas Rémy. Compendium Maleficarum, Francesco Mario Guazzo. De Daemonialitate et Incubus et Sucubus, Ludovico Sinistrari… Kromě jednoho z nejlepších démonologických katalogů a nadace nesoucí jméno nebožtíka barona měla baronka Ungernova také slušnou prestiž jako autorka knih o magii a čarodějnictví. Její poslední dílo, Isis: nahá Panna Maria, se už tři léta drželo na žebříčku nejprodávanějších knih; prodejnost prudce zvýšil sám Vatikán veřejným odsouzením textu, v němž se naznačovaly zneklidňující paralely mezi pohanským božstvem a Kristovou matkou: osm vydání ve Francii, dvanáct ve Španělsku, sedmnáct v katolické Itálii.

„Na čem teď pracujete?“

„Ďábel: historie a legenda. Bude to takový lumpen-životopis, měl by vyjít počátkem roku.“

Corso se zastavil před řadou knih, kde jeho pozornost zaujaly Disquisitionum magicarum libri Martina del Río ve třech svazcích v lovaňském prvním vydání z let 1599 – 1600: klasická kniha o ďábelské magii.

„Kde jste to získala?“

Frida Ungernová váhala chvíli s odpovědí, zřejmě zvažovala, zda mu má tu informaci dát:

„Na jedné aukci v Madridu v devětaosmdesátém. Pěkně jsem se zapotila, abych ji vyrvala ze spárů vašeho krajana Vara Borjy,“ vzdychla, jako by ještě byla po tom úsilí celá vyčerpaná. „A také mě to stálo pěkné peníze. Ostatně nikdy bych neuspěla, kdyby mi nepomohl Paco Montegrifo… Znáte ho? Okouzlující člověk.“

Corso se potutelně usmál. Nejenže ředitele španělské pobočky Claymore Montegrifa znal, ale dokonce se s ním nejednou spřáhl při ne zrovna ortodoxních, zato však velmi výnosných operacích, jako když spolu prodali jistému švýcarskému sběrateli Ptolemaiovu Kosmografii, gotický rukopis z roku 1456, který se nedávno předtím záhadně ztratil na Salamanské univerzitě. Dostal se k Montegrifovi, ten požádal Corsa o prostřednictví a po krátkém pobytu rukopisu v dílně bratří Popelů, kde se muselo odstranit jedno příliš kompromitující razítko, se všechno odehrálo čistě a diskrétně. Corso osobně dělal knize kurýra až do Lausanne. Všechno dohromady za třicetiprocentní provizi.

„Ano. Toho znám,“ přejel prsty po vazech zdobících hřbety svazků Disquisitionum magicarum libri a přitom uvažoval, kolik asi Montegrifo baronce účtoval za zmanipulování dražby v její prospěch. „Zato Martina Ríose jsem zatím viděl jen jednou, v jezuitské knihovně v Bilbau… Všechny tři díly byly svázané dohromady v kůži. Ale je to stejné vydání.“

Při řeči sklouzl rukou doleva a dotkl se dalších knih v řadě: byly tam zajímavé exempláře v kvalitních vazbách z jemné teletiny, šagrénu, pergamenu. Ale hodně jich bylo i průměrných či špatně zachovalých a všechny vypadaly značně ohmataně. Téměř ve všech byly mezi stránkami záložky, kartičky z tvrdého bílého papíru, popsané tužkou malým, špičatým, hustým písmem. Pracovní materiál. Zarazil se, když se dostal ke svazku, který mu byl důvěrně známý: černý, bez titulu, pět vazů na hřbetě. Číslo tři.

„Odkdy ji máte?“

Corso sice byl zdrženlivý člověk, to jistě. Tím spíš na takové výší událostí. Jenže strávil noc nad popelem dvojky a nemohl zabránit, aby baronka v jeho hlase nevycítila zvláštní podtón. Všiml si, jak ho navzdory dobráckým dolíčkům mladistvé stařenky nedůvěřivě pozoruje.

„Devět bran… Nevím. Už dlouho,“ pohybovala jistě a rychle levou rukou. Bez námahy vytáhla knihu z police, dala si ji hřbetem do dlaně a prsty ji otevřela na první stránce, vyzdobené různými exlibris, z nichž některá byla velmi stará. Poslední byla arabeska s příjmením Von Ungern. Přes ni bylo perem napsané datum; když je uviděla, pokývala ve vzpomínce hlavou. „Dárek od manžela. Vdávala jsem se velice mladá a on byl dvakrát tak starý… Tu knihu koupil v roce 1949.“

To se mi právě na moderních čarodějnicích nelíbí, dodal v duchu Corso: nemají žádná tajemství. Všechno se ví, stačí mrknout do nějakého Kdo je kdo nebo do společenské rubriky kdejakého časopisu. I když jsou třeba baronky, dají se teď předvídat. Zevšedněly. Torquemada by se z toho zbláznil nudou.

„Váš manžel sdílel vaši zálibu v takových tématech?“

„Kdepak. Ten nikdy nepřečetl ani knihu. Jen mi plnil všechna přání jako džin z kouzelné lampy,“ amputovaná paže jako by se v prázdném rukávu vesty zachvěla. „Bylo mu to jedno, kniha, nebo náhrdelník z dokonalých perel…“ Na chvíli se odmlčela, aby se s mírným steskem usmála. „Ale jinak to byl zábavný člověk, dokázal svádět manželky svých nejlepších přátel. A dělal vynikající koktejly ze šampaňského.“

Na chvilku zmlkla a rozhlédla se kolem, jako by hledala manželovu špinavou skleničku.

„Tohle všechno,“ dodala, zahrnujíc rukou celou knihovnu, „jsem shromáždila já. Všechny tituly, jeden za druhým. I Devět bran jsem si vybrala sama, když jsem je objevila v katalogu jednoho starého pétainisty, který se ocitl na mizině. Muž jen podepsal šek.“

„Proč zrovna ďábel?“

„Jednou jsem ho viděla. Bylo mi patnáct a viděla jsem ho, jako teď vidím vás. Měl tvrdý límec, klobouk a hůl. Byl to fešák; podobal se Johnu Barrymorovi v roli barona Gaigerna v Grandhotelu. A já se do něj zamilovala jako hloupá husa…“ Zase se zamyslela s jednou rukou v kapse u vesty; její ústa vzpomínala na cosi vzdáleného, důvěrně známého. „Zřejmě proto jsem nikdy tolik nežehrala na manželovy nevěry.“

Corso se rozhlédl na obě strany, jako by nebyli v místnosti sami, a důvěrně se k ní naklonil.

„Ještě před třemi stoletími by vás za takové řeči upálili.“

Spokojeně vyprskla, tlumíc smích, a skoro si stoupla na špičky, aby mu stejným tónem pošeptala:

„Před třemi stoletími bych to nikomu nevykládala,“ prozradila. „I když pořád znám spoustu lidí, co by mě rádi viděli na hranici,“ doprovodila dolíčky další úsměv. Ta žena se usmívá pořád, usoudil Corso; její usměvavé a bystré oči se však měly stále na pozoru a pečlivě ho zkoumaly. „I teď, na konci dvacátého století.“

Podala mu Devět bran a zahleděla se na něho, zatímco on knihou pomalu listoval, ačkoli stěží ovládal netrpělivost ověřit si rychle předpokládané změny na devíti ilustracích. Našel je všechny nedotčené. V duchu si ulehčené oddychl. Takže Mateu má v Bibliografii chybu: poslední rytina nechybí v žádném exempláři. Trojka byla poničenější než Borjova jednička i než Fargasova dvojka, než skončila v krbu. Spodní část nesla stopy vlhka a téměř na všech stranách byly skvrny. I vazba by potřebovala pořádně očistit, nicméně se zdálo, že exemplář je úplný.

„Dáte si něco?“ zeptala se baronka. „Mohu vám nabídnout kávu nebo čaj.“

Žádné lektvary ani kouzelné byliny, musel se smířit Corso. Dokonce ani bylinkový čaj.

„Kávu.“

Den byl slunečný a nad blízkými věžemi Notre-Dame se modralo nebe. Corso přistoupil k oknu a povytáhl roletu, aby na knihu lépe viděl. O dvě poschodí níž mezi stromy s opadaným listím seděla na břehu Seiny na kamenné lavičce dívka v duffle-coatu a četla nějakou knihu. Věděl, že to jsou Tři mušketýři, protože je měla před sebou na stole, když se potkali u snídaně. Pak lovec knih odešel po ulici Rivoli a dívka patnáct, dvacet kroků za ním. Schválně se rozhodl ji ignorovat a ona se držela v povzdálí. Teď ji viděl zvednout zrak. Musela ho zezdola v tom okně s Devíti branami v ruce jasně poznat, nedala to však nijak najevo. Jen ho dál pozorovala, lhostejně a nehybně, až od okna odstoupil. Když opět vyhlédl, už zase četla s hlavou skloněnou nad románem.

Mezi stoly a knihami pobíhala sekretářka, žena středního věku se silnými brýlemi, kávu však přinesla Frida Ungernová osobně, obratně držíc stříbrný podnos se dvěma šálky. Její pohled ho odradil od úmyslu nabídnout jí pomoc. Usedli k psacímu stolu k tácu obklopenému knihami, květináči, papíry a kartičkami plnými poznámek.

„Jak vás napadlo založit nadaci?“

„Je to výhodné na odepisování daní. A také sem chodí víc lidí, nacházím spolupracovníky…,“ vykouzlila tesklivý úsměv. „Jsem poslední čarodějnice a cítila jsem se osaměle.“

„Na čarodějnici tedy vůbec nevypadáte,“ vytasil Corso příhodné zakřenění spontánního, sympatického králíka. „Četl jsem vaši Isidu.“

Šálek s kávou držela v jedné ruce, pahýl druhé trochu pozvedla a přitom sklonila hlavu, jako by si chtěla upravit vlasy na šíji. Neproveditelné, ale věčné gesto podvědomé koketnosti, staré jako svět.

„Líbila se vám?“

Podíval se jí do očí přes kouřící šálek, který právě nesl k ústům.

„Moc.“

„Jiným zrovna moc ne. Víte, co napsal L’Osservatore Romano? Litoval, že už byl zrušen index zakázaných knih. Ostatně máte pravdu,“ ukázala bradou na Devět bran, které Corso položil na stůl vedle ní. „V jiných dobách by mě upálili jako toho chudáka, co napsal tohle evangelium podle Satana.“

„Opravdu věříte na ďábla, paní baronko?“

„Neříkejte mi baronko. Je to směšné.“

„A jak vám mám tedy říkat?“

„Nevím. Paní Ungernová. Nebo Frido.“

„Věříte na ďábla, paní Ungernová?“

„Určitě dost na to, abych mu věnovala svůj život, svou knihovnu, tuhle nadaci, spoustu let práce a pět set stránek nové knihy…“ Se zájmem si ho prohlédla. Corso si sundal brýle a začal je čistit; účinek doplnil bezbranným úsměvem. „A co vy?“

„V poslední době se mě na to ptá každý.“

„Samozřejmě. Protože se vyptáváte na knihu, jejíž četba vyžaduje určitý druh víry.“

„Má víra je spíš vlažná,“ Corso se rozhodl risknout špetku upřímnosti, takovou tu otevřenost, která se mu obvykle vyplácela. „Vlastně na tom dělám pro peníze.“

Dolíčky se znovu prohloubily. Před půl stoletím musela být moc pěkná, pomyslel si Corso. Když mumlala zaříkávadla – nebo něco jiného –, měla obě ruce, byla droboučká a čiperná. Něco z toho v ní pořád ještě bylo.

„Škoda,“ poznamenala Frida Ungemová. „Jiní pracovali zadarmo a v existenci protagonisty téhle knihy věřili do puntíku… Albert Veliký, Raymundus Lullus, Roger Bacon, ti nikdy nepochybovali o existenci ďábla, nýbrž jen o povaze jeho atributů.“

Corso si nasadil brýle a přidal do úsměvu špetičku skepse.

„To byla jiná doba.“

„Nemusíme přece chodit tak daleko. ‚Démon existuje nejen jako symbol zla, nýbrž jako hmotná skutečnost…‘ Líbí se vám to? Tak to napsal papež Pavel VI. V roce 1974.“

„To byl profesionál,“ uznal spravedlivě Corso. „Nejspíš k tomu měl své důvody.“

„Vlastně jen potvrdil dogma: existenci ďábla stanovil už Čtvrtý lateránský koncil. Mluvím o roce 1215…“ Zarazila se a pochybovačně na něho pohlédla. „Zajímají vás vědecké údaje? Někdy dokážu být nesnesitelně pedantská,“ dolíčky se prohloubily. „Vždycky jsem chtěla být nejlepší ze třídy. Šprtka.“

„Určitě jste toho dosáhla. Dostávala jste stuhu?“

„Ovšem. A ostatní holky mě nenáviděly.“

Oba se zasmáli a lovec knih věděl, že Frida Ungernová už je jeho. Takže vytáhl z baloňáku dvě cigarety a jednu jí nabídl, ale odmítla a ještě předtím se na něho zděšeně podívala. Corso na to nedbal a zapálil si.

„O dvě století později,“ pokračovala baronka, zatímco Corso se ještě skláněl k hořící sirce, „papežská bula Inocence VIII. Summis desiderantes affectibus potvrdila, že západní Evropa je zamořená démony a čarodějnicemi. Dva dominikánští bratři, Kramer a Sprenger, tehdy sepsali Malleus Maleficarum, Kladivo na čarodějnice – takovou učebnici pro inkvizitory…“

Corso zvedl ukazovák.

„Lyon, 1519. Osmerka psaná švabachem bez jména autora, Tedy aspoň exemplář, který znám.“

„To není špatné,“ dívala se na něho překvapeně. „Já mám jiný, pozdější,“ ukázala na polici. „Tamhle se na něj můžete podívat. Také z Lyonu, vydaný roku 1669. Ale první vydání je z roku 1486…“ Udělala znechucený posunek a přimhouřila oči. „Kramer a Sprenger byli hlupáci a fanatici; jejich Kladivo je úplný nesmysl. Mohlo by být k smíchu, kdyby kvůli němu neumučili a neupálili tisíce nešťastníků.“

„Jako třeba Aristida Torchiu.“

„Třeba. I když ten žádné neviňátko nebyl“

„Co o něm víte?“

Baronka pokývala hlavou, dopila zbytek kávy a kývla znovu.

„Torchiové byli benátská rodina majetných obchodníků, dováželi španělský a francouzský ruční papír… Jako mladík odcestoval do Holandska, aby se naučil řemeslu u Elzevirů, kteří si dopisovali s jeho otcem. Nějaký čas tam pobyl a pak odejel do Prahy.“

„To jsem nevěděl.“

„Tak vidíte. Praha byla tehdy hlavním městem evropské magie a okultních věd jako čtyři století před ní Toledo… Už chápete? Torchia si našel byt u Panny Marie před Týnem, v magické čtvrti kousek od Staroměstského náměstí a od dnešní sochy Jana Husa… Pamatujete na Husa na hranici?“

„Z mého popela se zrodí labuť a tu spálit nedokážete?“

„Přesně tak. S vámi se člověk lehko dohodne. Ale vy o tom asi víte, usnadňuje vám to práci,“ baronka vdechla nechtěně trochu kouře z Corsovy cigarety a podívala se na něho s lehkou výčitkou, ale on byl neprůstřelný. „Kde jsme to nechali našeho tiskaře? Aha, už vím. Praha, druhé dějství: Torchia se stěhuje do nedaleké židovské čtvrti do blízkosti synagogy. Okna v té čtvrti svítí celou noc, jak kabalisté hledají kouzelnou formulku pro Golema. Po nějakém čase se znovu stěhuje, tentokrát na Malou Stranu…“ Spiklenecky se na něho usmála. „Co vám to připomíná?“

„Pouť. Nebo studijní cestu, jak bychom řekli dnes.“

„Totéž soudím i já,“ souhlasila spokojeně baronka. Zcela adoptovaný Corso rychle stoupal na jejím zvláštním žebříčku cti. „To nemůže být náhoda, že se Aristide Torchia pohyboval zrovna mezi třemi body, v nichž bylo soustředěno veškeré hermetické vědění tehdejší doby. A to v Praze, kde ulicemi dosud zní ozvěna Agrippových a Paracelsových kroků a kde leží poslední dochované rukopisy chaldejské magie a pythagorovské klíče, které se po zabíjení v Metapontu porůznu roztrousily a poztrácely…“ Trochu se naklonila a ztišila hlas do téměř důvěrného šepotu – slečna Marplová svěřující své nejlepší přítelkyni, že objevila v čajovém pečivu cyankáli. „V té Praze, pane Corso, žijí v tmavých pracovnách lidé, kteří ovládají carmina – zaklínadla, umění kouzelných slov, nekromantii, černou magii, čili umění komunikovat s mrtvými,“ odmlčela se, zadržujíc dech, a pak šeptla: „a také goetii…“

„…Umění komunikovat s ďáblem.“

„Ano,“ baronka se zabořila do křesla, lehce rozrušená. Oči jí svítily; byla ve svém živlu a mluvila trochu překotně, jako by měla hodně co vyprávět a zbývalo jí málo času. „Právě tehdy bydlí Torchia v místě, kde jsou ukryty stránky a rytiny, které přežily války, požáry a pronásledováni… Zbytky magické knihy, otevírající dveře k vědění a moci: Delomelanicon, slovo, které vyvolává temnotu.“

Řekla to sice tajnůstkářským, téměř teatrálním tónem, ale přidala úsměv. Vypadala, že to sama až tak vážně nebere, nebo že Corsovi doporučuje zachovat si zdravý odstup.

„Když je Torchia vyučen,“ pokračovala, „vrací se do Benátek… A teď dávejte pozor, protože to je důležité: navzdory riziku, kterému se v Itálii vystavuje, opouští tiskař relativní bezpečí Prahy a vrací se do svého města, aby tam vydal řadu kompromitujících knih, které ho nakonec dovedou až na hranici… Zvláštní, ne?“

„Vypadá to, jako by měl splnit nějaké poslání.“

„Ano. Ale kdo ho tím posláním pověřil?“ Baronka otevřela Devět bran na titulní straně. „Tady to se souhlasem a dobrozdáním nadřízených něco naznačuje, nemyslíte? Je velmi pravděpodobné, že Torchia v Praze vstoupil do nějaké tajné sekty, která ho pověřila šířením nějakého poselství, jakýmsi apoštolátem.“

„Sama jste to před chvílí řekla: evangelia podle Satana.“

„Snad. Jenže Torchia vydal Devět bran v nejhorší chvíli. V letech 1550 až 1666 humanistický neoplatonismus a hermeticko-kabalistická hnutí prohrávaly jednu bitvu za druhou v mračnech ďábelských pomluv… Giordanové Brunové a Johnové Deeové byli upalováni nebo umírali v bídě a protivenstvích. Inkvizice, triumfující v protireformačním hnutí, se rozrostla až k hypertrofii: ačkoli byla založena na potírání kacířství, specializovala se na čarodějnice, mágy a kouzla, aby nějak ospravedlnila svou zlověstnou existenci. A tady se jí nabízel tiskař obcující s ďáblem… Ostatně je třeba uznat, že Torchia jim to usnadnil. Jen si poslechněte,“ otočila nazdařbůh několik stránek. „Pot. m.vere im.go…“ podívala se na Corsa. „Spoustu pasáží mám přeložených; šifra není nijak složitá. Budu moci oživit obrazy z vosku, píše se v textu. A svést Měsíc z jeho dráhy, a vrátit maso mrtvým tělům… Co tomu říkáte?“

„Dětinské. Zní to hloupě, nechat se upálit pro něco takového.“

„Možná; člověk nikdy neví… Máte rád Shakespeara?“

„Někdy.“

„Je víc věcí mezi nebem a zemí, Horáci, než které si představuje tvá filosofie…“

„Hamlet Takový jeden váhavec.“

„Ne všichni si zaslouží dostat se ke skrytým věcem, ani nemohou, pane Corso. Podle staré zásady je třeba vědět a mlčet.“

„A Torchia nemlčel.“

„Určitě víte, že podle kabaly má Bůh tajné, strašlivé jméno…“

„Tetragrammaton.“

„Ano. V těch čtyřech písmenech spočívá harmonie a rovnováha všehomíra. Archanděl Gabriel na to upozornil Mohameda: Bůh je skryt za sedmdesátí tisící závoji světla a tmy. A kdyby se tyto závoje zvedly, i já bych byl zničen… Ale takové jméno má nejenom Bůh, nýbrž i ďábel: strašlivou, zhoubnou kombinaci písmen, jejichž vyslovení ho přivolá… A rozpoutá děsivé následky.“

„To není nic nového. To už existovalo dávno před křesťanstvím a judaismem a mělo to i jméno: Pandořina skříňka.“

Spokojeně na něho pohlédla, málem by mu předala červený diplom vynikajícího studenta.

„Výborně, pane Corso. Opravdu je to tak: celý život, celá staletí mluvíme vlastně o tomtéž, jen to různě nazýváme: Isis a Panna Maria, Mithra a Ježíš Kristus, 25. prosinec jako Boží hod nebo jako zimní slunovrat, narozeniny nepřemoženého slunce… Vzpomeňte si na Řehoře Velikého, který už v VII. století doporučoval misionářům využívat pohanské svátky a jen je prostě připodobnit křesťanským.“

„Obchodní instinkt. V podstatě šlo o tržní transakci – o přetahování zákazníků konkurenci… Ale povězte mi, co víte o Pandořiných skřínkách a jejich mutacích. Včetně paktů s ďáblem.“

„Umění zavírat ďábly do láhví a do knih je velice dávné… Gervasius z Tilbury a Gerson se o něm zmiňují už ve 13. a 14. století. A tradice paktů s ďáblem je ještě starší: od Henochových knih po svatého Jeronýma přes kabalu a patristiku. A nezapomínejme na biskupa Theofila, náhodou zrovna milovníka moudrosti, na historického Fausta a Rogera Bacona… Anebo na papeže Sylvestra II., o němž se vypráví, že ukradl Saracénům knihu, která obsahovala vše, co je třeba znát.“

„Takže se jedná o to, jak dosáhnout vědění.“

„Samozřejmě. Nikdo se přece nebude namáhat projít branou temnot jen tak pro legraci. Vědecká démonologie ztotožňuje Lucifera s věděním. V Genesi se ďáblovi v podobě hada podaří, že člověk přestane být hlupák s hlavou v oblacích a získá vědomí, svobodnou vůli, bystrozrak… A také bolest a nejistotu, které s sebou vědění a svoboda nesou.“

Noční rozhovor byl ještě příliš čerstvý, takže se Corso nevyhnul pomyšlení na dívku. Vzal do ruky Devět bran a pod záminkou, že si je musí ještě jednou prohlédnout na lepším světle, popošel k oknu; ale už tam nebyla. Překvapeně se rozhlédl na obě strany ulice, na nábřeží a kamenné lavičky pod stromy, nic. Začalo mu to vrtat hlavou, jenže teď na podobné myšlenky neměl čas. Frida Ungernová už zase mluvila:

„Máte rád hádanky? Rébusy, které mají kdesi skrytý klíč? Takovým rébusem je do jisté míry i kniha, kterou držíte v ruce. Jako každou inteligentní bytost baví hříčky a hádanky i ďábla. Závody s překážkami, o něž se zarazí slabí a neschopní, a jen nadřazení duchové, zasvěcenci, mohou zvítězit,“ Corso přistoupil ke stolu a položil na něj knihu otevřenou na stránce s frontispisem, kde se vinul kolem stromu had kousající se do ocasu. „Kdo vidí ve figuře požírající vlastní ocas jenom hada, není hoden pokračovat dál.“

„K čemu ta kniha je?“ zeptal se Corso.

Baronka si dala prst na ústa jako rytíř na první rytině. Usmívala se.

„Jan na Patmu říká, že za vlády druhé šelmy, před rozhodující a konečnou bitvou u Harmagedonu, musí všichni mít na pravé ruce nebo na čele cejch, aby nemohl kupovat ani prodávat, kdo není označen jménem té šelmy nebo číslicí jejího jména… Lukáš (IV, 13) vypráví na konci příběhu o pokušení, že třikrát zavržený ďábel odešel od něho až do dané chvíle. Ale pro netrpělivce nechal za sebou několik stop, včetně způsobu, jak se dostat až k němu. Jak s ním uzavřít smlouvu.“

„Upsat mu duši.“

Frida Ungernová se zdrženlivě, důvěrně zachichotala. Slečna Marplová v nejlepším, zabraná do klepů o ďáblovi. A tenhle nejnovější o Satanovi určitě neznáš. Šepty šept. Zrovna jak ti to povídám, drahá Peggy.

„Ďábel zmoudřel, když se několikrát napálil,“ řekla. „Byl mladý a nezkušený a dopouštěl se chyb: některé duše mu na poslední chvíli unikaly mezi prsty, tajným vchodem, spasila je láska, Boží milosrdenství nebo jiné podobné chytráctví. Takže nakonec přidal klauzuli o neodvolatelném odevzdání těla a duše po vypršení lhůty, bez výhrad, bez jakéhokoli práva na vykoupení či následné dovolávání se Boží milosti… Ta klauzule samozřejmě figuruje i v téhle knize.“

„Svinskej svět,“ řekl Corso. „Dokonce i Lucifer se musí snižovat k dodatkům petitem.“

„Chápejte ho. Teď se kšeftuje se vším, i s dušemi. Zákazníci mu vyklouzávají a neplní články úmluvy. Ďábel už toho má po krk, a má úplnou pravdu.“

„Co je ještě v té knize? Co znamená těch devět rytin?“

„V podstatě jsou to rébusy, které se musí vyřešit, a v kombinaci s textem pak přinášejí moc. Formuli, jak sestavit magické jméno, kterým se vyvolává Satan.“

„A funguje to?“

„Ne. Je to podvrh.“

„Zkusila jste to?“

Frida Ungernová vypadala pobouřeně.

„To si mě opravdu v tomhle věku představujete v magickém kruhu, jak vyvolávám Belzebuba? Prosím vás. I kdyby se před půl stoletím sebevíc podobal Johnu Barrymorovi, milovníci také stárnou. Víte, jaké by to bylo v mých letech zklamání? To zůstanu raději věrná svým vzpomínkám z mládí.“

Corso nasadil výraz poťouchlého překvapení:

„A já myslel, že ďábel a vy… Vaši čtenáři vás považují za zanícenou čarodějnici.“

„Tak to se pletou. Já hledám v ďáblovi peníze, ne city,“ porozhlédla se směrem k oknu. „Dědictví po manželovi jsem utratila za tuhle knihovnu a teď žiju ze svých autorských práv.“

„Která jistě nejsou k zahození. Kralujete ve všech knihkupectvích velkých obchodních domů…“

„Ale život je drahý, pane Corso. Velmi drahý, zejména když se při shánění vytoužených exemplářů musíte domlouvat s lidmi, jako je náš přítel pan Montegrifo… Satan se dnes ukazuje jako dobrý zdroj příjmů, to je všechno. Se sedmdesátkou na krku už nemám času nazbyt, abych ho ještě marnila nesmysly a pitomými nápady jak z klubu starých panen… Rozumíte?“

Tentokrát se usmál zase Corso.

„Dokonale.“

„Když vám říkám,“ pokračovala baronka, „že tahle kniha je podvrh, je to proto, že jsem si ji podrobně prostudovala… Něco v tom nefunguje: jsou tam díry, bílá místa. Mluvím v přeneseném smyslu, protože edice je kompletní. Můj exemplář patřil Madame de Montespan, milence Ludvíka XIV., nejvyšší satanské kněžce, které se podařilo zahrnout rituál černé mše do zvyků paláce. Existuje dopis od paní de Montespan její přítelkyni a důvěrnici paní De Peyrolles, v němž si stěžuje, že ji nefunguje jedna kniha, ačkoli, jak v dopise zdůrazňuje, ‚má všechno potřebné tak, jak to uvádějí autority, ale něco v ní je nepřesné, nějaká slovní hříčka, kterou nelze správně zařadit do patřičného sledu.ʻ“

„Měl tu knihu ještě někdo?“

„Hrabě de Saint Germain, který ji prodal Cazottovi.“

„Jacquesu Cazottovi?“

„Právě tomu. Autorovi Zamilovaného ďábla, který skončil v roce 1792 pod gilotinou… Vy tu knížku znáte?“

Corso opatrně přikývl. Zapadalo to do sebe tak jasně, že to snad ani nebylo možné.

„Kdysi jsem ji četl.“

Někde v domě zazvonil telefon a na chodbě se ozvaly sekretářčiny kroky. Pak zvonění přestalo.

„Co se týče Devíti bran,“ pokračovala baronka, „jejich stopa se ztrácí tady v Paříži ve dnech revolučního teroru. Existuje pár pozdějších referencí, ale velmi nepřesných: Gérard de Nerval se o nich mimochodem zmiňuje v jednom svém článku, kde tvrdí, že je viděl u jednoho svého přítele.“

Corso za skly brýlí neznatelně zamrkal.

„Jeho přítelem byl třeba Dumas,“ řekl napjatě.

„Ano. Ale Nerval neupřesňuje, u koho to bylo. Jisté je jen to, že pak už tu knihu nikdo neviděl až do té doby, než ji dal na prodej ten pétainista, od něhož jsem ji získala já…“

Corso přestal poslouchat. Traduje se, že Gérard de Nerval se oběsil na šňůře z živůtku, který patřil paní de Montespan. Nebo paní de Maintenon…? Ať té nebo oné, nebylo možné vyhnout se zneklidňujícím paralelám se šňůrou županu Enriqua Taillefera.

Jeho přemýšlení přerušila sekretářka, která se objevila ve dveřích. Někdo chce Corsa k telefonu. Omluvil se a vyšel kolem čtenářských stolků na chodbu, lemovanou dalšími knihami a květináči. Na rohové poličce z ořechového dřeva stál velmi starobylý model kovového telefonu s vyvěšeným sluchátkem.

„Prosím.“

„To je Corso? Tady Irena Adlerová.“

„Aha,“ ohlédl se dozadu na prázdnou chodbu; sekretářka už byla pryč. „Hned mi bylo divné, že nejsi na hlídce… Odkud voláš?“

„Z baru na rohu. Dům hlídá nějaký muž. Proto jsem se přesunula sem.“

Corso se pomalu vydýchal. Pak jeho zuby našly kousek kůžičky u nehtu na palci a ukously ji. Dřív nebo později se to muselo stát, říkal si s neupřímnou odevzdaností. Byl součástí krajiny nebo kulis. Pak vyslovil větu, o níž věděl, že ani není nutná:

„Popiš mi ho.“

„Snědý, s knírkem a s velkou jizvou na tváři,“ dívčin hlas zněl klidně, nebylo v něm patrné vzrušení ani vědomí nebezpečí, „Sedí v šedém BMW zaparkovaném na protější straně ulice.“

„Viděl tě?“

„Nevím; ale já jeho vidím. Sedí v autě už hodinu, mezitím dvakrát vystoupil: jednou se podíval na jména na zvoncích, podruhé si koupil noviny.“

Corso vyplivl drobounkou kůžičku a začal si palec cucat. Pálil ho.

„Poslouchej. Nevím, co ten chlápek chce. Ani nevím, jestli s ním patříš do stejné inscenace. Ale nechci, aby se kolem tebe ometal. Vůbec se mi to nelíbí. Takže se vrať do hotelu.“

„Nebuď hlupák, Corso. Půjdu, kam bude třeba.“

Dodala ještě „pozdravuj Trévilla“ a zavěsila. Corso se zatvářil napůl zoufale a napůl sarkasticky, protože ho napadlo totéž a vůbec z toho nebyl nadšený. Ještě chvíli zíral na sluchátko, než ho vrátil do vidlice. Samozřejmě, vždyť čte Tři mušketýry, měla je přece rozevřené na klíně, když ji zahlédl z okna. Ve třetí kapitole je ďArtagnan, který právě přijel do Paříže, na audienci u pana de Tréville, velitele královských mušketýrů, a vtom spatří z okna Rocheforta, vyřítí se po schodech za ním a cestou vrazí Athosovi do ramene, odhalí Porthosův pás z teletiny a zvedne Aramisův kapesniček. Pozdravuj Trévilla. Jako vtip to nebylo špatné, pokud ji to ovšem napadlo jen tak. Jenže Corsovi to moc směšné nepřipadalo.

Když zavěsil, na chvíli se v přítmí chodby zamyslel. Třeba od něho očekávají právě tohle, že se vyřítí po schodech s mečem v ruce a zakousne se do Rochefortovy návnady. Součástí plánu mohl být i dívčin telefon; anebo – jen ať se to zamotá ještě víc – ten mohl být naopak varováním před jejich plánem, pokud tedy nějaký existuje. A pokud ona – Corso měl příliš mnoho zkušeností, než aby za někoho dával ruku do ohně – hraje čistě.

Zlé časy, pomyslel si znovu. Absurdní doba. Po všech těch knihách, filmech a televizi, po tolika možných interpretačních rovinách se člověk nakonec dostane tak daleko, že jen stěží rozpozná, stojí-li před originálem nebo před kopii; zda soustava zrcadel zachycuje skutečný obraz, převrácený odraz nebo sumu obou dvou; a jaké jsou autorovy záměry. Stejně snadno se to dalo podcenit jako překombinovat. Další důvod, proč závidět Corsovu prapradědečkovi jeho granátnický knír a pach střelného prachu ve flanderském blátě. Tehdy byl prapor ještě prapor, císař císař, růže byla růže byla růže. V každém případě však v něčem měl Corso v Paříži jasno: i jako kvalifikovaný čtenář skryté roviny byl ochoten přijmout hru jen do určitých mezí. Už nebyl ve věku, neměl chuť a ani patřičnou dávku naivity, aby se střemhlav vrhal do souboje na půdě vybrané protivníkem, do tří střetnutí v rozmezí deseti minut před klášterem Bosých karmelitánek nebo kde to sakra bylo. Až přijde čas se střetnout – ahoj, jak se vede –, však se už nějak Rochefortovi na kobylku dostane, ale se všemi trumfy na své straně, pokud možno zezadu a s železnou tyčí v ruce. Má to u něj schované z té úzké uličky v Toledu a k tomu úroky ze Sintry. Corso patřil k lidem, kteří své pohledávky vybírají s chladnou hlavou. Beze spěchu.

XI. Nábřeží Seiny

Mám dojem, že záhada připadá lidem neřešitelná právě z těch důvodů, které by naopak měly vést k přesvědčeni, že se dá hladce rozluštit

(E. A. Poe, Vraždy v ulici Morgue)

„Ten klíč je elementární,“ řekla Frida Ungernová. „Zkratky jsou podobné jako ve starých latinských rukopisech. Možná proto, že Aristide Torchia přejal většinu textu doslova z jiného rukopisu, snad z legendárního Delomelanika. Smysl první ilustrace je jasný každému, kdo trochu zná hermetické vyjadřování: NEM. PERV. T QUIN.N LEG. CERT.RIT je samozřejmě NEMO PERVENIT QUINON LEGITIME CERTAVERIT.“

„…Nikdo jej nedosáhne, kdo nebojoval podle pravidel.“

Chystali se na třetí šálek kávy a bylo zjevné, že přinejmenším společensky už je Corso zcela adoptován. Viděl, že baronka potěšené přikyvuje.

„Výborně… Dokážete něco z té ilustrace interpretovat?“

„Ne,“ zalhal chladnokrevně Corso. Právě objevil, že v tomhle exempláři nemá opevněné město před rytířem věže čtyři, nýbrž tři. „Jen ten rytířův posunek se zdá dost výmluvný.“

„A také je: s prstem na ústech radí učedníkovi mlčet… To je tacere filosofů okultních véd. V pozadí hradby města chrání věže, v nichž je tajemství. Všimněte si, že brána je zavřená. Je třeba ji otevřít.“

Corso napjatě, velmi pozorně listoval dál, až se dostal ke druhé ilustraci: poustevník před dalšími zavřenými dveřmi, se svazkem klíčů tentokrát v pravé ruce. Legenda zněla CLAUS. PAT.T.

„CLAUSAE PATENT,“ rozluštila bez potíží baronka: „Zavřené zejí dokořán, zavřené brány… Poustevník značí poznání, studium, moudrost. A vedle něho, všimněte si, stejný černý pes, jaký podle legendy doprovázel Agrippu. Věrný pes… Od Plutarcha k Bramu Stokerovi a jeho Drákulovi přes Goethova Fausta byl černý pes vždycky jedním ze zvířat, do nichž se ďábel vtěloval nejraději… Lucerna zas patří filosofu Diogenovi, který tak pohrdal pozemskou mocí, že jediné, co chtěl po mocném Alexandrovi, bylo, aby mu nestínil, aby uhnul, protože mu zakrýval sluneční světlo.“

„A písmeno Tet?“

„To si nejsem jistá,“ poklepala na ilustraci. „Poustevník z taroků, který se tomuhle hodně podobá, bývá někdy doprovázen hadem nebo holí, která je symbolem hada. V okultní vědě jsou had a drak hlídači zázračného hradu, zahrady či ovčího rouna a spí s otevřenýma očima. Představují Zrcadlo vědy.“

„Ars diaboli,“ plácl Corso nazdařbůh a baronka se pousmála a tajemně přikývla. On však věděl, z Fulcanelliho a jiné dávné četby, že termín Zrcadlo védy nepatři do démonologie, nýbrž do alchymie. Pomyslel si, kolik šarlatánství se asi skrývá v erudici, kterou ho zahrnovala jeho hostitelka, a sám pro sebe si povzdychl, cítě se jako zlatokop po pás v řece se sítem v ruce. Koneckonců, uzavřel své úvahy, pět set stran bestselleru se musí něčím vycpat.

Ale Frida Ungernová už přecházela ke třetí ilustraci:

„Heslo je VERB. D.SUM C.S.T ARCAN. To znamená: VERBUM DIMISSUM CUSTODIAT ARCANUM. Můžeme to přeložit jako Vyřčené slovo ať je strážcem tajemna. A k tomu výmluvná ilustrace: most, spojení světlého a temného břehu. Od klasické mytologie až ke stolním hrám s kostkami, jako máte ve Španělsku Husu, je jeho smysl jasný. Může spojit zemi s nebem nebo s peklem stejně jako duha… Samozřejmě přejít se dá až po otevření opevněných bran, které jej uzavírají.“

„A ten lučištník schovaný v oblaku?“

Tentokrát mu při otázce téměř selhal hlas. V jedničce a dvojce visel lučištníkovi přes rameno prázdný toulec. Ale ve trojce byl v toulci jeden šíp. Frida Ungernová na něm měla prst.

„Luk je zbraň Apollona a Diany, světla nejvyšší moci. Znamená hněv bohů, či Boha. Je to nepřítel číhající na toho, kdo přechází most,“ pomalu, důvěrně se k němu naklonila. „Tady to znamená strašlivé varování. S takovými věcmi si není radno zahrávat.“

Corso přikývl a nalistoval čtvrtou ilustraci. Cítil, jak mu padají šupiny z očí; dveře se začínaly pootevírat s pořádně ponurým skřípěním. Teď měl před sebou šaška a jeho kamenné bludiště s textem: FOR. N.N OMN. A.QUE. Frida Ungernová to přečetla jako FORTUNA NON OMNIBUS AEQUE: Štěstěna nepřeje všem stejně.

„Postava odpovídá bláznovi z taroků,“ vysvětlila. „Božímu prosťáčkovi islámu. Má ovšem také v ruce hůl neboli symbolického hada… Je to středověký šašek, karetní Joker, žolík. Symbolizuje Osud, náhodu, konec všeho, očekávaný či nečekaný závěr: podívejte se na ty kostky. Ve středověku byli šašci privilegovaní; dovolovaly se jim věci jiným zakázané, protože jejich posláním bylo připomínat pánům jejich smrtelný úděl, nevyhnutelnost konce, který je čeká stejně jako všechny ostatní…“

„Tady ale stojí opak,“ namítl Corso. „Štěstěna nepřeje všem stejně.“

„Jistě. Kdo se vzbouří, kdo se chová svobodně a riskuje, může vyhrát jiný osud. O tom je tahle kniha, a proto je tu ten šašek, vzor svobody. Jediný skutečně svobodný a zároveň nejmoudřejší člověk. V okultní filosofii se šašek ztotožňuje se rtutí alchymistů… Je poslem bohů, provádí duše říší stínů…“

„Bludištěm.“

„Ano. Tady ho máte,“ ukázala na rytinu. „A jak vidíte, vstupní dveře jsou zavřené.“

A východ také, všiml si Corso a bezděky se zachvěl, než obrátil stránku a začal hledat další ilustraci.

„Tahle popiska je jednodušší,“ řekl: „FR.ST.A. Tu jedinou se odvážím zkusit. Řekl bych, že tam chybí u a er. FRUSTRA. To znamená Marně.“

„Výborně. Přesně jak říkáte, a s heslem souzní i alegorie. Lakomec přepočítává zlaťáky a nevšímá si Smrtky, která třímá dva symboly konečnosti: přesýpací hodiny a vidle.“

„Proč má vidle a ne kosu?“

„Protože smrt kosí, ale ďábel sklízí.“

Zastavili se u šesté rytiny, muže visícího za nohu na cimbuří. Frida Ungernová znuděně nakrčila ústa a mávla rukou, jako by to bylo příliš jasné:

„DIT.SCO M.R je DITESCO MORI: Bohatnu umíráním. Takovou větu může ďábel pronést s pyšně vztyčenou hlavou. Nemyslíte?“

„Asi ano. Koneckonců je to jeho povolání,“ Corso přejel prstem po ilustraci. „Co symbolizuje ten viselec?“

„Na prvním místě tajemství číslo dvanáct z taroků. Ale jsou možné i jiné interpretace. Já se přikláním k té, že prostřednictvím oběti ohlašuje změnu… Znáte Ságu o Odinovi?“

Zraněn visel jsem na šibenici

zmítané větry

po devět dlouhých nocí…

„A když už jsme u těch asociací,“ pokračovala baronka, „Lucifer, rytíř svobody, trpí pro lásku k člověku. A skrze oběť mu dá poznání, přičemž sám sebe zatratí.“

„Co mi můžete říct o sedmé ilustraci?“

„DIS.S P.TI.R M. není zpočátku moc zřetelné; domnívám se však, že jde o tradiční výrok, velice oblíbený mezi hermetickými filosofy:

DISCIPULUS POTIOR MAGISTRO.“

„Žák schopnější než učitel?“

„Více méně. Král a žebrák hrají šachy na zvláštní šachovnici, kde jsou všechna políčka stejné barvy, zatímco černý a bílý pes, Zlo a Dobro, se zuřivě rvou. Do okna nahlíží luna, což je zároveň temnota a matka. Vzpomeňte si na pověrečný mýtus, že duše odcházejí po smrti na měsíc. Vy jste četl mou Isidu, viďte? Černá je symbolická barva tmy a nejvyšších stínů, černá na erbu znamená zemi, noc, smrt… Isidina černá odpovídá barvě Panny Marie, která chodí v modrém a usedá na lunu. Po smrti se vracíme do tmy, z níž pocházíme a která je dvojznačná, protože skýtá zároveň ochranu i nebezpečí… Psy a lunu lze interpretovat i jinak: bohyně lovu Artemis, římská Diana, byla pověstná způsobem, jakým se mstila těm, kdo se do ní zamilovali nebo se pokusili zneužít její ženství. Předpokládám, že víte, o čem mluvím.“

Corso, který myslel na Irenu Adlerovou, pomalu kývl.

„Ano. Proměnila čumily v jeleny a pustila na ně psy,“ v krku se mu bezděky udělal knedlík. Ti dva psi zakousnutí do sebe v zápase na život a na smrt mu teď připadali strašně děsiví. On a Rochefort…? „Aby je roztrhali.“

Baronka na něho vrhla neutrální pohled. Kontext dodával Corso, ne ona.

„A co se týče osmé ilustrace,“ pokračovala, „její základní smysl není nijak obtížný: VIC. I.T VIR. odpovídá pěknému heslu VICTA IACET VIRTUS. Což znamená: Ctnost leží přemožena. Ctnost je panna, která má být sťata mečem toho fešáka v brnění, zatímco v pozadí se otáčí nesmlouvavé kolo Štěstěny či Osudu, které postupuje pomalu, ale vždy opíše celý kruh. Tři postavy na něm symbolizují tři stadia, která se ve středověku vyjadřovala slovy regno (vládnu), regnavi (vládl jsem) a regnabo (budu vládnout).“

„Zbývá poslední rytina.“

„Ano. Poslední, a také nejvýznamnější alegorie. N.NC SC.O TEN.BR. LUX je určitě NUNC SCIO TENEBRIS LUX: Nyní vím, že světlo přichází ze tmy… Vlastně je to scéna ze Zjevení svatého Jana. Když je poslední pečeť rozlomena a tajné město stojí v plamenech, nadejde čas, je vysloveno strašlivé jméno nebo číslice jména šelmy a babylónská nevěstka vítězně cválá na sedmihlavém drakovi…“

„To se moc nevyplatí,“ řekl Corso, „vynaložit takovou námahu jen proto, aby člověk našel na konci takovouhle hrůzu.“

„O to nejde. Všechny ty alegorie jsou jakési šifrované zprávy, rébusy… Stejně jako v hádankářském časopise si z obrázku mečící kozy, číslice 2 a písmene D složíte slovo medvěd, ilustrace správně zkombinované s popiskami pod obrázky vám umožní proměnit text knihy v součást obřadu. Získáte formuli magického slova. Verbum dimissum nebo co.“

„A zjeví se ďábel.“

„Teoreticky.“

„V jakém jazyce je to zaříkávadlo? V latině, hebrejštině nebo řečtině?“

„To nevím.“

„A kde je ta chyba, o níž mluvila paní de Montespan?“

„Už jsem vám říkala, že to také nevím. Jen se mi podařilo zjistit, že adept si musí načrtnout magický kruh a do něho umístit vyluštěná slova v pořadí, jež mi není známo, které by se však dalo vyvodit z textu Devíti bran na stránkách 158 a 159. Podívejte.“

Ukázala mu latinský text zapsaný ve zkratkách. Stránka byla založená tvrdou kartičkou popsanou poznámkami tužkou drobným, špičatým barončiným písmem.

„Podařilo se vám to rozluštit?“ zeptal se Corso.

„Ano. Aspoň si to myslím,“ podala mu kartičku s poznámkami. „Tady to máte.“

Corso četl:

Had zakousnutý do ocasu obtáčí bludiště,

kde projdeš osmi branami před drakem,

který se zjeví na tajemné slovo.

Každá brána má dva klíče:

První je vzduch a druhý hmota,

ale oba jsou totéž.

Umístíš prvky na kůži hada

ve směru vycházejícího světla

a do jeho břicha Saturnovu pečeť.

Devětkrát rozlomíš pečeť,

a když zrcadlo ozářilo cestu,

obdržíš ztracené slovo,

jež přináší světlo z temnot

„Co tomu říkáte?“ zeptala se baronka.

„No, zřejmě je to znepokojivé. Ale nerozumím z toho ani slovu. Co vy?“

„Už jsem vám říkala, že nic moc,“ starostlivě zalistovala v knize. „Je to postup, zaříkávadlo. Ale něco v tom není, jak má být. A já bych to měla vědět.“

Corso si bez komentáře zapálil další cigaretu. On už odpověď na tuhle otázku znal: poustevníkovy klíče, písek v přesýpacích hodinách… Východ z bludiště, šachovnice, svatozář… A další věci. Zatímco Frida Ungernová vysvětlovala smysl alegorií, objevoval nové variace, které jeho hypotézu potvrzovaly: každý exemplář byl jiný. Hra na chyby pokračovala a on se nutně potřeboval pustit do práce, ale ne takhle. Ne s baronkou za zády.

„Rád bych si,“ řekl, „všechno prohlédl pěkně v klidu.“

„Samozřejmě. Mám čas; ráda se podívám, jak pracujete.“

Corso si rozpačitě odkašlal. Dospěli k tomu, čeho se obával – k nepříjemné stránce celé záležitosti.

„Raději pracuju o samotě.“

To neznělo dobře. Celo Fridy Ungernové se zakabonilo.

„Obávám se, že vám nerozumím,“ podívala se zaujatě a podezíravě na Corsovu plátěnou tašku. „Chcete mi naznačit, že vás mám nechat o samotě?“

„Prosím vás o to,“ Corso polkl, pokoušeje se vydržet její pohled co nejdéle. „Má práce je důvěrné povahy.“

Baronka lehce zamrkala. Mrak věstil bouři a lovec knih cítil, že všechno může každou chvíli padnout přes palubu.

„Jste samozřejmě pánem svých rozhodnutí,“ tón Fridy Ungernové zněl, jako by měl zmrazit pokojové rostliny v květináčích. „Ale tohle je moje kniha a můj dům.“

V té chvíli by se kdokoli jiný omluvil a zatroubil na ústup, ale Corso ne. Dál seděl a kouřil, nespouštěje z baronky oči. Nakonec se obezřetně usmál: králík hrající oko žádá o další kartu.

„Myslím, že jsem se špatně vyjádřil,“ jeho úsměv ještě nic neprozrazoval, když vytáhl ze své plátěné tašky velice pečlivě zabalený předmět. „Já tu potřebuju jen chvíli zůstat s vaší knihou a svými poznámkami,“ poplácal lehce tašku a druhou rukou jí podával balíček. „Podívejte se, mám s sebou všechno potřebné.“

Baronka roztrhla obal a mlčky si prohlédla jeho obsah. Jakési německé spisy vydané v Berlíně v září 1943; tlustý svazek brožovaných sešitů s názvem Iden, měsíčník skupiny Idus, což byl spolek přívrženců magie a astrologie, velice blízký pohlavárům nacistického Německa. Jedna stránka byla založena Corsovou navštívenkou. Na ilustraci se na fotografa usmívala Frida Ungernová, mladá a velmi pěkná. Za každou ruku – tehdy ještě měla obě – ji držel jeden muž: toho po její pravici, oblečeného po venkovsku, popiska pod fotografií identifikovala jako osobního Führerova astrologa. O ní se psalo jako o jeho pomocnici, vážené slečně Fridě Wenderové. Individuum po její levici mělo brýle s ocelovými obroučkami a vypadalo nesměle. Nebylo zapotřebí číst popisku, aby v něm každý poznal Reichsführera Heinricha Himmlera.

Když Frida Ungernová, za svobodna Wenderová, zvedla oči a zapíchla je do Corsa, vůbec nevypadala jako sladká babička. Byl to však pouhý mžik. Pak pomalu přikývla, zatímco pečlivě trhala stránku s fotografií, cupujíc ji na kousíčky. A Corso si pomyslel, že čarodějnice a baronky a stařenky, které pracují s knihami mezi květináči, mají také svou cenu, jako všichni. Victa iacet virtus. A nevěděl, proč by tomu mělo být jinak.

Když osaměl, vytáhl z plátěné tašky složku a dal se do práce. U okna byl stůl a u něho se usadil s Devíti branami otevřenými na stránce s frontispisem. Ještě než začal, povytáhl o kousek roletu a vyhlédl ven. Na druhé straně ulice parkoval šedý bavorák; Rochefort stál vytrvale na stráži. Corso se podíval také směrem k baru na rohu, ale dívku neviděl.

Zabral se do knihy: typ papíru, tlak na rytiny, vady, errata. Teď věděl, že ty tři exempláře se shodují jen povrchně: vazbou v černé kůži bez vnějšího nápisu, pěti vazy, pentagramem na deskách, počtem stran, stejným rozložením ilustrací… S nejvyšší trpělivostí, stránku po stránce, doplnil srovnávací tabulky, zahájené exemplářem číslo jedna. Na stránce 81 u bílého rubu páté ilustrace našel další barončinu kartičku. Byl to překlad jednoho vyluštěného odstavce z té stránky:

Přijmeš pakt spojenectví, jež ti nabízím, odevzdávaje se ti. A slíbíš mi lásku žen a nevinnost panen, poctivost jeptišek, pocty, rozkoše a statky mocných, vladařů a církevních hodnostářů. Budu smilnit co tři dny a opojení bude sladké. Na stvrzení této úmluvy, zpečetěné mou krví, ti každoročně vzdám hold. Pošlapu církevní svátosti a budu se k tobě modlit. Nebudu se bát provazu, železa ani jedu. Budu se procházet mezi stíženými morem a malomocnými, aniž utrpí mé tělo. Hlavně však získám Poznání, kvůli němuž se mí prarodiče vzdali ráje.

Na základě této úmluvy mě vymažeš z knihy života a zapíšeš do černé knihy smrti. A od této chvíle budu šťastně žít v zemi lidí po dvacet let. A pak s tebou půjdu do tvé Říše proklínaje Boha.

Na rubu téže kartičky byla další poznámka, vztahující se k odstavci rozluštěnému na jiné stránce:

Rozeznám tvé sluhy své bratry, podle cejchu na některé části těla, budou mít někde jizvu či jiné tvé znamení…

Corso potichu, s chutí zaklel, jako by se šeptem modlil. Pak se rozhlédl po knihách na zdech, po jejich tmavých, ohmataných hřbetech, a najednou měl pocit, jako by se z nich k němu neslo jakési podivné, vzdálené mumlání. Každý z těch zavřených svazků byl branou, za níž se zmítaly stíny, hlasy, zvuky, které k němu doléhaly z nějakého hlubokého, temného místa.

A tehdy mu naskočila husí kůže. Jako prachobyčejnému vyznavači okultismu.

Na ulici vyšel až za tmy. Na prahu se na chvíli zastavil a rozhlédl napravo i nalevo, ale nespatřil nic, co by ho zneklidnilo; šedý bavorák zmizel. Ze Seiny stoupala nízká mlha, převalovala se přes kamenné roubení a plazila se po vlhkém dláždění vozovky. Žlutavý svit lamp, ozařujících kousky říčního nábřeží, se odrážel od země a osvětloval prázdnou lavičku, na níž předtím seděla dívka.

Došel do baru na rohu, ale nenašel ji tam; marně hledal její obličej mezi lidmi opřenými o pult i u úzkých stolků vzadu. Cítil, že nějaký dílek je v tom hlavolamu zasazený špatně; od varovného telefonátu o novém Rochefortově zjevení cosi v jeho mozku houkalo na poplach. S instinktem silně zostřeným posledními událostmi větřil Corso na pusté ulici nebezpečí v tom vlhkém oparu stoupajícím od řeky, který se plazil až ke dveřím lokálu, kde právě stál. Škubl rameny, aby ze sebe setřásl nepříjemný pocit, koupil si krabičku gauloisek a bez mrknutí oka do sebe hodil dva giny, jednu skleničku za druhou, až se mu nosní dírky rozšířily, a svět se pomalu začal vracet do správných kolejí, jako když se zaostřuje čočka. Poplašný signál se proměnil ve vzdálený, sotva slyšitelný zvuk a ozvěny vnějšího světa k němu doléhaly snesitelně ztlumené. S třetím ginem v ruce si odešel sednout k volnému stolku u okna a přes jeho lehce zamžené sklo se díval ven, na ulici, říční břeh a na opar, který přetékal přes zídku, pomalu se plazil po dláždění a zmítal se ve víru, jakmile jej prořízla kola nějakého automobilu. Zůstal tak sedět čtvrt hodiny ve střehu, jestli nezahlédne něco divného, s plátěnou taškou na podlaze mezi nohama. Obsahovala už většinu odpovědí na Borjovu záhadu; bibliofil neutrácel své peníze zbůhdarma.

Především Corso rozluštil hádanku rozdílů na osmi z devíti rytin. Exemplář číslo tři se od druhých dvou lišil v ilustracích I, III a VI. Na první mělo opevněné město za rytířem tři věže místo čtyř. Na třetí rytině byl navíc šíp v toulci lučištníka oproti prázdnému toulci v exemplářích z Toleda a ze Sintry. A na šesté ilustraci visel oběšenec za pravou nohu, kdežto jeho dvojníci v jedničce a ve dvojce viseli za levou. Srovnávací tabulka ze Sintry se tedy dala takhle doplnit:

Z toho vyplýval závěr, že ačkoli ilustrace byly zdánlivé totožné, u všech kromě deváté byla jedna ze tří odlišná. A rozdíly byly rovnoměrně rozloženy mezi všechny tři exempláře. Ten zdánlivý rozmar nabýval smyslu, když se zároveň přihlédlo k odlišnostem v ryteckých značkách, odpovídajících podpisům původního tvůrce ilustrací (inventor) a umělce, který je vyryl do dřeva (sculptor): A. T. a L. R:

Když se tabulky přiložily na sebe, vyšla najevo další souvislost každá ilustrace, která byla oproti druhým dvěma pozměněna, měla také jiné iniciály odpovídající inveniu. To znamenalo, že Aristide Torchia jakožto sculptor vyřezal do dřeva všechny formy, podle nichž se rytiny tiskly do knihy. Avšak jakožto inventor kresby či původního náčrtku figuroval jen u devatenácti z celkem sedmadvaceti ilustrací. U dalších osmi, rozložených stejnoměrně mezi tři exempláře – dvě v jedničce, tři ve dvojce a opět tři ve trojce – byl autorem někdo jiný, kdo měl iniciály L.F. Což se foneticky velice podobalo jménu Lucifer.

Věže. Ruka. Šíp. Východ z bludiště. Písek. Noha viselce. Šachovnice. Svatozář. V tom byly chyby. Osm rozdílů, osm správných ilustrací, bezpochyby okopírovaných z původního temného Delomelanika, a devatenáct pozměněných, nepoužitelných ilustrací, vložených mezi stránky tří exemplářů, které byly totožné jen zdánlivě, jen po textové stránce. Proto nebyla žádná z těch tří knih falsum, ale nebyla ani docela pravá. Aristide Torchia přiznal svým mučitelům pravdu, jenže neúplnou. Skutečně zůstala jen jedna kniha. Dobře schovaná v bezpečí před spálením i před nepovolanýma rukama. A klíčem byly rytiny. Zůstala jediná kniha ukrytá ve třech a ta se musela rekonstruovat podle klíče, podle zákonů Védy, pokud žák překonal mistra:

Smočil rty v ginu a zadíval se do tmy nad Seinou za lucernami, které osvětlovaly část nábřeží, nechávajíce hluboký stín pod stromy bez listí. Euforii z vítězství rozhodně necítil; dokonce ani prosté uspokojení z toho, že dovršil obtížnou práci. Tenhle duševní stav dobře znal, ten chladný, bystrý klid, když se mu konečně dostala do ruky dlouho sháněná kniha; když se mu povedlo předběhnout konkurenta, vytunelovat exemplář, který se nedal koupit, nebo vyštrachat zlatý valounek v hromadě starého papíru a braku.

Vzpomněl si na Nikon v jiném čase a na jiném místě, seděla na koberci před zapnutou televizí, lepila popisky na videokazety, lehce se pohupovala v rytmu hudby – Audrey Hepburnová v Římě zamilovaná do novináře – a nespouštěla z Corsa své velké tmavě oči, do nichž život vtiskl věčný úžas. V té době se už v jejím pohledu začínala objevovat tvrdost, výčitka; předzvěst samoty, která se na ně snášela jako neodepsatelná pohledávka před vypršením splatnosti. Lovec s uloveným kusem, řekla tehdy tiše Nikon, téměř udivená svým objevem, neboť oné noci ho tak možná spatřila poprvé: Corso popadající dech jako krutý vlk, když uloveným kusem po dlouhé štvanici opovrhne. Dravec bez hladu a bez vášně, kterého nerozechvěje maso ani krev. Bez jiného cíle, než je lov sám o sobě. Jsi mrtvý jako ta tvoje kořist, Lucasi Corso. Jako ten chatrný, vyschlý papír, ze kterého sis udělal prapor. Jako ty zaprášené mrtvoly, které stejně nemáš rád, nepatří ti a čerta starého ti na nich záleží.

Letmo si pomyslil, co by asi Nikon říkala jeho současným pocitům: seděl u úzkého stolku v baru, ve slabinách ho mrazilo a v ústech měl přes všechen gin sucho, špehoval ulici a nemohl se odhodlat vyjít ven, protože tady, ve světle a v teple, s cigaretovým kouřem a s hlukem rozhovorů za zády byl dočasně v bezpečí před temnou předzvěstí hrozby beze jména a bez podoby, jejíž plíživou blízkost tušil v ponuré přízemní mlze stoupající ze Seiny i přes tlumivou matraci ginu rozpuštěného v krvi. Úplně jako v té černobílé anglické pustině; Nikon by to uměla ocenit. Nehybný Vasil Rathbone, pozorně naslouchající vzdálenému vytí psa baskervillského.

Konečně se odhodlal. Dopil poslední skleničku, položil na stůl pár mincí, přehodil si plátěnou tašku přes rameno a s vyhrnutým límcem baloňáku vyšel na ulici. Při přecházení se rozhlédl na obě strany a od kamenné lavičky, kde si předtím četla dívka, vykročil po levém břehu podél nábřežní zídky. Když procházel kolem jednoho z mostů, ozářila ho zespoda žlutavá světla nákladního člunu plujícího po řece a obklopila jeho siluetu aureolou špinavé mlhy.

Břeh i nábřeží Seiny vypadaly opuštěně, nejezdila tam skoro žádná auta. U úzkého vjezdu do Mazarinovy ulice mávl na taxík, ale ten nezastavil. Šel dál až na úroveň ulice Guénégaud, chtěl přejít přes Pont Neuf k Louvru. Opar a tmavé budovy dodávaly scenérii ponurý vzhled mimo čas. Neobvykle neklidný Corso větřil napravo nalevo jako vlk cítící nebezpečí. Přehodil si tašku na druhé rameno, aby si uvolnil pravičku, a najednou se zmateně zastavil a rozhlédl kolem. Stál právě na místě, kde ďArtagnan spatřil – kapitola XI.: Zápletka se zamotává – vycházet z ulice Dauphine, také směrem k Louvrů a ke stejnému mostu, Constance Bonacieuxovou v doprovodu nějakého kavalíra, z něhož se pak vyklubal vévoda z Buckinghamu, kterému jeho noční dobrodružství málem vyneslo pět palců ďArtagnanova kordu v těle:

Mylorde, odpusťte; miluji a strhla mě žárlivost…

Třeba je ten pocit nebezpečí jen fikce, zvrhlá past, do níž ho strhlo příliš mnoho přečtených knížek a ta zvláštní atmosféra; ale dívčin telefon ani šedý bavorák přede dveřmi přece nebyly pouhé výplody jeho fantazie. Vzdálené hodiny začaly odbíjet a Corso vypustil vzduch z plic. Všechno to bylo směšné.

A právě v tu chvíli se na něho vrhl Rochefort. Jako by se zhmotnil ze stínů a vystoupil z řeky, i když ve skutečnosti ho sledoval po navigaci pod zídkou a pak za ním vyběhl po kamenných schůdcích. O těch schůdcích se Corso dozvěděl, až když se po nich kutálel dolů. Nikdy dřív takhle nepadal a myslel si, že to bude trvat déle, stupínek po stupínku nebo tak nějak, jako v kině; všechno se však seběhlo rychle. Po prvním, velmi profesionálním úderu zaťatou pěstí za pravé ucho se rozvířila tma a on začal vnímat vnější svět ze stejné dálky jako po láhvi ginu. Díky tomu ho ani tolik nebolelo, jak se řítil po schodech a otloukal se o jejich kamenné hrany; dole se rozplácl pohmožděný, ale při vědomí; jen ho snad trochu překvapilo, že neslyší žbluňk – conradovskou zvukomalbu, napadlo ho absurdně –, plesknutí svého těla do vody. Ležel na zemi s hlavou na mokrém dláždění navigace a s nohama na posledních stupíncích schodiště, a když se podíval nahoru, rozmazaně zahlédl černou siluetu Rocheforta. Bere schody po třech a už se na něho vrhá.

Jsi v prdeli, Corso. To byla jediná myšlenka, na kterou se zmohl. Pak udělal dvě věci: nejdřív se pokusil toho druhého kopnout, když se nad něj sklonil; ale pohyb byl slabý a vyzněl do prázdna. Takže zbýval jen dávný rodinný reflex: sevřít šiky a nechat ohňostroj palby doznít v šeru soumraku. Ve vlhkosti od řeky a ve dvojí tmě – navíc v té rvačce ztratil brýle – se zašklebil. Garda umírá a ještě k tomu padá ze schodů. Tak aspoň sevřel šik a stočil se do klubíčka, aby chránil tašku, kterou měl ještě pořád pověšenou, nebo spíš zamotanou, na rameni. Třeba to prapradědeček Corso z druhého břehu Léthé ocení. Jestli to ocení i Rochefort, nebylo tak jasné; každopádně dokázal dostát tradiční britské výkonnosti úplně jako Wellington. Corso jen zaslechl vzdálený výkřik bolesti – o němž tušil, že zřejmě vyšel z jeho hrdla –, když mu Rochefort zasadil čistý a přesný kopanec do ledvin.

Moc nadějně to nevypadalo, takže lovec knih rezignovaně zavřel oči a čekal, až někdo otočí list. Velmi zblízka slyšel Rochefortův dech, skláněl se nad ním a prohrabával mu tašku, pak ucítil prudké škubnutí řemene na rameni. To mu znovu otevřelo oči a v jeho zorném poli se opět objevilo schodiště. Ale jak ležel tváří na dlažbě navigace, viděl je zploštěně, pokřiveně a trochu rozmazaně. Proto nejdřív nepochopil, jestli dívka běží dolů nebo nahoru; viděl ji jen neuvěřitelně rychle přiběhnout, potom jak se její dlouhé nohy obepnuté džínami řítí po schodech zprava doleva a modrý kabát, který si právě sundala, vlaje ve vzduchu, nebo spíš se přesouvá v cárech mlhy do rohu obrazovky jako plášť fantóma Opery.

Se zájmem zamrkal, pokoušeje se lépe zaostřit, a pootočil hlavu, aby scénu neztratil ze záběru. Zahlédl koutkem oka Rocheforta, na své sítnici vzhůru nohama, jak sebou trhl, ale to už dívka přeskakovala poslední schůdky a vrhala se na něho s krátkým, suchým výkřikem, tvrdším a ostřejším než hrana skleněného střepu. Rozlehl se mlaskavý zvuk – plác, nebo snad plesk – a Rochefort zmizel z Corsova zorného pole jako odmrštěn nějakým pérem. Teď viděl jen křivé, prázdné schodiště, takže s námahou otočil hlavu čelem k řece a položil na dlažbu levou tvář. Obraz byl pořád převrácený: na jedné straně země, na druhé tmavé nebe, most dole a řeka nahoře; ale aspoň viděl Rocheforta a dívku. Na desetinu vteřiny ji Corso zahlédl ještě nehybnou, rýsovala se proti záři mlhavých světel mostu na rozkročených nohou a s rukama napřaženýma před sebe, jako by žádala o chvíli strpení, aby si mohla poslechnout jakousi vzdálenou melodii, jejíž tóny ji obzvlášť zajímají. Před ní klečel na koleni Rochefort s jednou rukou opřenou o zem jako boxer, který se marně snaží vstát, zatímco rozhodčí odpočítává osm, devět, deset. Světlo dopadající z mostu ozařovalo jeho jizvu a Corso ještě stačil zachytit jeho užaslý výraz, než dívka znovu vyrazila svůj ostrý výkřik, rezavý jako nůž, přehoupla se na jednu nohu, druhou zvedla půlkruhovým pohybem, který jako by ji nestál žádnou námahu, a uštědřila Rochefortovi neuvěřitelný kopanec přímo doprostřed obličeje.

XII. Buckingham a Mylady

Tomuto zločinu napomáhala nějaká žena.

(E. de Queiroz, Tajemství silnice ze Sintry)

Corso seděl na posledním stupínku schodů a pokoušel se zapálit si cigaretu. Ještě byl moc zpitomělý, než aby se dokázal orientovat v prostoru, a nedařilo se mu srovnat do jedné roviny sirku se špičkou cigarety. Kromě toho měl rozbité sklo u brýlí a musel přivírat jedno oko, pokud chtěl tím druhým něco vidět. Když mu mezi prsty vyskočil plamínek, nechal sirku spadnout k nohám a s cigaretou v ústech se zadíval na dívku, která mezitím dosbírala obsah jeho brašny rozházený po navigaci a teď se k němu blížila s taškou v ruce.

„Je ti dobře?“

Byla to objektivní otázka, beze stopy starostlivosti nebo úzkosti. Musela být naštvaná, že se Corso navzdory jejímu telefonickému varování nechal tak hloupě překvapit jako nějaký zelenáč. Poníženě, zahanbeně přikývl. Avšak útěchou mu byla vzpomínka na Rochefortův výraz těsně před tím, než schytal svoje. Dívka udeřila přesně a krutě, ale bez následné zuřivosti, a když pak padl na záda, namáhavě a bolestivě se otočil, ani nemukl a odbelhal se zpráskaně pryč, nijak se už o něho nestarala a raději sbírala tašku. To Corso, ten by za ním vyletěl a nemilosrdně ho chytil pod krkem, dokud by z něj nevymáčkl všechno, co o tom propletenci ví; jenže na nějaké vstávání byl ještě moc slabý a ani si nebyl jistý, jestli by to dívka dovolila. Sotva se Rocheforta zbavila, starala se už jen o tašku a o Corsa.

„Proč jsi ho nechala odejít?“

Ještě viděli, jak se v dáli potácí jeho silueta, už téměř mizející ve tmě za ohybem navigace mezi čluny vytaženými na břeh, které v přízemní mlze vypadaly jako přízraky bludných plavidel Corso si představil, jak se teď chlápek s jizvou, prchající se staženým ocasem a hubou jako chrastítko, asi cítí; zřejmě uvažuje, jak mu něco takového mohla sakra udělat ta holka. Ucítil pomstychtivé vnitřní zadostiučinění.

„Mohli jsme toho sráče trošku skřípnout,“ zalitoval.

Došla si pro svůj kabát. Pak si sedla vedle něho a chvíli neodpovídala. Vypadala unaveně.

„Však on se vrátí,“ řekla a zadívala se na Corsa, než odvrátila oči k řece. „Zkus být příště opatrnější.“

Vyndal z úst vlhkou cigaretu a začal ji žmoulat a cupovat mezi prsty.

„Myslel jsem, že…“

„Všichni muži myslí. Dokud jim někdo nerozbije ciferník.“

Vtom si všiml, že dívka je zraněná. Nic vážného – z nosu na horní ret a pak kolem koutku na bradu jí stékal potůček krve.

„Teče ti krev z nosu,“ řekl přihlouple.

„Já vím,“ odpověděla nevzrušeně; jen si sáhla dvěma prsty na nos a pak se podívala, jak moc jsou zakrvácené.

„Jak ti to udělal?“

„Spíš si za to můžu sama,“ otřela si prsty o kalhoty. „Na začátku jsem na něj skočila. Srazili jsme se.“

„Kdo tě tohle naučil?“

„Co tohle?“

„Viděl jsem tě tam na břehu,“ Corso nemotorně napodobil rukama její výpad. „Jak mu dáváš na frak.“

Uviděl, že se trošku usmívá, zatímco vstávala a oprašovala si vzadu džíny:

„Jednou jsem se prala s archandělem. Sice vyhrál, ale odkoukala jsem jeho finty.“

S tím pramínkem krve na tváři teď vypadala strašně mladě. Přehodila si tašku přes rameno a napřáhla k němu ruku, aby mu pomohla vstát. Překvapila ho pevnost jejího stisku. Jakmile se mu povedlo postavit se, rozbolely ho všechny kosti.

„Já si vždycky myslel, že archandělé používají kopí a meče.“

Popotahovala nosem se zakloněnou hlavou, aby zastavila krvácení. Úkosem se na něho podívala a zatvářila se otráveně.

„Ty jsi totiž viděl moc Dürerových rytin, Corso. Tak je to s tebou.“

Došli k hotelu přes Pont Neuf a kolem Louvru bez dalších příhod. Na osvětleném úseku si všiml, že dívka ještě krvácí. Vytáhl z kapsy kapesník, ale sotva posunkem naznačil snahu ošetřit ji, vzala mu jej z ruky a sama si ho přitiskla k nosu. Kráčela zabrána do myšlenek, jež si Corso nedokázal představit, jak si ji tak pokradmu prohlížel: dlouhý holý krk, dokonalý profil, matná pleť v mlhavém svitu luceren u Louvru. S taškou přes rameno a lehce skloněnou hlavou vypadala odhodlaně a zároveň tvrdohlavě. Když občas v temných místech zahýbali za roh, pozorně kmitala očima zprava doleva a ruku, kterou si přidržovala kapesník u nosu, spouštěla k boku, napjatá a ve střehu.

Ve více osvětleném podloubí na ulici Rivoli se mu pak zdálo, že se trochu uvolnila. Přestala krvácet z nosu a vrátila mu kapesník potřísněný zaschlou krví. I nálada se ji zlepšila; už jí nepřipadalo tak trestuhodné, že naletěl jako nějaký trouba. Dokonce mu v chůzi několikrát dala ruku na rameno, spontánně, jako by byli dva staří kamarádi vracející se z procházky. Udělala to docela přirozeně; možná byla také utahaná a potřebovala se opřít. Corsovi, kterému procházka vnesla do hlavy zase jasno, se to nejdřív líbilo. Pak se začal cítit trochu nesvůj. Dotyk na rameni v něm vyvolával nezvyklý pocit, ne sice úplně nepříjemný, ale nečekaný. Jako by byl uvnitř celý měkký jako karamela.

Ten večer měl službu Grüber. Dovolil si pátravě mrknout na podivně vyhlížející dvojici, na špinavý mokrý baloňák a brýle s rozbitým sklem lovce knih a na dívčinu tvář potřísněnou krví; nedal však najevo sebemenší hnutí. Jen zdvořile povytáhl jedno obočí a němě kývl hlavou na znamení toho, že je Corsovi k dispozici, ale ten ho posunkem uklidnil. Se dvěma klíči mu recepční předal i zalepený vzkaz. Nastoupili do výtahu, a právě když se chystal obálku rozlepit, všiml si, že dívčin nos znovu začíná krvácet. Zastrčil vzkaz do kapsy baloňáku a vytáhl kapesník. Výtah zastavil v jejím patře a Corso navrhl zavolat lékaře, avšak dívka zavrtěla hlavou a vystoupila. Po chvilce váhání se za ní vydal chodbou po koberci, na němž zůstávala stopa krvavých krůpějí. Uvnitř v pokoji ji posadil na postel, došel do koupelny a namočil ručník.

„Dej si to do týla a zakloň hlavu.“

Poslechla beze slova. Jako by se všechna její síla, kterou předvedla na břehu řeky, vypařila, odtekla s krví. Sundal jí kabát a tenisky, dal jí pod záda přeložený polštář a uložil ji do postele; nechávala si všechno líbit jako vyčerpaná holčička. Než Corso zhasl všechna světla kromě v koupelně, přehlédl pokoj: jediným dívčiným viditelným vlastnictvím – nepočítaje kartáček na zuby, zubní pastu a malou lahvičku šamponu pod zrcadlem umyvadla – byl její kabát, batůžek otevřený na křesle, pohledy, které si koupila předchozího večera zároveň s Třemi mušketýry, šedý vlněný svetr, pár bavlněných triček a bílé kalhotky sušící se na topení. Když byl hotov s průzkumem, podíval se rozpačitě na dívku; váhal, jestli si má sednout na kraj postele nebo někam jinam. Ten pocit, který ho přepadl na ulici Rivoli, stále trval, měl ho kdesi v žaludku nebo kde. Ale přece nemohl jen tak odejít, přinejmenším dokud se jí neudělá líp. Nakonec se rozhodl zůstat stát. Ruce měl v kapsách baloňáku a jednou z nich se dotýkal prázdné placky od ginu. Toužebně se zadíval k minibaru, ještě přelepenému hotelovou pečetí. K smrti rád by si přihnul.

„Tam dole u řeky jsi byla skvělá,“ řekl nakonec, aby něco řekl. „Ještě jsem ti nepoděkoval.“

Ospale se pousmála, ale její oči s panenkami rozšířenými šerem pozorně sledovaly každý Corsův pohyb.

„Co se to děje?“ zeptal se.

Podívala se mu do očí s nádechem ironie, naznačujíc, že jeho otázka je absurdní:

„Zřejmě chtějí něco, co ty máš…“

„Dumasův rukopis? Devět bran?“

Dívka lehce povzdychla. Jako by naznačovala, že to třeba není tak důležité.

„Ty jsi přece chytrý, Corso,“ řekla konečně. „Měl bys mít nějakou hypotézu.“

„Těch mám až moc. Co mi chybí, jsou důkazy.“

„Důkazy nejsou vždycky nutné.“

„To jenom v detektivkách: Sherlock Holmes nebo Poirot si prostě jen představí, kdo může být vrah a jak asi provedl svůj zločin. Pak si zbytek vymyslí a celé to vylíčí, jako by to byla pravda. No a Watson nebo Hastings potom obdivně zatleskají a řeknou: ‚Bravo, mistře, přesně tak to bylo.‘ A vrah se přizná. Hlupák.“

„Já jsem taky ochotná tleskat.“

Tentokrát v té poznámce žádná ironie nebyla. Upřeně, pozorně ho sledovala v očekávání nějakého slova či gesta.

Rozpačitě se zavrtěl.

„To vím,“ řekl. Dívka se mu dál dívala do očí, jako by skutečně neměla co skrývat. „A rád bych věděl proč.“

Málem dodal „Tohle není detektivka, ale opravdický život,“ ale neudělal to, protože v téhle fázi zápletky se mu hranice mezi skutečným a fiktivním začínala jevit poněkud rozmazaná. Corso, konkrétní bytost z masa a kostí s průkazem totožnosti, známým bydlištěm a vědomím vlastní tělesnosti, jejímž důkazem byly teď po epizodě na schodišti jeho rozbolavělé kosti, stále víc podléhal pokušení považovat se za skutečnou postavu v neskutečném světě. A to nebylo vůbec k smíchu, protože odtud už byl jen krůček k tomu, aby si o sobě myslel, že je neskutečná postava, která si jen vymýšlí, že je skutečná v neskutečném světě; jen ten krůček dělil ještě rozumného člověka od cvoka. A začal si říkat, že si ho třeba právě teď někdo – nějaký vyšinutý romanopisec nebo ožrala smolící levné scénáře – vymýšlí jako neskutečnou postavu, která se považuje za neskutečnou v neskutečném světě. A to už začínalo jít do tuhého.

Těmi úvahami mu úplně vyschlo v krku. Stál tam před dívkou s rukama v kapsách baloňáku a s jazykem jako šmirglpapír. Kdybych byl neskutečný – pomyslel si s úlevou –, zježily by se mi vlasy, zvolal bych „Dobré nebe!“, na čele by se mi zaperlil pot. Ale neměl bych takovouhle žízeň. Piju, tudíž jsem. Takže vystartoval k minibaru, rozlomil pečeť a hodil do sebe lahvičku ginu na ex. Skoro se usmíval, když se zase narovnal a zavřel dvířka minibaru, jako by to byl svatostánek. Věci se zase pomalu vracely na své místo ve vesmíru.

V pokoji vládlo příšeří. Tlumené světlo z koupelny úhlopříčně dopadalo na část postele, kde ležela dívka. Podíval se na její bosá chodidla, nohy ve vypasovaných džínách, tričko se zaschlými kapkami krve. Pak se zastavil u snědého, nahého krku. U pootevřených úst, z nichž v příšeří svítily konce bílých řezáků. U očí, které na něm pořád ještě visely. Dotkl se v kapse baloňáku klíče od svého pokoje a polkl. Musí odtud.

„Už je ti líp?“

Mlčky přikývla. Corso se podíval na hodinky, ačkoli mu na čase vůbec nezáleželo. Nevzpomínal si, že by po příchodu zapnul rádio, nicméně odněkud zaznívala hudba. Nějaká teskná francouzská písnička. Děvče v přístavním baru, zamilované do neznámého námořníka.

„Hm. Tak já půjdu.“

Ženský hlas v rádiu prozpěvoval dál. Námořník – jak se dalo očekávat – zmizel navždy a děvče z baru pozoruje jeho prázdnou židli a mokré kolečko od sklenice na stole. Corso přistoupil k nočnímu stolku, vzal si zpátky kapesník a jeho nejčistším cípem otřel nerozbité sklo brýlí. A tehdy si všiml, že dívčin nos znovu krvácí.

„Už zase,“ řekl.

Pramínek krve opět stékal po horním rtu do koutku úst. Sáhla si rukou na tvář a stoicky se usmála, když se podívala na prsty s rudými skvrnami.

„To nic.“

„Měl by tě vidět doktor.“

Trochu přivřela víčka a měkce zavrtěla hlavou. V přítmí pokoje vypadala na polštáři skrápěném velkými tmavými kapkami hrozně bezbranně. Ještě s brýlemi v ruce si sedl na kraj postele, aby jí přiložil kapesník k obličeji. Jak se k ní skláněl, jeho stín, vržený na stěnu úhlopříčným světlem z koupelny, nejdřív jako by zaváhal mezi světlem a tmou, než se ztratil v koutě.

Vtom dívka udělala nečekané, podivné gesto. Opovrhla nabízeným kapesníkem, natáhla ke Corsovi ruku poskvrněnou krví, dotkla se jeho tváře a prsty mu na ní od čela k bradě načrtla čtyři rudé linky. Po tom zvláštním pohlazení pak ruku neodtáhla, ale nechala ji tam, vlahou a vlhkou, a on cítil, jak krůpěje krve stékají po čtyřnásobné stopě na jeho kůži. Světlo dopadající sem z pootevřených dveří se odráželo v jasných duhovkách a Corso se zachvěl, když v nich našel dvojí odraz svého ztraceného stínu.

V rádiu teď hráli jinou písničku, ale ani jeden už neposlouchal. Dívka voněla teplem a horečkou, pod kůží na nahém krku jí lehce tepala krev. V pokoji zavládlo místo světla a tmy příšeří, v němž předměty ztrácely svůj pevný obrys. Tichounce zašeptala cosi nesrozumitelného a v jejím pohledu se objevil drobný záblesk, když sklouzla rukou na Corsovu šíji a obtáhla mu vlahou krví krk. Ucítil na jazyku chuť jedné krůpěje a sklonil se k ní, k jejím něžným pootevřeným ústům, z nichž se nyní dral lehký ston, pomalý a monotónní, přicházející jakoby z daleké minulosti, z dávných věků. Na kratičkou chvíli se v pulsu jejího těla vrátily k životu všechny dřívější smrti Lucase Corsy, jako by je přinesl proud nějaké bezcílně plynoucí, temné, klidné řeky s vodou hustou jako email. Tehdy zalitoval, že dívka nemá jméno, které by si mohl vytetovat do paměti.

Trvalo to jen vteřinu. Pak se lovec knih zase bystře zašklebil a uviděl sám sebe, troubu, který sedí úplně uhranutý v baloňáku na pelesti, kdežto ona vedle zvedá pánev nádherné mladé šelmy a rozepíná si knoflík od džín. Díval se na ni a přitom jako by na sebe blahosklonně pomrkával; s jakousi trochu skeptickou, trochu unavenou shovívavostí, kterou si občas dopřával. Byl víc zvědavý než roztoužený. Když dívka rozepnula zip, objevil se trojúhelník tmavé kůže kontrastující s bělostnou bavlnou kalhotek, které si svlékala zároveň s džínami; její dlouhé, opálené nohy natažené na posteli vzaly Corsovi – oběma Corsům – dech, stejně jako předtím Rochefortovi zuby. Pak zvedla ruce, aby si stáhla tričko; dělala to úplně přirozeně, bez koketnosti nebo naopak lhostejnosti, a přitom na něho stále upírala své klidné, něžné oči, dokud jí tričko obličej nezakrylo. Pak byl kontrast ještě výraznější: ještě větší plocha bílé bavlny tentokrát klouzala nahoru po osmahlé pleti, po jejím pevném, horkém těle, přes štíhlý pas, po těžkých, dokonalých ňadrech, rýsujících se proti světlu v přítmí pokoje, přes začátek krku, pootevřená ústa a znovu ty oči, naplněné veškerým světlem vyrvaným nebi. A v nich byl uvězněn Corsův stín jako duše zavřená na dně dvojí křišťálové koule či dvou smaragdů.

A v tu chvíli mu bylo úplně jasné, že to nepůjde. Byla to taková zlověstná předtucha, jaká někdy předcházívá některým událostem a předznamenávaje výstražnými signály nevyhnutelného debaklu ještě dřív, než k nim dojde. Řečeno prozaicky: zatímco zbytek svršků letěl za baloňákem k nohám postele, Corso zjistil, že erekce, vyvolaná počátečními příznivými okolnostmi, je jednoznačně na ústupu. Husa nedočkala klasu. Neboli, jak by řekl prapradědeček bonapartista, la Garde recule. Úplně. Přepadla ho úzkost, i když se kojil nadějí, že jak stojí zády ke světlu padajícímu od dveří, jeho nemístná ochablost projde bez povšimnutí. Nekonečně opatrně ulehl na břicho vedle vlahého, snědého těla čekajícího v přítmí, aby použil taktiku, kterou by císař ve flanderském blátě označil za nepřímý taktický obchvat: ohledávání terénu ze střední vzdálenosti bez kontaktu v kritické zóně. Zakopal se v této opatrné pozici a hrál na čas, jestli nedorazí Grouchy s posilami, beze spěchu dívku laskal a líbal na ústa a na krk. Ale pořád kde nic, tu nic. Grouchy nikde; ten mamlas honil Prušáky bůhvíkde na míle od bojiště.

A Corsova úzkost přerostla v paniku, když se k němu dívka přitiskla, vsunula mu své pevné, dokonalé, horké stehno mezi nohy a zjistila obrovitost průšvihu. Viděl, jak se pousmála, trochu vyvedená z míry. Byl to takový povzbudivý úsměv typu výborně, šampióne, ty to dokážeš. Pak ho obzvlášť něžně políbila a natáhla svou umíněnou ruku, aby zlepšila situaci. A právě ve chvíli, kdy Corso ucítil, jak se její ruka dotýká přímo epicentra dramatu, klesl úplně. Jako Titanic. Rovnou ke dnu, žádné polovičatosti. Včetně orchestru vyhrávajícího na palubě, ženy a děti napřed.

Následovalo dvacet minut agónie; v takových chvílích si člověk odpykává všechny špatnosti, jichž se v životě dopustil. Hrdinské útoky narážely na neochvějné šiky skotských střelců. Řady pěšáků vybíhaly na zteč při sebemenší šanci na vítězství. Myslivci a lehká kavalerie podnikali nenadálé výpady v marné snaze překvapit nepřítele. Husaři sváděli šarvátky a kyrysníci pálili z těžkých kalibrů. Avšak na všechny pokusy čekal stejný osud; Wellington se jim poškleboval v nedosažitelném belgickém městečku, jeho vrchní dudák hrál Corsovi před nosem pochod šedých Skotů a Stará garda, nebo spíš to, co z ní zbývalo, mezitím v prostěradlech sotva popadala dech a se zaťatými zuby a vyvalenýma očima pošilhávala na hodinky, které si Corso ke svému neštěstí nechal na zápěstí. Od kořínků vlasů mu po šíji stékaly kapky potu jako pěsti. A vytřeštěnýma očima se přes dívčino rameno rozhlížel kolem, hledaje zoufale pistoli, kterou by se mohl zastřelit.

Spala. Natáhl co nejopatrněji ruku, aby ji nevzbudil, a zašmátral v baloňáku po cigaretě. Zapálil si a opřený o loket se na ni zadíval. Ležela na zádech, nahá, hlavu měla zakloněnou na polštáři potřísněném zaschlou krví a lehce oddychovala pootevřenými ústy. Pořád ještě voněla po horečce a vlahém těle. Corso obdivoval její nehybnou, dokonalou postavu, rýsující se na pozadí světel a stínů v nepřímém světle z koupelny. Tohle, říkal si, je mistrovské dílo genetického inženýrství; ptal se sám sebe, jaká směsice krve, tajemství, slin, kůže, svalů, semene a náhody se kdysi spikla, aby spojila články řetězu, který v ní vyvrcholil. Tam, v jejím osmnáctiletém či dvacetiletém těle byly v kostce shrnuty všechny ženy, všechny samice stvořené lidským rodem.

Sledoval tep krve na krku, téměř nezbadatelný tlukot srdce, líbeznou křivku, táhnoucí se od zádových svalů k pasu, kde se zaoblovala v boky. Natáhl ruku, aby konečky prstů pohladil malý kudrnatý trojúhelník, kde byla kůže trochu světlejší, mezi stehny, kde nedokázal rozbít svůj stan, jak by se patřilo. Dívka se s ošemetnou situací vyrovnala výtečně, jako by na tom zas tolik nezáleželo, dala věcem volný průběh a nechala vše vyústit v lehké, důvěrné hrátky, když nakonec pochopila, že od Corsa se v téhle zteči žádného dalšího střeliva nedočká. Díky tomu se trochu uvolnila napjatá atmosféra; nebo přinejmenším to Corsovi, když už neměl střelnou zbraň – koně se přece také střílejí! –, zabránilo vrhnout se na roh nočního stolku a bušit do něj hlavou, dokud nebude na cucky; i na tuhle možnost totiž ve své hanbě pomýšlel a zavrhl ji jen částečně, když potají praštil aspoň zaťatou pěstí do stěny, divže si nerozdrtil klouby; prudký pohyb a náhlé napětí jeho těla ji překvapily a ona se na něho vyděšeně podívala. Bolest v ruce a přemáhání křiku však Corsa přece jenom trošku uklidnily, takže sebral veškerou svou duchapřítomnost, vykouzlil kyselý úsměv a oznámil dívce, že to se mu většinou stává jen v prvních třiceti případech. Rozesmála se mu v náruči a pobaveně, něžně ho zlíbala na oči a na ústa. Corso, ty hlupáčku, vždyť mně to nevadí. Mně to vůbec nevadí. I tak podnikl to jediné, co se ještě dalo: pečlivé ošetření obratnými prsty na správném místě s výsledky, které pokud nebyly slavné, alespoň byly uspokojivé. Když potom dívka znovu popadla dech, dlouze, mlčky se na něho zahleděla a pomalu, svědomitě ho začala líbat, až tlak jejích rtů povolil a ona usnula.

Cigareta hořící v přítmí ozařovala Corsovi prsty. Zadržel kouř v plicích, jak dlouho jen mohl, a pak jej naráz vypustil a díval se, jak se zhmotňuje ve vzduchu ve výseku světla nad postelí. Zaslechl přerývaný dívčin vzdech a pozorně se na ni podíval. Vraštila čelo a tlumeně sténala jako malá holčička, které se něco ošklivého zdá. Pak se k němu ve spánku pootočila, paži měla pod nahými prsy a ruku na tváři.

Kdo sakra jsi, znovu se jí beze slov, mrzutě zeptal, ale pak se sklonil, aby ji políbil na nehybný obličej. Pohladil ji po krátkých vlasech, po křivce pasu a boků, jejichž obrys se teď přesně rýsoval proti světlu. V té líbezné oblině bylo víc krásy než v nějaké melodii, soše, básni nebo obraze. Přiblížil se, aby si přivoněl k jejímu vlahému krku, a vtom se mu s bušením zrychlil tep a jeho tělo se probudilo.

Jen klid, říkal si. Tentokrát chladnou hlavu a žádnou paniku. Jde se na věc. Netušil, jak dlouho mu to vydrží, tak raději honem zamáčkl cigaretu v popelníku na nočním stolku a přitiskl se k dívce, přičemž zjistil, že tentokrát je reakce jeho organismu na vnější podněty uspokojivá. Roztáhl jí proto stehna a konečně zmámeně pronikl do vlhkého, útulného ráje, který jako by byl z teplé smetany a medu.

Zpozoroval, že dívka se v polospánku převrací a ovíjí mu paže kolem zad, třebaže úplně vzhůru nebyla. Políbil ji na krk a na ústa, z nichž ještě vycházel dlouhý, nekonečně něžný ston, a zjistil, že zvedá boky, aby se s ním spojila a srovnala rytmus pohybů. A když se ponořil až ke dnu jejího těla i sebe sama, když si bez námahy proklestil cestu do místa ztraceného kdesi v paměti, odkud instinktivně pocházel, otevřela oči a překvapeně, šťastně se na něho podívala, zelené záblesky zpoza dlouhých, vlhkých řas. Miluju tě, Corso. Milujumilujumiluju. Miluju tě. Až se musel kousnout do jazyka, aby taky neřekl tuhle pitomost. Zdálky se udiveně, nevěřícně pozoroval a málem se nepoznával: jak ji bedlivě sleduje, visí na jejím tepu a na jejích gestech, jak předchází každé její přání a odhaluje skryté pružiny a důvěrné klíče jejího těla, tak hebkého a zároveň napjatého, pevně s ním propleteného. Trvalo to něco přes hodinu. Pak se jí Corso zeptal, jestli něco bere, a ona mu řekla, že si nemusí dělat starosti. Tak jí všechno dal, hluboko, až k srdci.

Probudil se, když začínalo svítat. Dívka se k němu ve spánku tiskla a Corso se chvíli nehýbal, aby ji nevzbudil, nechtělo se mu přemýšlet o tom, co se stalo a co se ještě může stát. Přivřel oči a nechal se blaženě unášet, vychutnávaje příjemnou lenivost chvíle. Dívčin dech ho šimral na kůži. Irena Adlerová, Baker Street 221 b. Zamilovaný ďábel. Silueta v mlze proti Rochefortovi. Rozepnutý modrý kabát, pomalu se snášející k zemi na nábřeží Seiny. A Corsův stín v jejích očích. Spala uvolněně, klidně, daleko od všeho, a on nebyl s to objevit, jaká je logická souvislost obrazů v jeho paměti. Ovšem v té chvíli mu mohla být logika ukradená; cítil se líně a spokojeně. Položil ruku mezi horká dívčina stehna a nechal ji tam klidně spočívat. Přinejmenším tohle nahé tělo je opravdové.

Za chvilku opatrně vstal a zamířil do koupelny. Před zrcadlem zjistil, že má zbytky zaschlé krve na tváři a také – riziko povolání, památka na rvačku s Rochefortem a na schodiště – podlitinu na levém rameni a další na žebrech. Obě pěkně bolely, když je prsty zmáčkl. Opláchl se a šel si pro cigaretu. Jak zalovil v kapse baloňáku, našel Gruberův vzkaz.

Tlumeně zaklel, že na to zapomněl, ale už se nedalo nic dělat. Rozlepil tedy obálku a vrátil se do koupelny na světlo, aby si přečetl papírek složený uvnitř. Vzkaz nebyl nijak dlouhý a jeho obsah – dvě jména, jedno číslo a jedna adresa – mu na tváři vykouzlil krutý úsměv. Znovu se podíval do zrcadla na své rozcuchané vlasy a vousy promodrávající na tváři a nasadil si brýle s rozbitým sklem, jako by si stahoval hledí; šklebil se jako zlý vlk větřící kořist. Tiše sebral své svršky a plátěnou tašku a naposledy se podíval na spící dívku. Třeba ho po tom všem čeká skvělý den. Snídaně se Buckinghamovi a Mylady vzpříčí v krku.

Hotel Crillon byl příliš drahý na to, aby si ho platil Flavio La Ponte; o účty se zřejmě stará vdova Tailleferová. O tom Corso přemýšlel, zatímco vystupoval z taxíku na náměstí Concorde a nejkratší cestou mířil rovně přes vestibul vykládaný sienským mramorem ke schodišti a pokoji číslo 206, Na dveřích visela cedulka „Nerušit“ a za nimi vládlo hluboké ticho, když třikrát hlasitě zaťukal kloubky prstů.

Trojí píchnutí vniklo do pohanského masa a ostří pro bílou velrybu pak bylo zakaleno…

Bratrstvo nantucketských harpunářů vypadalo na rozpad a Corso si nebyl jistý, má-li toho litovat. Jednou si s Flaviem La Pontem vymysleli vlastní verzi Bílé velryby: Izmael napíše příběh, vsune rukopis do záchranné plavatky a utopí se společně se zbytkem posádky Pequody. Přežije Kvíkveg, divoch, harpunář bez intelektuálních ambicí. Časem se naučí číst, až se jednoho dne začte do románu svého druha a zjistí, že Izmaelovo podání nemá s jeho vzpomínkami na líčené události nic společného. Napíše tedy vlastní verzi příběhu.

Začne jej slovy „Říkejte mi Kvíkveg“ a dá mu název Velryba. Z pohledu profesionálního harpunáře se Izmael jeví jako rozumbrada a pedant, který všechno převrátil: Moby Dick ve skutečnosti za nic nemůže, je to kytovec jako každý jiný, všechno způsobil nekompetentní kapitán, který staví vyřizování osobních účtů – „Co na tom záleží, kdo mu utrhl nohu,“ píše Kvíkveg – nad svou povinnost naplňovat sudy velrybím tukem.

Corso si vybavil scénu u baru: Makarova s mužným, solidním baltským výrazem pozorně naslouchá La Pontemu, jak vysvětluje, k čemu je užitečná záchranná plavatka vyrobená lodním tesařem z rakve, a z druhé strany pultu na ně vrhá žárlivé, vražedné pohledy Zizi. To byly doby, kdy Corsovi stačilo vytočit číslo domů a na druhé straně se mu ozval hlas Nikon – vždycky si představoval, že běží k telefonu z černé komory s rukama ještě vlhkýma od ustalovače. Tehdy jí také zavolali, tu noc, kdy přepisovali Bílou velrybu, a všichni skončili u něho doma, kde pak ještě vypíjeli další láhve před videem s filmem s Johnem Hustonem. A když Ráchel, pátrající po svých zmizelých dětech, najde konečně jiného sirotka, připili starému Melvillovi na zdraví.

Tak to tehdy bylo. Ale přesto teď, přede dveřmi pokoje číslo 206, nenacházel v sobě Corso zlobu člověka, který se chystá vyčíst druhému zradu; snad proto, že v hloubi duše sdílel názor, že v politice, obchodě a sexu je zrada jen otázkou času. Politiku mohl vyloučit, nevěděl však, zda se přítomnost jeho přítele v Paříži dá vysvětlit spíš zájmy obchodními nebo milostnými; možná hrálo roli obojí, ani protřelý Corso si totiž neuměl představit, že by La Ponte lezl do horké kaše jen kvůli penězům. V duchu si připomněl přednosti Liany Tailleferové, jak je poznal v jejich krátkém milostném střetu, její smyslnou krásu, široké boky, bílé, měkké tělo, její zdravý vzhled Kim Nowakové v roli osudové ženy, a zvedl jedno obočí na výraz chápavého holdu knihkupcovým pohnutkám – přátelství se zakládalo právě na takových detailech. Snad proto La Ponte nespatřil v jeho tváři zášť, když se objevil u dveří s rozespalým obličejem, v pyžamu a bos. A stačil právě tak otevřít překvapeně ústa, než mu je Corso zavřel pěstí, až odklopýtal na druhý konec místnosti.

Za jiných okolností by si možná Corso tu scénu vychutnal: luxusní apartmá, výhled na obelisk na náměstí Concorde, na podlaze tlustý koberec, obrovská koupelna. Na zemi si La Ponte tře bolavou bradu a pokouší se zaostřit pohled rozmazaný úderem. Velikánská postel se dvěma snídaněmi na podnose. A v ní sedí plavovlasá, ohromená Liana Tailleferová s nakousnutou topinkou v ruce, jedno objemné bílé ňadro má vyvalené z výstřihu hedvábné noční košile, drahé je uvnitř. Bradavky o průměru pět centimetrů, zaznamenal nevzrušeně Corso, když za sebou zavíral dveře. Lepší pozdě než nikdy.

„Dobré jitro,“ řekl.

Pak přistoupil k posteli. Liana Tailleferová, ještě s topinkou v ruce, se na něho nehybně dívala, jak si sedá vedle ní, pokládá plátěnou tašku na zem a po zběžném pohledu na podnos si nalévá šálek kávy. Přes půl minuty nikdo neřekl ani slovo. Konečně Corso usrkl kávu a usmál se na ženu.

„Jestli si dobře vzpomínám,“ neoholená čelist mu zostřovala rysy; usmíval se, jak by se mohlo usmívat ostří nože, „naše poslední setkání bylo trochu prudké…“

Neodpověděla. Položila nakousnutou topinku na podnos a vsunula svou překypující anatomii do košile. Dívala se na Corsa nepopsatelným způsobem, beze strachu, bez nadutosti i bez zášti; téměř lhostejně. Po scéně u něho doma očekával lovec knih v těch očích nenávist. Za tohle vás zabijou a tak dále. Málem se jim to povedlo. Ale ocelová modř Liany Tailleferové měla stejný výraz jako pár kaluží ledové vody, a to dělalo Corsovi větší starosti než výbuch hněvu. Uměl si ji moc dobře představit, jak se netečně dívá na mrtvolu svého muže visící na lustru v salónu. Vzpomněl si na fotografii toho chudáka v zástěře s pozdviženým talířem, jak se právě chystá rozporcovat sele na segovijský způsob. Pěkně to s nim všichni skouleli, jak v šestákovém románku.

„Ty vole jeden pitomej,“ zahuhňal la Ponte z podlahy. Zřejmě se mu konečně povedlo zaostřit. Pak se začal ztěžka zvedat, opíraje se o nábytek. Corso ho se zájmem sledoval.

„Nevypadáš, že bys byl rád, že mě vidíš, Flavio.“

„Rád?“ knihkupec si třel bradu a přes tu chvíli se díval do dlaně, jako by se bál, že v ní najde kousek stoličky. „Ty jsi snad zcvoknul. Zešílel.“

„Ještě ne, ale málem se vám to povedlo. Tobě a tvým nohsledům,“ ukázal palcem na Lianu Tailleferovou. „Včetně neutěšitelné vdovy.“

La Ponte k němu popošel a v bezpečné vzdálenosti se zastavil.

„Moc by ti vadilo vysvětlit mi, o čem to mluvíš?“

Corso natáhl ruku knihkupci před obličej a začal vypočítávat na prstech.

„Mluvím o Dumasově rukopisu a o Devíti branách. O Victoru Fargasovi utopeném v Sintře. O Rochefortovi, který je jako můj stín, před týdnem mě přepadl v Toledu a včera večer tady v Paříži,“ znovu ukázal na Lianu Tailleferovou. „O Mylady. A o tobě, ať už je tvoje role jakákoliv.“

La Ponte při vypočítávání sledoval Corsovy prsty a pětkrát za sebou mrkl, na každý prst jednou. Nakonec si znovu přejel rukou po tváři, ale ten pohyb už nebyl výrazem bolesti, nýbrž nejvyššího údivu. Vypadal, že se chystá něco odpovědět, ale pak si to rozmyslel. Když se konečně rozhoupal, obrátil se na Lianu Tailleferovou.

„Co s tím vším máme společného my?“

Pokrčila pohrdavě rameny. Nejevila zájem o žádné eventuální vysvětlování ani ochotu ke spolupráci. Dál spočívala na polštářích s podnosem u boku; její nehty nalakované na krvavě rudo drobily na kousky topinku a jediným dalším viditelným pohybem byl její dech, zvedání a klesání hrudi ve štědrém a bohatě naplněném výstřihu. Jinak se jen dívala na Corsa jako někdo, kdo čeká, až druhý odkryje karty; dotýkalo se jí to asi tak jako kusu syrové svíčkové.

La Ponte se podrbal na hlavě v místě, kde mu prosvítala pod vlasy pleš. Nevypadal moc důstojně, jak takhle trčel uprostřed pokoje ve zmačkaném pruhovaném pyžamu s levou tváří pomalu otékající pod vousy po Corsově direktu. Jeho zmatený pohled těkal z Corsa na ženu a z ženy na Corsa. Nakonec se zastavil na příteli.

„Požaduju vysvětlení,“ řekl.

„To je ale náhoda. Právě kvůli němu jsem za tebou přišel.“

La Ponte chvíli zaváhal a vrhl další nejistý pohled na Lianu Tailleferovou. Vypadal poníženě, a také měl proč. Zadíval se postupně na všechny tři knoflíky u pyžama a pak na bosé nohy. Riskovat hádku v takovémhle úboru by bylo potupné. Nakonec ukázal Corsovi do koupelny.

„Pojď tamhle,“ pokoušel se dodat svému tónu důstojnosti, ale napuchlá tvář mu kazila výslovnost souhlásek. „Jen my dva.“

Žena se dál tvářila neproniknutelně, nehýbala se a nedávala najevo sebemenší neklid, dívajíc se na ně s takovým zájmem, jako by sledovala v televizi nějakou nudnou soutěž. Corso si sice říkal, že by se s ní mělo něco udělat, ale zrovna ho nenapadalo, co. Po krátkém zaváhání sebral plátěnou tašku a vyrazil před La Pontem, který za sebou zavřel dveře.

„Můžu vědět, proč jsi mě praštil?“

Mluvil tiše, bál se, aby je vdova z postele neslyšela. Corso položil tašku na bidet, zkontroloval bělost ručníků a chvíli hrabal ve věcech na poličce, než se s velkým klidem obrátil ke knihkupci.

„Protože jsi sketa a zrádce,“ odvětil. „Tys mi neřekl, že v tom jedeš. Klidně jsi je nechal, aby mě podfoukli, pronásledovali a zmlátili.“

„Já v ničem nejedu. A jedinej zmlácenej jsem tady já,“ knihkupec si prohlížel tvář v zrcadle. „Proboha. Podívej se, jak jsi mě zřídil. Zohyzdil jsi mě.“

„A zohyzdím tě ještě víc, pokud mi všechno nevyklopíš.“

„Všechno ti vyklopit?“ La Ponte si ohmatával monokl a úkosem se na něho díval, jako by Corso neměl všech pět pohromadě. „Není v tom žádný tajemství. My jsme se s Liánou…,“ přerušil se, hledaje slovo, které by se na danou situaci nejlépe hodilo. „Ehm. No vždyťs viděl sám.“

„Sblížili,“ navrhl Corso.

„Tak.“

„Kdy?“

„Ten den, cos odjel do Portugalska.“

„Kdo udělal první krok?“

„Vlastně já.“

„Vlastně?“

„No víceméně. Navštívil jsem ji.“

„Proč?“

„Abych jí udělal nabídku na knihovnu jejího manžela.“

„A to tě jen tak najednou napadlo?“

„No teda ona mi předtím zavolala. Vždyť jsem ti to přece tehdy říkal.“

„To je fakt.“

„Chtěla dostat zpátky ten Dumasův rukopis, co mi ho její nebožtík prodal.“

„Vysvětlila ti to nějak?“

„Citové důvody.“

„A tys jí to sežral.“

„Jo.“

„Nebo spíš ti to bylo fuk.“

„No vlastně…“

„Jasně. Tys měl prostě chuť ji přefiknout.“

„To taky,“

„A ona ti padla do náruče.“

„Jako zralá hruška.“

„Samo. A do Paříže jste přijeli na líbánky.“

„Ne tak docela. Měla tu něco na práci.“

„A pozvala tě, abys ji doprovodil.“

„Přesně tak.“

„Čirou náhodou, že jo? A výdaje platí ona, aby byla idylka úplná.“

„Tak nějak.“

Corso se nepříjemně zakřenil.

„Ach ta láska nebeská, Flavio. Když se dva mají doopravdy rádi…“

„Přestaň ze sebe dělat cynika. Je úžasná. Neumíš si představit…“

„Ale umím,“

„Neumíš.“

„Říkám, že umím.“

„To věřím, že bys rád. S takovýmhle kusem ženský.“

„Odbočujeme od tématu, Flavio. Mluvili jsme o Paříži.“

„Jo.“

„Jaké jste měli plány se mnou?“

„Žádné plány jsme neměli. Chtěli jsme tě dnes nebo zítra sehnat. A dostat zpátky rukopis.“

„Po dobrém.“

„Samo. Jak jinak?“

„To jste nečekali, že odmítnu?“

„Liana měla nějaké pochyby.“

„A co ty?“

„Já ne.“

„Co ty ne?“

„Já v tom žádnej problém neviděl. Vždyť jsme kamarádi. A Anjouské víno je moje.“

„Už chápu. Tys byl její druhý náboj.“

„Nevím, o čem mluvíš. Liana je skvělá. A zbožňuje mě.“

„Jasan. Vypadá děsně zamilovaně.“

„Myslíš?“

„Ty jsi ale vůl, Flavio. Vodili tě za nos stejně jako mě.“

Náhlá intuice ho píchla jako poplašná siréna. Corso prudce odstrčil La Ponteho a vrhl se do ložnice, kde našel napůl oblečenou Lianu Tailleferovou venku z postele, jak skládá věci do kufru. Na chvilku zahlédl její ledové oči, které se na něho upíraly – oči Mylady Winterové – a uhodl, že celou tu dobu, co se vedle předváděl jako nějaký pitomec, ona jen na cosi čekala: na nějaký zvuk, na nějaký signál. Jako pavouk ve středu pavučiny.

„Sbohem, pane Corso.“

Řekla aspoň ta tři slova. Vyslechl je – dobře si vybavoval její hluboký, lehce chraptivý hlas –, ale nevěděl, co to může znamenat krom toho, že právě balí kufry. Udělal další krok směrem k ní, i když nevěděl, co bude dál, až k té ženě dojde, a vzápětí vytušil přítomnost někoho dalšího v ložnici: vlevo za ním se opíral o rám dveří nějaký stín. Zkusil se otočit, aby čelil nebezpečí tváří v tvář, ale to už s jistotou věděl, že udělal další chybu a že je na všechno pozdě. Ještě zaslechl, jak se Liana Tailleferová směje jako zlá plavovlasá upírka z filmů. Tu ránu – už druhou za necelých dvanáct hodin – dostal zase za ucho, na stejné místo. A kalícím se zrakem ještě stihl zahlédnout Rocheforta, který se mu rozmazával před očima. Když se poroučel k zemi, byl už v bezvědomí.

XIII. Zápletka se zamotává

V tomhle okamžiku vás vzrušuje kouzlo situace, prožíváte pocity lovce na číhané.

Kam by se to vzrušení podělo, kdybych byl srozumitelný jako jízdní řád?

(A. Conan Doyle, Údolí strachu)

Nejprve k němu dolehl jakýsi vzdálený hlas; nejasný šepot, který nedokázal identifikovat. S námahou zbystřil, tušil, že mluví k němu. Že říkají něco o tom, jak vypadá. Corso neměl ponětí, jak vypadá, ale bylo mu to jedno. Bylo pohodlné dál takhle ležet na zádech; vůbec netoužil otevřít oči, hlavně proto, že se bál, aby se svíravá bolest ve spáncích ještě nezhoršila.

Ucítil, jak ho někdo popleskává po tváři, a nezbylo mu než znechuceně otevřít jedno oko. Flavio La Ponte se k němu skláněl se starostlivým výrazem. Byl pořád ještě v pyžamu.

„Přestaň s tím průpleskem,“ řekl otráveně Corso.

Knihkupec vypustil s viditelnou úlevou vzduch, zadržovaný v plicích.

„Už jsem myslel, že je po tobě,“ přiznal.

Corso otevřel i druhé oko a pokusil se vstát. V tu ránu měl pocit, že se mu mozek v lebce třese jako sulc na talíři.

„Pěkně tě zřídili,“ informoval ho zbytečně La Ponte, zatímco mu pomáhal vstát. Corso se mu opřel o rameno, aby neztratil rovnováhu, a rozhlédl se po pokoji. Liana Tailleferová a Rochefort byli fuč.

„Viděl jsi toho chlápka, co mě praštil?“

„Jasně. Velký, snědý. S jizvou na tváři.“

„Už jsi ho viděl někdy dřív?“

„Ne,“ knihkupec uraženě svraštil čelo. „Zato ona ho zřejmě znala dobře… Musela mu otevřít dveře, zatímco jsme se my dva hádali v koupelně. Jo, taky měl ten chlápek opravenou hubu. Natrženej ret. Pěknejch pár stehů s dezinfekcí,“ sáhl si na tvář, která začínala splaskávat, a pomstychtivě se zasmál. „Jak vidím, dostalo se na všechny.“

Corso, který marně hledal brýle, se na něho naštvaně podíval.

„Já jenom nechápu,“ řekl, „proč nesejmuli i tebe.“

„Chtěli. Ale já jim řekl, že to nebude nutné. Ať si svoje záležitosti klidně vyřídí, že jsem jen obyčejný náhodný turista.“

„Mohl jsi něco udělat.“

„Já? Ale jdi. Ten tvůj hák mi bohatě stačil. Takhle jsem udělal z prstů dvě véčka, vidíš? Znamení míru. Sklopil jsem víko od záchoda, sedl si tam a pěkně v klídku počkal, až vypadnou.“

„Ty můj hrdino.“

„Lepší jedno co kdyby než tisíc kdo by to byl býval řekl. Jo, a podívej se na tohle,“ podal mu čtyřikrát přeložený papír. „To tu nechali na odchodu, strčili to pod popelník s nedopalkem Montecrista.“

Corsovi dalo práci zaostřit zrak na písmenka. Vzkaz byl napsán inkoustem, pěkným anglickým písmem se složitými kudrlinkami na majuskulích:

To, co nositel tohoto listu učinil a učiní, děje se na můj rozkaz a pro blaho země.

3. prosince 1627 Richelieu

Navzdory situaci se málem rozesmál. To byl průvodní glejt, který dostala Mylady při obléhání La Rochelle, když si vyžádala ďArtagnanovu hlavu. Pak jí ho sebere pod hrozbou zastřelení Athos – „Kousej, zmije, můžeš-li ještě.“ – a na konci příběhu poslouží před Richelieuem k ospravedlnění popravy té ženštiny… Zkrátka na jednu kapitolu je toho moc. Corso se dopotácel do koupelny, otevřel kohoutek umyvadla a strčil hlavu pod proud studené vody. Pak se podíval na svůj obličej: napuchlé oči, neoholená tvář, crčící voda, spánky hučící jako včelí roj. Jen si mě vyfotit, pomyslel si. To ten den pěkně začíná.

Vedle se v zrcadle objevil La Ponte s napřaženým ručníkem a brýlemi.

„Jo, vlastně,“ řekl. „Taky si odnesli tvou tašku.“

„Ty sráči.“

„Hele, nechápu, co proti mně pořád máš. Já jsem v tomhle filmu nevinně, já si akorát jednou zapíchal.“

Corso byl nervózní. Chodil sem tam po hotelovém vestibulu a snažil se honem něco vymyslet, ale pravděpodobnost, že uprchlíky dopadne, se zmenšovala každým okamžikem. Všechno bylo ztracené kromě jednoho článku řetězu: čísla tři. Trojku ještě neměli, museli ještě pro ni, což mu přinejmenším skýtalo možnost přistihnout je, pokud bude jednat dostatečně rychle. Zatímco La Ponte vyrovnával účet za pokoj, zavolal z telefonní budky Fridě Ungernové; ve sluchátku však pípal obsazený tón. Po chvilce váhání vytočil číslo hotelu Louvre Concorde a požádal o spojení do pokoje Ireny Adlerove. Ani na tomto křídle si nebyl právě jist svým postavením a trochu ho uklidnilo, když uslyšel dívčin hlas. Několika slovy ji uvedl do obrazu a poprosil ji, aby za ním přišla do Ungernovy nadace. Pak zavěsil telefon, zatímco se blížil pěkně skleslý La Ponte, zastrkávající kreditní kartu do prkenice.

„Ta potvora. Takhle zdrhnout bez zaplacení účtu.“

„To ti patří. Za to tvoje chytráctví.“

„Zabiju ji vlastníma rukama. Přísahám.“

Hotel byl jeden z nejdražších, takže teď se zrada začínala knihkupci jevit v celé své obludnosti; už nebyl tak mimo jako před půl hodinou a mračil se jako pomstychtivý Achab. Nastoupili do taxíku a Corso dal šoférovi adresu baronky Ungernové. Cestou La Pontemu vylíčil zbytek příběhu: vlak, dívka, Sintra, Paříž, tři exempláře Devíti bran, Fargasova smrt, půtka na břehu Seiny… La Ponte poslouchal a přikyvoval, zprvu nedůvěřivě, pak ohromeně.

„Souložil jsem se zmijí,“ zahořekoval a otřásl se.

Corso měl mizernou náladu a poznamenal, že kretény zmije uštknou málokdy. La Ponte se nad tím zamyslel. Nevypadal uraženě.

„Ale stejně,“ dodal. „Ta ženská je krev a mlíko. Úžasnej kusanec.“

Přestože ho před chvilkou tolik rozhněvalo, jak bylo jeho kreditní kartě puštěno žilou, chlípně se mu zaleskly oči a pohladil si vousy.

„Úžasnej,“ opakoval s přihlouplým úsměvem.

Corso se díval okénkem na provoz.

„Přesně totéž říkal vévoda z Buckinghamu.“

„Z Buckinghamu?“

„Jo. Ve Třech mušketýrech. Po epizodě s diamantovými závěsky Richelieu pověří Mylady, aby vévodu zavraždila; ten ji ale dá po návratu do Londýna uvěznit. Mylady svede svého žalářníka Feltona, takového idiota, jako jsi ty, jen v puritánsko-fanatické verzi, a přiměje ho, aby jí pomohl uprchnout a ještě přitom zabil Buckinghama.“

„Na tuhle epizodu už jsem zapomněl. A co s tím Feltonem bylo dál?“

„Vrazil do vévody pár ran dýkou. Potom ho popravili; nevím ovšem, jestli za vraždu, nebo za blbost.“

„Aspoň nemusel platit účet za hotel.“

Taxík jel po nábřeží de Conti nedaleko od místa, kde se Corso předposledně střetl s Rochefortem. V tu chvíli si La Ponte na něco vzpomněl:

„Hele, neměla Mylady znamení na rameni?“

Corso přikývl. Právě projížděli kolem schodiště, po němž se předešlého večera zřítil.

„Měla,“ odpověděl. „Vypálil jí je kat žhavým železem; znamenali se tak zločinci. Měla je už, když si brala Athose… Pak je odhalil ďArtagnan, když se s ní vyspal, a málem ho to stálo krk.“

„To je divný… Víš, že Liana má taky znamení?“

„Na rameni?“

„Ne. Na boku. Maličký, moc pěkný tetování ve tvaru lilie.“

„Nekecej.“

„Fakt, přísahám.“

Corso si žádné tetování nevybavoval, protože když si to tehdy doma s Liánou Tailleferovou bleskově rozdal – zdálo se mu, jako by od té doby uplynuly celé roky –, neměl na takové detaily čas. Každopádně se to celé začínalo vymykat zdravému rozumu. To už nebyly nějaké kuriózní náhody, nýbrž propracovaný plán; příliš složitý a nebezpečný, než aby se dalo jednání té ženy a jejího pochopa s jizvou považovat za pouhou parodii. Tohle už bylo spiknutí se všemi přísadami žánru a někdo musel tahat za provázky. Nějaká Šedá Eminence, ten výraz skutečně seděl.

Sáhl si na kapsu, v níž měl Richelieuův dopis. Přece jen to bylo přehnané. Ale právě v té výlučnosti, v té románovosti se muselo skrývat řešení. Vzpomněl si, že kdysi četl v E. A. Poeovi, nebo snad v Conanu Doylovi: „Tahle záhada připadá lidem neřešitelná právě z těch důvodů, které by naopak měly vést kpřesvědčení, že se dá hladce rozluštit: mám na mysli výlučnou povahu průvodních jevů, jejich přemrštěnost.“

„Pořád ještě nevím, jestli nás někdo královsky vodí za nos, nebo jestli jsme udeřili hřebík na hlavičku,“ uzavřel nahlas.

La Ponte našel v kožence sedadla otvor a nervózně v něm šťoural prstem.

„Ať je to jak chce, jde z toho mráz po zádech,“ mluvil tiše, přestože je od řidiče oddělovalo neprůstřelné sklo. „Doufám, že víš, co děláš.“

„To je právě ten malér, že si nejsem jistý.“

„Proč radši nejdeme na policii?“

„A co jim mám říct? Že nám Mylady a Rochefort, agenti kardinála Richelieua, ukradli jednu kapitolu ze Tří mušketýrů a návod na vyvolávání Lucifera? Že se do mě zamiloval ďábel, vtělený do dvacetileté holky, která mi dělá ochranku? To mi řekni, co bys udělal, kdybys byl komisař Maigret a já za tebou přišel s takovýmhle blábolem.“

„Nejspíš bych tě nechal fouknout do balónku.“

„No vidíš.“

„A co Varo Borja?“

„To je další průšvih,“ zasténal zničeně Corso. „Nechce se mi ani pomyslet, co bude, až zjistí, že jsem mu ztratil knihu.“

Taxík si s obtížemi razil cestu dopoledním provozem a Corso netrpělivě pokukoval na hodinky. Konečně dorazili k baru, kde seděl předešlého večera, a našli na chodnících skupinky zvědavců a na rohu zákazy vjezdu. Při vystupování z taxíku uviděl Corso policejní a hasičský vůz. Stiskl zuby a zvučně zaklel, až La Ponte nadskočil. Číslo tři bylo taky v čudu.

Mezi lidmi se k nim protlačila dívka s batůžkem na zádech a s rukama v kapsách kabátu. Na střechách byly ještě vidět obláčky dýmu.

„Byt vyhořel ve tři ráno,“ informovala, aniž pohlédla na La Ponteho, jako by vůbec neexistoval, „Hasiči jsou ještě uvnitř.“

„A baronka Ungernová?“ zeptal se Corso.

„Taky uvnitř,“ viděl ji mávnout rukou v nejednoznačném gestu; nebyla v něm ani tak lhostejnost jako spíš smířenost, odevzdanost. Jako by to bylo někde předpovězeno. „Ohořelá mrtvola ležela v její pracovně. Tam oheň vypukl. Nešťastná náhoda, říkají sousedi. Špatně típnutý nedopalek.“

„Baronka nekouřila,“ řekl Corso.

„Včera večer ano.“

Lovec knih se podíval přes hlavy lidí, tísnících se u policejních zátarasů. Skoro nic nebylo vidět, jen vršek požárního žebříku opřeného o budovu, střídavé záblesky majáčku sanitky stojící u dveří, čapky strážníků a přílby hasičů. Vzduch páchl hořícím dřevem a umělou hmotou. Mezi zvědavci byl pár amerických turistů, kteří se vzájemně fotografovali se strážníkem hlídajícím zátarasy. Kdesi začala houkat siréna a pak náhle umlkla. Někdo z čumilů řekl, že vytahují mrtvolu, ale nebylo nic vidět. Stejně, říkal si Corso, tam nic moc k vidění není.

Střetl se s dívčinýma očima, které se na něho upíraly beze stopy minulé noci. Byl to teď pozorný, praktický pohled vojáka přicházejícího na bojiště.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Doufal jsem, že mi to řekneš ty.“

„Nemluvím o tomhle,“ teď jako by si poprvé všimla La Ponteho. „Kdo je to?“

Corso jí to řekl. Pak chvíli zaváhal, přemýšleje, zda La Ponte postřehne ironii:

„Dívka, o které jsem ti říkal. Jmenuje se Irena Adlerová.“

La Ponte nepostřehl nic. Jen se na ně trochu překvapeně podíval, nejdřív na mladou dívku a pak na svého přítele, a nakonec natáhl na pozdrav ruku, kterou ona neviděla, nebo dělala, že nevidí. Zajímal ji jen Corso.

„Nemáš svou tašku,“ řekla mu.

„Ne. Rochefort ji konečně dostal. Zmizel s Liánou Tailleferovou.“

„Kdo je Liana Tailleferová?“

Corso se na ni tvrdě podíval, ale v dívčiných očích našel jen jasný klid.

„Neznáš neutěšitelnou vdovu?“

„Ne.“

Netvářila se neklidně, ani překvapeně, jen stále stejně neproniknutelně. Proti své vůli jí Corso málem věřil.

„To je fuk,“ řekl. „Horší je, že zdrhli.“

„Kam?“

„Nemám ponětí,“ poodhalil špičák v zoufalém, podezíravém úšklebku. „Myslel jsem, že o tom budeš něco vědět ty.“

„O Rochefortovi nevím nic. A o té ženské taky ne,“ řekla mu lhostejně; dávala jasně najevo, že to ani není její věc. Corso si připadal ještě zmatenější. Čekal od ní nějaké emoce; vždyť se sama pasovala na ochránce jeho zájmů. Nebo kdyby mu aspoň něco vyčetla, třeba to ti patří, neměl jsi dělat chytráka. Ale dívka nic nevyčítala. Rozhlížela se kolem, jako by hledala mezi lidmi nějaký povědomý obličej, a on neuměl uhodnout, jestli hloubá o tom, co se stalo, nebo je myšlenkami úplně jinde, daleko od dramatu.

„Co budeme dělat?“ formuloval otázku neosobně do vzduchu, byl skutečně v koncích. Kromě těch přepadů byl navíc svědkem, jak se jeden po druhém vypařily všechny tři exempláře Devíti bran a Dumasův rukopis. Měl na krku tři mrtvoly, když se připočítala sebevražda Enriqua Taillefera, a utratil pěknou sumičku peněz, které nebyly jeho, ale Vara Borjy… Vare, Vare, vrať mi mé legie. K čertu s tím vším. V tu chvíli chtěl být o pětatřicet let mladší, sednout si na chodník a pořádně se vybrečet.

„Co takhle,“ navrhl La Ponte, „zajít si na kafe?“

Řekl to lehkovážně s úsměvem typu hlavu vzhůru, děcka, však ono nebude tak zle, a Corso pochopil, že ten chudák si vůbec neuvědomuje, v jaké jsou všichni bryndě. Ale vlastně ta myšlenka v podstatě nebyla tak špatná. Za daných okolností ho nic lepšího nenapadalo.

„Tak schválně, jestli jsem to pochopil,“ La Ponte si bryndal na vousy bílou kávu, namáčeje si do šálku kousek croissantu. „V roce 1666 Aristide Torchia schoval jeden zvláštní exemplář. Něco jako záložní kopii, rozdělenou do tří knih… Je to tak? S rozdíly na osmi z devíti rytin. A aby zaříkávadlo fungovalo, musí se shromáždit všechny tři originály,“ spolkl kousek nacucaného croissantu a otřel se papírovým ubrouskem. „Říkám to správně?“

Všichni tři seděli v zahrádce před Saint-Germain-des-Prés. La Ponte si vynahrazoval přerušenou snídani v hotelu Crillon a dívka, držící se stále stranou, pila brčkem oranžádu a tiše poslouchala. Na stole měla rozevřené Tři mušketýry, čas od času otočila stránku, kousek si roztržitě přečetla a znovu zvedla hlavu a zaposlouchala se do rozhovoru. Co se týče Corsa, tomu události tak zauzlovaly žaludek, že nemohl nic pozřít.

„Správně,“ řekl La Pontemu. Zakláněl se na židli s rukama v kapsách baloňáku, nevidoucí pohled upíral na věž kostela. „Ovšem existuje i možnost, že celé vydání, které spálila inkvizice, se taky skládalo ze tří řad knih s pozměněnými ilustracemi, aby tři správné exempláře dokázali zkombinovat jen skuteční znalci a zasvěcenci,“ zvedl obočí a svraštil zarmouceně čelo. „To se už nikdy nedozvíme.“

„A kdo řekl, že byly jen tři? Třeba vytiskl čtyři nebo devět odlišných řad.“

„V tom případě by to bylo všechno k ničemu. Jsou známy jen tři exempláře.“

„Ať už je to jak chce, někdo chce rekonstruovat originální knihu. Zmocní se autentických ilustrací…“ La Ponte mluvil s plnými ústy; dál s chutí polykal snídani. „Ale na bibliofilskou hodnotu knih kašle. Když má potřebné ilustrace, zbytek zničí. A majitele zavraždí. Victora Fargase v Sintře. Baronku Ungernovou tady v Paříži. A Vara Borju v Toledu…,“ zarazil se s napůl rozžvýkaným soustem v ústech a podíval se trochu zklamaně na Corsa. „Hele, tady to nepasuje. Varo Borja je pořád naživu.“

„Jeho knihu mám já. A mě zmasili pěkně, včera večer a dneska ráno zase.“

La Ponte nevypadal moc přesvědčeně.

„Sáms to řekl: zmasili tě… Proč tě ale Rochefort nezabil?“

„Nevím…,“ přidal posunek vyjadřující nevědomost; sám už si tu otázku také položil. „Dvakrát měl příležitost, ale neudělal to. A pokud jde o otázku, jestli je Varo Borja ještě naživu, ani na ni nemám odpověď. Telefony nebere.“

„Tím se mění v kandidáta na mrtvolu. Nebo v podezřelého.“

„Varo Borja je podezřelý už z podstaty, a navíc má prostředky, aby to všechno zorganizoval,“ ukázal na dívku, která stále četla a rozhovor zdánlivě nevnímala. „Ta by nám to určitě uměla vysvětlit, kdyby chtěla,“

„A nechce?“

„Ne.“

„No tak ji udej. Jestli se tady zabíjí, tak to má i jméno: komplic.“

„Udat ji? Vždyť jsem v tom sám až po uši, Flavio. Stejně jako ty.“

Dívka na chvíli přerušila četbu, nedala se rušit jejich upřenými pohledy a ústa otevřela jen proto, aby si usrkla oranžády. Oči jí klouzaly z jednoho na drahého a odrážely je jako v zrcadle. Nakonec se zastavily na Corsovi,

„Fakt jí věříš?“ zkoumal La Ponte.

„Přijde na to. Včera večer se za mě prala, a moc dobře.“

Knikupec se ohromeně zašklebil a zadíval se na dívku. Určitě se snažil si ji představit v roli ochranky. Také mu asi vrtalo hlavou, do jaké míry se s Corsem sblížili, protože Corso ho viděl, jak pohledem odborníka hodnotí, co se dalo vidět přes kabát, a hladí si vousy. Jasné se zdálo jedno – kam až by La Ponte byl ochotný zajít, kdyby mu dívka dala příležitost, navzdory všem podezřením, která v něm vyvolávala. I ve chvílích, jako byla tahle, patřil bývalý generální tajemník Bratrstva nantucketských harpunářů k mužům, kteří stále touží po návratu do dělohy. Do jakékoli dělohy.

„Je nějak móc pěkná,“ uzavřel La Ponte zavrtěním hlavy. „A moc mladá. Teda pro tebe moc.“

Corso se při těch slovech usmál.

„To bys koukal, jak staře někdy vypadá.“

Knihkupec skepticky mlaskl.

„Takovéhle dárečky nepadají z nebe.“

Dívka mlčky přihlížela dialogu. A teď ji poprvé toho dne uviděli se usmát, jako by právě vyslechla povedený žertík.

„Moc mluvíš, Flavio Jaksejmenuješ,“ řekla La Pontemu, který rozmrzele zamrkal. Její úsměv se ještě přiostřil, vypadala teď jako zlomyslný kluk. „Každopádně ti do toho, co je mezi Corsem a mnou, nic není.“

Bylo to poprvé, co na knihkupce promluvila. Chvíli vypadal vyjeveně a pak se v rozpacích obrátil ke svému příteli v marné snaze najit oporu; ale lovec knih se jen znovu usmál.

„Myslím, že tu jsem navíc,“ La Ponte nerozhodně naznačil, jako by chtěl vstát, ale příliš se k tomu neměl. Chvíli tak zůstal, dokud ho Corso neplácl hřbetem ruky do paže. Krátké, přátelské poplácání.

„Nebuď hlupák. Ona je na naší straně.“

La Ponte se trochu uvolnil, ale pořád ještě moc přesvědčeně nevypadal.

„Tak ať to dokáže. Ať vyklopí, co ví.“

Corso se obrátil k dívce, aby se podíval na její pootevřená ústa, vlahý, příjemný krk. Napadlo ho, jestli ještě pořád voní teplem a horečkou, a na chvíli se propadl do vzpomínky. Dva zelené odlesky veškerého dopoledního světla snášely jeho pohled jako obvykle, netečně a klidně. A úsměv, před chviličkou pro La Ponteho nabitý pohrdáním, se měnil. Zase ten sotva postřehnutelný závan; solidární, spiklenecká mluva beze slov.

„Mluvili jsme o Varu Borjovi,“ řekl Corso. „Znáš ho?“

Ten výraz jejích úst zmizel; znovu se vrátil unavený, lhostejný voják. Ale předtím se lovci knih na vteřinku zazdálo, že v jejím pohledu zahlédl záblesk pohrdání. Corso se jednou rukou opíral o mramor stolku:

„Třeba mě chtěl využít,“ dodal. „A tebe nasadil na mou stopu,“ najednou mu ta možnost připadala absurdní. Nedokázal si milionářského bibliofila představit, jak na něho líčí past s pomocí takového děvčete. „Anebo pro něho možná pracují Rochefort a Mylady.“

Neodpověděla a znovu se zahloubala do četby Tří mušketýrů. Ale jméno Mylady rozjitřilo La Ponteho zraněnou hrdost, takže do sebe hodil zbytek kávy a přitom píchl ukazovákem druhé ruky do vzduchu.

„Tomuhle rozumím ze všeho nejmíň,“ řekl. „Jak to souvisí s Dumasem? Co s tím má společného moje Anjouské víno?“

„Anjouské víno je tvoje jenom náhodou,“ Corso si sundal brýle a díval se na ně proti světlu, uvažoval, jestli rozbité sklo ještě vydrží. „Tenhle bod je ze všech nejzáhadnější, nicméně je tu několik zajímavých souvislostí: kardinál Richelieu, záporná postava Tří mušketýrů, měl slabost pro knihy o okultních vědách. Pakt s ďáblem přináší moc, a Richelieu byl nejmocnější muž Francie. A dramatis personae se nám pěkně zaokrouhlí, když si vezmeme, že v Dumasově textu má kardinál na vykonávání rozkazů dva věrné agenty: hraběte Rocheforta a Mylady de Winter. Ona je plavovlasá potvora a má na rameni liliový květ vypálený katem. On je snědý a má na tváři jizvu… Chápeš to? Oba mají znamení. A když už hledáme spojitosti, podle Apokalypsy se ďáblovi služebníci mezi sebou poznávají podle cejchu šelmy.“

Dívka si znovu usrkla oranžády, aniž zvedla hlavu od knihy, ale La Ponte se otřásl, jako by ucítil spáleninu, a ve tváři měl vepsáno, nač myslí: jedna věc je zadovádět si s macatou blondýnou, ale něco docela jiného je čarodějnický sabat mezi třísly. Viděli, jak se mrzutě ošívá.

„Sakra. Doufám, že to není nakažlivé.“

Corso na něho vrhl pramálo soucitný pohled.

„Je těch náhod nějak moc, ne? A to ještě není všechno,“ dýchl si na brýle a čistil neporušené sklo papírovým ubrouskem. „Ve Třech mušketýrech se časem zjistí, že Mylady je bývalá žena Athose, ďArtagnanova přítele. Když Athos odhalil, že jeho žena má vypálen katův cejch, rozhodl se vykonat nad ní sám rozsudek smrti. Oběsil ji a v domnění, že je mrtvá, opustil kraj, jenže ona to přežila, atd. atd.,“ nasadil si brýle na nos. „Někdo se tím musí královsky bavit.“

„Athose úplně chápu,“ řekl La Ponte podmračeně, bezpochyby měl na mysli nezaplacený účet v hotelu Crillon. „Taky by se mi líbilo dostat se jí na kobylku. Pověsit ji. Jako ten mušketýr svou ženu.“

„Nebo jako Liana Tailleferová svého muže. Nerad zraňuju tvou pýchu, Flavio, ale tys ji nikdy nezajímal, ani trošičku. Chtěla jen dostat zpátky ten rukopis, který ti nebožtík prodal.“

„Ta potvora,“ zamumlal záštiplně La Ponte. „Určitě ho sejmula ona. S pomocí toho chlápka s knírem a s jizvou na tváři.“

„Co ale pořád nechápu,“ pokračoval Corso, „je vztah mezi Třemi mušketýry a Devíti branami… Napadá mě jen, že Alexandr Dumas stál taky na vrcholu. Má úspěch a moc, po níž touží: slávu, peníze, ženy. Všechno mu v životě vychází, jako by se těšil nějakému privilegiu, jako by uzavřel nějaký zvláštní pakt. A po jeho smrti mu jeho syn, Dumas mladší, věnuje podivný epitaf: ‚Zemřel, jak žil; ani si to neuvědomil.ʻ“

La Ponte se na něho nevěřícně podíval:

„Chceš naznačit, že Alexandr Dumas upsal duši ďáblu?“

„Nic nechci naznačit. Pokouším se přijít na kloub románku, který někdo píše na můj úkor… Je zřejmé, že všechno začalo ve chvíli, kdy se Enrique Taillefer rozhodl prodat Dumasův rukopis. Tehdy se záhada dala do pohybu. Jeho údajná sebevražda, má návštěva u jeho vdovy, první setkání s Rochefortem… A pověření od Vara Borjy.“

„A co je na tom rukopisu tak zvláštního? Proč a pro koho je tak důležitý?“

„Nemám zdání,“ Corso se podíval na dívku. „Třeba to umí vysvětlit ona.“

Viděli ji pokrčit rameny se znuděným výrazem, aniž odtrhla oči od knihy.

„To je tvůj příběh, Corso,“ řekla. „Myslela jsem, že tě za to platí.“

„Ty v tom jedeš taky.“

„Jen do jisté míry,“ udělala mnohoznačné gesto, jaké k ničemu nezavazuje, a obrátila stránku. „Jen do jisté míry.“

La Ponte se rozčileně naklonil ke Corsovi.

„Už jsi zkusil dát jí pár facek?“

„Sklapni, Flavio.“

„Přesně tak, sklapni,“ opakovala dívka.

„Vždyť je to směšné,“ hořekoval knihkupec. „Mluví, jako by byla královna karnevalu. A ty, místo abys uplatnil krajní řešení, ji klidně necháš. Takového tě neznám, Corso. I kdyby byla ta holka sebeskvělejší, nemyslím, že…,“ zaváhal, hledaje vhodný výraz. „Kde bere tu oprsklost?“

„Jednou se poprala s archandělem,“ vysvětlil lovec knih. „A včera večer jsem ji viděl dávat na frak Rochefortovi… Pamatuješ? Tomu, co mě složil dneska ráno, zatímco ty sis hezky v ústraní seděl na bidetu.“

„Na záchodě.“

„To je fuk,“ naštval se a výsměšně, zlomyslně se do něho pustil. „V pyžamu, jako měl kníže Danilo v Císařských fialkách… To jsem nevěděl, že se svými objevy chrápeš v pyžamu.“

„A co je tobě do toho,“ pokukoval La Ponte zahanbeně na dívku a rozmrzele troubil na ústup. „Já se vždycky v noci nastydnu, abys věděl. A vůbec, mluvili jsme o Anjouském vínu, ne?“ zjevně potřeboval změnit téma, takže se vrhl na rukopis. „Jak dopadl znalecký posudek?“

„Ověřil, že rukopis je pravý. Dva typy písma odpovídají Dumasovi a jeho spolupracovníkovi Augustu Maquetovi.“

„Co jsi o něm zjistil?“

„O Maquetovi? Není moc co zjišťovat. Rozešel se s Dumasem ve zlém, tahali se po soudech a o peníze. I když jedna kuriózní maličkost tuje: Dumas všechny svoje peníze rozházel a umřel s prázdnou kapsou, kdežto Maquet byl na stará kolena boháč, dokonce měl vlastní zámek. Oběma všechno vycházelo, třebaže každému po jeho.“

„Tu kapitolu napsali napůl?“

„Maquet napsal původní, jednodušší verzi, a tu Dumas vylepšil a přestylizoval. Rozvinul ji poznámkami, které vpisoval přímo do originálu svého spolupracovníka. Námět znáš: jak se Mylady pokusila otrávit ďArtagnana.“

La Ponte se nervózně podíval do prázdného šálku od kávy.

„Takže z toho plyne…“

„No já bych řekl, že někomu, kdo se považuje za reinkarnaci Richelieua – nebotak něco –, se povedlo shromáždit všechny původní rytiny z Delomelanika i Dumasovu kapitolu, ve které je zřejmě – ale kde, jak, proč?, to nevím – klíč k tomu, co se děje. A možná, že právě v téhle chvíli se už chystá zaklínat Lucifera. A tím pádem ty ses ocitl bez rukopisu, Varo Borja bez knihy a já v háji se vším všudy.“

Vyndal z kapsy dopis od Richelieua, aby si ho znovu prohlédl. La Ponte vypadal, že s jeho vývody souhlasí.

„Ztracený rukopis vem čert,“ zdůraznil. „Sice jsem za něj Tailleferovi zaplatil, ale zas ne tak moc,“ v koutcích mu lišácky zaškubalo. „Ostatně Lianu jsem zkasíroval v naturáliích. Zato ty jsi v pěkný bryndě.“

Corso se podíval na dívku, která si dál mlčky četla.

„Třeba by nám ona mohla říct, v jaké bryndě to vězím.“

Zašklebil se a ťukl kloubky prstů do stolu jako hráč, který už nemá v ruce žádné karty a vzdává partii. Ale ani tentokrát se odpovědi nedočkal. Jen La Ponte nesouhlasně zabručel.

„Pořád nechápu, proč jí důvěřuješ.“

„Už ti to říkal,“ odpověděla nakonec dívka znechuceně. Vyndala brčko z džusu a vložila je mezi stránky jako záložku. „Starám se o něj.“

Corso s pobaveným výrazem přikývl, ačkoli se bavil po čertech málo.

„Tak vidíš. Dělá mi andělíčka strážníčka.“

„Fakt, jo? To by se teda mohla starat líp. Kde byla, když ti Rochefort ukradl tašku?“

„U toho jsi byl hlavně ty.“

„To je něco jiného. Já jsem jen knihkupec, strašpytel. Mírumilovný člověk. Naprostý opak akčního hrdiny. Kdybych se zúčastnil nějaké soutěže zbabělců, porota by mě určitě diskvalifikovala. Za zbabělost.“

Corso ho moc neposlouchal, protože právě něco objevil. Na podlahu kousek od nich dopadal stín kostelní věže. Široká, tmavá silueta se pomaličku posouvala opačným směrem než slunce. Všiml si, že kříž ze špice dopadá k dívčiným nohám, těsně před ně, nicméně v žádném okamžiku se jich nedotkl. Stín kříže si udržoval opatrný odstup.

Z pošty zavolal do Lisabonu, aby zjistil, co je nového s Victorem Fargasem. Nic povzbudivého to nebylo. Pinto se dostal ke zprávě soudního lékaře: smrt byla způsobena násilným ponořením do jezírka. Jako pravděpodobný motiv činu stanovila policie v Sintře loupež. Pachatel či pachatelé neznámí. Pozitivní bylo na věci to, že Corsa s tím zatím nikdo nespojoval. Portugalec ještě dodal, že dal do oběhu popis chlápka s jizvou, kdyby náhodou. Corso mu řekl, že na Rocheforta může zapomenout. Ptáček už uletěl.

Zdálo se, že horší už to být nemůže; nicméně v poledne se situace ještě zkomplikovala. Sotva lovec knih vstoupil s La Pontem a dívkou do vestibulu svého hotelu, vytušil hned, že něco není v pořádku. Za recepčním pultem stál Gruber a navzdory obvyklému netečnému výrazu křičely jeho oči na poplach. Jak se k němu blížili, uviděl Corso, že se recepční jakoby náhodou obrátil ke korespondenční přihrádce jeho pokoje, zvedl ruku ke klopě saka a lehce ji nadzvedl gestem, jehož srozumitelnost byla mezinárodní.

„Nezastavujte se,“ řekl Corso ostatním.

La Ponte byl tak vyvedený z míry, že ho musel kus táhnout, zatímco dívka je předešla a klidně a rozhodně kráčela úzkou chodbičkou do kavárny a restaurace s východem na náměstí Palais Royal. Cestou kolem recepce Corso ještě zahlédl, jak Gruber pokládá ruku na telefon na pultu.

Zase se ocitli na ulici a La Ponte se nervózně ohlížel.

„Co se děje?“

„Policie,“ vysvětlil mu Corso. „U mě v pokoji.“

„Jak to víš?“

Dívka se na nic neptala. Jen se dívala na Corsa a čekala na instrukce. Corso vyndal z kapsy obálku s hlavičkou hotelu, kterou mu recepční dal předešlého večera, a vyměnil papírek s informaci o adrese La Ponteho a Liany Tailleferové za pětisetfrankovou bankovku. Udělal to pomalu, snažil se zachovat klid, aby si ostatní nevšimli, že se mu třesou prsty. Zalepil obálku, přeškrtl své jméno, napsal místo něho Gruberovo a dopis předal dívce.

„Dej to nějakému číšníkovi v kavárně,“ dlaně měl vlhké. Otřel si je v kapsách o podšívku a pak ukázal na telefonní budku na protější straně náměstí. „A přijď za mnou tamhle.“

„A co já?“ zeptal se La Ponte.

Přes všechen spěch se Corso příteli málem vysmál do obličeje. Ale spokojil se jen s výsměšným pohledem.

„Ty si dělej, co chceš. Ale obávám se, Flavio, že ses právě dostal do ilegality.“

Vykročil přes náměstí mezi auty k telefonní budce a nijak se nestaral, jde-li Flavio za ním. Když zavřel prosklené dveře a zasunul kartu do otvoru, uviděl ho, jak o pár metrů dál stojí s osiřelým výrazem a úzkostlivě se rozhlíží na všechny strany. Vytočil číslo hotelu a požádal, aby ho spojili s recepcí:

„Co se děje, Grubere?“

„Přišli dva policisté, pane Corso,“ bývalý esesák sice ztlumil hlas, ale byl stále klidný, měl situaci pod kontrolou. „Zůstali nahoře ve vašem pokoji.“

„Dali nějaké vysvětlení?“

„Ne. Zeptali se, kdy jste se tu ubytoval a jestli víme, co jste dělal kolem druhé hodiny ranní. Řekl jsem, že to nevím, a odkázal jsem je na svého kolegu, který měl službu. Také mě požádali, abych vás popsal, protože nevědí, jak vypadáte. Dohodli jsme se, že jim dám vědět, kdybyste se objevil. Právě se to chystám udělat.“

„Co jim řeknete?“

„Pravdu, co jiného. Že jste se na chvilku objevil ve vestibulu a hned zase odešel v doprovodu neznámého vousatého muže. Co se týče slečny, o tu se nezajímají; takže nevidím důvod, proč bych se o ní měl zmiňovat.“

„Díky, Grubere,“ odmlčel se a dodal, usmívaje se do sluchátka. „Jsem nevinný.“

„No ovšem, pane Corso. Jako všichni zákazníci našeho podniku,“ bylo slyšet šustění trhaného papíru. „Ach. Právě mi přinesli vaši obálku.“

„Zatím na shledanou, Grubere. Rezervujte mi ten pokoj ještě pár dní; chci se vrátit pro věci. Kdyby byl nějaký problém, použijte číslo mé kreditní karty. Vyberte si peníze tam. A ještě jednou díky.“

„K vašim službám.“

Corso zavěsil. Dívka se mezitím vrátila k La Pontemu. Vyšel z budky a přidal se k nim.

„Policie má moje jméno. To znamená, že jim je někdo musel dát.“

„No na mě nekoukej,“ řekl La Ponte. „Ta tvoje historka mi už pěknou chvíli přerůstá přes hlavu.“

Corso si hořce pomyslel: i mně přerůstá přes hlavu. Všechno se mu vymklo z rukou, loď je bez kormidelníka a kymácí se.

„Napadá tě něco?“ zeptal se dívky. Byla jedinou nitkou z klubka záhad, jejíž konec ještě držel v ruce, jeho poslední naději.

Zadívala se Corsovi přes rameno na dopravní ruch a nedaleké mříže Palais Royal. Už předtím si sundala batůžek a teď ho měla položený na zemi mezi nohama. Přemýšlela jako obvykle mlčky, hloubavě a vážně, s malou kolmou vráskou mezi obočím. S tím svým výrazem paličatého kluka, který odmítá udělat, co se od něj čeká. Corso se usmál jako vlk zmožený únavou.

„Nevím, co si počít,“ řekl.

Viděl, jak dívka pomalu přikyvuje, snad na důkaz toho, že ve svých skrytých úvahách došla k nějakému závěru. Nebo možná jen souhlasila s tím, že on opravdu neví, co si počít.

„Jsi sám sobě nejhorším nepřítelem,“ řekla konečně zdálky. I ona teď vypadala unaveně, jako předešlého večera, když dorazili do hotelu. „Ta tvoje představivost,“ zaťukala si ukazováčkem na čelo. „Pro stromy nevidíš les.“

La Ponte zamručel.

„Nemohli byste laskavě nechat botaniku na jindy?“ byl čím dál nervóznější a koulel očima na všechny strany, jako by se bál, že se už už na něho vyřítí četníci. „Musíme odtud vypadnout. Můžu si na svoje papíry půjčit auto. Pokud sebou hodíme, jsme zítra za hranicemi. Mimochodem, bude zrovna apríla.“

„Zavři zobák, Flavio,“ Corso se díval dívce do očí a hledal v nich odpověď. Viděl jen odrazy: světlo na náměstí, auta svištící kolem, svůj znetvořený, groteskní obraz. Poražený lancknecht. Ale hrdinské porážky už neexistovaly. Už dlouho ne.

Dívčin výraz se změnil. Teď se dívala na La Ponteho, jako by v něm poprvé našla něco, co má cenu.

„Opakuj to,“ řekla.

Knihkupec překvapeně váhal.

„Že si máme půjčit auto?“ díval se na ně s otevřenou pusou. „To je přece elementární. V letadle jsou seznamy cestujících. Ve vlaku můžou prohlížet pasy…“

„To jsem nemyslela. Řekni, kolikátého bude zítra.“

„Prvního dubna. Pondělí,“ La Ponte si v rozpacích urovnal kravatu. „Moje narozeniny.“

Ale dívka už ho neposlouchala. Skláněla se k batůžku a něco v něm hledala. Když se zase narovnala, držela v ruce Tři mušketýry.

„Zanedbáváš četbu,“ řekla Corsovi a podala mu je. „První kapitola, první řádka.“

Corso tohle nečekal, ale vzal knížku a mrkl do ní. Kapitola se jmenovala Tři dary pana ďArtagnana otce. A jakmile přečetl první řádku, hned věděl, kde má Mylady hledat.

XIIII. Sklepení v Meungu

Byla ponurá noc.

(P. du Terrail, Rocambole)

Byla ponurá noc. Loira se vířivě valila a její vzduté vody hrozily protržením hrází u malé obce Meungu. Bouře zuřila už od odpoledne a blesky, jejichž klikaté světlo šlehalo jako rány bičem nad opuštěnou dlažbou starých středověkých uliček, mokrých od přívalu deště, přes tu chvíly vykrojily ze tmy impozantní hrad. V dálce na druhém břehu řeky se po dálnici z Tours do Orleansu míhala tichá světla aut mezi poryvy větru, deště a listím servaným ze stromů, jako by vichřice stanovila hranici mezi blízkou minulostí a dalekou přítomností.

V hostinci U svatého Jakuba, což byl jediný hotel v Meungu, jedno okno svítilo a bylo otevřené na malou terasu, na niž se dalo vylézt z ulice. V pokoji se před zrcadlem oblékala plavovlasá, vysoká přitažlivá žena s vlasy staženými na šíji. Právě si zatáhla zip na sukni, zakrývajíc malý liliový květ vytetovaný na boku. Stála teď zpříma a s rukama za zády si zapínala podprsenku přes překypující bělostné poprsí, které se při jejích pohybech lehce pohupovalo. Pak si oblékla hedvábnou blůzu a s očima upřenýma na svůj obraz se pousmála, když si zapínala knoflíčky. Určitě si říkala, jak je krásná, a možná myslela na brzkou schůzku, protože nikdo se takhle nestrojí v jedenáct hodin v noci, pokud se nechystá s někým sejít. Ačkoli příčinou jejího spokojeného úsměvu v zrcadle – snad s náznakem krutosti – možná byly nové kožené desky položené na posteli, z nichž vykukovaly stránky rukopisu Anjouskěho vína od Alexandra Dumase staršího.

Nedaleký blesk ozářil terásku pod oknem. Pod stříškou, z níž kapal déšť, stál Lucas Corso. Naposledy potáhl z vlhké cigarety, kterou držel v prstech, hodil ji na zem a zvedl si límec baloňáku, aby byl lépe chráněn před vodou a větrem. Ve světle dalšího klikyháku uviděl jasně jako v nějakém obrovském fotografickém blesku mrtvolný obličej Flavia La Ponteho se zmáčenými vlasy a vousy, který ve hře světel a stínů vypadal jako trpící mnich, nebo spíš jako Athos, mlčenlivý jako zoufalství, chmurný jako trest. Na chvíli se přestalo blýskat, ale Corso stejně věděl, že třetí stín, přikrčený vedle nich, skrývá štíhlou siluetu Ireny Adlerové zachumlané do kabátu. A když konečně tmu rozčísl další šikmý blesk a nad břidlicovými střechami zaburácel hrom, pod kapuci haliči dívčin obličej zasvitly dva zelené odlesky.

Cesta do Meungu byla rychlá a plná napětí. Takový výstřel naslepo autem, které si vypůjčil La Ponte: po dálnici z Paříže do Orleansu a pak šestnáct kilometrů směrem na Tours. La Ponte vedle řidiče studoval v plamínku malého zapalovače Michelinovu mapu zakoupenou u benzinové pumpy. Zamotával se čím dál víc, ještě kousek, myslím, že jedeme dobře.Určitě jedeme dobře. Dívka na zadním sedadle mlčela, ale když je občas oslnila světla protijedoucího vozidla, její oči ve zpětném zrcátku se vždy dívaly na Corsa. La Ponte to samozřejmě spletl. Přejeli odbočku, protože si nevšimli ukazatele, a zajeli si pěkný kus směrem na Blois. Když to pak zjistili, museli se kousek vrátit a zahnout přes zákaz odbočení k výjezdu z dálnice, Corso svíral volant a jen se modlil, aby četnici zůstali kvůli bouřce v kasárnách.

Pak Beaugency.

La Ponte chtěl pořád tvrdošíjně přes řeku a doleva, ale naštěstí už na něho nedali. Vrátili se, tentokrát po státní silnici Číslo 152 – po stejné cestě, kterou jel ďArtagnan v oné první kapitole – v poryvech větru a deště, Loira se jim valila po pravici jako černá řvoucí pustina, stěrače se jen míhaly, a kdykoli Corso míjel protijedoucí vozidlo, roztančily se mu před očima stovky maličkých tmavých teček, stínů dešťových kapek. A pak už konečně prázdné ulice, starobylá čtvrť se středověkými střechami, fasády hrázděné silnými trámy ve tvaru mlýnských lopatek a křížů: Meung-sur-Loire. Konec cesty.

„Chystá se jít ven,“ zašeptal La Ponte. Byl celý promočený, hlas se mu třásl zimou. „Proč tam hned nevrazíme?“

Corso se ještě jednou naklonil dovnitř, aby se porozhlédl. Liana Tailleferová si přes blůzu natáhla přiléhavý svetr, který výstavně zdůrazňoval její anatomii, a teď vyndávala ze skříně tmavou širokou pláštěnku, podobnou karnevalovému dominu. Viděl, že chvíli váhá, rozhlédla se, pak si přehodila pláštěnku přes ramena a vzala z postele desky s rukopisem. V tu chvíli si všimla otevřeného okna a šla je zavřít.

Corso natáhl ruku, aby jí v tom zabránil. Vtom se mu zablesklo téměř nad hlavou a světlo ozářilo jeho obličej zmáčený deštěm, jeho obrys v okně, jeho ruku nataženou kupředu, jak ukazuje jako při obžalobě na ženu strnulou překvapením. A Mylady divoce vyjekla strašlivou hrůzou, jako kdyby spatřila ďábla.

Křičet přestala, až když Corso přeskočil parapet a dal jí hřbetem ruky políček, který ji porazil na postel, až se rukopisné archy Anjouského vína rozlétly na všechny strany. V teple se Corsovi zamžily brýle, rychle si je proto sundal a položil je na noční stolek, než se vrhl na Lianu Tailleferovou, která se pokoušela dostat ke dveřím a utéct na chodbu. Zmítala se a kopala, nejdřív ji přidržel na posteli za nohu, potom kolem pasu. Ale byla to silná žena a on si začínal říkat, co k čertu dělá La Ponte a děvče. V očekávání pomoci se ji zatím snažil znehybnit za zápěstí a musel odvrátit tvář, aby ho nepodrápala.

Váleli se po přehozu zaklesnutí do sebe, až se Corsovo stehno ocitlo mezi jejíma nohama a nos se mu zabořil do ohromných vyboulených prsou, která mu takhle zblízka přes jemný vlněný svetr znovu připadla neuvěřitelně kyprá. A najednou při té zoufalé rvačce s Mylady, která měla záda jako olympijská rekordmanka v kraulu, ucítil neomylné puzení k erekci a zaklel mezi zuby. Kde jsi, když tě potřebuju, říkal si hořce. Vtom mu přispěchal na pomoc La Ponte, setřásaje vodu jako mokrý pes, hotov pomstít svou uraženou ješitnost a hlavně účet z hotelu Crillon, který ho pálil v prkenici. Začínalo to vypadat na lynč.

„Snad ji nechcete znásilnit,“ řekla dívka.

Seděla na parapetu ještě s kapuci na hlavě a pozorovala scénu. Liana Tailleferová se přestala prát a znehybněla s Corsem nahoře a s La Pontem držícím ji za ruku a za nohu.

„Prasata,“ řekla hlasitě a zřetelně.

„Děvko,“ vyštěkl La Ponte, po pranici ještě bez dechu.

Touto krátkou výměnou názorů se všichni trochu uklidnili. S jistotou, že nemá úniku, ji nechali posadit se na postel, kde si rozzuřeně třela zápěstí a střílela jedovatými pohledy na La Ponteho i na Corsa. Ten si stoupl mezi ni a dveře. Dívka dál seděla na okně, které už za ní bylo zavřené; sundala si kapuci a s nestoudnou zvědavostí si vdovu Tailleferovou prohlížela. La Ponte si utřel vlasy a vousy cípem přehozu a pustil se do sbírání listů rukopisu, rozházených po pokoji.

„Trochu si popovídáme,“ řekl Corso. „Jako rozumní lidé.“

Liana Tailleferová ho sežehla pohledem.

„Nemáme o čem mluvit.“

„To se mýlíte, krásná dámo. Když jsme se vám teď dostali na kobylku, pro mě za mě můžeme jít i na policii. Buď budete mluvit s námi, nebo to vysvětlíte nějakému strážníkovi. Vyberte si.“

Viděli, jak vraští čelo a s výrazem štvance se rozhlíží kolem. Vypadala jako zvíře vyhlížející skulinku, kudy utéct z pasti.

„Bacha,“ upozornil La Ponte. „Určitě něco peče.“

Ženiny oči byly smrtící jako ocelové jehly. Corso zkřivil ústa, trochu teatrálně.

„Liano Tailleferová,“ řekl. „Nebo snad bychom vám měli spíš říkat Anno de Brieul, hraběnko de la Fère. Která používala i jména Charlotte Backsonová, baronka ze Sheffieldu a madame de Winter. Která zrazovala manžely i milence. Která byla vražedkyně a travička, kromě toho, že pracovala pro Richelieua… Ale nejznámější byla pod přezdívkou,“ udělal dramatickou pauzu: „Mylady.“

Odmlčel se, protože právě zakopl o řemen své tašky vykukující zpod postele. Zatáhl za něj, nespouštěje přitom oči z Liany Tailleferové ani ze dveří, k nimž se evidentně hodlala vrhnout, jakmile by jí dali příležitost. Sáhl rukou do tašky, aby si ověřil její obsah, a s úlevou si odfoukl, až se na něho všichni včetně Mylady překvapeně podívali. Borjův exemplář Devíti bran tam byl, a neporušený.

„Bingo,“ řekl a ukázal ho ostatním. La Ponte udělal vítězné gesto, jako kdyby Kvíkveg právě harpunoval velrybu; dívka však seděla nehybně dál a nedávala najevo žádné emoce, jako by byla jen divačkou, které je celá epizoda lhostejná.

Corso dal knihu zpátky do tašky. Vítr hvízdal za oknem, na jehož parapetu dívka nehybně seděla. Její siluetu chvílemi vykrajovaly další blesky, po nichž přicházel tlumený, dutý hrom, roztřásající okenní tabulky postříkané deštěm.

„Noc pro nás jako stvořená,“ řekl Corso a podíval se na ženu. „Jak vidíte, Mylady, nechtěli jsme zmeškat schůzku… Přicházíme zjednat spravedlnost.“

„V přesile a v noci, zbabělci,“ opáčila, jako by svá slova plivala. „Přesně jako v románě. Chybí tu jen kat z Lilie.“

„Všechno má svůj čas,“ poznamenal La Ponte.

Žena se už vzpamatovala a postupně nabývala sebejistoty. Její vlastní narážka na kata jí zřejmě strach nenahnala, neboť vyzývavě čelila jejich pohledům.

„Vidím,“ řekla, „že jste si dobře rozdělili role.“

„To by vás nemělo překvapovat,“ odvětil Corso. „O to jste se nejvíc zasloužila a přičinila vy a vaši kumpáni,“ zkřivil ústa v úsměvu krutého vlka, bez humoru a bez slitování. „Všichni jsme se moc pobavili.“

Žena stiskla rty. Jeden z jejích krvavě rudých nehtů se sunul po přehozu. Corso fascinovaně sledoval jeho pohyb, jako by ten nehet byl smrtící bodec, a otřásl se při pomyšlení, že se mu v šarvátce několikrát ocitl těsně u obličeje.

„Nemáte žádné právo,“ řekla nakonec. „Jste vetřelci.“

„Mýlíte se. Jsme součástí hry, jako vy.“

„Hry, jejíž pravidla neznáte.“

„Zase se mýlíte, Mylady. Důkazem toho je, že jsme tady,“ Corso se rozhlédl po brýlích, až je objevil na nočním stolku. Nasadil si je a narovnal ukazováčkem. „To bylo na věci nejtěžší: přijmout to jako hra, vžít se do fikce, vstoupit do vyprávění a myslet logikou, kterou vyžaduje text, místo logiky vnějšího světa… Pokračovat je pak už snadné, poněvadž ve skutečnosti se spousta věcí přihodí náhodou, kdežto ve fikci se téměř všechno řídí logickými pravidly.“

Rudý nehet Liany Tailleferové znehybněl.

„I v románech?“

„Hlavně v románech. Když v nich protagonista uvažuje podle zločincovy vnitřní logiky, nezbytně se dostane na stejné místo. Proto se na konci vždycky setká hrdina se zrádcem či detektiv s vrahem,“ se zadostiučiněním nad svou úvahou se usmál. „Co vy na to?“

„Skvělé,“ řekla Liana Tailleferová ironicky. La Ponte se na Corsa díval s otevřenou pusou, jenže v jeho případě byl obdiv upřímný. „Nejspíš Vilém z Baskervillu.“

„Nebuďte povrchní, Mylady. Zapomínáte na Conana Doyla a Edgara Allana Poea, například. A na Dumase… Myslel jsem, že dáma jako vy má širší rozhled, co se četby týče.“

Žena se na lovce knih upřeně podívala.

„Tak vidíte, zbytečně mrháte svým talentem,“ uzavřela pohrdavě. „Nejsem vhodné obecenstvo.“

„To vím. Právě proto jsem tady, abyste nás k tomu vhodnému dovedla,“ podíval se na hodinky na zápěstí. „Do prvního dubnového pondělí zbývá něco přes hodinu.“

„Ráda bych věděla, jak jste tohle uhodl.“

„Neuhodl,“ obrátil se k dívce, která se držela u okna. „To ona mi strčila knihu pod nos… Ale jako materiál pro pátrání je knížka mnohem lepší než vnější svět: je pěkně uzavřená, bez protivných obtíží. Jako laboratoř Sherlocka Holmese.“

„Přestaň se vytahovat, Corso,“ navrhla dívka otráveně. „Už jsi ji oslnil dost.“

Žena pozvedla jedno obočí a podívala se na ni, jako by ji viděla poprvé. „Kdo to je?“

„Neříkejte, že to nevíte… Nikdy dřív jste ji neviděla?“

„Nikdy. Říkali mi něco o nějaké holčičce, ale nic o tom, kde se tam vzala.“

„Kdo vám o ní říkal?“

„Jeden přítel.“

„Vysoký, snědý, s knírkem a jizvou na tváři? S rozseknutým rtem? Starý dobrý Rochefort! Mimochodem, rád bych věděl, kde teď pobývá. Asi ne moc daleko… To jste si vybrali dvě opravdu důstojné postavy.“

Z jakéhosi důvodu tím zasáhl Lianinu lhostejnost. Nehet nalakovaný na rudo se zabořil do přehozu, jako by to mělo být Corsovo maso, a oči vypadaly, že v záblescích zuřivosti úplně roztají.

„Jsou snad ostatní postavy románu lepší?“ Mylady zvedla s pohrdáním a urážlivou arogancí hlavu, aby je pěkně jednoho po druhém zpražila pohledem. „Athos, opilec; Porthos, hlupák; Aramis, pletichářský pokrytec…“

„I tak se na to dá dívat,“ připustil Corso.

„Mlčte. Co vy víte o tom, jak já se na to dívám?“ Liana Tailleferová se odmlčela s vystrčenou bradou a zabodla oči do Corsa, jako by teď byla řada na něm. „A ďArtagnan,“ pokračovala, „ten je ze všech nejhorší… Šermíř? Ve Třech mušketýrech má ubohé čtyři souboje, a ty ještě vyhraje jen díky tomu, že Jussac právě vstává a Bernajoux se mu zase v zaslepeném výpadu sám nabodne na meč. V souboji s Angličany barona jen odzbrojí. A na skolení hraběte de Wardes potřebuje tři výpady… A pokud jde o štědrost,“ věnovala pohrdavé gesto bradou La Pontemu, „je ďArtagnan ještě větší škrt než tadyhle váš přítel. Poprvé zaplatí kamarádům rundu až v Anglii po vyřízení záležitosti s Monckem. Po třiceti pěti letech.“

„Vidím, že jste odbornice, ačkoli to se dalo čekat. Všechny ty lidové románky, které jste údajně tolik nesnášela… Gratuluju. Svou postavu vdovy, které lezou manželovy výstřednosti krkem, jste sehrála dokonale.“

„Vůbec nic jsem nepředstírala. Skoro všechny ty knížky patřily do sběru, byly zbytečné, průměrné. Jako sám Enrique. Můj manžel byl prosťáček. Nikdy neuměl číst mezi řádky, oddělovat zrno od plev… Patřil k hlupákům, co objíždějí svět a sbírají fotografie památek, ale nikdy nic nepochopí.“

„To váš případ nebyl.“

„Jistěže ne. Víte, co jsem v životě nejdřív přečetla? Malé ženy a Tři mušketýry. Obě ty knihy mě poznamenaly, každá jinak.“

„Vy mě dojímáte.“

„Nedělejte ze sebe pitomce. Ptal jste se a já vám odpovídám… Někteří čtenáři jsou jednodušší – jako chudák Enrique. Ale jiní chtějí jít dál, odmítají stereotyp chrabrého ďArtagnana, rytířského Athose, dobráckého Porthose, věrného Aramise… Dovolte, abych se zasmála!“ a skutečně zazněl její smích, dramatický a pochmurný, jako byl Myladin. „Nikdo to nechápe. Víte, jaký obraz se nejvíc vtiskl mně, co jsem já vždycky obdivovala? Tu plavovlasou dámu, věrnou představě, kterou má sama o sobě, a tomu, koho si vybrala za svého velitele; bojuje sama, vlastními prostředky, a nakonec je sprostě zavražděna čtyřmi papírovými hrdiny…

A ten její utajovaný syn, sirotek, který se objeví po dvaceti letech!“ sklonila zamračeně obličej a v jejím pohledu bylo tolik nenávisti, že Corso málem o krok ucouvl. „Vidím tu rytinu, jako bych ji měla před očima: řeka, noc, ti čtyři bídáci sice klečí na kolenou, ale slitování nemají. A na druhém břehu kat zvedá meč nad nahou šíjí té ženy…“

Blesk prudce osvětlil její zrůzněný obličej, bílé, měkké hrdlo, duhovky ponořené do tragických obrazů, které líčila, jako by je sama prožila. Pak se rozdrnčely tabulky, jak zaduněl hrom.

„Bídáci,“ opakovala tichým, nepřítomným hlasem a Corso nevěděl, zda to patří jemu a jeho společníkům, či ďArtagnanovi a jeho přátelům.

Dívka se u parapetu chvíli přehrabovala ve svém batůžku a teď držela v ruce Tři mušketýry. Hledala nějakou stránku s klidem neutrální pozorovatelky. Když ji našla, hodila otevřenou knihu beze slova na postel. Byla to rytina, kterou právě popsala Liana Tailleferová.

„Victa iacet Virtus,“ zamumlal Corso a otřásl se při pomyšlení, jak se ten výjev podobá osmé ilustraci z Devíti bran.

Při pohledu na rytinu se žena znovu uklidnila. Zvedla jedno obočí, opět chladně a samolibě. Ironicky.

„Máte pravdu,“ přitakala. „Nebudete mi přece vykládat, že ctnost ztělesňuje ďArtagnan. Prospěchářský Gaskoněc… A to nemluvím o jeho svůdcovských schopnostech. V celém románu svede jen tři ženy, dvě z toho lstí. Jeho veliká láska je maloměšťácká s velkýma nohama, královnina pokojská. Další je anglická komorná, kterou sprostě zneužívá,“ smích Liany Tailleferové zazněl jako nadávka.

„A co dodat k jeho intimnímu životu Po dvaceti letech? Žije na hromádce s krčmářkou, aby ušetřil na nájemném… To má tedy první milovník nádherné výstupy, s komornými, hostinskými a služkami!“

„Ale ďArtagnan taky svede Mylady,“ připomněl zlomyslně Corso.

Záblesk hněvu znovu roztavil led v očích Liany Tailleferové. Kdyby pohled zabíjel, lovec knih by jí rovnou padl mrtev k nohám.

„Tu nesvede on,“ odpověděla žena. „Ten ubožák se k ní do postele dostane jen díky podvodu, protože se vydává za někoho jiného,“ zase vychládala, ocelová modř se do Corsa zabodávala jako dýka. „Vy byste s ním mohl být jedna ruka, stejný ničema.“

La Ponte velmi pozorně naslouchal; téměř bylo slyšet, jak mu to v mozku šrotuje. Najednou svraštil čelo.

„Snad mi tu nechcete vykládat, že jste spolu…“

Obrátil se k dívce, aby ho podpořila; vždycky se všechno musí dozvědět poslední. Ona však zůstávala netečná a jen je pozorovala, jako by se jí nic netýkalo.

„Jsem to ale vůl,“ uzavřel knihkupec. Pak popošel k zárubni okna a začal do něho bušit hlavou.

Liana Tailleferová se na něho pohrdavě podívala a potom se obrátila ke Corsovi;

„To jste sem musel tahat i jeho?“

„Jsem to ale vůl,“ opakoval La Ponte, div si nerozbil hlavu.

„Myslí si, že je Athos,“ vysvětlil Corso na omluvu.

„Spíš Aramis. Ješita a nadutec. Věděli jste, že při milování pozoruje koutkem oka stín svého profilu na stěně?“

„Neříkejte.“

„Můžete mi věřit.“

La Ponte se rozhodl zapomenout na okno.

„Odbočujeme,“ řekl mrzutě, „k věci.“

„Jistě,“ potvrdil Corso. „Mluvili jsme o ctnosti, Mylady. Přednášela jste nám na toto téma o ďArtagnanovi a jeho přátelích.“

„A proč ne…? Proč by nějací tlučhubové, co zneužívají ženy, přijímají od nich peníze a myslí jen na to, jak udělat kariéru a získat majetek, měli mít víc ctnosti než Mylady, která je inteligentní a odvážná, jednou provždy si vybere za velitele Richelieua a tomu pak věrně slouží a třeba za něj dává v sázku i život?“

„A taky pro něho vraždí.“

„Sám jste to před chvilkou řekl: vnitřní logika vyprávění.“

„Vnitřní? Přijde na to, kde zrovna stojíme. Vašeho manžela zabili mimo román, ne uvnitř. Jeho smrt byla zatraceně skutečná.“

„Vy jste blázen, Corso. Enriqua nikdo nezabil. Oběsil se sám.“

„A Victor Fargas se taky utopil sám…? A baronce Ungernové včera v noci ujela ruka s mikrovlnkou?“

Liana Tailleferová se obrátila na La Ponteho a potom na dívku, jestli jí někdo potvrdí, co právě slyšela. Poprvé od chvíle, kdy vpadli oknem dovnitř, vypadala vyvedená z míry.

„O čem to tady mluvíte?“

„O devíti správných rytinách,“ zdůraznil Corso. „O Devíti branách Říše stínů.“

Přes zavřené okno bylo zvenčí slyšet ve větru a dešti odbíjení věžních hodin. Téměř zároveň dolehlo do místnosti jedenáct stejných úderů z budovy, odněkud z chodby dole pod schody.

„Vidím, že v tomhle příběhu je těch bláznů víc,“ řekla Liana Tailleferová.

Visela pohledem na dveřích. S posledním úderem se u nich ozval šramot a jejíma očima přelétl vítězoslavný záblesk.

„Bacha,“ šeptl polekaně La Ponte a Corso konečně začínal chápat, co se právě stane. Koutkem oka spatřil, jak se dívka v okně napřimuje, napjatá a ve střehu, a ucítil náhlý nával adrenalinu v žilách.

Všichni se zadívali na knoflík u dveří. Otáčel se pomaličku jako v hororech.

„Dobrý večer,“ pravil Rochefort.

Měl na sobě nepromokavý plášť lesknoucí se deštěm, zapnutý až ke krku, a plstěný klobouk, pod nímž zářily jeho tmavé, nehybné oči. Světlejší jizva se mu klikatila po snědém obličeji, jehož stredomorský ráz ještě zdůrazňoval hustý černý knír. Asi patnáct vteřin stál nehybně na prahu otevřených dveří s rukama v kapsách pláště, pod jeho promočenými střevíci se dělala loužička a nikdo nepronesl ani slovo.

„Ráda tě vidím,“ řekla nakonec Liana Tailleferová. Muž, který právě přišel, krátce přikývl a neodpověděl. Žena ještě stále seděla na posteli; ukázala na Corsa. „Už začínali být dotěrní.“

„Doufám, že to nebylo tak hrozné,“ řekl Rochefort. Mluvil týmž vzdělaným, příjemným tónem bez zjevného přízvuku, na který se Corso pamatoval ze silnice do Sintry. Dál klidně stál na prahu s očima upřenýma na lovce knih, jako by La Ponte a dívka neexistovali. Spodní ret měl ještě napuchlý se stopami po dezinfekci a s dvěma čerstvými stehy. Suvenýr z nábřeží Seiny, pomyslel si potměšile Corso a zvědavě sledoval dívku, jak bude reagovat. Ta se však po prvním momentu překvapení vrátila ke své divácké roli a o dění na jevišti se zajímala jen povšechně.

Rochefort se obrátil na Mylady, nespouštěje oči z Corsa:

„Jak se dostali až sem?“

Žena udělala neurčité gesto.

„Jsou to chytří hoši,“ přejela pohledem La Ponteho a potom se zastavila na Corsovi. „Přinejmenším jeden z nich.“

Rochefort znovu přikývl. S trochu přivřenými víčky vypadal, že zvažuje situaci.

„To ovšem naši záležitost komplikuje,“ řekl konečně, sundal si klobouk a hodil jej na postel. „Velmi komplikuje.“

Liana Tailieferová souhlasila. Uhladila si sukni a s hlubokým povzdechem vstala. Corso se k ní proto pootočil, napjatý a nerozhodný. V tu chvíli Rochefort vytáhl jednu ruku z kapsy a lovec knih došel k závěru, že je levák. Jeho objev mu však už moc platný nebyl: levá ruka totiž držela tmavě modrý, téměř černý revolver s plochou, krátkou mořenou hlavní. Liana Tailieferová mezitím přistoupila k La Pontemu, aby mu vzala z ruky Dumasův rukopis,

„Opakuj ještě jednou to o té děvce,“ stála těsně u něho a měřila si ho s takovým pohrdáním, že mu málem plivla do obličeje. „Jestli máš kuráž.“

La Ponte ji neměl. Byl to rodilý oportunista, chování neohroženého harpunáře měl vyhrazeno pro chvíle alkoholového opojení. Takže si dal velký pozor, aby nic nezopakoval.

„Já jsem tu jen na skok,“ prohlásil smířlivě, hledaje očima umyvadlo, v němž by si od všeho umyl ruce.

„Co bych si,“ děl Corso odevzdaně, „bez tebe počal, Flavio.“

Knihkupec nasadil svatouškovský výraz:

„Myslím, že jsi nespravedlivý,“ svraštil čelo a uraženě popošel k dívce; zřejmě měl pocit, že vedle ní je nejbezpečnější místo v pokoji. „Když se to vezme kolem a kolem, je to přece tvoje dobrodružství, Corso… A co znamená smrt pro chlapíka, jako jsi ty? Nic. Formalitu. Kromě toho ti platěj pěkný prachy. A život je vlastně otrava,“ zadíval se na hlaveň Rochefortova revolveru. Pak vzal dívku kolem ramen a teskně si povzdychl. „Doufám, že se ti nic nestane. Ale kdyby k tomu došlo, na nás pak čeká povinnost nejtvrdší: žít dál.“

„Jsi svině. Zrádce.“

La Ponte se na něho lítostivě podíval.

„Nebudu to brát vážně, kamaráde. To jsou nervy.“

„Jasně že to jsou nervy, ty kanálnická kryso.“

„To taky neberu vážně.“

„Kurvo.“

„Jako bych tě neslyšel, starej brachu. Právě na takových detailech se zakládá přátelství.“

„Těší mě,“ pravila uštěpačně Mylady, „že vás neopouští svorný duch týmové spolupráce.“

Corso horečně přemýšlel, i když přemýšlení mu teď nebylo k ničemu. Žádné soustředění ducha nemohlo vyrvat zbraň z ruky muži, který ji svíral; ačkoli Rochefort na nikoho konkrétního nemířil, jako by se mu do toho nechtělo, jako by věřil, že stačí jen zbraň ukázat, a věci se hned vrátí do správných kolejí. A Corso sice hodně toužil vyřídit si s mužem s jizvou účty, ale k tomu teď neměl dost síly ani šikovnosti. Když vyloučil La Ponteho, jeho jedinou nadějí na narušení rovnováhy sil byla dívka. Jenže ani od toho křídla se moc čekat nedalo, pokud ovšem nebyla vynikající herečkou; naděje zemřela při prvním mrknutí jejím směrem. Údajná Irena Adlerová setřásla z ramen La Ponteho paži a znovu se opřela o okno, odkud je teď pozorovala s nevysvětlitelným odstupem. Byť to bylo absurdní, vypadala rozhodnutá držet se stranou představení.

Liana Tailleferová popošla k Rochefortovi s Dumasovým rukopisem v ruce, velmi spokojená, jak rychle jej získala zpět. Corsa překvapilo, že nejeví stejný zájem také o Devět bran, které pořád ještě ležely v plátěné tašce u postele.

„A co teď?“ uslyšel, jak se žena tiše ptá svého společníka.

Ke Corsovu překvapení si Rochefort nebyl příliš jistý. Pohyboval revolverem sem tam, jako by nevěděl, na koho zamířit. Pak si s Mylady vyměnil dlouhý pohled plný skrytých významů, vytáhl pravičku z kapsy a nerozhodně si přejel po tváři.

„Nemůžeme je tady nechat,“ řekl nakonec.

„Ani je vzít s sebou,“ dodala.

Pomaličku přikývl, zatímco revolver se zřejmě zbavil předchozích pochybností. Corso zjistil, že v ruce znehybněl a míří mu teď hlavní na žaludek. Ucítil, jak se mu sevřely břišní svaly, a pokusil se vyslovit – podmět, přísudek, předmět – syntakticky koherentní protest. Vydal jen hrdelní, beztvarý skřek.

„Přece ho nezabijete,“ pravil La Ponte ve snaze vyzout se pokud možno elegantně z celé záležitosti.

„Flavio,“ podařilo se Corsovi navzdory suchu v ústech artikulovat. „Jestli se z toho dostanu, přísahám, že ti rozbiju hubu. Že tě doma nepoznaj.“

„Chtěl jsem jen pomoct.“

„Radši se starej, aby tvoje máma nešlapala chodník.“

„No dobrá, dobrá, vždyť už mlčím.“

„Jo, přesně tak, zavři zobák,“ vmísil se výhružně Rochefort. Vyměnil si předtím s Tailleferovou poslední pohled a zřejmě se k něčemu rozhodl. Zamkl za sebou dveře, a nespouštěje Corsa z mušky, uložil klíč do kapsy pláště. Už není co ztratit, říkal si lovec knih s krví bušící ve spáncích a v zápěstích. Kdesi v jeho vědomí zavířil buben od Waterloo, když v posledním záblesku jasné mysli, jenž předchází zoufalství, začal propočítávat vzdálenost dělící ho od pistole, čas potřebný k jejímu překonání, okamžik, kdy zazní první výstřel, a pozici, v níž tu kulku dostane. Možnost dostat se z toho se zdravou kůží byla mizivá, ale třeba už za pět vteřin bude nulová; takže polnice zatroubila na zteč. Poslední útok před císařovýma unavenýma očima v čele s Neyem, nejstatečnějším ze statečných. Místo šedých Skotů Rochefort, ale kulka je pořád kulka je kulka je kulka. Je to všechno absurdní, pomyslel si v předposlední vteřince před akcí. A zauvažoval, jestli bude v tomhle kontextu smrt, která ho za zlomeček času zasáhne do hrudi, skutečná nebo neskutečná, jestli pak bude poletovat nicotou nebo se dostane do Valhaly papírových hrdinů. Kéž by na něho v soumraku čekaly ty světlé oči, jež cítil upřené do svých zad – císař? zamilovaný ďábel? –, aby ho převedly na druhý břeh řeky stínů.

A tehdy udělal Rochefort něco divného. Zvedl volnou ruku, jako když žádá o chvilku strpení – v této situaci bylo jeho gesto úplně nesmyslné –, a začal manipulovat s revolverem, jako by jej chtěl dát zpátky do kapsy. Trvalo to jen chviličku a zbraň se znovu nasměrovala, ale černý otvor hlavně byl namířen nějak nepřesvědčivě. A Corso s tepem jako horská bystřina, s napjatými svaly, odhodlán ke slepému skoku, se na poslední chvíli ohromeně zarazil, neboť pochopil, že hodina jeho smrti ještě neudeřila.

Stále ještě nevěřícně sledoval Rocheforta, jak jde přes pokoj k telefonu a vytáčí předčíslí pro volání mimo hotel a pak nějaké několikamístné číslo. Ze svého místa slyšel i vzdálené vyzvánění telefonu na druhém konci linky, až je přerušilo cvaknutí.

„Je tady Corso,“ řekl Rochefort a vyčkávavě se odmlčel, jako by na druhém konci linky vládlo stejné ticho. Revolver dál líně mířil na neurčité místo v prostoru. Pak muž s jizvou dvakrát přitakal, znovu chvíli nehybně naslouchal, až nakonec zamumlal „dobře“ a zavěsil sluchátko zpátky do vidlice.

„Chce ho vidět,“ řekl Mylady. Oba se na Corsa otočili; žena rozhněvaně, Rochefort ustaraně.

„To je absurdní,“ zaprotestovala.

„Chce ho vidět,“ zopakoval.

Mylady pokrčila rameny. Udělala pár kroků po pokoji a začala vztekle listovat stránkami Anjouského vína.

„A my…,“ začal La Ponte.

„Vy zůstanete tady,“ řekl Rochefort a ukázal na něho hlavní své zbraně. Pak si sáhl na ránu na rtu. „A ta holka taky.“

Navzdory rozseknutému rtu se nezdálo, že by k dívce choval nějakou zvláštní zášť. Corso měl dokonce pocit, že ve způsobu, jakým se na ni díval, než se obrátil k Liáně Tailleferové a svěřil jí revolver, byla jiskřička zvědavosti.

„Nesmějí se dostat ven.“

„A proč tu nezůstaneš ty?“

„Chce, abych ho přivedl já. Je to jistější.“

Mylady příkře přikývla. Bilo do očí, že na ten večer měla nachystanou jinou roli; ale stejně jako její románový protějšek byla ukázněnou žoldnéřkou. Vyměnila s Rochefortem zbraň za Dumasův rukopis. Pak si s obavami změřila Corsa.

„Doufám, že ti nebude dělat problémy.“

Rochefort se klidně, sebejistě usmál, vytáhl z kapsy veliký vystřelovací nůž a zamyšleně se na něj podíval; vypadal, jako by si do té chvíle nevzpomněl, že ho u sebe má. Bělost jeho zubů kontrastovala s pletí obličeje zbrázděného jizvou.

„Myslím, že ne,“ opáčil, uloživ nůž, který ani neotevřel, a obrátil se ke Corsovi s napůl přátelským, napůl pochmurným výrazem. Pak sebral z postele klobouk, otočil klíčem v zámku a s přehnanou úklonou, jako by držel v ruce širák s péry, ukázal na chodbu.

„Jeho Eminence vás očekává, pane,“ řekl. A krátce, suše, dokonale se zasmál jako kvalifikovaný pochop.

Než Corso vyšel z pokoje, pohlédl na dívku. Obrátila se zády k Mylady, která ji a La Ponteho držela na mušce, a o dění v pokoji se nijak nezajímala. Opírala se o okno a dívala se ven, zabraná do větru a deště, vykrojená ze tmy blesky ozařujícími noc.

Vyšli na ulici do bouřky. Rochefort si dal desky s Dumasovým rukopisem pod plášť, aby je ochránil před deštěm, a vedl Corsa uličkami směrem ke staré části obce. Poryvy deště otřásaly větvemi stromů a hlučně bubnovaly do kaluží a dláždění; Corsovi padaly veliké kapky do vlasů a na tváře. Zvedl si límec baloňáku. Městečko bylo tmavé a nikde ani živáčka; jen záblesky bouře chvílemi ozařovaly ulice a střechy středověkých domů, temný Rochefortův profil pod kapající krempou klobouku a siluety obou mužů na mokré zemi, deformované prudkými klikyháky elektrických výbojů hřmících jako ďáblův řev, když bičovaly rozbouřený proud Loiry.

„Nádherná noc,“ řekl Rochefort obrácený ke Corsovi, jinak by ho v tom hřmotu nebylo slyšet.

Zdálo se, že městečko dobře zná. Vykračoval si jistě a čas od času se pootočil, jestli jde jeho společník za ním. To ani nebylo potřeba, v tu chvíli by ho totiž Corso následoval až k samým bránám pekla; ostatně nemohl vyloučit, že ho na konci téhle ponuré cesty nečeká právě taková krčma. Blesky střídavě ozařovaly středověký oblouk, most přes bývalý příkop, vývěsní štít Boulangerie-pátisserie, pusté náměstí, kuželovitou věž a starou železnou mříž s nápisem: Cháteau de Meungsur-Loire. XIIc – XIIIc siècles.

V dálce za mříží bylo osvětlené okno, ale Rochefort zahnul doprava a Corso za ním. Šli podél zděného průčelí porostlého břečťanem, až se dostali k malé brance napůl skryté ve zdi. Tehdy vytáhl Rochefort klíč, starobylý, obrovský kus železa, a vsunul jej do zámku.

„Touhle brankou chodívala Johanka z Arku,“ informoval Corsa, zatímco otáčel klíčem; poslední blesk odhalil schůdky vedoucí dolů do tmy. V prchavém záblesku zahlédl Corso i Rochefortův úsměv, jeho tmavé oči zářící pod střechou klobouku, zsinalou jizvu na tváři. Alespoň, říkal si, mám důstojného soupeře: inscenace je skutečně vzorná, nikdo si nemůže stěžovat. Proti své vůli začínal cítit jistou zvrácenou sympatii k tomu chlapíkovi, který dokázal tak pečlivě hrát tak zápornou roli, ať už to byl kdokoli. Alexandr Dumas by se z toho radoval jako malý kluk.

Rochefort posvítil malou baterkou na dlouhé, úzké schodiště, ztrácející se někde ve sklepě.

„Jděte napřed,“ řekl.

Kroky se rozléhaly v zákrutech chodby. Corso se za chvíli začal pod mokrým baloňákem třást zimou: stoupal k nim studený vzduch čpící zatuchlinou a vlhkostí několika staletí. Kužel světla odhaloval ošlapané schody a na klenbách skvrny od vlhkosti. Schodiště ústilo do úzké chodby se zrezivělými mřížemi. Rochefort posvítil nalevo do kulaté jámy.

„Tohle jsou bývalé kobky biskupa Thibaulta ďAussigny,“ informoval Corsa. „Tudy se shazovaly mrtvoly do Loiry. Nějakou dobu si tu pobyl ve vězení i Francois Villon.“

A posměšně zarecitoval se stisknutými zuby:

„Ach, smilujte se, smilujte se přec…“

Beze sporu patřil k vzdělaným zlosynům. S didaktickými schopnostmi a s patřičnou sebejistotou. Corso neuměl odhadnout, zda to jeho vyhlídky zlepšuje nebo zhoršuje; ale od chvíle, kdy vkročili do chodby, se mu hlavou honila jedna myšlenka. Koneckonců, nevesele se šklebil vlastnímu vtipu, bude to z bláta do řeky.

Podzemí teď stoupalo a oblouky klenby prosakovaly další stružky vlhkosti. Na konci tunelu se objevila zářivá krysí očička a vzápětí s pískotem zmizela. Baterka osvětlila poslední úsek chodby rozšiřujicí se do kruhového sálu, jehož strop s gotickým klenutím spočíval na silném středovém sloupu.

„Krypta,“ informoval čím dál hovornější Rochefort a opsal kolem sebe baterkou kruh. „Dvanácté století. Sem se při obléhání hradu uchylovaly ženy a děti.“

Velmi poučné. Nicméně Corso nebyl v situaci, kdy by informace svého výstředního průvodce ocenil; napjatý, ve střehu, číhal na vhodnou příležitost. Stoupali teď po točitém schodišti, jehož úzkými střílnami pronikaly zákmity bouře, která za zdmi dál zuřila.

„Ještě pár metrů a jsme na místě,“ poznamenal za ním zezdola Rochefort; baterkou osvětloval schodiště Corsovi mezi nohama a tón jeho hlasu byl smířlivý. „Teď, když se ta záležitost chýlí ke konci,“ dodal, „vám musím něco říct: vlastně jste si počínal znamenitě. Důkazem toho je, že jste se dostal až sem… Doufám, že se na mě moc nezlobíte kvůli té Seině a hotelu Crillon. To jsou rizika povolání.“

Neupřesnil, jakého povolání, ale to už bylo jedno. Protože Corso se zastavil a teď se k němu obracel, jako by chtěl odpovědět nebo se na něco zeptat. Byl to náhodný pohyb, nijak podezřelý, a Rochefort se před ním opravdu nemusel mít na pozoru. Snad proto nedokázal zareagovat, když Corso pohyb nedokončil, ale plynule přešel do skoku na Rocheforta; pak roztáhl ruce a nohy a zapřel se jimi o zeď, aby se nezřítil dolů. Rochefort na tom byl hůř: schůdky byly úzké, stěna hladká a bez opěrných bodů, a navíc ten útok nečekal ani ve snu. Baterka, která se nějakým zázrakem nerozbila, se kutálela dolů po schodech a celou scénu osvětlovala: Rochefort s vytřeštěnýma očima a překvapeným výrazem, Rochefort s nohama nahoře zoufale lapající v prázdnu po opoře, Rochefort mizející za záhybem točitého schodiště, Rochefortův klobouk klouzající ze schodu na schod, až se na jednom zastavil… A za chvíli o šest nebo sedm metrů níž tlumené žuchnuti, něco jako buch. Nebo možná plác. Ať tak či onak, každopádně to Corsa vytrhlo z nehybnosti, dosud se totiž vzpíral roztaženýma nohama a rukama o stěny, aby nedoprovodil svého protivníka na jeho nepříjemné cestě. Srdce mu bilo jako splašené, když bral schody dolů po třech. Rychle se sehnul, aby sebral baterku ze země, a konečně se ocitl pod schodištěm, kde se v klubíčku chabě svíjel bolestí potlučený Rochefort.

„Riziko povolání,“ upřesnil Corso a posvítil si baterkou na obličej, aby protivník na podlaze viděl jeho přátelský úsměv. Pak ho kopl do spánku a uslyšel bouchnutí Rochefortovy hlavy o první schod. Zvedl nohu, aby ho kopl ještě jednou, pro jistotu, ale pohledem se přesvědčil, že už to nebude nutné: Rochefort ležel s otevřenými ústy a z ucha mu vytékal pramínek krve. Sehnul se k němu, jestli dýchá, a když se ujistil, že ano, rozepnul mu plášť a začal mu prohlížet kapsy, v nichž objevil nůž, prkenici s penězi, francouzský průkaz totožnosti a desky s Dumasovým rukopisem, které si zasunul pod baloňák mezi opasek a košili. Pak zamířil paprsky baterky na točité schodiště a znovu po něm začal stoupat, tentokrát až na konec. Tam našel odpočívadlo a dveře s těžkým kováním a šestibokými hřeby, pod nimiž štěrbinou pronikalo světlo; na minutku se před nimi zastavil, aby nabral dech a trochu uklidnil bušení srdce. Na druhé straně ho čekala odpověď na záhadu, takže se připravil čelit jí se zaťatými zuby, s baterkou v jedné ruce a s Rochefortovým nožem v druhé. Nůž se otevřel v dlani s výhružným automatickým cvaknutím.

A takhle, s nožem v ruce, s rozcuchanými promoklými vlasy a s očima žhnoucíma vražedným odhodláním jsem Corsa spatřil vstupovat do knihovny.

XV. Corso a Richelieu

Já jsem si o něm vymyslel hotový román,

jenže jsem byl úplně vedle.

(Souvestre, Allain: Fantomas)

Nadešla chvíle k odhalení vypravěčova hlediska. Věren staré zásadě, že v příbězích se záhadou musí mít čtenář stejné informace jako protagonista, snažil jsem se omezit na fakta viděná očima Lucase Corsa, až na dvě výjimky – první a pátou kapitolu tohoto příběhu, kdemi nezbývalo, než vstoupit na scénu osobně. V obou případech, stejně jako to udělám teď potřetí a naposledy, jsem v zájmu koherence vyprávění použil první osobu minulého času; je nesmyslné citovat sám sebe ve třetí osobě, takový reklamní trik sice vylepšil obraz Gaia Julia Caesara a jeho tažení do Galie, ale v mém případě by byl spíš označen, a to plným právem, za neodpustitelné školometství.

A je tu ještě jiný důvod, snad trochu zvrhlý: vyprávět příběh jako doktor Sheppard v jednom Poirotově případu mi nepřipadalo ani tak vynalézavé – teď dělají takové věci všichni – jako spíš zábavné. A koneckonců lidé píší pro zábavu, aby déle žili, aby se měli rádi nebo aby je měli rádi ostatní. Já mám některé takové ambice také. Slovy starého Eugéna Sue, zloduši jako vystřižení, dovolíte-li mi ten výraz, jsou úkazy velice vzácné. A to ještě musíme předpokládat, což je možná příliš, že já jsem skutečně zloduch.

Věc se má zkrátka tak, že níže podepsaný Boris Balkan čekal v knihovně na hosta; vtom jsem spatřil Corsa, který vtrhnul dovnitř s nožem v ruce a s nebezpečným leskem spravedlnosti v očích. Všiml jsem si, že je bez eskorty, což mě trochu zneklidnilo, byť jsem se snažil udržet masku netečnosti, kterou jsem si pro tu příležitost nasadil. Kromě toho jsem vhodně upravil prostředí, aby vyvolalo patřičný efekt: knihovna v přítmí, na stole hořící svícen a u něho já s výtiskem Tří mušketýrů v ruce… Dokonce jsem měl na sobě – čistě náhodou, ale Corsovi se to jako z udělání hodilo – vestu z červeného sametu, která se snadno dala pokládat za kardinálský purpur.

Mou velkou výhodou bylo, že jsem lovce knih očekával, ať už s doprovodem nebo bez něho, kdežto on mě ne; rozhodl jsem se proto využít momentu překvapení. Ten nůž v ruce v hrozivé kombinaci s výrazem jeho očí mě zneklidňoval. Proto jsem před činy pro jistotu předsadil slova.

„Blahopřeji vám,“ řekl jsem a sklapl knihu, jako by mě svým příchodem vyrušil ze čtení. „Dokázal jste tu hru dotáhnout až do konce.“

Zůstal na mne koukat z drahého konce pokoje a musím přiznat, že nevěřícnost čišící z jeho obličeje mi skýtala velké potěšení.

„Hru?“ vyrazil chraptivě.

„Ano, hru. Hra – napětí, nejistota, obratnost, šikovnost… Svobodné jednání v rámci závazných pravidel, které je samo sobě cílem a je doprovázeno pocitem napětí a radosti, že můžeme jednat jinak než v běžném životě…“ Ze sebe jsem to sice neměl, ale to Corso vědět nemusel. „Zdá se vám ta definice správná? Už ve druhé knize Samuelově se píše: ‚Ať přijdou děti a hrají si před námi‘… Děti jsou dokonalí čtenáři a hráči: všechno dělají úplně opravdově. Hra je vlastně jediná činnost, která je všeobecně uznávaná jako vážná; skepse v ní neplatí, nemyslíte? Člověk může být nevěřící Tomáš a skeptik, ale pokud si chce hrát, nezbývá mu než držet se pravidel. Jen ten, kdo dodržuje pravidla, nebo je alespoň zná a využívá, může vyhrát… A totéž platí při četbě knihy: čtenář musí přijmout zápletku a postavy, aby se mohl těšit z příběhu,“ zarazil jsem se, neboť jsem usoudil, že záplava slov už vyvolala kýžený uklidňující účinek. „Mimochodem, nepřišel jste přece sám. Kde je váš průvodce?“

„Rochefort?“ Corso zkřivil ústa v málo sympatickém úšklebku. „Měl nehodu.“

„Vy mu říkáte Rochefort? To má šmrnc a sedí to. Jak vidím, vy zřejmě patříte k těm, kdo pravidla přijímají. To by mě ostatně nemělo překvapovat.“

Corso mě obdařil pramálo uklidňujícím zachechtnutlm.

„Zato on vypadal hodně překvapeně, když jsem ho naposled viděl.“

„Vy mě děsíte,“ cynicky jsem se usmál, ale byl jsem opravdu polekaný. „Doufám, že se nestalo nic vážného.“

„Spadl ze schodů.“

„Neříkejte.“

„Říkám. Ale jen klid. Když jsem od toho vašeho pochopa odcházel, ještě dýchal.“

„Aspoň to,“ nasadil jsem zase úsměv ve snaze zakrýt rozpaky, nějak se mi to vymykalo z předpokládaných hranic. „Takže jste trošku švindloval? Nu což,“ rozhodil jsem velkoryse ruce, „nic si z toho nedělejte.“

„Já si z toho nic nedělám. Dělat byste si měl vy.“

Tvářil jsem se, jako bych to neslyšel.

„Důležité je dojít na konec,“ pokračoval jsem, ačkoli jsem na chvíli ztratil nit „I ve švindlování existují slavní předchůdci. Theseus se dostal z bludiště díky Ariadnině niti, Iason ukradl zlaté rouno s pomocí Médeie… V Mahábháratě vyhráli Kuruovci v kostkách podvodem a Řekové dali Trojanům šach mat až tahem dřevěným koněm… Vaše svědomí může být čisté.“

„Díky. Ale moje svědomí je má věc.“

Vytáhl z kapsy čtyřikrát přeložený Myladin dopis a hodil jej na stůl. Snadno jsem rozeznal svůj rukopis s vyumělkovanými majuskulemi. To, co nositel tohoto listu učinil a učiní, děje se na můj rozkaz atd. atd.

„Doufám,“ řekl jsem a přisunul papír k plameni svíčky, „že ta hra byla aspoň zábavná.“

„Občas.“

„To mě těší,“ oba jsme se dívali, jak list hoří v popelníku, kam jsem jej položil. „V literatuře se inteligentní čtenář může bavit i tam, kde z něho vypravěčská strategie dělá oběť. A já patřím k těm, kteří věří, že zábava je výtečnou motivací pro hru. A také pro čtení příběhů či pro jejich psaní.“

Vstal jsem se Třemi mušketýry v ruce, udělal pár kroků po místnosti a nenápadně se podíval na hodiny; do dvanácti chybělo ještě dlouhých dvacet minut. Zlacené hřbety starobylých vazeb se blýskaly ve vyrovnaných řadách na policích. Chvíli jsem je pozoroval a tvářil se, že jsem na Corsa zapomněl, a potom jsem se k němu obrátil.

„No prosím,“ pohybem jsem obsáhl knihovnu. „Člověk by o knihách řekl, že jsou klidné a mlčenlivé, ale ony spolu mluví, přestože zdánlivě o sobě nevědí… Ke vzájemné komunikaci využívají autory, jako když se vejce stane slepicí, aby sneslo další vejce.“

Vrátil jsem Tři mušketýry na jejich místo na polici. Dumas byl v dobré společnosti: mezi Zévacovým Rytířem de Pardaillan a Rytířem ve žluté kazajce Luca de René. A jelikož jsem měl času nazbyt, otevřel jsem poslední zmíněnou knihu na první stránce a pustil se nahlas do čtení:

Když na věži kostela svatého Heřmana Auxerreského odbíjelo dvanáct, objevili se v Pštrosí ulici tři muži zahalení do plášťů, kteří se zdáli stejně jistí sami sebou jako klusem svých koní…

„První řádky,“ řekl jsem. „Vždycky ty báječné první řádky… Vzpomínáte si na naši debatu o Scaramouchovi? ‚Narodil se s darem smíchu…‘ Existují první věty, které mohou ovlivnit celý život, nemyslíte? Například ‚O válce zpívám a reku…‘ Nehrával jste nikdy s kamarády tuhle hru? ‚Prostý mladík kráčel uprostřed léta…‘, nebo tahle: ‚Dlouho jsem chodil brzy spát…‘ A samozřejmě: ‚Patnáctého května roku 1796 vstoupil generál Bonaparte do Milána.‘“

Corso se zašklebil.

„Zapomínáte na větu, která mě přivedla sem: ‚První pondělí měsíce dubna r.1625 vypadalo městečko Meung, kde se narodil autor Románu o růži, jako vosí hnízdo…‘“

„Skutečně, první kapitola,“ potvrdil jsem. „Počínal jste si opravdu znamenitě.“

„Přesně to řekl Rochefort, než spadl ze schodů.“

Nastalo ticho, přerušené odbíjením hodin. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Corso ukázal na ciferník:

„Chybí patnáct minut, Balkane.“

„Ano,“ přitakal jsem; ten chlápek měl ďábelskou intuici. „Patnáct minut do prvního dubna.“

Zasunul jsem Rytíře ve žluté kazajce do knihovny a udělal pár kroků po pokoji. Corso mě dál nehybně pozoroval a v ruce pořád ještě svíral nůž.

„Mohl byste ho schovat,“ nadhodil jsem.

Chvilku váhal, než nůž zavřel a strčil do kapsy s pohledem stále upřeným na mne. Obdařil jsem ho souhlasným úsměvem a znovu ukázal na knihovnu.

„Člověk nikdy není sám, když má na dosah knihu, nemyslíte?“ řekl jsem, aby řeč nestála. „Každá stránka nám připomene nějaký den z naší minulosti, oživí dojmy, kterými byl vyplněn. Šťastné hodiny značené křídou, chmurné uhlem… Kde jsem tehdy byl? Jaký kníže mě nazval přítelem, jaký žebrák bratrem?“ na chvíli jsem zaváhal a hledal slova, kterými bych svému řečnění dodal rétorický vzlet.

„Jaká svině kámošem?“ navrhl Corso.

Pohoršeně jsem se na něho podíval. Ten kazisvět se tvrdošíjně snažil setřít patinu vznešenosti, do níž jsem chtěl tu záležitost zahalit.

„Nemusíte ze sebe dělat protivu.“

„Dělám ze sebe, koho chci. Vaše Eminence.“

„Cítím v té Eminenci osten,“ opáčil jsem už opravdu rozzlobeně. „Z toho vyvozuji, pane Corso, že se necháváte unášet předsudky… Kardinál takový nebyl, to Dumas udělal z Richelieua zloducha a kvůli románu zfalšoval skutečnost… Myslel jsem, že jsem vám to při našem posledním rozhovoru v madridské kavárně vysvětlil dost jasně.“

„Špinavej trik,“ oponoval Corso, aniž upřesnil, mluví-li o Dumasovi, nebo o mně.

Energicky jsem vypíchl vztyčeným ukazováčkem:

„Legitimní prostředek,“ namítl jsem, „chytrý nápad geniálního romanopisce, největšího, jaký kdy existoval. Avšak přesto…,“ zde jsem se hořce usmál s upřímným smutkem. „Sainte-Beuve ho choval v úctě, ale jako literáta ho neuznával. Dumasův přítel Victor Hugo sice vychvaloval jeho schopnost vystavět dramatický děj, ale nic víc. Košatý a rozvláčný, říkali. Stylisticky slabý. Obviňovali ho, že se nenoří do rozháraného lidského nitra, že nemá dost jemnocitu… Nemá dost jemnocitu!“ dotkl jsem se dílů Tří mušketýrů, vyrovnaných na polici. „Souhlasím s dobrým otcem Stevensonem: neexistuje žádná jiná takhle dlouhá, dobrodružná a nádherná oslava přátelství. Když se Po dvaceti letech protagonisté vracejí, mají k sobě zpočátku trochu daleko; jsou to zralí muži, sobci s veškerou ubohostí života, dokonce bojují na protivných stranách… Aramis a ďArtagnan lžou a předstírají, Porthos se obává, že od něho budou chtít peníze… Na schůzku na náměstí Royale přicházejí po zuby ozbrojeni, div že se nepobijí. A když se v Anglii Athosovou nerozvážností všichni ocitnou v nebezpečí, uražený ďArtagnan mu odmítne stisknout ruku… Ve Vikomtu de Bragelonne, v zápletce se Železnou maskou, Aramis a Porthos stojí proti starým kamarádům… Ale to všechno proto, že jsou živí; že jsou to lidé plní protikladů. Ve vrcholných okamžicích však přátelství vždy znovu vítězí. To je věc, takové přátelství! Máte nějaké přátele, Corso?“

„Dobrá otázka.“

„Pro mne přátelství ztělesňuje Porthos v jeskyni u přístavu Locmaria: obr hyne zavalený skálou, aby zachránil své druhy… Vzpomínáte si na jeho poslední slova?“

„Je to moc těžké?“

„Přesně!“

Musím přiznat, že mě to skoro dojalo. Corso byl zkrátka náš člověk, jako ten mladík, kterého v kouři své dýmky popisoval kapitán Marlow. Ale také to byl tvrdohlavý a nevraživý chlapík, který se zuřivě snažil zůstat necitelný.

„Vy,“ řekl, „jste milencem Liany Tailleferové.“

„Ano,“ musel jsem přiznat a s námahou zapomenout na milého Porthose. „Skvělá žena, viďte? Má zvláštní libůstky… Je nádherná a loajální jako románová Mylady. Jak podivné… Existuji smyšlené literární postavy, které se časem mění ve skutečné, mají vlastní nezávislou identitu a jsou důvěrně známé i miliónům lidí, co o nich žádné knihy nečetli. V Anglii jsou takoví tři: Sherlock Holmes, Romeo a Robinson. Ve Španělsku dva: don Quijote a don Juan. Ve Francii jeden: ďArtagnan. Ale já, představte si…“

„Neodbočujte zase, Balkane.“

„Neodbočuji. Právě jsem se chystal přidat k ďArtagnanovi další jméno – Mylady. Mimořádná žena; jako Liana, svým způsobem. Manžel nikdy neměl její úroveň.“

„Mluvíte o Athosovi?“

„Mluvím o tom chudákovi Enriquovi Tailleferovi.“

„Proto jste ho zavraždili?“

Předpokládám, že mé ohromení vypadalo upřímně. Ve skutečnosti totiž upřímné bylo.

„Zavražděný, Enrique? Nemluvte hlouposti. Oběsil se. Byla to sebevražda. Zřejmě to ve svém pojetí světa chápal jako hrdinské rozhodnutí. Politováníhodné.“

„Nevěřím vám.“

„Jak myslíte. Jeho smrt však dala do pohybu celou tuhle historii a je nepřímou příčinou toho, že tu teď stojíte.“

„Tak mi to tedy všechno povězte. Pěkně pomalu.“

Zasloužil si to; o tom nebylo sporu. Už jsem přece říkal, že Corso byl náš člověk, i když o tom nevěděl. Kromě toho – podíval jsem se na hodiny – dvanáctá se blížila.

„Máte Anjouské víno?“

Poplašeně se na mne podíval ve snaze uhodnout mé úmysly, ale nakonec to vzdal. Znechuceně povytáhl desky z baloňáku a zase je schoval.

„Skvělé,“ řekl jsem. „A teď pojďte za mnou.“

Určitě očekával nějakou tajnou chodbu zakamuflovanou za knihovnou a v ní ďábelskou nástrahu. Viděl jsem totiž, že sahá do kapsy po noži.

„To nebudete potřebovat,“ uklidnil jsem ho.

Moc přesvědčeně nevypadal, třebaže to nijak nekomentoval. Zvedl jsem jeden svícen nad hlavu a prošli jsme chodbou ve stylu Ludvíka XIII., kde visel na stěně skvostný gobelín: Odysseus těsně po návratu na Ithaku s lukem v ruce, Penelopa a pes, šťastní, že ho poznali, v pozadí kroužek nápadníků popíjejících víno v blažené nevědomosti o svém příštím osudu.

„Tenhle hrad je velice starý a plný příběhů,“ vysvětlil jsem. „Vydrancovali ho postupně Angličané, hugenoti, revolucionáři… Dokonce i Němci tu měli za války štáb. Když ho koupil jeho současný majitel, britský milionář, byl v žalostném stavu. Majitel, okouzlující člověk a pravý kavalír, ho s vytříbeným vkusem restauroval a zařídil. Dokonce svolil k jeho otevření pro turisty.“

„A co tu tedy děláte vy? Tohle nejsou návštěvní hodiny.“

Vyhlédl jsem ven přes sklíčka zalitá v olovu. Bouřka se konečně vzdalovala směrem k severu a doznívala v záři blesků za Loirou.

„Jednou do roka máme výjimku,“ vysvětlil jsem. „Koneckonců Meung je speciální místo. Román jako Tři mušketýři nezačíná jen tak leckde.“

Dřevěná podlaha nám vrzala pod nohama. V rohu chodby stálo autentické brnění ze 16. století, jehož nablýskaný kyrys se ve svitu svícnu matně leskl. Když šel Corso kolem, úkosem se na ně podíval, jako by se vevnitř mohl někdo schovávat

„Co vám teď budu vyprávět, je už stará historie. Začala před deseti lety,“ řekl jsem. „Na jedné aukci v Paříži, kde byl nabízen soubor nekatalogizovaných dokumentů… Chystal jsem zrovna knihu o francouzském lidovém románu 19. století a náhodou se mi ty zaprášené balíčky dostaly do rukou. Když jsem si je prohlédl, zjistil jsem, že pocházejí ze starých archivů časopisu Le Siècle. Téměř všechno to byly korektury nevalné hodnoty, ale pak upoutal mou pozornost balík modrých a bílých listů: originální text Tří mušketýrů, napsaný rukou Dumase a Maqueta. Všech šedesát sedm kapitol, jak byly postupně dávány do tisku. Někdo, snad vydavatel časopisu Baudry, je po vysázení sloupců uložil a pak na ně zapomněl…“

Zkrátil jsem krok a uprostřed chodby jsem se zastavil. Corso se tvářil úplně klidně; plamen svíčky, kterou jsem držel v ruce, mu zespoda ozařoval obličej a rozechvíval mihotavé stíny v jeho očních důlcích. Zdál se zaujatý mým vyprávěním, jako by mu bylo všechno ostatní lhostejné; jediné, na čem mu záleželo, bylo odhalit tajemství, jež ho dovedlo až sem. Pravou ruku však měl stále zastrčenou v kapse s nožem.

„Můj objev,“ pokračoval jsem, jako bych tu ruku neviděl, „měl mimořádný význam. Bylo sice známo pár úryvků původního znění z Dumasových a Maquetových poznámek a dokumentů, ale nikdo netušil, že se rukopis dochoval celý… Nejprve jsem mínil svůj nález zveřejnit ve formě komentovaného faksimile; jenže jsem narazil na vážnou etickou překážku.“

Světla a stíny na Corsově tváři popoběhly a přes ústa mu přelétla tmavá čára. Usmíval se.

„Ale jděte. Vy, a na etickou překážku?“

Pohnul jsem svícnem, abych z jeho obličeje smazal nevěřícný úsměv, ale nepodařilo se mi to.

„Mluvím s vámi úplně vážně,“ ohradil jsem se, zatímco jsme pokračovali dál. „Z analýzy rukopisu jsem vyvodil, že skutečným tvůrcem příběhu je Auguste Maquet… On dal dohromady dokumentaci a vyprávění v hrubých rysech načrtl; geniální Dumas se svým nesmírným talentem pak vdechl té surovině život a proměnil ji v mistrovské dílo. Ovšem to, co bylo jasné mně, nemuseli uznat pomlouvači, snižující jeho dílo,“ smetl jsem je všechny mávnutím volné ruky. „Přece nebudu házet kamením po vlastním svatostánku; obzvlášť v dnešní době, která je tak uboze průměrná a bez fantazie… Dnes nikdo neobdivuje zázraky a divy jako dříve publikum lidových románů a divadla, které vypískávalo zrádce a aplaudovalo rytířům bez bázně a hany,“ pokýval jsem teskně hlavou. „Takový potlesk, bohužel, už není nikde slyšet, patří teď výhradně prosťáčkům a dětem.“

Corso poslouchal s drzým, posměšným výrazem. Nevím, zda se mnou souhlasil; choval vůči mně zášť a odmítal mé vysvětlení uznat za morální alibi.

„Zkrátka,“ řekl, „jste se rozhodl rukopis zničit.“

Shovívavě jsem se usmál. Myslel si, bůhvíjak není chytrý.

„Nevykládejte hlouposti. Vymyslel jsem něco lepšího: uskutečnit svůj sen.“

Zastavili jsme se před zavřenými dveřmi salónu. Tlumeně přes ně doléhala hudba a hlasy. Postavil jsem svícen na konzolu a Corso se na mne zadíval s novým podezřením; určitě uvažoval, jaká je v tom zase bouda. Pochopil jsem, že si pořád ještě neuvědomuje, že jsme skutečně na konci záhady.

„Dovolte, abych vás představil,“ řekl jsem a otevřel dveře, „členům Dumasova klubu.“

Už tam byli téměř všichni; poslední opozdilci vcházeli z hradního nádvoří velkými skleněnými dveřmi do salónu plného lidí, cigaretového dýmu a šumu rozhovorů, podbarvovaných tichou hudbou. Na stole pokrytém bílým lněným ubrusem stála uprostřed místnosti studená večeře: láhve anjouského vína, klobásy a šunka z Amiensu, ústřice z La Rochelle, krabice doutníků Montecristo. Hosté ve skupinkách popíjeli a konverzovali v různých jazycích. Bylo tam kolem padesáti mužů a žen; viděl jsem, jak si Corso sahá na brýle, jako by nevěřil vlastním očím. Některé z tváří kolem něho byly víc než známé z tisku, kina, televize.

„Překvapen?“ zeptal jsem se a číhal na reakci jeho obličeje.

Stroze přikývl, vyvedený z míry. Několik hostů mě přicházelo pozdravit, stiskl jsem jim ruce a vyměnil s nimi pár zdvořilostních frází a žertů. Atmosféra byla příjemná a srdečná. Corso kráčel vedle mne s výrazem člověka, který právě spadl z postele a probudil se, což mi působilo velké potěšení. Dokonce jsem mu se zvrhlým zadostiučiněním představil pár lidí, které on zmateně pozdravil, na neznámém území zjevně nesvůj. Jeho obvyklá vyrovnanost byla ta tam a v tom spočívala má malá pomsta. Koneckonců první za mnou přišel s Anjouským vínem pod paží on, to on se mermomocí snažil všechno zkomplikovat.

„Dovolte, abych vám představil pana Corsa… Bruno Lostia, milánský starožitník. Promiňte. Ano, ovšem. Thomas Harvey, vždyť víte, ‚Šperky Harvey: New York – Londýn – Paříž – Řím‘… A hrabě von Schlossberg: nejslavnější soukromá sbírka obrazů v Evropě. Máme tady od všeho trochu: venezuelského nositele Nobelovy ceny, bývalého argentinského prezidenta, marockého následníka trůnu… Věděl jste, že jeho otec byl vášnivý čtenář Alexandra Dumase? A podívejte se, kdo tady přichází. Znáte ho, viďte? Profesor sémiotiky z Boloně… Ta plavovlasá dáma, s níž se baví, je Petra Neustadtová, nejvlivnější literární kritička střední Evropy. A tamhle v té skupině kolem vévodkyně z Alby si můžete všimnout finančníka Rudolfa Villefoze a britského spisovatele Harolda Burgesse. Amaya Euskal ze sdružení Alpha Press stojí s nejmocnějším vydavatelem Spojených států Johanem Crossem z O&O Papers, New York… Předpokládám, že na pařížského knihkupce Achilla Replingera se pamatujete.“

To byla rána z milosti; vychutnal jsem si její účinek na rozjitřeném obličeji svého společníka a téměř jsem ho začal litovat. Replinger držel v ruce prázdný pohár a pod mušketýrským knírem se přátelsky usmíval, stejně jako když identifikoval Dumasův rukopis ve svém krámku v rue Bonaparte. Sevřel mě na pozdrav v náručí obrovského medvěda, pak přátelsky poplácal po rameni mého hosta a odešel si pro další skleničku s funěním červenolícího, žoviálního Porthose.

„Kat aby to spral,“ zašeptal mi Corso stranou. „Co se to tady děje?“

„Už jsem vám říkal, že je to dlouhá historie.“

„Tak mi ji konečně dopovídejte.“

Přistoupili jsme ke stolu. Nalil jsem dvě skleničky vína, ale on svoji odmítl zavrtěním hlavy.

„Gin,“ zamumlal. „Není tady gin?“

Ukázal jsem mu na skříňový bar na konci salónu a vydali jsem se k němu, ale po cestě jsme se museli ještě několikrát zastavit, abychom se pozdravili s dalšími lidmi: se známým filmovým režisérem, s libanonským milionářem, se španělským ministrem vnitra… Corso se zmocnil láhve Beefeateru, naplnil si sklenku až po okraj a polovinu do sebe nalil na jediný doušek. Trochu se otřásl a jeho oči se za skly brýlí – jedno bylo rozbité, druhé neporušené – zaleskly; držel láhev na prsou jakoby v obavách, aby o ni nepřišel.

„Něco jste mi chtěl vyprávět,“ řekl.

Navrhl jsem terasu za prosklenými dveřmi, tam si můžeme nerušené promluvit; Corso si nejdřív znovu naplnil skleničku až po okraj a pak se vydal za mnou. Bouře už ustala a nad našimi hlavami vycházely hvězdy.

„Jsem samé ucho,“ ohlásil a dal si další dlouhý doušek.

Opřel jsem se o balustrádu, od deště ještě mokrou, a smočil si rty v poháru anjouského vína.

„Vlastnictví rukopisu Tří mušketýrů mě přivedlo na nápad,“ řekl jsem. „Proč nezaložit literární společnost, jakýsi klub bezmezných obdivovatelů románů Alexandra Dumase, klasického lidového čtení na pokračování a dobrodružných románů? Z pracovních důvodů jsem se znal s mnoha vhodnými kandidáty…,“ ukázal jsem do osvětleného salónu. Velkými skleněnými výplněmi bylo vidět korzující, živě se bavící hosty. Úspěch. Tohle byl důkaz, že se mi to povedlo, a já jsem neskrýval autorskou pýchu. „Společnost, která by se seriózně zabývala takovými příběhy, která by zachraňovala před zapomněním autory a jejich knihy podporováním reedic a šířila je pod vydavatelskou značkou, která vám možná nebude neznámá: Dumas & Co.“

„Znám,“ potvrdil Corso. „Sídlí v Paříži, právě u nich vyšel kompletní Ponson du Terrail. Loni vydali Fantomase… To jsem nevěděl, že s tím máte něco společného.“

Potěšeně jsem se usmál.

„To je pravidlo: žádná jména, žádní protagonisté… Jak vidíte, je to celé tak trochu intelektuálské a zároveň infantilní; taková literární, nostalgická hra, v níž se vracíme ke staré dětské četbě a zároveň k tomu, jací jsme tehdy byli, ke své původní nevinnosti. Když člověk dospěje, stane se z něho flaubertovec nebo stendhalovec, přísahá na Faulknera, Lampedusu, Garcíu Márqueze, Durrella nebo Kafku…

Rozrůzňujeme se, dokonce se z nás stávají protivníci. Ale všechny nás spojuje spiklenecké mrknutí, jakmile se začne mluvit o jistých kouzelných autorech a o knihách, které pro nás objevily literaturu, ale nevnutily nám žádná dogmata ani pomýlená ponaučení. To je naše pravá společná vlast: příběhy řídící se ne tím, co lidé vidí, nýbrž tím, o čem sní.“

Nechal jsem ta slova viset ve vzduchu a odmlčel se v očekávání jejich účinku. Ale Corso jen pozvedl sklenku ginu a podíval se na ni proti světlu. Jeho vlast byla tam uvnitř.

„To bývalo dřív,“ opáčil. „Teď jsou děti a mládež a vůbec všichni pitomí lidi bez vlasti, protože pořád jen čučí na televizi.“

Zavrtěl jsem sebejistě hlavou. Právě o tomhle jsem před pár týdny napsal několik řádků do literární přílohy časopisu Abc.

„Jen si nemyslete. Sice to třeba nevědí, ale i oni kráčejí ve starých šlépějích. Návaznost udržují například filmy v televizi. Staré filmy. Za dědice toho všeho se dá považovat i Indiána Jones.“

Corso se zašklebil směrem k osvětleným dveřím.

„To je možné. Ale vy jste mluvil o tamhletěch lidech, a ti jsou jiní. Zajímalo by mě, jak jste je… rekrutoval.“

„To není žádné tajemství,“ odpověděl jsem. „O Dumasův klub, tuto vybranou společnost, která koná svá každoroční setkání v Meungu, se starám už deset let. Jak vidíte, na schůzku se členové ze všech koutů planety dostavují dochvilně. I ten nejposlednější z nich je vytříbený čtenář…“

„Lidových románů na pokračování? To byste mě rozesmál.“

„Nemám nejmenší snahu vás rozesmívat, Corso. Co se tak tváříte? Vždyť sám dobře víte, že každý román nebo film, byť původně zamýšlený jen jako oddechovka, se může stát prvotřídním dílem: od Pickwickovců po Casablancu a Goldfingera… Takové příběhy plné archetypů publikum vyhledává, aby si v nich – vědomě či nevědomě vychutnalo vypravěčskou strategii opakování námětů a jejich drobných variací; jde spíš o dispositio než elocutio…

Proto mohou být lidové romány na pokračování, a dokonce i nejbanálnější televizní seriály předmětem kultu jak prostých lidí, tak náročného publika. Někdo hledá u Sherlocka Holmese vzrušení, když dává v sázku život, jiní zase ocení dýmku, lupu a jeho slavné elementární, drahý Watsone, což ostatně Conan Doyle nikdy nenapsal. Trik se schématy, variacemi a opakováním je tak starý, že o něm mluví už Aristoteles ve své Poetice. Ostatně co jiného je televizní seriál než aktualizovaná odrůda klasické tragédie, velkého romantického dramatu či alexandrijského románu…? Inteligentní čtenář si tohle všechno může výjimečně vychutnat. Vždyť výjimky vznikají na základě pravidel.“

Myslel jsem, že mě Corso se zájmem poslouchá; ale pak jsem si všiml, že vrtí hlavou jako gladiátor odmítající přijmout nebezpečný terén, který mu nabízí jeho protivník.

„Nechte si své literární poučování a vraťte se k Dumasovu klubu,“ navrhl netrpělivě. „K té kapitole, co se mi dostala do ruky… Kde je zbytek?“

„Tam uvnitř,“ odvětil jsem s pohledem do salónu. „Využil jsem těch šedesáti sedmi kapitol k tomu, abych na jejich základě uspořádal společnost: maximum šedesát sedm členů, každý má jednu kapitolu jako poznávací znamení, jako akcii na jméno. Akcie se přidělují podle striktního seznamu kandidátů a změna vlastnictví musí být schválena správní radou, které předsedám… O každém jménu nového uchazeče se musí nejprve řádně diskutovat, než je eventuálně schváleno.“

„Jak se akcie převádějí?“

„Nepřevádějí se nijak. Pokud nějaký člen klubu zemře, nebo když chce někdo vystoupit, jeho kapitola se vrací do lůna společnosti. A rada ji pak přidělí novému uchazeči. Žádný společník s ní nesmí volně disponovat.“

„O to se pokusil Enrique Taillefer?“

„Do jisté míry. Zprvu to byl ideální kandidát. A příkladný člen Dumasova klubu, až do chvíle, kdy porušil stanovy.“

Corso do sebe hodil zbytek ginu. Postavil sklenku na balustrádu porostlou mechem a chvíli mlčel s očima upřenýma do světel salónu. Nakonec nevěřícně zavrtěl hlavou.

„To přece není důvod k vraždě,“ řekl tiše; vypadal, jako by mluvil sám k sobě. „Nechce se mi věřit, že všichni tihle lidé…,“ vzpurně se na mne podíval. „Jsou přece všeobecně známí a v podstatě úctyhodní. Nikdy by se do něčeho takového nenamočili.“

Potlačil jsem další netrpělivé hnutí.

„Myslím, že všechno strašně převracíte… Enrique a já jsme byli odedávna přátelé. Spojovalo nás okouzlení takovýmito příběhy, i když jeho literární vkus poněkud zaostával za jeho nadšením. Jakožto úspěšný vydavatel kuchařských bestsellerů si mohl dovolit investovat do své vášně čas i peníze. A zasloužil-Ii si někdo po právu patřit k naší společnosti, byl to právě on. Proto jsem doporučil jeho přijetí. Už jsem vám řekl, že vkus jsme sice společný neměli, zato zaujetí ano.“

„Jestli si dobře vzpomínám, měli jste společných víc věcí…“

Corso znovu nasadil svůj sarkastický úsměv a to mě rozhořčilo.

„Mohl bych vám odpovědět, že to není vaše věc,“ opáčil jsem dotčeně. „Ale chci vám vysvětlit všechno. Liana byla vždy zvláštní žena, kromě toho, že je překrásná. Také je čtenářsky předčasně vyspělá… Víte, že v šestnácti letech si vytetovala na bok liliový květ? Podle vzoru svého idolu lady Winterové, i když ona nemohla na rameno, protože tam by si toho mohli všimnout rodiče a jeptišky v internátu… Co tomu říkáte?“

„Dojemné.“

„Moc dojatě nevypadáte. Ale ujišťuji vás, že je to obdivuhodná osoba… Prostě se stalo, že, ehm… No zkrátka jsme se sblížili. Mluvil jsem před chvílí o vlasti, kterou je pro každého člověka ztracený ráj dětství, vzpomínáte si? A takovou Lianinou vlastí jsou Tři mušketýři. To kvůli svému vášnivému zaujetí pro svět objevený v té knize se rozhodla vzít si Enriqua, s nímž se náhodou seznámila na nějakém večírku, kde si celou noc vzájemně citovali pasáže z románu. On už tehdy ostatně byl velmi bohatý vydavatel.“

„Jinými slovy: láska na první pohled,“ napověděl Corso.

„Nevím, proč to říkáte takovým tónem. Byla to jedna z nejupřímnějších svateb. Jenže Enrique bohužel otrávil po nějaké době i člověka s tak dobrou vůlí, jakou měla jeho žena… Byli jsme dobří přátelé, často jsem za ním chodíval. A Liana…,“ postavil jsem svůj pohár na balustrádu vedle jeho prázdné sklenky. „Zkrátka a dobře, umíte si to představit.“

„Ano, to si tedy umím představit.“

„Neměl jsem na mysli tohle. Stala se z ní vynikající spolupracovnice a před čtyřmi lety jsem se za ni nakonec zaručil, aby mohla vstoupit do společnosti. Má třicátou sedmou kapitolu, nazvanou Myladino tajemství. Osobně si ji vybrala.“

„Proč jste ji na mě nasadil?“

„K tomu se dostaneme. Enrique se v poslední době stal zdrojem problémů. Místo aby se věnoval výnosnému vydávání kuchařek, usmyslel si, že napíše dobrodružný román. Jenže to jeho spisování bylo prostě příšerné. Můžete mi věřit, něco děsného. Se suverénní drzostí opsal všechny banality žánru. Jmenovalo se to…“

„Ruka mrtvého.“

„Přesně tak. Ani ten titul nebyl jeho. A co bylo na věci nejhorší – měl neslýchaný požadavek, aby to vydal Dumas & Co. Samozřejmě jsem odmítl. Takový zmetek by rada stejně nikdy neschválila. Navíc Enrique měl dost peněz na to, aby si to vydal sám, a to jsem mu také řekl.“

„Předpokládám, že se s tím těžko vyrovnával. Viděl jsem jeho knihovnu.“

„Těžko? To je ubohý eufemismus. Pohádali jsme se v jeho pracovně. Ještě ho vidím, jak se na mne dívá šíleným pohledem, malý, obtloustlý, stoje na špičkách, aby se zdál větší, málem ho ranila mrtvice. Bylo to velice nepříjemné. Že prý tomu věnoval celý život. A jaké já mám právo soudit jeho dílo. Že o tom rozhodnou až příští generace. A že já jsem podjatý kritik a nesnesitelný pedant. A navíc že mám pletky s jeho ženou… Tohle mě ohromilo: netušil jsem, že o tom ví. Jenže Liana zřejmě mluví ze spaní, a kromě toho, že ze sna nadává a proklíná ďArtagnana a jeho přátele, které nenávidí, jako by je skutečně znala, vyprávěla svému muži na pokračování celý náš románek… Chápete, v jaké jsem byl situaci?“

„Velice trapné.“

„Převelice trapné. I když to nejhorší mělo teprve přijít. Enrique se rozjel: že prý jestli on je průměrný pisálek, Dumas také nebyl nic moc. Co by si počal bez Augusta Maqueta, kterého sprostě vykořisťoval; důkazem toho jsou bílé a modré listy Anjouského vína, které má ve svém trezoru… Naše hádka nabrala vyšší obrátky. Vynadal mi do cizoložníků jako ve starých dramatech, já jsem ho zase označil za analfabeta a zlomyslně jsem okomentoval některé jeho poslední kuchařsko-vydavatelské bomby. Nakonec jsem ho přirovnal k paštikáři ze Cyrana… ‚Já se pomstím‘ řekl tónem a s gesty hraběte de Monte Cristo. ‚Já celý ten podfuk, který vymyslel tvůj miláček Dumas, aby mohl podepisovat cizí romány, zveřejním. Vytáhnu ten rukopis na světlo boží a všichni uvidí, jak ten kašpar ty svoje románky dělal. A na stanovy celé té vaší slavné společnosti vám kašlu, protože ta kapitola je moje a já ji prodám, komu budu chtít. Takže si můžeš trhnout nohou, Borisi…‘“

„To vám to pěkně nandal.“

„Neumíte si představit, jaký může být truc odmítnutého autora a kam až může zajít. Mé protesty nebyly k ničemu; vyhodil mě z domu. Pak jsem se od Liany dozvěděl, že zavolal tomu knihkupci, La Pontemu, aby mu rukopis nabídl; zřejmě si přitom připadal mazaný a prohnaný jako sám Edmond Dantes. Měl v úmyslu vyvolat skandál, ale sám se nenamočit, zachovat si neposkvrněný štít. Tak jste se dostal do příběhu vy. Teď chápete mé zděšení, když jste se u mě objevil s Anjouským vínem v ruce.“

„Přetvařoval jste se výborně.“

„Měl jsem důvodů víc než dost. Když Enrique zemřel, považovali jsme s Lianou rukopis za ztracený.“

Zpozoroval jsem, že Corso šmátrá v baloňáku, a pak vytáhl zmačkanou cigaretu. Přilepil si ji na ret a udělal pár kroků po terase, ale k zapáleni se neměl.

„Ta vaše historka je absurdní,“ uzavřel. „Žádný Edmond Dantes by nespáchal sebevraždu, dokud si nevychutná pomstu.“

Přikývl jsem, i když stál v té chvíli zády ke mně a nemohl to vidět

„Ono se toho totiž stalo ještě víc,“ řekl jsem. „Den po našem rozhovoru za mnou Enrique přišel, aby se ještě naposledy pokusil mě přesvědčit. Už jsem toho měl dost, a navíc nesnáším, když mě někdo chce vydírat; takže jsem si přesně neuvědomil, co dělám, a zasadil mu smrtící úder. Když jsem četl ten jeho románek, tak přestože byl tak mizerný, vyvolal ve mně pocit, že už jsem někde něco podobného viděl. A když mi Enrique udělal druhou scénu, šel jsem do své knihovny, našel v ní stařičký svazek s názvem Ilustrovaný lidový román, což je málo známá kniha z konce minulého století, a otevřel ji na první stránce příběhu podepsaného jakýmsi Amaurym de Verona, který se jmenoval, umíte si představit, o co asi šlo, Angelina de Garvaillac aneb Neposkvrněná čest. Jakmile jsem přečetl nahlas první odstavec, viděl jsem, jak Enrique bledne, jako by před ním vstával z hrobu Angelinin přízrak. A byla to víceméně pravda. Spolehl se, že si ten příběh už nikdo nepamatuje, a převzal ho, opsal ho téměř doslova kromě jediné kapitoly, kterou celou ukradl Fernándezu y Gonzálezovi a která je ostatně z celého příběhu nejlepší… Litoval jsem, že u sebe nemám aparát, abych si ho vyfotil, protože zalomil rukama, chytil se za hlavu a málem vykřikl ‚Kletě!‘, ale z hrdla mu nevyšlo ani slůvko. Jen jakési astmatické zachroptění, jako by se dusil. Pak se obrátil, odešel domů a oběsil se na lustru.“

Corso se ke mně otočil. Cigareta mu pořád visela zapomenutá a nezapálená v koutku úst.

„Pak se věci zkomplikovaly,“ pokračoval jsem s přesvědčením, že teď mi už začíná věřit „To už jste měl rukopis vy a váš přítel La Ponte nebyl zprvu ochoten se jej vzdát. Já jsem si nemohl hrát na Arséna Lupina: mám svou pověst, na niž musím dbát. Proto jsem posláním získat rukopis zpátky pověřil Lianu; blížilo se datum každoročního setkání a bylo třeba určit nového člena na Enriquovo místo. Liana se ovšem dopustila několika chyb. První chybou bylo, že šla za vámi,“ v tomto bodě jsem si rozpačitě odkašlal, abych nemusel zabíhat do podrobností. „Pak chtěla získat na svou stranu La Ponteho, aby si Anjouské víno vyžádal sám; jenže netušila, jak umíte být houževnatý… Problém je v tom, že vždycky snila o nějakém akčním dobrodružství, které by ji přiblížilo k její hrdince; o spoustě léček, milostných zápletek a pronásledování. A tahle epizoda byla pro ni jako stvořená, jako by pocházela z jejích snů; teď se jí nabízela velká příležitost. Takže se do té věci s vervou pustila a nadšeně se vydala po vaší stopě. ‚Přinesu ti ten rukopis svázaný do Corsovy kůže,‘ slíbila mi… Odpověděl jsem, že nemusí přehánět, i když ovšem uznávám, že jsem také chyboval: roznítil jsem její fantazii a rozpoutal v ní Mylady, která se v ní skrývala od prvního přečtení Tří mušketýrů.“

„Taky si mohla přečíst něco jiného. Třeba Jih proti Severu. A ztotožnit se se Scarlett O’Harovou. To by aspoň místo mě otravovala Clarka Gablea.“

„Uznávám, že to trochu přehnala. Je mi líto, že to vzala tak vážně.“

Corso se poškrábal v týle za uchem. Bylo lehké uhodnout, na co v té chvíli myslí: moc vážně to vzal někdo jiný. Ten chlápek s jizvou.

„Kdo je Rochefort?“

„Jmenuje se László Nicolavic. Herec specializovaný na vedlejší role… Hrál Rocheforta v seriálu, který před pár lety natočil pro britskou televizi Andreas Frey. Ztělesnil vlastně téměř všechny známé padouchy šermíře: Gonzagua v Hrbáčovi, Levasseura v Kapitánu Bloodovi, La Tour ďAzyra ve Scaramouchovi, Ruperta z Hentzau v Zendině vězni… Je to velký příznivec žánru a uchazeč o členství v Dumasově klubu. Liana se pro něho nadchla a trvala na tom, že ho chce za spolupracovníka.“

„Ten László taky svou postavu hrál s velkým nasazením…“

„Obávám se, že ano. A podezírám ho, že se snaží nashromáždit zásluhy, aby urychlil své přijetí… Také ho podezírám, že si příležitostně zahraje i roli milence,“ vykouzlil jsem světácký úsměv v naději, že bude dost přesvědčivý. „Liana je mladá, krásná a vášnivá. Řekněme, že já kultivuji její intelektuální stránku v mírných romantických výlevech, zatímco László Nicolavic se pravděpodobně stará o prozaičtější aspekty její bouřlivé povahy.“

„A dál?“

„Dál už toho moc není. Nicolavic-Rochefort si vzal na starost najít vhodnou příležitost, jak vám vzít Dumasův rukopis. Proto vás sledoval z Madridu do Toleda a do Sintry, zatímco Liana jela do Paříže, kam si s sebou vzala La Ponteho jako nouzový prostředek, kdyby Rochefort neuspěl a vy jste nedostal rozum. Zbytek už znáte: nenechal jste si rukopis vzít, Mylady a Rochefort to trochu přepískli a nakonec vás to přivedlo až sem,“ zamyslel jsem se nad událostmi. „Víte co? Tak mě napadá, jestli bych za člena klubu neměl místo László Nicolavice navrhnout vás.“

Ani se mě nezeptal, jestli to myslím ironicky nebo mluvím vážně. Sundal si poničené brýle a mechanicky je čistil, na tisíce kilometrů daleko.

„To je všechno?“ uslyšel jsem konečně.

„Jistě,“ ukázal jsem do salónu. „Tam máte důkaz.“

Znovu si nasadil brýle a zhluboka se nadechl. Výraz jeho tváře se mi vůbec nelíbil.

„A co Delomelanicon! A Richelieuův vztah k Devíti bránám Říše stínů??“ popošel blíž a ťukal mi prstem do náprsenky košile, až jsem o krok ustoupil. „Myslíte si, že jsem pitomec? Přece mi nebudete vykládat, že nic nevíte o Dumasově vztahu k téhle knize, o paktu s ďáblem a o všem ostatním: o vraždě Victora Fargase v Sintře a o požáru bytu baronky Ungernové v Paříži. Na policii jste mě udal vy osobně? A co mi řeknete o knize ukryté ve třech knihách? Nebo o devíti ilustracích načrtnutých Luciferem, které přetiskl Aristide Torchia po svém návratu z Prahy se souhlasem a dobrozdáním nadřízených! A vůbec o celé té zatracené spletenině?“

Vychrlil to na mne s bradou agresivně vystrčenou kupředu, provrtávaje mě tvrdým pohledem. Ještě o kousek jsem ucouvl a zůstal na něho koukat s otevřenou pusou.

„Vy jste se zbláznil,“ ohradil jsem se rozhořčeně. „Můžete mi vysvětlit, o čem to mluvíte?“

Vytáhl krabičku zápalek, škrtl, schoval plamínek do dlaně, zapálil si cigaretu a přitom mě bez ustání pozoroval přes světlo odrážející se v jeho brýlích. A pak mi vylíčil svou verzi událostí.

Když domluvil, oba jsme zmlkli. Opírali jsme se jeden vedle druhého o vlhkou balustrádu a dívali se do světel salónu. Corsovo vyprávění trvalo stejně dlouho jako jeho cigareta, jejíž nedopalek teď zašlapával na podlaze špičkou boty.

„Předpokládám,“ řekl jsem, „že teď bych se měl přiznat: ‚Ano, tak to bylo,‘ a nastavit ruce, abyste mi zacvakl želízka… Skutečně něco takového očekáváte?“

Chvíli mu trvalo, než odpověděl. Jeho víru ve vlastní dedukce zřejmě příliš neposílilo, když je vyslovil nahlas.

„Ale stejně,“ zamumlal, „nějaké spojení tu přece je.“

Podíval jsem se na jeho úzký, tmavý stín na podlaze terasy. Obdélníky světla ze salónu jeho stín vrhaly na mramorové dlaždice a prodlužovaly ho dál za schody až do tmy zahrady.

„Obávám se,“ uzavřel jsem, „že vám vaše fantazie vyvedla nepěkný kousek.“

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Já jsem si přece Victora Fargase utopeného v jezírku ani baronku Ungernovou upečenou na škvarek i s knihami nevyfantazíroval… Tyhle věci se staly. Jsou to skutečné události. Ty dva příběhy se mísí.“

„Sám jste to řekl: dva příběhy. Možná je spojuje jen jejich intertextualita.“

„Nechte si ty svoje učené termíny. Všechno rozpoutala ta kapitola Alexandra Dumase,“ nevraživě se na mne podíval. „Ten váš zatracenej klub. Ty vaše hračičky.“

„Neházejte vinu na mne. Na hraní není nic nezákonného. Kdyby tohle nebyl skutečný příběh, ale smyšlené vyprávění, byl byste hlavním viníkem vy jakožto čtenář.“

„Nevykládejte nesmysly.“

„Nevykládám. Z toho, co jste mi právě vyprávěl, vyvozuji, že jste si také hrál s fakty a s vlastními literárními reminiscencemi, na jejichž základě jste si vytvořil teorii a došel k mylným závěrům… Jenže fakta jsou objektivní a nemůžete na ně svalovat své osobní omyly. Příběh Anjouského vína a té tajemné knihy, Devíti bran, spolu nemají vůbec nic společného.“

„Ale vy jste ve mně vyvolali dojem…“

„My, mám tím na mysli Lianu Tailleferovou, László Nicolavice a sebe, jsme ve vás nevyvolávali nic. To vy sám jste si o své újmě doplnil bílá místa, jako by tohle byla detektivka s možností falešných řešení a Lucas Corso čtenář, který to překombinoval… Nikdo vám nikdy neřekl, že se ty věci odehrály tak, jak vy jste si myslel. Proto je zodpovědnost jen na vás, příteli… Skutečným viníkem je vaše přehnané čtení mezi řádky, propojování příliš mnoha literárních odkazů.“

„A co jiného jsem měl dělat? Potřeboval jsem nějakou taktiku, abych se mohl pohnout kupředu, nemohl jsem přece přešlapovat na místě. Každá taktika nakonec vyústí ve vytvoření modelového protivníka, který podmiňuje další kroky… Wellington podnikne tohle, protože si myslí, že Napoleon udělá tohle. A Napoleon…“

„I Napoleon udělal chybu, když si spletl Bluchera s Grouchym, protože vojenská taktika je stejně riskantní jako literární strategie… Poslouchejte, Corso: nevinní čtenáři už neexistují. Každý si do textu promítá svou vlastní úchylku. Čtenář je to, co až dosud přečetl, plus to, co viděl v kině a v televizi. K informaci, kterou mu poskytuje autor, si vždycky přidá i něco vlastního. A právě v tom tkví nebezpečí: příliš mnoho různých referencí vám může vyrobit falešného nebo neskutečného protivníka.“

„Falešná byla informace.“

„Nebuďte tvrdohlavý. Informace, které poskytují knihy, bývají objektivní. Zlomyslný autor je třeba může rozvrhnout tak, aby vedly k mylným řešením, ale nikdy nejsou falešné. To vy jste je falešně přečetl.“

Vypadal, že pozorně přemýšlí. Kousek popošel a znovu se opřel o balustrádu s obličejem otočeným do temné zahrady.

„Takže je v tom ještě jeden autor,“ procedil tichounce mezi zuby.

Zůstal nehybně opřený. Po chvilce vytáhl desky s Anjouským vínem zpod baloňáku a položil je vedle sebe na kámen porostlý mechem.

„Tenhle příběh má dva autory,“ opakoval tvrdošíjně.

„To je možné,“ poznamenal jsem, zatímco jsem si bral Dumasův rukopis. „A jeden je možná horší než ten druhý… Ale moje parketa je lidový román. Detektivku musíte hledat jinde.“

XVI. Jako v gotickém románu

„Právě to je na té záležitosti mrzuté,“ řekl Porthos.

„Dřív jsme nemuseli nic vysvětlovat. Člověk se bil,

protože se bil.“

(A. Dumas, Vikomt de Bragelonne)

Lucas Corso za volantem si opřel šíji o sedadlo a vyhlédl do kraje. Automobil stál na malém odpočívadle v poslední zatáčce, než se silnice spouští dolů do města. Starobylé centrum obehnané hradbami se vznášelo v mlze stoupající od řeky, viselo ve vzduchu jako namodralý, přízračný ostrov. Limbus bez světel a stínů v kastilsky chladném, nerozhodném svítání, jehož první denní paprsky začínaly na východě ozařovat střechy, komíny a kostelní věže.

Chtěl se ještě mrknout na hodinky, ale při průtrži v Meungu se mu do nich dostala voda a ciferník byl přes zamlžené sklíčko nečitelný. Ve zpětném zrcátku se Corso setkal se svýma unavenýma očima. Meungsur-Loire v předvečer prvního dubnového pondělka: jak se mu to zdá daleko, a to je teprve úterý. Cesta zpátky byla dlouhá, úplně mu připadalo, jako by všechny poztrácel po silnici: Balkana, Dumasův klub, Rocheforta, Mylady, La Ponteho. Byly to jen stíny příběhu, který se otočením stránky uzavřel, když autor naposledy uhodil na závěrečnou tečku – druhá zprava dole, klávesnice Qwerty. A svým svévolným činem je proměnil v pouhé řádky na potištěných listech, v netečný, necitelný papír. V životy, které jsou mu najednou úplně cizí.

Onoho rána, jež se tolik podobalo procitnutí ze sna, zbývala lovci knih, špinavému, se zarudlýma očima a s třídenním strniskem, jen stará plátěná taška s posledním exemplářem Devíti bran. A dívka. Jedině to zanechalo vlnobití na břehu. Zaslechl ji vedle sebe lehce sténat a otočil se k ní. Spala na vedlejším sedadle zachumlaná do kabátu, s hlavou opřenou o Corsovo pravé rameno. Lehce dýchala pootevřenými ústy a tělem jí probíhaly záchvěvy, které ji občas vytrhovaly ze sna. V takových chvílích tichounce sténala a mezi obočím jí naskakovala malá kolmá vráska, s níž vypadala jako vzpurná holčička. Jedna ruka jí vykukovala z modré látky, byla obrácená dlaní nahoru a prsty měla rozevřené, jako by jí mezi nimi něco právě unikalo nebo jako by na něco čekala.

Corso se vrátil v myšlenkách do Meungu a k cestě. Myslel na Borise Balkana a na předminulou noc po jeho boku na terase mokré deštěm. Richelieu se na něho usmál se stránkami Anjouského vína v ruce jako dávný protivník, s obdivem i soucitem: „Vy jste zvláštní člověk, příteli…“ Ta věta byla posledním pozdravem na rozloučenou, nebo možná slovem útěchy; jako jediná měla totiž nějaký smysl, pak už ho jen vyzval, aby se připojil k hostům, ale nevyznělo to moc přesvědčivě. Ne že by Balkán jeho společnost odmítal – spíš vypadal, že ho mrzí, že se s ním musí rozloučit –, ale předvídal Corsovo odmítnutí, že raději zůstane na terase. To také udělal, opřel se sám lokty o balustrádu a dlouho bez hnutí naslouchal hřmotu své porážky.

Pak se pomalu vzpamatoval, rozhlédl se kolem, aby si uvědomil, kde vlastně je, a vzápětí se vzdálil od osvětlených oken a beze spěchu se vrátil nazdařbůh tmavými ulicemi do hotelu. Rocheforta už nikdy nepotkal a v hostinci U svatého Jakuba zjistil, že Mylady je také pryč. Oba zmizeli z jeho života, vrátili se do neurčitých krajů, z nichž se vynořili; vklouzli zpět do své fiktivní podstaty, bez zodpovědnosti jako šachové figurky. Dívku a La Ponteho našel snadno. La Ponte mu byl ukradený, ale zjištění, že dívka tam stále ještě je, ho uklidnilo; očekával – obával se –, že ji ztratí společně s ostatními postavami příběhu. Honem ji vzal za ruku, než se mu také rozplyne v prachu hradní knihovny v Meungu; dovedl ji k vozu, nasedli a La Ponteho, opuštěného a vyvedeného z míry, nechali za sebou ve zpětném zrcátku, jen ať se klidně dovolává starého, zle poničeného přátelství; nic nechápal a ani se na nic neodvažoval zeptat, zdiskreditovaný, zbytečný harpunář, kterému se nedá věřit, takže se nechá s třídenní zásobou sucharů a pitné vody napospas moři: zkuste se dostat do Batavie, pane Blighu.

Na konci ulice však Corso přece jen zabrzdil a s rukama na volantu a s pohledem upřeným na asfalt mezi reflektory zůstal stát, zatímco dívka zpytavýma očima pozorovala jeho profil. La Ponte vlastně také není skutečná postava, proto Corso s povzdechem zařadil zpátečku a knihkupce naložil; ten promlčel celý den a celou noc, až ho v jedné madridské ulici vysadili před semaforem. Dokonce ani neprotestoval, když mu Corso sdělil, že s Dumasovým rukopisem se může navždycky rozloučit. Ostatně k tomu nebylo co dodat.

Podíval se na plátěnou tašku pod nohama spící dívky. Samozřejmě ho také bolel nepříjemný pocit porážky, který řezal ve vědomí jako nůž. Hrál sice podle pravidel, to jistě, legitime certaverit, ale vydal se špatným směrem. Triumfální pocit se rozplynul přesně ve chvíli, kdy svého neúplného, částečného vítězství dosáhl Bylo to fiktivní vítězství. Jako přemáhat neexistující přízraky, prát se s větrem či křičet do ticha. Snad proto se Corso už péknou chvíli podezíravě díval na město visící v mlze a čekal, až se jeho základy vrátí na pevnou zem – teprve potom do něj mínil vstoupit.

Dívčino rytmické oddychování ho jemně lechtalo na rameni. Zadíval se na nahý krk mezi záhyby kabátu; pak ke krku natáhl levou ruku, až pod prsty ucítil tep horkého, vlahého těla. Jako vždycky voněla svěží pletí a horečkou. Bylo snadné představit si nebo vybavit dlouhé, štíhlé, oblé křivky jejího těla až k bosým nohám vedle bílých tenisek a tašky. Irena Adlerová. Pořád ještě nevěděl, jak jí říkat; zato si dobře vzpomínal, jak vypadala nahá v přítmí s oblinou boků rýsujících se proti světlu a s pootevřenými ústy. Neuvěřitelně krásná, tichá, ponořená do vlastního mládí a zároveň průzračná jako klidná voda s moudrostí věků. A v jejích světlých očích, které se na něho upřeně dívaly ze šera, jeho odraz, malý, tmavý Corso, a kolem něj všechno světlo uloupené nebi.

Ty oči ho už zase pozorovaly, smaragdové duhovky za dlouhými řasami. Dívka se probudila, ospale se protáhla, otřela se mu o rameno a pak se konečně napřímila a celá vyplašená se rozhlédla kolem, až její pohled utkvěl na něm.

„Ahoj, Corso,“ kabát jí sklouzl k nohám; bílé bavlněné tričko modelovalo dokonalé pružné poprsí nádherného mladého stvoření. „Co tady děláme?“

„Čekáme,“ ukázal na město, které jako by se vznášelo v říčním oparu. „Až bude skutečné.“

Podívala se tím směrem a nejdřív to nechápala. Pak se pomalu usmála. „Třeba nebude nikdy,“ řekla.

„Tak zůstaneme tady. Není to tu koneckonců tak špatné… Jsme pěkně nahoře a celý ten podivný, neskutečný svět nám leží u nohou,“ obrátil se k dívce a na chvíli zmlkl, než pokračoval: „Toto všechno ti dám, padneš-li přede mnou a budeš se mi klanět. Nenabídneš mi něco takového?“

Dívčin úsměv byl plný něhy. Sklonila v zamyšlení hlavu, pak zvedla oči a upřela je na Corsa:

„Ne. Já jsem chudá.“

„Já vím.“ Byla to pravda. Corso to věděl, nepotřeboval hledat potvrzení v jejích jasných očích. „Tvoje zavazadla, ten vagón… To je zvláštní. Vždycky jsem si myslel, že tam na druhé straně, na konci duhy, disponujete neomezenými prostředky,“ usmál se jako ostří nože, který měl ještě v kapse. „Pytel zlata Petra Schlehmila a tak podobně.“

„Tak to se pleteš,“ tiskla teď umíněně rty. „Já mám jen sama sebe.“

I to byla pravda a Corso to také věděl hned od začátku. Nikdy nelhala. Nevinná i moudrá, věrná, zamilovaná dívenka honící stín.

„Chápu,“ udělal rukou ve vzduchu pohyb, jako by držel imaginární pero. „A nedáš mi podepsat žádný dokument?“

„Dokument?“

„Ano. Dřív se tomu říkalo pakt. Teď to bude spíš smlouva a spousta odstavců bude psaná petitem, viď? V případě sporu se strany zavazují podřídit výnosu soudu v… Hele, to se povedlo. Rád bych věděl, jakému soudu tohle podléhá.“

„Nežvaň nesmysly.“

„Proč sis vybrala zrovna mě?“

„Jsem svobodná,“ melancholicky si povzdechla, jako by draze zaplatila za právo prohlásit něco takového. „A můžu si vybrat. Každý si může vybrat.“

Corso zašmátral v kapsách baloňáku, až nahmatal svou pomačkanou krabičku cigaret. Zbývala mu poslední; vytáhl ji a nerozhodně se na ni zadíval, zda ji dát do úst, ale nakonec ji vrátil zpátky. Možná si bude potřebovat zakouřit později. Určitě.

„Tys to všechno věděla hned od začátku,“ řekl. „Byly to dva příběhy a vůbec spolu nesouvisely; proto tě varianta Dumas nikdy nezajímala… Mylady, Rochefort, Richelieu, to všechno pro tebe byli jen komparsisti. Teď chápu tu tvou udivující pasivitu; musela ses děsně nudit. Klidně sis listovala ve svých Mušketýrech a mě jsi nechala hrát na špatných políčkách…“

Dívala se přes přední sklo na město zahalené modrým oparem. Pozvedla ruku ve snaze vypíchnout nějaký argument, ale nakonec ji nechala klesnout, jako by to, co se chystala říct, stejně nebylo k ničemu.

„Stěží jsem mohla dělat něco jiného než tě doprovázet,“ odpověděla konečně. „Jsou cesty, které si musí každý projít sám. Nikdy jsi neslyšel o svobodné vůli?“ její úsměv byl smutný. „Někteří jsme za ni zaplatili hodně vysokou cenu.“

„Ale vždyť jsi nezůstávala mimo pořád. Tehdy v noci u Seiny… Proč jsi mi pomohla proti Rochefortovi?“

Viděl, jak se bosou nohou dotkla plátěné tašky.

„Hodlal sice ukrást Dumasův rukopis, ale uvnitř bylo i Devět bran. Chtěla jsem zabránit hloupým zmatkům,“ pokrčila rameny. „A kromě toho se mi nelíbilo, že tě uhodil.“

„A co v Sintře? Varovala jsi mě kvůli Fargasovi.“

„Jasně. Šlo přece o tu knihu.“

„A co klíč ke schůzce v Meungu?“

„O tom jsem nic nevěděla; jen jsem to vydedukovala z románu.“

Corso se nepříjemně zašklebil.

„Myslel jsem, že vy jste vševědoucí.“

„Tak to se pleteš,“ divala se teď na něho rozzlobeně. „A taky nevím, proč se mnou mluvíš v množném čísle. Už dlouho jsem sama,“

Celé věky, s jistotou věděl Corso. Věky samoty; o tom se nedalo pochybovat. Vždyť ji držel nahou v náručí a ztrácel se v jasu jejích očí. Byl uvnitř jejího těla, ochutnal její pleť, cítil na svých rtech jemný tep jejího hrdla; slyšel ji, jak tichoučce sténá jako vyděšená holčička či padlý anděl samotář hledající teplo. A viděl ji, jak spí se zaťatými pěstmi v obavách před nočními můrami s plavovlasými archanděly v blyštivém brnění, kteří byli nelítostní a dogmatičtí jako sám Bůh, jenž jimi pohyboval po hracím plánu podle rozmaru kostek.

Teď, příliš pozdě, skrze ni pochopil Nikon, její přízraky i zoufalou dychtivost, s níž lpěla na životě. Její strach, její černobílé fotografie,: její marnou snahu zahnat vzpomínky, které jí předaly geny přeživší Osvětim, číslo vytetované na otcově kůži a Černý řád, který není žádnou novodobou vymožeností, nýbrž je starý jako sám lidský duch a jeho prokletí. Bůh a ďábel totiž splývají v jedno a každý si to vykládá po svém.

Přesto se Corso choval dál krutě jako za časů Nikon. Ten náklad byl pro jeho bedra příliš těžký a on neměl tak šlechetné srdce jako Porthos.

„To bylo tvé poslání?“ zeptal se dívky. „Chránit Devět bran? No, to ti asi medaili nedají.“

„Jsi nespravedlivý, Corso.“

Téměř stejná slova. Zase Nikon strhávaná proudem, malá a křehká. Ke komu se teď bude v noci tisknout, aby unikla svým těžkým snům?

Podíval se na dívku. Vzpomínky na Nikon byly možná jeho osobním prokletím, ale nehodlal se s tím jen tak smířit. Koutkem oka se zahlédl ve zpětném zrcátku: vyhnanecký, zahořklý úšklebek.

„Nespravedlivý? Přišli jsme o dvě ze tří knih. A k tomu dvě nesmyslné smrti: Fargas a baronka,“ zas tolik mu na nich nezáleželo, nicméně schválně se zašklebil ještě hůř. „Tys jim přece mohla zabránit.“

Velmi vážně vrtěla hlavou s pohledem stále upřeným do jeho očí. „Některým věcem se zabránit nedá, Corso. Některé hrady musejí shořet a někteří lidé se musejí oběsit; někteří psi jsou předurčení, aby se navzájem roztrhali, ctnost musí být sťata, dveře se musejí otevřít, aby jimi další mohli projít…,“ svraštila obočí a sklonila hlavu. „Mým posláním, jak ty říkáš, bylo zajistit, abys ty tou cestou prošel bez úhony.“

„Na to, aby ta cesta skončila zase tam, kde začala, byla teda pěkně dlouhá,“ ukázal Corso na město visící v mlze. „A já teď musím jít tam.“

„Nemusíš. Nikdo tě nenutí. Můžeš na všechno zapomenout a odejít.“

„A nedozvědět se odpověď?“

„Nepodstoupit zkoušku. Odpověď si neseš v sobě.“

„To je ale krásná věta. Tu mi nech vytesat na náhrobní kámen, až se budu smažit v pekle.“

Bouchla ho do kolena, ale ne zle, spíš skoro přátelsky.

„Nebuď hlupák, Corso. Mnohem častěji, než si lidé myslí, jsou věci takové, jaké je člověk chce. I ďábel může na sebe brát různou podobu. Nebo nabývat různé podstaty.“

„Třeba výčitky.“

„Ano. Ale taky poznání, krásy,“ znovu viděl, jak se starostlivě dívá na město. „Nebo moci a bohatství.“

„Nakonec to ale beztak vyjde nastejno: výsledkem je zatracení,“ zopakoval gesto, jako by ve vzduchu podepisoval imaginární smlouvu. „Platí se nevinností duše.“

Znovu si povzdechla.

„Ty jsi už zaplatil dávno, Corso. A platíš ještě pořád. Je to divný zvyk, nechávat všechno na konec, na poslední dějství jako v tragédii… Přitom si každý nese svůj trest s sebou už od počátku. A ďábel, to je jen bolest Boha; hněv diktátora, chyceného do vlastní pasti. Dějiny vyprávěné z pohledu vítězů.“

„Kdy se to stalo?“

„Mnohem dávněji, než si vůbec umíš představit. A bylo to strašně tvrdé. Bojovala jsem bez oddychu a bez naděje sto dní a sto nocí,“ v koutku úst se jí objevil lehký, téměř neznatelný úsměv. „To je má jediná pýcha, Corso: že jsem bojovala až do konce. Ustupovala jsem stále čelem k nepříteli s ostatními, kteří také padali z výšky, a nahlas až do ochraptění jsem křičela svou odvahu, strach a únavu… A po bitvě jsem nakonec uviděla samu sebe, jak kráčím po bezútěšné pustině; tak strašně sama, jak je chladná věčnost… Znamení té bitvy nacházím sem tam ještě dnes, občas potkám bývalého druha, který jen přejde kolem, ani se neodváží pozvednout oči.“

„Ale proč já? Proč jsi nehledala jinde, mezi vítězi? Já vyhrávám bitvy jen v měřítku 1:5000.“

Dívka se znovu otočila a zadívala do dálky. V tu chvíli se objevilo slunce a první paprsek vodorovného světla prořízl ráno jemnou narudlou čarou, jež vnikla přímo do jejího pohledu. Když se zase obrátila ke Corsovi, pocítil z hloubky světla odráženého jejíma zelenýma očima závrať.

„Protože jasnozřivost nikdy nevyhrává. A svádět hlupáky nikdy nemělo cenu.“

Pak přiblížila rty a pomalounku, nekonečně něžně ho políbila. Jako by celou věčnost čekala, aby mohla udělat právě tohle.

Mlha se začala pomalu zvedat. Jako by se město visící ve vzduchu konečně rozhodlo postavit své základy na zem. Ve světle svítání se už rýsovala okrová a šedá masa hradu, věž katedrály, kamenný most se sloupy v tmavé vodě řeky, který se tolik podobal podezřelé ruce natažené mezi břehy.

Corso otočil klíčkem v zapalování a nastartoval automobil. Pak jej nechal klouzat opuštěnou silnicí. Zatímco sjížděli dolů do tmy, světlo vycházejícího slunce zůstávalo nahoře za jejich zády. Město se pomalu blížilo a oni vnikali do světa chladných tónů a nesmírné samoty, přetrvávající mezi posledními cáry modravé mlhy.

Před mostem chvíli zaváhal a pod kamenným obloukem nad vjezdem zastavil; ruce měl na volantu, hlavu trochu skloněnou, bradu zkoumavě vystrčenou: profil napjatého lovce na číhané. Sundal si brýle a zbytečně si je beze spěchu čistil s očima upřenýma na most, který se bez nich změnil v nezřetelnou cestu s nejistými, zneklidňujícími obrysy. Nechtěl se podívat na dívku, ačkoli cítil, že pozorně sleduje každé jeho gesto. Nasadil si brýle, ukazováčkem je na nose narovnal a krajina znovu nabyla jasných obrysů, třebaže zneklidňující byla pořád stejně. Druhý břeh mu odtud připadal vzdálený, pochmurný; tmavý proud pod oblouky mu připomínal černou vodu času a reky Léthé. Měl konkrétní pocit nebezpečí, bodavý jako ocelová jehla, a poslední zbytky noci kolem něho odmítaly zemřít. Když Corso položil pravou ruku na hrušku rychlostní páky, všiml si, jak mu v zápěstí buší krev. Ještě máš čas couvnout, řekl si. Tvářit se, že nic z právě končících události se nestalo, a k ničemu, co se má stát, pak nedojde. Ostatně všechny praktické výhody onoho Nunc scio. Teď vím, ať už pocházejí od Boha nebo od ďábla, jsou značně sporné. Zkřivil ústa a dopřál si úšklebek. Tohle všechno jsou stejně jen řeči. Věděl, že za pár minut bude na druhé straně mostu a řeky. Verbum dimissum custodiat arcanum. Ještě pozvedl oči k nebi, zda neuvidí lučištníka se šípy nebo bez šípů v toulci, pak zařadil jedničku a lehce sešlápl plyn.

Venku mimo auto byla zima, takže si vyhrnul límec baloňáku. Cítil v zádech upřený dívčin pohled, když bez ohlédnutí přecházel ulicí a vzdaloval se s Devíti branami pod paží. Nenabídla mu, že ho doprovodí, a z nějakého skrytého důvodu chápal, že to tak bude lepší. Dům se táhl téměř pres celý blok a masa jeho šedého kamene vévodila úzkému náměstíčku obklopenému středověkými budovami, které se svými zavřenými okny a dveřmi vypadaly jako nehybní, slepí a němí statisté. Fasádu z šedého kamene zdobily čtyři chrliče: kozel, krokodýl, Gorgona, had. Na maurskošpanělském oblouku nad vchodem se skvěla Davidova hvězda a mříž pod ní vedla na vnitřní nádvoří se dvěma mramorovými benátskými lvy u studny zakryté železným poklopem. To všechno lovec knih důvěrně znal; přesto dosud nikdy hranice domu nepřekračoval s takovými obavami jako v této chvíli. Napadl ho starý citát: „Muži, které laskalo mnoho žen, snad vcházejí do údolí stínů s menší lítostí či s menším strachem…“ Tak nějak to bylo, jenže on asi nebyl dost nalaskaný: cítil, že má sucho v ústech, a za půl láhve Bolsu by upsal duši. Devět bran ho tížilo, jako by v nich bylo místo devíti rytin devět olověných desek.

Když odstrčil mříž, vládlo stále stejně dokonalé ticho. Kráčel po kamenných dlaždicích nádvoří, ohlazených nohama mrtvých a deštěm věků, a podrážky jeho střevíců nerozeznívaly sebemenší ozvěnu. Na konci úzkého, strmého schodiště pod valenou klenbou bylo vidět těžké, pochmurné, zavřené dveře pobité hrubými hřeby: poslední dveře. Corso na vteřinku spiklenecky mrkl do prázdna, sám na sebe, a vycenil svůj špičák sarkastického vlka; bezděčný autor a zároveň oběť vlastního žertu nebo vlastního omylu. Omylu, který byl pečlivě naplánován lehkomyslnou rukou, se všemi piruetami falešných výzev ke spolupráci, které ho nutily formulovat předpoklady, jež vzápětí zavrhl, aby je text nakonec potvrdil; kdyby tohle ovšem byl jen nějaký zpropadený román, což bohužel není. Nebo snad je…? Jisté je jen to, že ve vyleštěné kovové destičce přišroubované na dveřích naposledy spatřil svůj skutečný obraz; na zakřivené ploše byl kromě napsaného jména a příjmení vidět deformovaný odraz jeho nehybné siluety, temné na pozadí světla dopadajícího z oblouku schodiště, které vedlo dolů na nádvoří a pak na ulici. Poslední zastávka jeho prapodivné cesty do rubu stínů.

Zazvonil. Jednou, dvakrát, třikrát. Žádná odpověď. Mosazný zvonek netečně visel a po jeho zmáčknutí se uvnitř nic neozývalo. Jednou rukou se v kapse dotýkal zmačkané krabičky s poslední cigaretou; ale ještě zahnal pokušení dát si ji do úst. Zmáčkl zvonek počtvrté. A popáté. Pak sevřel pěst a zabušil: dva údery, jeden za druhým. A tehdy se dveře otevřely. Ne s ponurým skřípotem, nýbrž tiše, na promazaných pantech. A bez jakékoli okázalosti stál na prahu nejpřirozenějším možným způsobem Varo Borja.

„Má úcta, Corso.“

Vůbec nevypadal překvapeně, že ho vidí. Na temeni a na čele se mu perlily kapičky potu, byl neoholený, v košili s rukávy vyhrnutými nad loket a v rozepnuté vestě. Vypadal unaveně a pod víčky měl tmavé kruhy, jako by probděl celou noc; zato horečnaté oči se mu blýskaly zvláštním, intenzivním světlem. Nezeptal se návštěvníka, co tu touhle dobou chce, a skoro se ani nezajímal o knihu, kterou nesl pod paží. Chvíli stál bez hnutí jako člověk, kterého někdo právě vyrušil z náročné práce nebo ze sna a který jen touží vrátit se ke svým záležitostem.

Je to on, potvrdil si Corso tváří v tvář své zhmotněné hlouposti. Samozřejmě, Varo Borja: milionář, mezinárodní knihkupec, vážený bibliofil a metodický vrah. S téměř vědeckou zvědavostí začal lovec knih zkoumat obličej, který měl už zase před sebou. Pokoušel se v něm nalézt rysy a náznaky, které ho měly dávno varovat. Zahlédnout v té obyčejné fyziognomii, o níž si kdysi myslel, že ji zná, nepostřehnuto stopy, záhyby šílenství, hrůzy nebo temnot. Nenacházel však nic kromě horečnatého, nepřítomného pohledu bez zvědavosti a bez vášně, zabraného do vzdálených představ, jež nijak nesouvisely s nežádoucí přítomností muže bušícího na dveře. Jenže Corso nesl pod paží jeho exemplář prokleté knihy. A byl to právě on, Varo Borja, kdo se ve stínu této knihy plazil Corsovi v patách jako zločinný had, to on zavraždil Victora Fargase a baronku Ungernovou. Nejen proto, aby shromáždil všech dvacet sedm ilustrací a vybral devět správných, ale také aby zametl stopy a znemožnil komukoli jinému Torchiovu hádanku vyřešit. Corso v té zápletce posloužil jen jako nástroj k ověření hypotézy, že kniha je rozdělená do tří, a to se nakonec potvrdilo. A přitom měl zároveň dělat návnadu pro policii a nést případné důsledky celé záležitosti. S dodatečnou posměšnou poklonou svému instinktu si vybavil, jak divně se cítil pod nástropní malbou nedokončené Abrahámovy oběti v Quinta da Soledade: jistě, náhradním obětním berankem měl totiž být on. A ten knihkupec, co chodil každého půl roku za Victorem Fargasem odkoupit část pokladu, to byl samozřejmě Varo Borja.

Když byl tehdy Corso u bibliofila na návštěvě, zlosyn už číhal v Sintře, dolaďoval poslední podrobnosti plánu a čekal na potvrzení své teorie, že pokud chce rozluštit tiskařovu hádanku, musí shromáždit všechny tři exempláře. Na nedopsané stvrzence mělo stát jeho jméno. To proto ho Corso nemohl sehnat, když mu volal domů do Toleda; Varo Borja mu zatelefonoval později v noci z hotelu, jen zdánlivě mezistátně, těsně před tím, než odešel na poslední schůzku s Fargasem. Lovec knih nejenom potvrdil jeho dohady, ale našel i klíč k tajemství, čímž zpečetil rozsudek smrti nad Fargasem a baronkou Ungernovou. S hořkou jistotou teď Corso viděl, jak do sebe dílky hlavolamu zapadají. Nebýt náhodné komplikace zápletky – falešného propojení s Dumasovým klubem –, jednoznačným klíčem umožňujícím pochopení všech nevysvětlitelných události ďábelské dějové linie byl Varo Borja. Bylo by to k popukání, kdyby ovšem mohla ta zatracená šaškárna být někomu k smíchu.

„Nesu vám vaši knihu,“ řekl a ukázal mu Devět bran.

Varo Borja neurčitě přisvědčil, vzal svazek a málem se na něj ani nepodíval. Hlavu měl otočenou na stranu a upíral pozornost dovnitř za svá záda, odkud zřejmě čekal nějaký zvuk. Po chvíli se znovu obrátil na Corsa a udiveně zamrkal, že je ještě tady.

„Knihu jste mi dal… Tak co tu ještě chcete?“

„Svůj honorář.“

Varo Borja na něj zůstal nechápavě civět. Jeho myšlenky se evidentně toulaly na míle daleko. Nakonec pokrčil rameny, jako že mu do Corsa nic není, a odešel dovnitř; zavření dveří nechal na něm a nijak se nestaral, jestli tam bude trčet dál nebo se vrátí, odkud přišel.

Corso šel za ním do místnosti, z níž vedly bezpečnostní dveře do vestibulu a do chodby. Okenice byly zavřené, aby tam nepronikalo světlo zvenčí, a nábytek byl odstrkaný ke stěnám, aby černý mramor podlahy zůstal uprostřed volný. Některé vitríny s knihami zely dokořán. Místnost ozařovalo několik tuctů už skoro vyhořelých svíček. Na všem ulpívaly loužičky vosku: na předprsni vyhaslého krbu, na zemi, na nábytku i na roztodivných předmětech. Narudlá, chvějivá záře kolísala při každém závanu vzduchu, při každém pohybu. Čpělo to tam jako v kostele nebo v kryptě.

Varo Borja, vůči Corsovi pořád stejně nevšímavý, se zastavil uprostřed pokoje. U nohou měl načrtnutý křídový kruh o průměru asi jeden metr, v němž byl vepsán čtverec, rozdělený na devět políček. Ten obklopovaly římské číslice a podivné předměty: kousek provazu, přesýpací hodiny, rezavý nůž, stříbrný náramek ve tvaru draka, zlatý prsten, uhel hořící v malém kovovém popelníku, skleněná žárovka, hromádka hlíny, kámen. Ale na zemi bylo věcí mnohem víc, což Corsa přimělo ke znechucené grimase. Válela se tam spousta knih, které ještě před nedávném obdivoval, když stály pěkně seřazené ve vitrínách; teď tam ležely špinavé, pochroumané, s počmáranými a zatrhanými stránkami plnými prapodivných znaků, s vyrvanými listy odhozenými opodál. Na několika svazcích hořely svíce a z nich kanuly velké kapky vosku na desky či na otevřené stránky; dohořívajicí svíčky na mnoha místech propálily papír. Mezi troskami rozpoznal i rytiny z Devíti bran Victora Fargase a baronky Ungernové. Ležely na zemi pomíchané s ostatními a i na nich byly skvrny od vosku a záhadné poznámky.

Corso se shýbl, aby si tu spoušť prohlédl zblízka, zdráhal se uvěřit takové pohromě. Šestá ilustrace z Devíti bran, kde člověk visel za pravou nohu místo za levou, do poloviny ohořela ve skomírajícím plamínku svíčky. Dvě varianty sedmé ilustrace, jedna s bílou a druhá s černou šachovnicí, ležely vedle zbytků díla Theatrum diabolicum z roku 1512, vytrženého z vazby. Další rytina, číslo I, vyčuhovala mezi stránkami De magna imperfectaque opera Valena Loreny, což byl velice vzácný prvotisk, kterým se knihkupec před několika dny Corsovi chlubil, málem mu na něj nedovolil sáhnout, a teď se tu beztvarý a poničený válel na podlaze.

„Ničeho se nedotýkejte,“ uslyšel Vara Borju. Stál před kruhem, zaujatě listoval ve svém exempláři Devíti bran a vypadal, že nevidí stránky, ale něco za nimi, v namalovaném čtverci a kruhu či ještě dál v hlubinách země.

Corso ho chvíli bez hnutí pozoroval, jako se díváme na někoho, koho vidíme poprvé. Pak se pomalu narovnal a plameny svíček se kolem něho rozkmitaly.

„Dotek sem, dotek tam, na tom už nesejde,“ řekl a ukázal na knihy a papíry zmuchlané na podlaze. „Po tom, co jste s nimi provedl.“

„Vy nic nevíte, Corso… Myslíte si, že víte, ale nevíte nic. Jste tupec a pořádný hlupák. Patříte k těm, co chaosu přisuzují nahodilou povahu a přitom neznají existenci skrytého řádu.“

„Nevykládejte mi tu pohádky. Všechno jste zničil a na to jste neměl právo. Na to nemá nikdo právo.“

„To se mýlíte. Za prvé jsou to moje knihy. A hlavně – mají být užitečné. Jejich hodnota je víc praktická než umělecká nebo estetická… A kromě toho, jak člověk postupuje, musí se pojistit, aby nikdo nesel po cestě za ním. Tyhle knihy už svoje poslání splnily.“

„Zatracenej blázne. Vodil jste mě za nos hned od začátku.“

Varo Borja ho zřejmě neposlouchal. Nehybně stál s posledním exemplářem Devíti bran v ruce a pátravě zkoumal stránku s rytinou číslo I.

„Vodil za nos?“ Když nakonec promluvil, se zjevným pohrdáním neodtrhl oči od knihy a na Corsa se ani nepodíval. „To si moc pískáte. Najal jsem si vaše služby, proč bych vám svěřoval svoje důvody nebo plány, sluha nemá co mluvit do rozhodnutí pánovi, který si ho platí. Vy jste mi měl jen nahnat kusy, které jsem chtěl skolit, a zároveň na sebe vzít technické důsledky jistých nevyhnutelných činů. Mám za to, že po vaší stopě teď jde portugalská a francouzská policie.“

„A vy?“

„Já už jsem strašně daleko, mimo dosah toho všeho. Za chviličku už mi nebude záležet na ničem.“

Když to dořekl, vytrhl z Devíti bran ohromenému Corsovi před očima list s rytinou.

„Co to děláte?“

Varo Borja rval bez hnutí brvou další stránky.

„Pálím lodě, ničím za sebou mosty. A nořím se do terra incognita…“ vytrhával z knihy rytiny jednu po druhé, až jich shromáždil všech devět a pozorně si je prohlížel. „Skoda, že nemůžete jít se mnou… Jak praví čtvrtý obrázek, Štěstěna nepřeje všem stejně.“

„Kam si myslíte, že jdete?“

Knihkupec zahodil zmrzačenou knihu k ostatním troskám na podlaze. Klouzal pohledem z devíti ilustrací na kruh a zpět a ověřoval si nějaké tajemné souvztažnosti.

„Na schůzku s někým,“ odpověděl záhadně. „Hledat kámen, který Velký architekt odmítl, i když je to hlavní stavební kámen, základ filosofického díla. Moci. Za ďáblem, Corso, který se tak rád proměňuje: někdy doprovází Fausta jako černý pes, jindy je falešným andělem světla a pokouší se svést svatého Antonína. Ale hlavně ho nudí hloupost a nesnáší jednotvárnost… Kdybych měl čas a chuť, vyzval bych vás, abyste se podíval do některé z knih u vašich nohou. V mnohých se odpradávna traduje, že k příchodu Antikrista dojde na Iberském poloostrově ve městě se třemi překrývajícími se kulturami, na březích řeky hluboké jako zářez sekyry, což se španělsky řekne Tajo.“

„Tak o to se pokoušíte?“

„Mám to na dosah raky. Bratr Torchia mi ukázal cestu: Tenebris Lux.“

Naklonil se nad kruh na podlaze, rozmístil kolem něho několik ilustrací a jiné, zmačkané a potrhané, zase odsunul a zahodil. Plameny svíček mu zespoda osvětlovaly obličej a propůjčovaly mu vzhled přízraku s hlubokými propastmi očních důlků.

„Doufám, že bude všechno pasovat,“ zamumlal po chvíli; jeho pohyby byly jen šmouhy tmavých stínů. „Staří mistři černé magie, od nichž se Torchia naučil všechna nejděsnější a nejcennější tajemství, znali cestu do říše noci… To místo obtáčí živočich zakousnutý do vlastního ocasu. Chápete? Ofis úroboros řeckých alchymistů; had z titulního listu, magický kruh, zdroj moudrosti. Kruh, do něhož se všechno vpisuje.“

„Chci svoje peníze.“

Varo Borja zřejmě Corsova slova neslyšel.

„Nikdy ve vás tyhle věci neprobouzely zvědavost?“ pokračoval a díval se na něho těmi hlubokými tmavými důlky. „Například přijít na kloub trojici ďábel-had-drak, která se podezřele opakuje ve všech textech, co se odpradávna vztahují k tomuto tématu?“

Vzal křišťálový pohár postavený vedle kruhu, jehož ucha tvořili dva propletení hadi, přiložil si jej k ústům a upil několik doušků. Tekutina byla tmavá, všiml si Corso. Skoro černá, vypadala jako hodně silný čaj.

„Serpens aut draco qui caudam devoravit,“ Varo Borja se usmál do prázdna a otřel si ústa hřbetem ruky; na levé tváři a na ruce mu zůstala tmavá šmouha. „Hlídají poklady: strom poznání v Ráji, jablka v zahradě Hesperidek, Zlaté rouno…,“ mluvil zdálky, cize, jako by popisoval nějaký sen a ještě byl v něm. „Tyhle hady nebo draky znázorňovali už staří Egypťané ve tvaru kruhu, jak se koušou do ocasu, což mělo naznačit, že pocházejí z téhož a vystačí si sami… Pyšní, moudří hlídači, kteří nikdy nespí; hermetičtí draci, kteří nehodného zabijí a nechají se svést jen tím, kdo bojoval podle pravidel. Strážci ztraceného slova, kouzelného zaříkávadla, které otevírá oči a umožňuje vyrovnat se Bohu.“

Corso vystrčil bradu. Klidně stál, hubený v plandajícím baloňáku, světlo svíček mu zostřovalo rysy neoholených tváří a tančilo mu mezi přivřenými víčky. Ruce měl v kapsách, jednou se dotýkal krabičky s poslední cigaretou, druhou držel zavřený nůž vedle placatice na gin.

„Dejte mi ty peníze, povídám. Chci odtud pryč.“

V jeho hlase zaznívala výhrůžka, ale těžko říct, jestli si to Varo Borja uvědomoval. Corso viděl, jak se nerad, pomalu vrací k sobě.

„Peníze?“ díval se na něho s obnoveným pohrdáním. „O čem to mluvíte, Corso? Copak nechápete, co se každou chvíli stane? Před očima máte tajemství, o němž po staletí snily tisíce lidí… Víte, kolik se jich nechalo upálit, umučit, rozčtvrtit, jen aby se aspoň trochu přiblížili k tomu, co vy za chvíli uvidíte celé? Jít se mnou samozřejmě nemůžete. Jen budete klidně stát a dívat se. I nejničemnější nájemný vrah se raduje z triumfu svého pána.“

„Zaplaťte už konečně a táhněte k čertu.“

Varo Borja se na něho ani nepodíval. Chodil kolem kruhu a lehce posunoval některé předměty, rozmístěné kolem čísel.

„To jste se strefil, poslat mě k čertu. Je to přesně ve vašem hrubém stylu. Dokonce bych se na vás usmál, kdybych neměl tolik práce. Ale stejně jste hlupák a řekl jste to špatně: nepůjdu já k čertu, ale on přijde za mnou,“ zastavil se a naklonil hlavu na stranu, jako by naslouchal vzdáleným krokům. „Už ho slyším přicházet.“

Mumlal mezi zuby a své komentáře prokládal podivným hrdelním drmolením; někdy se obracel ke Corsovi, jindy k jakémusi temnému třetímu, který jako by stál vedle nich v šerém koutě:

„Projdeš osmi branami před drakem… Chápete? Osm bran je před šelmou střežící slovo, což je číslo devět, a to obsahuje konečné tajemství… Drak, Zrcadlo poznání, spí s otevřenýma očima… Osm ilustrací plus jedna. Nebo jedna plus osm. Což souhlasí s číslem, které šelmě přiřkl Jan na Patmu: 666.“

Corso se díval, jak si kleká a kouskem křídy píše na mramorovou podlahu čísla:

Pak se vítězně napřímil. Svíčky mu na chvilku ozářily oči. Panenky měl doširoka roztažené, v tmavé tekutině byla určitě přimíchaná nějaká droga. I duhovky byly celé černé, barva z nich zmizela, a bílé rohovky rudly v záři plamenů.

„Devět ilustrací, neboli devět bran,“ šero ho znovu zahalilo jako škraboška. „Které se neotevřou před kdekým. Každá brána má dva klíče, každá ilustrace dává jedno číslo, jeden magický prvek a jedno klíčové slovo; stačí všechno prostudovat za pomoci rozumu, kabaly, okultních věd, pravé filosofie… Latina se zkombinuje s řečtinou a hebrejštinou,“ ukázal Corsovi list papíru popsaný znaky a divnými vztahy. „Podívejte se na to, jestli chcete. Sám byste na to nikdy nepřišel:“

Na čele a kolem úst se mu perlil pot, jako by ho plamen svíček spaloval i uvnitř. Začal pomalu, pozorně obcházet kruh. Několikrát se zastavil a shýbl, aby něco narovnal: železný rezavý nůž, stříbrný náramek ve tvaru draka.

„Umístíš prvky na kůži hada,“ zarecitoval, aniž pohlédl na Corsa. Obtahoval kruh prstem, ale nedotýkal se ho. „Devět prvků se rozloží kolem ve směru vycházejícího světla: zprava doleva.“

Corso k němu o krok přistoupil.

„Říkám vám znovu: dejte mi ty peníze.“

Varo Borja nehnul brvou. Stál k němu zády a ukazoval na čtverec vepsaný v kruhu:

„Had pohltí Saturnovu pečeť… Saturnova pečeť je nejjednodušší a nejstarší magický čtverec: čísla do devíti umístěná do devíti políček, tak, aby součet každé vodorovné, svislé i úhlopříčné řádky dával stejné číslo.“

Podřepl a zapsal křídou do čtverce devět čísel:

Corso udělal další krok. Šlápl přitom na papír popsaný čísly:

Jedna svíčka, dohořívající na začouzeném frontispisu De occulta Philosophia Cornelia Agrippy, s prsknutím zhasla. Varo Borja dál visel očima na kruhu a čtverci. Pozorně je sledoval s pažemi zkříženými na hrudi a se skloněnou bradou jako hráč, který nad zvláštním hracím plánem promýšlí příští tah.

„Je tu ještě jeden detail,“ řekl, ne však už Corsovi, nýbrž sám sobě; zřejmě se mu lépe přemýšlelo, když se slyšel mluvit. „Něco, co staří nepředvídali, nebo se o tom alespoň nikde nemluví… Součet ve všech směrech, seshora dolů, zdola nahoru, zleva doprava a zprava doleva dává 15, ale patnáctka se podle zákonů kabaly přepíše jako jednička a pětka a ty dají po sečtení 6… Takže všechny strany magického čtverce se uzavírají do hada, draka, šelmy či jak tomu budeme říkat; samé šestky,“

Corso si ani nemusel ověřovat pravdivost výpočtu. Důkaz ležel na zemi na dalším papíru plném číslic a znaků:

Varo Borja si klekl před kruh a sklonil obličej, na němž se leskly kapky potu odrážející světlo zapálených svíček. S dalším papírem v ruce si přeříkával zvláštní slova, jež tam měl napsaná:

„Devětkrát rozlomíš pečeť, říká Torchiův text… To znamená umístit devět vyluštěných klíčových slov do příslušných políček podle čísel. Takže jejich sled bude takovýhle:“

„…A když to vepíšeme do hada, neboli draka,“ vymazal z políček čtverce čísla a nahradil je odpovídajícími slovy, „vypadá to pro hanbu Boží takhle:“

„Dokonáno jest,“ zamumlal Varo Borja, když dopisoval poslední písmena. Ruka se mu třásla a jedna kapka potu mu stékala z čela na nos, odkud sklouzla na podlahu na čáry křídou. „Podle Torchiova textu stačí, aby zrcadlo ozářilo cestu, a vyslovíme ztracené slovo, jež přináší světlo z temnot… Ty věty jsou latinsky. Samy o sobě nic neznamenají, ale skrývají v sobě přesnou esenci Verbum dimissum, zaříkávadlo, které vyvolává Satana, našeho předchůdce, naše zrcadlo a našeho komplice.“

Klečel ve středu kruhu obklopen znameními, předměty a slovy vepsanými do čtverce. Ruce se mu tak třásly, že si je zaklesl jednu do druhé a propletl si jejich prsty, špinavé od křídy a potřísněné inkoustem a voskem. Vyrazil ze sebe šílený smích, pyšně a sebejistě jej cedil mezi zuby. Ale Corso už věděl, že není šílený. Rozhlédl se kolem s vědomím, že čas se mu krátí, a zvedl nohu, aby překonal vzdálenost dělící ho od knihkupce. Ale nemohl se odhodlat k překročení čáry, nechtělo se mu dovnitř do kruhu.

Varo Borja uhodl jeho obavy a vrhl na něho zlomyslný pohled.

„No tak, Corso. Nechcete si to přečíst se mnou? Bojíte se? Nebo jste snad zapomněl latinsky…?“ V obličeji se mu čím dál rychleji střídalo světlo a stín, jako by se místnost kolem začínala otáčet, avšak pokoj se nehýbal. „Nejste zvědavý, co ta slova ukrývají? Na rubu tamhle té ilustrace, co vyčuhuje mezi stránkami Valena Lorena, najdete překlad. Přečtěte si ho zrcadlově, jak učí mistři okultismu. Ať se aspoň dozvíte, proč umřel Fargas a baronka Ungernová.“

Corso se podíval na knihu, velmi starý, ohmataný prvotisk v pergamenových deskách. Pak se obezřetně sehnul, jako by se v jeho stránkách skrývala nějaká smrtonosná past, a konečky prstů vytáhl vykukující rytinu. Bylo to číslo I z trojky, z exempláře baronky Ungernové: místo čtyř věží tři. Na rub načmáral Varo Borja devět slov:

„Jen do toho, Corso,“ naléhal vřeštivý, nepříjemný knihkupcův hlas. „Vy nemáte co ztratit… Přečtěte si to zrcadlově.“

Nedaleko na podlaze mezi roztaveným voskem dohořívajících svíček skutečně leželo zrcadlo. Byl to starobylý, barokní kus s tepanou stříbrnou rukojetí a se skvrnami oprýskané rtuti. Leželo lícem nahoru a Corso se v něm odrážel z velké dálky a ve zvláštní perspektivě, jako by stál na konci dlouhé chodby z červenavého, chvějivého světla. Obraz a dvojník, hrdina a jeho nekonečná únava, umírající Bonaparte připoutaný ke skále Svaté Heleny. Nemá co ztratit, řekl Varo Borja. Bezůtěšný, chladný svět, kde granátníci od Waterloo jsou jen samotářské kostry, hlídkující na ztracené vartě u chmurných cest Uviděl sám sebe před posledními dveřmi: v ruce držel klíč jako poustevník na druhém obrázku a písmeno Tet se mu ovíjelo kolem ramene jako had.

Sklo pod podrážkou jeho boty zapraštělo. Šlápl na ně pomalu, nenásilně; rozlehl se třesk tříštícího se zrcadla. Corsův obraz se teď ve střepech znásobil do nesčetných tmavých chodbiček, na jejichž koncích nehybně stály jeho repliky; byly příliš daleko a příliš málo se mu podobaly, než aby se staral o jejich osud.

„Černá je škola noci,“ uslyšel Vara Borju. Stále klečel uprostřed kruhu zády k němu a nestaral se o něho. Corso se sklonil k jedné svíci a přiblížil k plameni růžek listu s rytinou číslo I, na jejímž rubu bylo napsáno devět převrácených slov. Pak nechal mezi prsty shořet věže hradu, sedlo i rytíře, který s hlavou otočenou k divákovi doporučoval mlčet. Poslední útržek nakonec pustil a díval se za ním, jak se vzápětí mění v popel, odlétá a stoupá v horkém vzduchu svíček hořících všude po pokoji. Potom vstoupil do kruhu a přikročil k Varu Borjovi.

„Chci svoje peníze. Teď hned.“

Nevnímal ho, ztracený v temnotách, které se ho zmocňovaly čím dál víc. Náhle zneklidněl, něco mu nehrálo, zdálo se mu, že rozmístění předmětů na podlaze není úplně správné, takže se sehnul a některé z nich posunul. Po chvilce váhání pak začal řetězit slova ponuré modlitby:

„Admai, Aday, Eloy, Agla…“

Corso ho popadl za rameno a prudce jím smýkl; ale Varo Borja nedával najevo žádné pohnutí ani bázeň. Ani se nepokoušel bránit Dál pohyboval rty jako náměsíčník nebo modlící se mučedník, kterého se nijak nedotýká řev lvů nebo katův meč.

„Říkám to naposled. Moje peníze.“

Bylo to marné. Před sebou měl jen prázdné oči, studnice tmy, které se nevidoucně dívaly skrze něj; byly bez výrazu, upřené jen do propastí říše stínů.

„Zatel, Gebel, Elimi…“

Vyvolává ďábly, pochopil ohromeně Corso. Lhostejný k jeho přítomnosti i k jeho výhrůžkám, vyvolával ten chlap uprostřed svého kruhu ďábly křestními jmény, jako by se nechumelilo.

„Gamael, Bilet…“

Umlčela ho až první rána; po facce hřbetem ruky mu tvář bouchla o levé rameno. Oči ztracené v tmách chvíli bloudily, až se nakonec zastavily na neurčitém místě prostoru.

„Zaquel, Astarot…“

Když dostal druhou ránu, vytryskl mu z jednoho koutku krvavý pramínek. Corso s odporem stáhl ruku potřísněnou krví. Bylo to jako bouchat do slizkého, vlhkého slimáka. Trochu se vydýchal, napočítal deset tepů svého srdce a až potom zaťal zuby a pěsti a udeřil znovu. Knihkupcova rozbitá ústa tentokrát vychrlila celý potok krve. PřestS dál mumlal svou modlitbu a na napuchlých rtech se mu usadil šílený, absurdní úsměv podivné rozkoše. Corso ho popadl za límec u košile, surově jím smýkl ven z kruhu a tam ho znovu udeřil. Až tehdy Varo Borja úzkostně, bolestně zaskučel jako zvíře a s nečekanou energií začal kopat, až se vyprostil a po čtyřech se doplazil zpět do kruhu. Třikrát ho tak Corso vyhodil a třikrát se tvrdošíjně dovlekl zpátky. Potřetí se za ním přes znamení a písmena v Saturnově pečeti táhla stopa krvavých krůpějí.

„Sic dedo me…“

Něco neklapalo. V chvějivém světle svíčky Corso viděl, jak se nejistě zarazil a vyvalenýma očima kontroluje rozložení předmětů kolem magického kruhu. Ale přesýpací hodiny odpočítávaly poslední zrníčka písku a lhůta, kterou měl Varo Borja k dispozici, se zřejmě krátila. S větším důrazem zopakoval poslední slova ještě jednou, dotýkaje se tří z devíti políček.

„Sic dedo me…“

Se svíravým pocitem v ústech se Corso beznadějně rozhlédl a otřel si ruku potřísněnou krví do šosů baloňáku. Další dohořívající svíčky s prskáním zhasínaly a čoud ze žhavých knotů se spirálovitě točil v narudlém přítmí. Úroborův kouř, říkal si s hořkou ironií. Pak došel k psacímu stolu, odstrčenému s ostatním nábytkem do kouta, smetl haraburdí na zem a začal hledat v zásuvkách. Peníze tam nebyly, dokonce ani šeková knížka. Nic.

„Sic exeo me…“

Knihkupec pokračoval ve své litanii; naposledy se na něho podíval do magického kruhu. Varo Borja klečel uvnitř, obličej zrůzněný nábožným vytržením měl skloněný k zemi a otevíral poslední z devíti bran s úsměvem nepřítomného štěstí; tmavá, ďábelská čára krvácejících úst mu přetínala tvář jako říznutí nože noci a stínů.

„Sviňáku,“ řekl Corso. A tím považoval svou smlouvu za vypovězenou.

Sešel po schodech k oblouku šedého světla vykrojeného klenbou vedoucí na konci schodiště na nádvoří. U obrubně studny a u mramorových lvů se před mříží do ulice zastavil a zhluboka se nadechl, vychutnávaje svěží, čistý ranní vzduch. Pak zašmátral v baloňáku, nahmatal zmačkanou krabičku s poslední cigaretou a dal si ji nezapálenou do úst. Chvíli se tak nehybně vystavoval prvnímu rudému, vodorovnému paprsku vycházejícího slunce, které předtím při vjezdu do města nechal nahoře za sebou; nyní ho paprsek dostihl, vklouzl na náměstí a mezi fasády z šedého kamene a maloval mu na obličej tepanou mříž, až před ním musel přivřít své ospalé, unavené oči. Paprsek světla pak postupně sílil a nakonec zaplavil celé nádvoří kolem benátských lvů, sklánějících hřívy vytesané do mramoru, jako by s povděkem přijímali jeho pohlazení. Stejný jas, zprvu narudlý, pak blyštivý jako roztok zlatého prášku, zahalil i Corsa. A právě v tu chvíli se na konci schodiště za ním, na druhé straně poslední brány království stínů, tam, kam světlo tohoto poklidného svítání nikdy nedolehne, ozval výkřik. Nelidský, drásavý skřek hrůzy a zoufalství, v němž jen stěží poznal hlas Vara Borjy.

Corso bez ohlédnutí strčil do mříže a vyšel na ulici. Připadalo mu, že ho každý krok odnáší daleko, předaleko od událostí za jeho zády, jako by cestu, která mu sem trvala až příliš dlouho, zpátky proběhl za několik vteřin.

Zastavil se uprostřed náměstí, úplně oslněný, zahalený do zářivého světla oslepujícího slunce. Dívka ještě seděla v autě a lovec knih se zachvěl sobeckou, hlubokou radostí, že se nerozplynula s posledními cáry tmy. A ona se na něho něžně usmála, neuvěřitelně mladá a krásná v chlapeckém sestřihu a s osmahlou pletí, upírala na něho své klidné oči a čekala. A v tekuté zeleni jejích očí se zračil veškerý zlatavý, dokonalý jas; světlo, které zahánělo temnoty ze zákrutů starobylého města, ze siluet zvonic a gotických oblouků náměstí, jako by všechno vycházelo z jejího úsměvu, jímž Corsa vítala. Vykročil jí vstříc s odevzdaným pohledem na zem, odhodlán rozloučit se se svým stínem. Ale pod nohama žádný stín neměl.

Vzadu v domě střeženém čtyřmi chrliči už Varo Borja nekřičel. Nebo možná ano, v nějakém temném koutě, tak odlehlém, že zvuk se nedostal na ulici. Nune scio: teď vím. Corso uvažoval, jestli bratři Popelové při infiltraci ztracené ilustrace do exempláře číslo jedna použili pryskyřici nebo dřevo; dětinský rozmar, sběratelské barbarství. Ale při pomyšlení na jejich bledé, obratné ruce se přiklonil k druhé možnosti: vyryli ji do dřeva, nejspíš podle reprodukce z Mateuovy Bibliografie. Proto Varu Borjovi pořád něco neklapalo: poslední ilustrace byla falešná ve všech třech exemplářích. Cinis sculpsit. Z lásky k řemeslu.

Smál se pod vousy jako krutý vlk, když sklonil hlavu, aby si zapálil poslední cigaretu. Knihy někdy tropí takovéhle žertíky, říkal si. A každý má ďábla, jakého si zaslouží.

La Naváta, duben 1993

Arturo

Pérez-Reverte

Dumasův klub

aneb Richelieuův stín

Ze španělského originálu El club Dumas,

vydaného nakladatelstvím Alfaguara v Madridu roku 1996,

přeložila Anežka Charvátová

Přebal Klára Horová

Typografie a technická redakce Miloš Jirsa

Vydala Mladá fronta jako svou 5964 publikaci

Edice Prsten, svazek 12

Odpovědná redaktorka Vlasta Dufková

Výtvarný redaktor Bohuslav Holý

Vytiskla tiskárna FINIDR s. r. o.,

Lipová ul., Český Těšín

320 stran, První vydání, Praha 2000

Knihy Mladé fronty

si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta, obchodní oddělení

Radlická 61, 150 00 Praha 5

E-mail: prodej@mfnakl.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai