Vlámský obraz

Arturo Pérez-Reverte

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Mladá restaurátorka Julie objeví na rentgenovém snímku starého obrazu od vlámského mistra z 15. století skrytý nápis. Co dalšího skrývají postavy dvou šachistů se ženou v pozadí? Opravdu někdo zabil rytíře, jak říká nápis? Julia se vydává po stopách dávného příběhu za pomoci svého přítele historika Álvara. Ten je však zakrátko nalezen mrtvý. Je možné, aby existovala spojitost mezi obrazem a přítomností? Je skutečně ohrožen i její život, anebo ji chce tajuplný protihráč ušetřit? Děj plný hudebních, logických, malířských, literárních i historických hříček směřuje k nečekanému a šokujícímu rozuzlení.

VLÁMSKÝ OBRAZ

Arturo Pérez-Reverte

Copyright © 1990, Arturo Peréz-Reverte

Translation © Bronislava Skalická

Copyright © ALPRESS s. r. o.

Nakladatelství Alpress děkuje touto cestou Generálnímu ředitelství knihy, archívů a knihoven španělského ministerstva školství a kultury za podporu při vydání tohoto díla.

Děkujeme panu Marku Vokáčovi,

mezinárodnímu šachovému mistru,

za odbornou spolupráci.

Věnováno Juliovi a Rose, advokátům diaboli,

a Cristianě Sánchezové Azevedové.

I. Tajemství mistra van Huyse

Bůh řídí hráčův tah, hráč figurou mat dává.

Jaký Bůh nad Bohem partii rozehrává?

J. L. Borges

Zalepená obálka je záhada, v níž se ukrývají záhady další. Tahle obálka z manilového papíru byla velká, objemná a v levém dolním rohu měla razítko laboratoře. A když ji Julia potěžkávala v ruce a přitom hledala mezi štětci a tubami barev a laků nůž na papír, aby ji otevřela, ani zdaleka netušila, do jaké míry se tím změní její život.

Vlastně už věděla, co v obálce najde. Nebo si alespoň myslela, že to ví, jak zjistila později. Snad proto necítila nic zvláštního, dokud nevytáhla snímky, nerozložila je po stole a s pocitem neurčitého omámení a se zatajeným dechem se na ně nezadívala. Teprve v té chvíli pochopila, že práce na obraze Šachová partie pro ni bude něčím víc než jen řemeslnou rutinou. Při práci na obrazech, nábytku nebo na vazbách starožitných knih se jí poměrně často stávalo, že narazila na něco nečekaného. Restaurováním uměleckých děl se zabývala šest let a za tu dobu už viděla mnoho původních náčrtů a oprav, retuší a přemaleb, dokonce i padělků. Ale se skrytým nápisem se nesetkala zatím nikdy, až dnes: skládal se ze tří slov a pod malbou obrazu ho odhalila rentgenová analýza.

Sáhla po pomačkané krabičce cigaret bez filtru a jednu si zapálila, aniž dokázala odtrhnout oči od snímků. Ne, nebylo o tom sebemenších pochyb, rentgenové fólie formátu 30×40 hovořily naprosto jasně. V podrobném nákresu verdacciem na nich zřetelně prosvítala původní přípravná kresba díla, vlámského deskového obrazu z patnáctého století. Byla na nich patrná i léta ve dřevě a spáry mezi třemi dubovými prkny sklíženými v desku. Ta posloužila umělci jako podložka, na niž postupně nanášel přípravnou kresbu, tahy štětcem a lazury, dokud z nich nevytvořil celé dílo. A ve spodní vrstvě malby bylo vidět onu skrytou větu, kterou po pěti stech letech odhalil rentgen. Na snímku se zřetelně rýsovala gotická písmena:

QUIS NECAVIT EQUITEM.

Julia uměla latinsky dost na to, aby si ji dokázala přeložit bez slovníku. Quis, zájmeno tázací, kdo. Necavit od slova něco, zabít. A equitem, čtvrtý pád jednotného čísla slova eques, rytíř. Kdo zabil rytíře. S otazníkem, který logicky vyplýval z použití slova quis a dodával celé větě nádech tajemnosti:

KDO ZABIL RYTÍŘE?

Bylo to přinejmenším zvláštní. Dlouze potáhla z cigarety a přidržela ji v prstech pravé ruky, zatímco levičkou přerovnávala rentgenové snímky na stole. Kdosi, snad sám malíř, vložil do obrazu jakousi hádanku, kterou pak zakryl vrstvou barvy. Nebo to možná později udělal někdo jiný. Mohlo k tomu dojít v rozmezí přibližně pěti set let a při té představě se Julia sama pro sebe usmála. Na tohle přijde celkem snadno. Vždyť to koneckonců patří k její práci.

Posbírala snímky a vstala. Šedavé světlo pronikající velikým oknem v mansardové střeše dopadalo přímo na obraz upevněný ve stojanu. Šachová partie, olejomalba na dřevě, datováno 1471, autor Pieter van Huys… Zastavila se před ním a dlouze se na něj zahleděla. Byla to interiérová scéna namalovaná s puntičkářským realismem nizozemské malby patnáctého století: jeden z těch interiérů, jimiž velcí vlámští mistři za použití nové techniky olejových barev položili základy moderního malířství. Ústředním motivem obrazu byli dva očividně vznešení muži středních let, sedící naproti sobě u šachovnice s rozehranou partií. Vpravo v pozadí vedle gotického okna, za nímž bylo vidět krajinu, seděla dáma v černém a četla knihu položenou na klíně. Celou scénu dokreslovaly propracované detaily charakteristické pro vlámskou školu, zachycené tak dokonale, že to hraničilo až s posedlostí: nábytek a výzdoba, černé a bílé dlaždice na podlaze, vzorek na koberci, dokonce i maličká trhlinka ve zdi nebo stín miniaturního hřebíčku v jednom ze stropních trámů. Do stejných podrobností byla propracována také šachovnice s figurami i obličeje, ruce a oděv postav. Jejich realistické zpracování přispívalo k neobyčejné působivosti obrazu, stejně jako živost barev, zřetelná navzdory ztmavnutí, které postupem času způsobila oxidace původního laku.

Kdo zabil rytíře. Julia pohlédla na rentgenový snímek, který držela v ruce, a poté na obraz, ale pouhým okem na něm neobjevila ani sebemenší stopu po skrytém nápise. Nic nového nepřineslo ani podrobnější zkoumání binokulární lupou se sedminásobným zvětšením. Spustila tedy velkou žaluzii ve vikýři a v zatemněném pokoji přitáhla ke stojanu stativ Woodovy lampy s černým světlem. Starší materiály, barvy a laky na obrazech pod jejími ultrafialovými paprsky světélkovaly, zatímco novější zůstávaly tmavé nebo černé, a tak bylo možné objevit retuše a přemalby provedené po dokončení obrazu. Ale černé světlo odhalilo jen hladký světélkující povrch obrazu včetně místa se zakrytým nápisem. To znamenalo, že ho buďto zamaloval sám umělec, nebo k tomu došlo bezprostředně po dokončení malby.

Otočila vypínačem lampy, vytáhla žaluzii a ostré světlo podzimního rána znovu ozářilo stojan s obrazem. Rozlilo se také po ateliéru plném knih, polic s barvami a štětci, laků a ředidel, řezbářského nářadí, rámů a přesných nástrojů, starožitných rytin a bronzů, podstavců, obrazů opřených o podlahu a otočených ke zdi na vzácném perském koberci umazaném od barvy, i po komodě ve stylu Ludvíka XV. v rohu, na níž stála hi-fi souprava s vyrovnanými hromadami desek: Don Cherry, Mozart, Miles Davis, Satie, Lester Bowie, Michael Edges, Vivaldi. Benátské zrcadlo v pozlaceném rámu na stěně vracelo Julii její vlastní, trochu zamžený obraz: vlasy zastřižené k ramenům, lehké kruhy z nevyspání pod velkýma a temnýma, ještě nenalíčenýma očima. Jsi půvabná jako Leonardova modelka, říkával César, když zrcadlo jako teď zlatě rámovalo její obličej, ma piu bella. A přestože byl César odborník spíš na eféby než na madony, věděla Julia, že v tomhle má naprostou pravdu. I ona sama se ráda zhlížela v tom zrcadle s pozlaceným rámem. Mívala totiž přitom pocit, jako by se octla na druhé straně kouzelných dveří, které překlenují čas i prostor a jimiž se jí vrací zpět její vlastní obraz vtělený do italské renesanční krásky.

Při myšlence na Césara se usmála. Usmívala se při ní pokaždé, už od dob, kdy byla malá. Byl to něžný, často spiklenecký úsměv. Pak odložila snímky na stůl, zamáčkla cigaretu v masivním bronzovém popelníku – originálu od Benlliura – a usedla k psacímu stroji:

„Šachová partie“:

Olej na dřevě. Vlámská škola. Datován 1471. Autor: Pieter van Huys (1415 –1481). Podložka: Tři pevně slepená dubová prkna. Rozměry: 60×87 cm (tři stejná prkna 20×87). Síla desky: 4 cm.

Stav podložky:

Podložka nevyžaduje vyrovnání. Není patrno žádné poškození dřevokazným hmyzem.

Stav barevné vrstvy:

Dobrá adheze a koheze stratigrafického celku. Ke změně barev nedošlo. Na obraze je patrná krakeláž způsobená stářím malby, barevná vrstva není uvolněna.

Stav povrchové vrstvy:

Nejsou patrné stopy výkvětu solí ani vlhké mapy. Silné ztmavnutí laku v důsledku oxidace: vrstvu je nutno zeslabit nebo sejmout a znovu nalakovat.

V kuchyni hvízdala konvice na kávu. Julia se zvedla a šla si nalít velký šálek hořké černé kávy. Vrátila se s hrníčkem v jedné ruce a druhou vlhkou dlaň si otírala do plandavého mužského svetru, který měla natažený přes pyžamo. Stačil jeden lehký stisk ukazováčku a ateliér naplnily tóny Koncertu pro loutnu a violu dʼamour od Vivaldiho, proplétající se v šedém ranním světle. Usrkla doušek silné hořké kávy a spálila si špičku jazyka. Pak se posadila a s bosýma nohama na koberci dál vyťukávala svou zprávu:

Průzkum ultrafialovým a rentgenovým zářením:

Nezjištěny žádné významnější změny, autorské ani pozdější přemalby. Rentgenové paprsky odhalily gotický nápis překrytý v době vzniku díla, který je zachycen na přiložených snímcích. Při běžné prohlídce není patrný. Lze ho odhalit bez poškození celku odstraněním barevné vrstvy v místě překrytí.

Vytáhla list papíru ze stroje, vložila ho do obálky a přidala k němu rentgenové snímky. Dopila ještě horký zbytek kávy a zapálila si další cigaretu. Proti ní na jejím stojanu seděla u okna dáma pohroužená do četby a před ní pokračovali oba hráči v partii šachu rozehrané už pět století. Pieter van Huys tu scénu zobrazil tak precizně a mistrovsky, že se zdálo, jako by šachové figury vystupovaly z obrazu do prostoru stejně jako ostatní namalované předměty. Celkový dojem reality byl tak silný, že beze zbytku dosahoval efektu, o který staří vlámští mistři usilovali: pojmout diváka do celku díla a přesvědčit ho, že místo, odkud se na obraz dívá, je uvnitř malby, jako kdyby obraz byl součástí skutečnosti, nebo snad skutečnost součástí obrazu. K tomuto pocitu přispívalo okno v pravé části kompozice, kterým bylo vidět krajinu za scénou, a kulaté vypouklé zrcadlo na zdi vlevo, ve kterém se odrážely postavy hráčů a šachovnice perspektivně zkrácené z hlediska pozorovatele stojícího před scénou. Celek působil ohromujícím dojmem propojení všech tří plánů – okna, místnosti a zrcadla – do jediného prostoru. Jako by se pozorovatel odrážel mezi oběma hráči uvnitř obrazu, pomyslela si Julia.

Vstala, přistoupila ke stojanu, zkřížila paže na prsou a znovu se dlouze zahleděla na obraz. Stála bez pohnutí a jen občas potáhla z cigarety, jejíž kouř ji nutil přivírat oči. Hráči sedícímu nalevo mohlo být asi pětatřicet let. Měl hnědé vlasy, zastřižené podle středověké módy k uším, silný zahnutý nos a tvářil se vážně a soustředěně. Byl oblečen ve splývavé roucho, jehož rumělková červeň znamenitě odolala zubu času a oxidaci laku. Kolem krku měl Řád zlatého rouna a na pravém rameni se mu leskla umělecká spona zdobená filigránskými ornamenty, vykreslená do nejmenších podrobností včetně miniaturního odrazu světla na drahých kamenech, jimiž byla posázena. Muž se opíral levým loktem a pravou dlaní o stůl vedle šachovnice. V prstech držel jednu z figur, které byly mimo hru – bílého jezdce. Vedle jeho hlavy byl gotický nápis určující, o koho se jedná:

FERDINANDUS OST. D.

Druhý hráč byl o něco štíhlejší a mohlo mu být okolo čtyřiceti. Měl vysoké čelo a téměř černé vlasy, v nichž prosvítaly lehounké tahy olovnaté běloby na prošedivělých spáncích. Díky nim i výrazu ve tváři a rozvážnému postoji vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Měl klidný a důstojný profil. Nebyl oděn v přepychový dvorský šat jako jeho spoluhráč, ale v prostý kožený kabátec a ramena a krk mu chránil nákrčník z leštěné oceli, který neomylně prozrazoval, že je voják. Nakláněl se nad šachovnici víc než jeho soupeř a jeho výraz svědčil o tom, že je zabrán do hry. Zkříženými pažemi se opíral o kraj stolu a zjevně si nevšímal ničeho kolem sebe. Z mělkých kolmých vrásek na jeho staženém čele se dalo vyčíst soustředění. Hleděl na figury, jako by představovaly složitý hlavolam, do jehož řešení musí zapojit všechny své myšlenky až do té nejposlednější. Nápis nad jeho hlavou zněl

RUTGIER AR. PREUX.

Dáma seděla u okna, z pohledu diváka za hráči, a díky užití zdůrazněné lineární perspektivy se zdálo, že sedí o něco výše. Černý samet jejích šatů, jakoby vystupujících do popředí, splýval v záhybech, které vypadaly díky promyšlenému střídání bílých a šedých stínů velmi bohaté. Byl zobrazen nesmírně realisticky, stejně jako složitý vzor vetkaný do koberce, dokonale prokreslený sebemenší souček, spára a letokruh na stropních trámech či dlaždicová podlaha místnosti. Julia, sklánějící se nad obraz, aby mohla lépe ocenit jeho působivost, pocítila záchvěv znaleckého obdivu. Jedině mistr van Huysových kvalit mohl takhle využít černi oděvu. Podařilo se mu dosáhnout barevného účinku vynecháním barvy; tento efekt by jen málokdo dokázal využít do takových důsledků. Přesto působil výsledek tak realisticky, že měla pocit, že každou chvíli zaslechne lehké šustění sametu po podnožce s polštářky z tlačené kůže.

Pohlédla do tváře ženy. Byla krásná a podle dobové módy velice bledá, s čepcem z bílého organtýnu, pod nímž měla staženy husté plavé vlasy vyčesané na spáncích. Široké rukávy šatů odhalovaly paže ve světlešedém damašku s dlouhými útlými dlaněmi, v nichž držela knihu. Paprsek světla pronikající oknem se odrážel v jediné linii temně kovovým odleskem od otevřené spony na knize a od zlatého prstenu, jediné ozdoby na jejích rukou. Oči, o nichž se dalo jen tušit, že jsou modré, měla sklopené s výrazem skromné a klidné počestnosti, charakteristickým pro ženské portréty její doby. Světlo vycházející ze dvou bodů, z okna a ze zrcadla, obklopovalo ženu stejnou atmosférou jako oba hráče šachu, ale zároveň jako by ji od nich diskrétně oddělovalo využitím výraznějšího perspektivního zkrácení a hlubších stínů. Nápis nad její hlavou zněl

BEATRIX BURG. OST. D.

Julia o dva kroky poodstoupila a zahleděla se na obraz jako celek. Bylo to bezpochyby mistrovské dílo a jeho pravost byla dokázána nad veškerou pochybnost. To znamenalo, že se napřesrok v lednu v aukční síni Claymore prodá hodně draho. Skrytý nápis s příslušným historickým doložením by pravděpodobně zvýšil hodnotu obrazu. Deset procent pro aukční síň Claymore, pět pro Menchu Rochovou, zbytek pro majitele. Minus jedno procento pojistného a honorář za restaurování a očištění obrazu.

Svlékla se a šla se osprchovat. Otevřenými dveřmi k ní do vodní páry pronikala Vivaldiho hudba. Když zrestauruje Šachovou partii a ta se pak prodá, bude to pro ni znamenat slušný výdělek. Julia si za těch několik málo let od konce studií už stačila vybudovat slušné postavení mezi restaurátory uměleckých děl, o které měla muzea a starožitníci největší zájem. Pracovala metodicky a ukázněně, ve volných chvílích obstojně malovala a bylo o ní známo, že ke každému obrazu přistupuje s vyhraněnou úctou k originálu; takový etický postoj zdaleka nesdíleli všichni její kolegové. V obtížném a často nepohodlném duchovním vztahu, který se vytvářel mezi každým restaurátorem a jeho dílem, v tom krutém boji mezi zachováním a obnovou se dívce dařilo neztrácet ze zřetele jeden zásadní princip: umělecké dílo nelze nikdy uvést do původního stavu bez vážného poškození. Julia byla toho názoru, že stárnutí, patina, dokonce i určité změny barev a laků, poškození, přemalby a retuše se v průběhu času stávají součástí uměleckého díla stejně významnou jako dílo samo o sobě. Snad proto nevycházely z jejích rukou obrazy vymalované novými a neobvyklými barvami a s rádoby původním leskem – César takovým obrazům říkal zmalované kurtizány – ale stopy času na nich byly ohleduplně zahrnuty do díla jako celku.

Vyšla z koupelny v županu a z mokrých vlasů jí na ramena kapala voda. Když si před obrazem obouvala střevíce na nízkém podpatku a natahovala si koženou bundu přes skládanou kaštanovou sukni, zapálila si toho dne už pátou cigaretu. Pak s uspokojením pohlédla na vlastní odraz v benátském zrcadle, otočila se zpátky k oběma vážným hráčům šachu a provokativně na ně mrkla, aniž by to kterýkoli z nich vzal na vědomí nebo jen pohnul svalem v zasmušilé tváři. Kdo zabil rytíře. Uložila si do aktovky svou zprávu o obraze a fotografie a ta věta se jí přitom honila hlavou pořád dokola jako nějaká hádanka. Pak zapojila elektronické poplašné zařízení a dvakrát otočila klíčem v bezpečnostním zámku. Quis necavit equitem. Ať je to, jak chce, tohle má určitě nějaký smysl. Opakovala si potichu ta tři slova, když scházela po schodišti a prsty jí klouzaly po mosazném zábradlí. Byla na obraz a na skrytý nápis opravdu zvědavá, ale nejenom to. Kupodivu se jí zmocnila i zvláštní úzkost. Jako když byla malá a na konci schodiště domu, kde bydleli, sbírala odvahu k tomu, aby dokázala nahlédnout na tmavou půdu.

„Uznej, že je to krása. Čisté quattrocento.“

Menchu Rochová neměla na mysli žádný z obrazů vystavených v galerii, která nesla její jméno. Její lesknoucí se, přehnaně nalíčené oči hleděly na široká ramena Maxe, který se u kavárenského pultu bavil s jakýmsi známým. Max měřil metr pětaosmdesát, pod dobře ušitým sakem měl ramena jako závodní plavec, dlouhé vlasy nosil vzadu stažené do krátkého copánku stužkou z tmavého hedvábí a pohyboval se pomalu a pružně. Menchu po něm sklouzla uznalým pohledem a pak s majetnickým uspokojením smočila rty v orosené sklence martini. Byl to její nejnovější milenec.

„Čisté quattrocento,“ opakovala a vychutnávala ta slova zároveň s nápojem. „Nepřipomíná ti ty nádherné italské bronzové sochy?“

Julia neochotně přisvědčila. Přátelily se už dlouho, ale stále znova ji udivovalo, s jakou snadností dokázala Menchu vložit erotický podtext do každého tvrzení, které jen trochu souviselo s uměním.

„Každý z těch bronzů, mám na mysli ty originály, by tě vyšel laciněji.“

Menchu se cynicky uchichtla.

„Laciněji než Max? O tom vůbec nepochybuj,“ vzdychla afektovaně a okusovala přitom olivu ze svého martini. „Michaelangelo je aspoň sochal tak, jak je pánbůh stvořil. Nepotřeboval je oblékat v obchodech, kde se platí kartami American Express.“

„Nikdo tě přece nenutí, abys ho financovala.“

„A v tom je právě kámen úrazu, drahoušku,“ zamrkala galeristka unyle a teatrálně. „Že mě nikdo nenutí. Chápeš?“

Pak dopila svou sklenku a přitom si úmyslně, z čiré vyzývavosti, dávala záležet na tom, aby okázale zvedla malíček. Menchu měla blíž k padesátce než ke čtyřicítce a byla toho názoru, že všechno, včetně těch nejjemnějších odstínů uměleckého díla, je nabité sexem. Snad i to bylo důvodem, proč zacházela s muži se stejnou vypočítavostí a dravostí jako s obrazy. Mezi známými se o majitelce galerie Roch říkalo, že ještě nikdy nepropásla žádnou příležitost zmocnit se obrazu, muže nebo dávky kokainu, po nichž zatoužila. Ještě stále se dalo říci, že je přitažlivá, ačkoli bylo těžké přehlédnout to, co César vzhledem k jejímu věku kousavě definoval jako estetické anachronismy. Menchu se nepoddávala stárnutí mimo jiné i proto, že k tomu neměla sebemenší chuť. A možná z jakéhosi vzdoru vůči sobě samé přecházela do protiútoku promyšleně ordinérním výběrem líčidel, šatů a milenců. Aby potvrdila svou teorii, že obchodníci s uměním nebo starožitníci nejsou nic jiného než kvalifikovaní vetešníci, předstírala nevzdělanost, ke které měla ve skutečnosti daleko, úmyslně pletla citáty a otevřeně se posmívala více či méně vybranému prostředí, v němž se odehrával její pracovní život. Tím vším se honosila se stejnou samozřejmostí, s jakou tvrdila, že vůbec nejsilnějšího orgasmu v životě dosáhla při masturbaci nad katalogizovanou a očíslovanou reprodukcí Donatellova Davida. César tuhle epizodu s takřka žensky rafinovanou krutostí citoval jako jediný projev skutečně dobrého vkusu, jaký kdy Menchu Rochová v životě prokázala.

„Co uděláme s tím van Huysem?“ zeptala se Julia.

Menchu se znovu podívala na snímky, které ležely na stole mezi její sklenkou a kávou její přítelkyně. Oči měla podmalované modrými linkami a byla oblečená v příliš krátkých modrých minišatech. Julii beze stopy zlomyslnosti napadlo, že před dvaceti lety by jí to takhle v modrém doopravdy slušelo.

„To ještě nevím,“ odpověděla galeristka. „Aukční síň Claymore se zavázala, že vydraží ten obraz tak, jak je… Uvidíme, jestli ten nápis zvedne jeho cenu.“

„To je věc, co?“

„Je to skvělé. Tohle ti náhodou opravdu vyšlo.“

„Poraď se o tom s majitelem.“

Menchu vrátila snímky do obálky a přehodila si nohu přes nohu. Dva mladíci popíjející u vedlejšího stolu aperitiv se zájmem pokradmu pokukovali po jejích opálených stehnech. Julia se popuzeně zavrtěla na židli. Většinou se bavila tím, jak promyšleně Menchu plánuje své speciální efekty před mužskými diváky, ale občas měla dojem, že to předvádění už trochu přehání. Teď – pohlédla na čtverhranné omegy na vnitřní straně levého zápěstí – není čas ukazovat sexy prádlo.

„Majitel nebude dělat potíže,“ vysvětlovala Menchu. „Je to takový roztomilý staroušek v křesle na kolečkách. A jestli si po odkrytí toho nápisu přijde na víc peněz, bude se mu to moc zamlouvat… Jeho neteř a její manžel jsou totiž neskutečné pijavice.“

Max se stále bavil se známým u barového pultu, ale s vědomím svých povinností se čas od času otočil a věnoval jim zářivý úsměv. Když už je tu řeč o pijavicích, tohle je hned jedna, pomyslela si Julia, ačkoli si dala dobrý pozor, aby to nevyslovila nahlas. Ne že by se to snad mohlo dotknout Menchu, která se o mužích vyjadřovala s obdivuhodným cynismem, ale Juliin vyhraněný smysl pro slušnost jí bránil překročit určité meze.

„Do aukce zbývají ještě dva měsíce,“ řekla, aniž věnovala pozornost Maxovi. „To mám co dělat, když budu chtít odstranit lak, odkrýt nápis a znovu obraz nalakovat,“ uvažovala. „Kromě toho mi bude chvíli trvat, než sesbírám podklady o obraze a o postavách a sepíšu posudek. Bylo by dobře získat to povolení od majitele co nejdřív.“

Menchu přisvědčila. Její lehkomyslnost se netýkala práce, tam si počínala obezřetně a chytře jako liška. V téhle transakci fungovala jako zprostředkovatelka, neboť majitel van Huyse se nevyznal v obchodních záležitostech. To ona dojednávala aukci s madridskou pobočkou síně Claymore.

„Ještě dneska mu zavolám. Jmenuje se don Manuel, jemu sedmdesát a hrozně rád jedná s pěknou děvenkou, jak on říká, která tak dobře rozumí obchodu.“

A ještě něco, dodala Julia. Jestli má ten odkrytý nápis nějaký vztah k historii portrétovaných osob, Claymore toho využije ke zvýšení ceny. Nemohla by jí Menchu sehnat nějaké další podklady?

„Spíš ne,“ zašklebila se galeristka ve snaze rozpomenout se. „Všechno jsem ti už dala s tím obrazem, takže teď se musíš snažit sama, holka. Dělej, co umíš.“

Julia otevřela kabelku a hledala v ní krabičku cigaret déle, než bylo potřeba. Konečně jednu cigaretu pomalu vylovila a pohlédla na přítelkyni.

„Mohly bychom to zkonzultovat s Álvarem.“

Menchu povytáhla obočí. „To mě tedy podrž,“ oznámila hned vzápětí, „to tedy koukám jak ta Noemova žena, nebo Lotova, či jak se jmenoval ten pitomec, co se nudil v Sodomě. Nebo v Komoře, nebo kde to tehdy vlastně bylo.“

„Nic mi nepovídej,“ hlas jí ochraptěl zvědavostí v předtuše pořádného vzrušení. „Protože ty jsi s Álvarem…“

Nedopověděla větu a na tváři se jí najednou objevil přehnaně starostlivý výraz jako pokaždé, když byla řeč o potížích jejích bližních. S oblibou je totiž pokládala za zcela bezbranné, pokud se jednalo o citové záležitosti. Julia vydržela její pohled bez hnutí brvou.

„Je to nejlepší historik umění, kterého známe,“ řekla jenom. „A nejde o mě, jde o ten obraz.“

Menchu se zatvářila, že usilovně přemýšlí, a pak pokývla hlavou. Je to Juliina věc, přirozeně. Intimní záležitost, ve stylu můj milý deníčku a tak dále. Ale ona by se na jejím místě měla na pozoru. In dubio pro reo, jak říká ten školomet César, ten senilní buzík. Nebo to bylo in pluvio?

„Víš přece, že ta záležitost s Álvarem už dávno skončila.“

„Ale kočičko, jsou záležitosti, které hned tak neskončí. A jeden rok je jako nic. Přece nejsem včerejší.“

Julia se neubránila, aby se sama nad sebou ironicky neušklíbla. Její dlouholetý vztah s Álvarem skončil před rokem a galeristka to dobře věděla. Ostatně Menchu sama při jakési příležitosti mimoděk vystihla podstatu celého problému. Něco ve smyslu holka, ženáč se nakonec vždycky vrátí ke své zákonité polovičce. Protože ta léta praní spodků a rození dětí nakonec vždycky rozhodnou v její prospěch. „Oni už jsou prostě takoví,“ uzavírala Menchu mezi dvěma nadechnutími z pěšinky bílého prášku na hřbetu ruky. „V podstatě jsou nechutně věrní. Šňup. Jsou to prostě hajzlíci.“

Julia vydechla hustý obláček kouře, úmyslně pomalu dopila zbytek kávy a snažila se, aby jí ze šálku neukáplo. Když si tenkrát řekli poslední slovo a dveře zaklaply, hodně to bolelo. A bolelo to i později, když na něj vzpomínala. I tehdy, když se s Álvarem třikrát nebo čtyřikrát náhodou potkali na přednášce nebo v muzeu a chovali se k sobě naprosto korektně. „Jsem opravdu rád, že tě vidím, dávej na sebe pozor,“ a tak podobně. Oba si koneckonců zakládali na tom, že jsou civilizovaní lidé, které kromě několika let společného života spojuje umění jako objektivní náplň práce. Lidé, kteří vědí, jak to na světě chodí. Zkrátka dospělí.

Viděla, že ji Menchu se škodolibým zájmem pozoruje a už se nemůže dočkat nového milostného románku, v němž jí připadne role taktické poradkyně. Galeristka si ustavičně stěžovala, že od rozchodu s Álvarem prožila její přítelkyně tak málo milostných dobrodružství, že to sotva stojí za zmínku. „Stává se z tebe puritánka, broučku,“ opakovala jí při každé příležitosti, „a to je hrozná nuda. Potřebovala by ses znovu vrhnout do víru vášní.“ Proto při pouhé zmínce o Álvarovi větřila Menchu spoustu zajímavých možností.

Julia si tohle všechno uvědomovala, ale nezlobila se na ni. Menchu byla prostě Menchu, takovou ji znala už odjakživa. Přátele si člověk nevybírá, oni si vybírají jeho: buďto je odmítne, nebo je přijme se vším všudy. Tohle se také naučila od Césara.

Cigareta už dohořívala a Julia ji zamáčkla v popelníku. Pak se nevesele usmála na Menchu.

„Álvara nechme stranou. Teď mě zajímá ten van Huys.“ Na okamžik zaváhala ve snaze najít vhodný výraz a zároveň se pokoušela utřídit si myšlenky. „Ten obraz má v sobě něco zvláštního.“

Menchu pokrčila rameny s nepřítomným výrazem, jako kdyby myslela na něco jiného.

„Nevzrušuj se tolik, děvče. Obraz není nic jiného než plátno, dřevo, barvy a lak. Podstatné je, kolik ti zůstane v peněžence, když změní majitele.“ Vrhla pohled na Maxova široká ramena a spokojeně mrkla. „Všechno ostatní je nesmysl.“

Po celou dobu, kdy s ním žila, se Julia ani na jediný den nezbavila myšlenky, že Álvaro co do vzhledu i oblečení do detailu odpovídá zažité představě o představiteli svého povolání. Byl to vlídný čtyřicátník v saku z melírované anglické látky a pletené kravatě a ke všemu ještě kouřil dýmku, což už bylo na Julii skoro příliš. Když ho poprvé uviděla vcházet do auly – téma jeho přednášky tehdy bylo Umění a lidé – trvalo jí dobrou čtvrthodinu, než se dokázala soustředit na jeho slova. Nešlo jí totiž do hlavy, že by člověk, který tak dokonale odpovídá představě o mladém profesorovi, mohl skutečně být profesor. Když pak Álvaro řekl, ‚tak nashledanou za týden‘ a všichni vyšli ze třídy, šla za ním, jakoby to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Byla si plně vědoma toho, co bude následovat: věčně se opakující, nepříliš originální románek, klasická pletka mezi učitelem a studentkou. Tohle všechno Julia předpokládala ještě dřív, než se Álvaro už skoro mezi dveřmi otočil na podpatku a poprvé se na ni usmál. Celá ta záležitost – nebo alespoň tak se dívka rozhodla, když zvažovala všechna pro a proti – měla v sobě nádech jakési nevyhnutelnosti s příměsí slastně klasického fata, cest vytyčených Osudem, a tohle hledisko se jí velmi zamlouvalo už od dob, kdy jako gymnazistka překládala brilantní rodinné zápletky geniálního Řeka Sofokla. Až později se odhodlala zmínit se o tom Césarovi a starožitník, který byl už dlouhá léta – od dob, kdy Julia ještě nosila podkolenky a copy – jejím důvěrníkem v srdečních záležitostech, jen pokrčil rameny a záměrně zlehčujícím tónem zkritizoval nedostatek originality příběhu. Tahle situace, drahoušku, už posloužila jako nudná zápletka asi tak pro tři sta románů a dvakrát tolik filmů, hlavně – jak s pohrdavým úšklebkem prohlásil – francouzských a amerických. „Jistě se mnou budeš souhlasit, princezno, že tohle staví celou tu záležitost do skutečně příšerného světla.“ Ale víc ani slovo. César se zdržel vážných výčitek i otcovských domluv; oba věděli, že by se to zcela jistě minulo účinkem. César sám děti neměl a bylo jasné, že je ani nikdy mít nebude, ale pro podobné situace měl zvláštní cit. V určitém okamžiku svého života nabyl starožitník nezvratného přesvědčení, že zkušenosti jsou nesdělitelné. Jediný důstojný a možný přístup poručníka – kterým koneckonců i byl – je tudíž posadit se vedle své chráněnky, vzít ji za ruku, s nekonečnou shovívavostí naslouchat zprávám o postupném vývoji jejích lásek a trápení a nechat přírodu, aby se ubírala svým nevyhnutelným a moudrým směrem.

„V srdečních záležitostech, princezničko,“ říkával César, „nemá cenu nikomu radit ani navrhovat řešení… Stačí jen v pravou chvíli nabídnout čistý kapesník.“

A přesně tohle také udělal, když všechno skončilo, tu noc, kdy k němu přišla s vlasy ještě mokrými, pohybovala se jako náměsíčná a nakonec usnula s hlavou na jeho klíně. K tomuhle všemu ale došlo mnohem později než k onomu prvnímu setkání na chodbě fakulty, kdy všechno nasvědčovalo tomu, že se záležitost odehraje víceméně podle předpokládaného scénáře. Celý rituál se pak ubíral vyšlapanými a předvídatelnými, i když nečekaně uspokojivými cestami. Nebyl to Juliin první vztah, ale nikdy předtím až do toho odpoledne, kdy se s Álvarem poprvé octla v úzké hotelové posteli, nepocítila potřebu vyslovit miluji tě tak bolestně a drásavě. Se šťastným úžasem pak naslouchala neznámému tónu vlastního hlasu, jímž vyslovila to, co se až dosud vždycky zdráhala vyřknout, a který se hodně podobal zasténání nebo zanaříkání. A když se pak jednoho rána probudila s tváří na Álvarově hrudi, opatrně si odhrnula rozcuchané vlasy z tváře, dlouze se zahleděla na jeho spící profil a na tváři cítila jemný tlukot jeho srdce. Dívala se na něho tak dlouho, dokud neotevřel oči a neusmál se, když se jeho pohled střetl s jejím. V té chvíli Julia věděla s naprostou jistotou, že ho miluje, a věděla i to, že v životě sice pozná jiné milence, ale se žádným už to nebude takové jako teď s Álvarem. Po osmnácti měsících, které prožila a spočítala takřka den po dni, pak přišla chvíle, kdy ze své lásky bolestně procitla a požádala Césara o jeho pověstný kapesník. „Ten hrozný šáteček,“ zarecitoval tehdy starožitník teatrálně jako vždycky, napůl žertem, ale s prozíravostí delfské věštkyně, „kterýmsi dáváme navždy sbohem.“ Tohle byl v kostce celý příběh. Jeden rok stačil zacelit rány, ale ne vymazat vzpomínky. Vzpomínky, kterých se Julia ostatně ani nechtěla vzdávat. Duševně dospěla poměrně brzy, o což se zasloužil rovněž názor, který bez obtíží přejala od Césara a který hlásal, že život je jako drahá restaurace, kde člověku vždycky nakonec předloží účet, ale proto ještě nemusí zavrhovat to, co v ní s pocitem štěstí nebo potěšení vychutnal. O tom teď Julia přemýšlela, když pozorovala Álvara, jak otevírá knihy na stole a dělá si poznámky na obdélníkové lístky z bílého kartónu. Fyzicky se skoro nezměnil, i když mu vlasy už sem a tam začínaly prokvétat šedinami. Oči měl pořád tak klidné a inteligentní. Kdysi ty oči a jemné dlouhé ruce s oblými pěstěnými nehty milovala. Dívala se na jeho prsty, když listoval v knihách a bral si plnicí pero, a proti své vůli silně pocítila vzdálený záchvěv smutku, který se po krátkém uvažování rozhodla přijmout jako přiměřený. Při tom pohledu už necítila to, co dřív; ale tyhle ruce kdysi laskávaly její tělo. Na kůži jí dosud lpěl každý jejich sebemenší pohyb, dotyk a teplo. Ani lásky, které přišly později, nedokázaly smazat jejich stopu.

Podařilo se jí ovládnout vlastní pocity. Rozhodla se, že se za žádnou cenu nepoddá vzpomínkám. Kromě toho teď nebyly to hlavní. Nepřišla si sem jitřit staré rány, takže se donutila soustředit se na slova svého bývalého milence a ne na něho. Po prvních pěti rozpačitých minutách se na ni Álvaro přemýšlivě zahleděl ve snaze odhadnout, co ji sem asi po takové době znovu přivádí. S vlídným úsměvem starého přítele a profesního kolegy se jí nenuceně a pozorně zeptal, co pro ni může udělat, svým klidným a působivým hlasem plným zámlk a promyšlených polohlasných úvah, který tak důvěrně znala. V jeho pohledu se kromě počátečního překvapení kmitl jen kratičký záblesk zmatku, když mu Julia řekla o obraze – až na existenci skrytého nápisu, o němž ses Menchu rozhodly prozatím pomlčet. Álvaro potvrdil, že dobře zná jak malíře, tak jeho dílo a dobu, v níž žil, ale nevěděl, že se obraz bude prodávat v aukci a že ho bude restaurovat právě Julia. Očividně nepotřeboval barevné fotografie, které s sebou dívka přinesla: zdálo se, že má vědomosti o příslušném období i osobách v malíčku. Právě hledal jakési datum a prstem jel po řádcích starého svazku historie středověku. Byl soustředěný na to, co právě dělal, a zjevně lhostejný k tomu, co mezi nimi kdysi bylo. Julia stále ještě cítila, že se jejich společná minulost mezi nimi vznáší jako rubáš nějakého ducha. Ale on je na tom možná stejně, pomyslela si. Álvarovi třeba taky připadám příliš nezúčastněná a lhostejná.

„Tady to máš,“ promluvil najednou a Julia se zachytila jeho slov jako tonoucí záchranného pásu. S úlevou si totiž uvědomila, že nemůže dělat dvě věci současně: vzpomínat na Álvara, kterého znala kdysi, a poslouchat Álvara, který před ní sedí teď. Bez jakéhokoli pocitu bolesti zjistila, že nostalgie se vytrácí do pozadí. Muselo na ní asi být vidět, jak se jí ulevilo, protože Álvaro na ni překvapeně pohlédl, dřív než se znovu zahloubal do knihy, kterou držel v ruce. Julia přelétla pohledem její titul: Švýcarsko, Burgundsko a Nizozemí ve XIV. a XV. století.

„Podívej,“ ukázal jí Álvaro na jméno v textu. Pak se jeho prst přesunul na fotografii obrazu, která ležela na stole vedle Julie. „nápis FERDINANDUS OST. D. patří k tomu hráči v červeném nalevo, van Huys namaloval Šachovou partii v roce 1471, takže o tom nemůže být ani nejmenších pochyb. Jedná se o Ferdinanda Altenhoffena, vévodu z Ostenburku, Ostenburguensis Dux, který se narodil v roce 1435a zemřel… Ano, tady to máme. V roce 1474. Když seděl malíři modelem, mohlo mu být tak pětatřicet.“

Julia si vzala se stolu jednu kartičku a začala si psát poznámky.

„Kde to bylo, ten Ostenburk? V Německu?“

Álvaro zavrtěl hlavou, otevřel historický atlas a ukázal na jednu z map.

„Ostenburk bylo vévodství, které odpovídalo přibližně Rodovingii Karla Velikého. Rozkládalo se tady na francouzsko-německých hranicích mezi Lucemburskem a Flandry. V patnáctém a šestnáctém století se ostenburští vévodové pokoušeli udržet si nezávislost, ale nakonec je pohltilo nejdřív Burgundsko a pak Maxmilián Rakouský. Dynastie Altenhoffenů vymírá právě Ferdinandem, posledním vévodou z Ostenburku, který hraje šachy na tom obraze… Jestli chceš, můžu ti to okopírovat.“

„To bys byl hodný.“

„Ale prosím tě, to nestojí za řeč.“ Álvaro se uvelebil v křesle, vytáhl ze zásuvky psacího stolu plechovku tabáku a začal si nacpávat dýmku. „Ta dáma u okna s nápisem BEATRIX BURG. OST D. může tedy logicky být jenom Beatrice Burgundská, vévodova choť. Podívej, tady to je.

Beatrice se provdala za Ferdinanda Altenhoffena v roce 1464, když jí bylo třiadvacet let.“

„Z lásky?“ pohlédla Julia na fotografii s neurčitým úsměvem. Álvaro se také krátce, trochu nuceně pousmál.

„Víš, že málo takových manželství se uzavíralo z lásky… Ta svatba byla dílem Beatricina strýce, Filipa řečeného Dobrý, vévody burgundského, a jejím cílem bylo upevnit spojenectví s Ostenburkem proti Francii, která usilovala o připojení obou vévodství,“ pohlédl na fotografii a vložil si dýmku mezi zuby. „Ferdinand z Ostenburku měl štěstí, protože byla velmi krásná. Alespoň to tvrdí Burgundské letopisy od Mikuláše Flavina, nejvýznamnějšího kronikáře té doby. Zdá se, že tvůj van Huys byl téhož názoru. Zřejmě už ji portrétovali dřív, protože existuje dokument, který cituje Pijoan a podle kterého byl van Huys po nějakou dobu ostenburským dvorním malířem… Ferdinand Altenhoffen mu v roce 1463 uděluje rentu ve výši sta liber ročně, z nichž polovina byla splatná na svatého Jana a druhá polovina na Vánoce. Ve stejném dokumentu figuruje zakázka na portrét Beatrice, která byla tehdy s vévodou teprve zasnoubená, bien au vif.“

„Máš tam ještě něco dalšího?“

„Je toho tu spousta. Z van Huyse se stala důležitá osobnost.“ Álvaro vytáhl z kartotéky složku. „Jean Lemaire cituje ve své Couronne Margaridique, kterou sepsal na počest Markéty Rakouské, vládkyně Nizozemí, Pierra de Brugge, tak nazývá van Huyse, Hughese de Gand (to je van der Goes) a Dierika de Louvain (neboli Dirka Boutse) vedle Johannese (rozumí se, že van Eycka), který je podle jeho názoru králem vlámských malířů. V básni doslova říká: ‚Pierre de Brugge, qui tant eut les traits utez‘, který maloval tak čisté linie… Když tohle napsal, byl van Huys už pětadvacet let po smrti,“ zahleděl se znovu do dalších lístků. „Mám tu ještě starší citace. Například soupis království valencijského uvádí, že Alfons V. Šlechetný vlastnil díla van Huyse, van Eycka a dalších západních umělců, z nichž se ale ani jedno nedochovalo… Zmiňuje se o něm v roce 1454 i Bartolomeo Fazio, důvěrný přítel Alfonsa V., ve své knize De viribus illustris a říká ‚Pietrus Husyus, insignis pictor‘.‘ Jiní autoři, hlavně Italové, ho nazývají ‚Magistro Piero van Hus, pictori in Bruggia‘. Je tady citace z roku 1470, ve které Guido Rasofalco píše o jeho obraze Ukřižování, který se nám také nedochoval: ‚Opera buona di mano di un chiamato Piero di Juys, pictor famoso in Fiandra‘. A jiný autor, italský anonym, říká o jednom z van Huysových dochovaných obrazů, ‚Rytíř a ďábel‘, že ‚A magistro Pietrus Juisus magno et famoso flandesco fuit depictum…‘. K tomu si ještě přidej, že ho v šestnáctém století cituje Guicciardini a van Mander a v devatenáctém James Weale ve svých knihách o velkých vlámských malířích.“ Posbíral lístky, pečlivě je uložil do desek a vrátil je do kartotéky. Pak se pohodlně usadil v křesle a s úsměvem pohlédl na Julii. „Spokojená?“

„Moc.“ Dívka si znovu pročítala poznámky, které si po celou dobu zapisovala. Po chvíli zvedla hlavu, odhrnula si vlasy z tváře a pohlédla zvědavě na Álvara. „Skoro jsem měla dojem, jako bys o tom měl předem připravenou přednášku. Doslova mi to vyrazilo dech.“

Profesorův úsměv trochu znejistěl a jeho pohled se vyhnul Juliinu. Najednou se začal zajímat o jeden z lístků, které měl na stole.

„Je to moje práce,“ řekl. A Julia nedokázala rozpoznat, jestli to zaznělo roztržitě, nebo vyhýbavě. Aniž by sama věděla proč, měla z toho jakýsi neurčitý nepříjemný pocit.

„To znamená, že svou práci pořád děláš hodně dobře.“ Několik vteřin ho zvědavě pozorovala, než se zase vrátila ke svým zápiskům. „Máme tu spoustu informací o autorovi a o dvou postavách…“ naklonila se nad reprodukci obrazu a položila prst na druhého hráče. „A co je zač tady ten?“

Álvaro byl zaujat zapalováním dýmky a chvíli neodpovídal. Obočí měl zachmuřené.

„To je těžko říct přesně,“ řekl mezi dvojím vdechnutím kouře. „Nápis není příliš jasný, ačkoli na určitou hypotézu stačí: RUTGIER AR. PREUX…“ odmlčel se a pozoroval hlavičku dýmky, jako by doufal, že v ní najde potvrzení své teorie… „Rutgier může být Roger, Rodiger nebo Ruggero: existuje alespoň deset tehdy běžných variant toho jména… Preux může být příjmení nebo rodové jméno, ale to bychom se octli ve slepé uličce, protože není doložen rod žádných Preuxů, jejichž činy by si zasloužily zaznamenání v kronikách. Slova preux se ale v pozdním středověku užívalo jako čestného přídomku, dokonce i jako podstatného jména ve významu statečný, rytířský… Mluví se tak třeba o Lancelotovi a Rolandovi, abych ti uvedl jen dva slavné příklady… Když ve Francii a v Anglii někoho pasovali na rytíře, připomínali mu formulku soyez preux, to znamená buďte věrný, statečný. Byl to výjimečný titul, kterým se označoval výkvět rytířstva.“

Aniž by si to uvědomoval, začal Álvaro z profesionálního zvyku hovořit přesvědčivým tónem, téměř jako při přednášce, což se mu dřív nebo později stávalo vždycky, když se hovor stočil na oblast, ve které se dobře vyznal. Julia si to uvědomila s určitými rozpaky: probouzelo to v ní staré vzpomínky a už skoro zapomenutou něhu, která sehrála svou roli v čase, v prostoru a v tom, jak se utvářel její charakter do své nynější podoby. Pozůstatky jiného života a jiných citů, které dokázala za cenu usilovné snahy utlumit a zasunout kamsi dozadu, aby se pokryly prachem jako kniha na polici, k níž se už nechce vracet, ale která tam přesto přese všechno pořád je.

Proti tomuhle byl jen jediný lék a Julia to věděla. Upnout se k něčemu z přítomnosti. Mluvit a vyptávat se na podrobnosti, i když jí k ničemu nebudou. Naklonit se nad stůl a předstírat, že si soustředěně píše poznámky. Uvědomit si, že Álvaro, kterého má před sebou, už není ten Álvaro, kterého znala, což byla nepochybně pravda. Přesvědčit sama sebe, že to, co mezi nimi bylo, se stalo kdysi dávno na nějakém vzdáleném místě a ve vzdáleném čase. Chovat se a vnímat, jako kdyby se jejich společné vzpomínky netýkaly ani jednoho z nich, ale jiných lidí, o kterých kdysi slyšeli a jejichž osud jim je lhostejný.

Jedním z možných řešení bylo zapálit si cigaretu a Julia to udělala. Do plic jí vnikl tabákový kouř, smiřoval ji samu se sebou a po malých dávkách jí vléval do žil lhostejnost. Udělala to zvolna a ten mechanický rituál ji osvěžil. Pak pohlédla na Álvara a byla připravená pokračovat.

„Co si o tom tedy myslíš?“ zvuk jejího hlasu zazněl tak, jak chtěla, a rázem se cítila mnohem klidnější. „Jestliže Preux nebylo příjmení, třeba by mohla být vodítkem ta zkratka AR.“

Álvaro přisvědčil. S očima přivřenýma před kouřem dýmky hledal na stránkách jiné knihy, až narazil na další jméno.

„Podívej, tady. Roger z Arrasu, narozen 1431, téhož roku, kdy Angličané v Rouenu upálili Johanku z Arku. Jeho rodina je spřízněná s rodem Valois, který panuje ve Francii, a narodil se na hradě Bellesang, velmi blízko ostenburského vévodství.“

„Mohl by to být ten druhý hráč?“

„Mohl. AR. by dost dobře mohlo znamenat z Arrasu. A o Rogerovi z Arrasu, který bojoval ve stoleté válce po boku francouzského krále Karla VIL, se zmiňují všechny dobové kroniky. Tady to máš. Účastní se dobytí Normandie a Guyenne na Angličanech, bojuje v roce 1450 v bitvě u Formigny a o tři roky později u Castillonu. Podívej se tady na tu rytinu. Mohl by to být jeden z nich, možná tenhle rytíř v kolčí přilbě, který uprostřed bitevní vřavy nabízí vlastního koně francouzskému králi, pod kterým jeho kůň padl, a dál se bije pěšky…“

„Já žasnu, profesore,“ pohlédla na něj s netajeným údivem. „Ten krásný obrázek válečníka v bitvě… Vždycky jsi přece říkával, že fantazie je mor historické věrnosti.“

Álvaro se upřímně rozesmál.

„Jestli chceš, považuj to za exkurs mimo univerzitní půdu, na tvou počest. Na tvoji zálibu vybočovat z oblasti holých faktů se prostě nedá zapomenout. Pamatuji se, jak jsme spolu jednou…“

Zaváhal a odmlčel se. Juliina tvář se při jeho narážce zachmuřila. Vzpomínky se sem dnes nehodily. Álvaro si to uvědomil a zarazil se.

„Promiň,“ řekl tiše.

„Nic se nestalo.“ Julia prudce zamáčkla cigaretu v popelníku a spálila si prsty o její žhavý popel. „Vlastně je to moje vina.“ Pohlédla na něj už klidněji. „Takže co náš válečník?“

Álvaro se toho s viditelnou úlevou chopil. Roger z Arrasu, vysvětloval, nebyl jenom válečník. Dokázal ještě spoustu dalších věcí. Byl to například ideální rytíř. Vzor středověkého šlechtice. Ve volných chvílích básník a hudebník. Na dvoře jeho bratranců Valois si ho velmi vážili. Takže přízvisko Preux mu padlo jako ulité.

„Nějaký vztah k šachu?“

„Není tu o něm žádná zmínka.“

Julia si nadšeně psala poznámky. Náhle se zarazila a pohlédla na Álvara.

„V tom případě nechápu,“ řekla a okusovala konec propisovačky, „proč ten Roger z Arrasu na van Huysově obraze hraje šachy s vévodou z Ostenburku…“

Álvaro poposedl na křesle ve zjevných rozpacích, jako by ho najednou přepadla jakási pochybnost. Mlčky potahoval z dýmky a hleděl na stěnu za Juliinými zády s výrazem člověka, který svádí jakýsi vnitřní boj. Konečně se mu rty zkřivily v ostražitém úsměvu.

„Nevím, proč hraje zrovna šachy,“ zvedl ruce dlaněmi nahoru, aby naznačil, že je se svými znalostmi v koncích, ačkoli Julia s určitostí postřehla, že se teď na ni dívá s jakousi neobvyklou opatrností, jako by se mu hlavou honilo cosi, co se neodvažoval vyslovit. „Jedno ale vím určitě,“ dodal konečně, „protože je to také zapsané v knihách: Roger z Arrasu nezemřel ve Francii, ale na Ostenburku,“ ukázal po kratičkém zaváhání na reprodukci obrazu. „Všimla sis, kdy je ten obraz datovaný?“

„Čtrnáct set sedmdesát jedna,“ odpověděla se zájmem. „Proč?“

Álvaro pomalu vydechl kouř a z jeho úst zazněl jakýsi suchý zvuk, připomínající krátké uchechtnutí. Teď hleděl na Julii tak, jako by se z jejích očí snažil vyčíst odpověď na otázku, kterou se zdráhal položit.

„Něco tu nehraje,“ řekl konečně. „Buď je chyba v datu, nebo dobové kroniky lžou, nebo tenhle rytíř není Rutgier Ar. Preux z toho obrazu…“ Vzal poslední knihu, anastatickou reprodukci Kroniky vévodů z Ostenburku, chvíli v ní listoval a pak ji položil před dívku. „Tohle napsal koncem patnáctého století Guichard z Hainautu, francouzský současník popisovaných událostí, který vycházel z výpovědí očitých svědků… Podle Hainauta zemřel náš rytíř na Tři krále roku 1469, o dva roky dřív, než Pieter van Huys namaloval Šachovou partii. Rozumíš, Julie? Roger z Arrasu nikdy nemohl stát modelem pro tenhle obraz, protože v době jeho vzniku byl už po smrti.“

Doprovodil ji až k fakultnímu parkovišti a podal jí desky s fotokopiemi. Je tam skoro všechno, řekl jí. Historické odkazy, doplnění katalogizovaných děl van Huyse, bibliografie… Slíbil, že jakmile bude mít chvilku času, pošle jí domů chronologický přehled a pár dalších dokumentů. Pak se na ni zahleděl s dýmkou v ústech a rukama v kapsách saka, jako by měl ještě něco na srdci a nevěděl, jestli to má vyslovit nahlas. Po krátkém zaváhání řekl, že doufá, že jí to k něčemu bude.

Stále ještě zmatená Julia přisvědčila. Hlavou se jí honily podrobnosti příběhu, který právě vyslechla. A bylo v tom ještě něco víc.

„Já opravdu zírám, profesore… Za necelou hodinu jsi mi popsal život postav z obrazu, kterým ses nikdy předtím nezabýval.“

Álvaro na chvíli uhnul pohledem ke školním budovám. Pak se zatvářil odmítavě.

„Ten obraz jsem dnes neviděl poprvé.“ Julii se zazdálo, že v jeho hlase zaslechla nejistotu, a zneklidněla, aniž sama dobře věděla proč. Proto se ještě víc soustředila na jeho slova. „Mimo jiné existuje jedna fotografie v katalogu pradského muzea z roku 1917… Šachová partie byla muzeu svěřena do úschovy a byla tam vystavená asi tak dvacet let. Od začátku století až do roku 1923, kdy se o ni přihlásili dědicové.“

„To jsem nevěděla.“

„Tak teď to víš,“ soustředil se na dýmku, která jako by užuž dohasínala. Julia ho po očku pozorovala. Znala ho, nebo ho kdysi znávala, příliš dobře na to, aby si nevšimla, že má na srdci něco důležitého. Něco, co se nemohl odhodlat vyslovit nahlas.

„Tys mi ještě neřekl všechno, viď, Álvaro.“

Strnul a s nepřítomným pohledem potáhl z dýmky. Pak se k ní pomalu otočil.

„Nechápu, jak to myslíš.“

„Myslím to tak, že je pro mě důležité všechno, co nějak souvisí s tímhle obrazem,“ pohlédla na něho vážně. „Moc mi na tom záleží.“

Viděla, jak Álvaro nerozhodně okusuje troubel dýmky. Pak se mu na tváři objevil rozpačitý výraz.

„Teď jsi mě dostala do choulostivé situace. Vypadá to, že ten tvůj van Huys je poslední dobou v módě.“

„V módě?“ strnula a zpozorněla, jako by se pod ní zatočila země. „Chceš snad říct, že se tě někdo na něj vyptával dřív než já?“

Álvaro se teď nejistě usmíval, jako by litoval, že toho řekl příliš.

„Možná.“

„Kdo?“

„V tom je právě ta potíž. To ti nesmím říct.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Nejde to. Opravdu,“ pohlédl na ni, jako by prosil o odpuštění.

Julia se zhluboka nadechla ve snaze vyplnit zvláštní prázdnotu, kterou cítila v žaludku: kdesi uvnitř se jí rozsvítil varovný signál. Ale Álvaro už zase hovořil, takže zůstala ve střehu a snažila se získat co nejvíc informací. Rád by se na ten obraz podíval, kdyby to Julii nevadilo. A také by se chtěl znovu vidět s ní.

„Jednou ti to všechno vysvětlím,“ řekl nakonec. „Až na to bude ten správný čas.“

To může být trik, pomyslela si dívka. Klidně by byl schopný sehrát celé tohle divadlo, aby měl nějakou záminku znovu se s ní sejít. Znepokojeně si skousla spodní ret. Myšlenka na obraz se v ní svářila o místo s pocity a vzpomínkami, které neměly nic společného s tím, co ji sem přivedlo.

„Jak se má tvoje žena?“ zeptala se jakoby náhodou, vedena jakousi temnou pohnutkou. Pak trochu zvedla oči a zlomyslně konstatovala, že se Álvaro v rozpacích narovnal.

„Dobře,“ odpověděl suše. Zaujatě si prohlížel dýmku, kterou měl v prstech, jako by ji nikdy předtím neviděl. „Je v New Yorku, připravuje tam výstavu.“

Julii prolétla myslí prchavá vzpomínka na atraktivní blondýnu v tmavohnědém kostýmku, vystupující z auta. Sotva patnáctivteřinový nezřetelný obraz, který si s velkou námahou zapamatovala, ale který přesto oddělil ostře jako řez skalpelem konec jejího dospívání a zbytek jejího života. Měla pocit, že pracovala pro nějakou státní instituci; nějak to souviselo s odborem kultury na ministerstvu, výstavami a cestováním. Po nějaký čas to spoustu věcí usnadňovalo. Álvaro o ní nikdy nemluvil a Julia také ne, ale oba stále cítili, že její přítomnost mezi nimi leží jako přízrak. A ten přízrak, tvář náhodou zahlédnutá na patnáct vteřin, nad ní nakonec zvítězil.

„Doufám, že se vám všechno daří.“

„Ujde to. Chci říct, že si nemůžeme stěžovat.“

„Hm.“

Po několik dalších kroků mlčeli a ani se na sebe nepodívali. Konečně Julia pokrčila rameny, naklonila hlavu a usmála se do prázdna.

„No, na tom už dneska tolik nezáleží…“ zastavila se před ním s rukama v bok a se zlomyslným úsměvem na rtech. „Co si o mně myslíš teď?“

Nejistě si ji přivřenýma očima prohlédl od hlavy k patě. Uvažoval.

„Moc ti to sluší… Vážně.“

„A jak se cítíš ty?“

„Jsem trochu na rozpacích,“ usmál se smutně a maličko kajícně. „A sám sebe se ptám, jestli jsem se před rokem rozhodl správně.“

„To už se nikdy nedovíš.“

„Člověk nikdy neví.“

Ještě pořád se mi líbí, uvědomila si Julia s pocitem úzkosti a podráždění. Pohlédla na jeho ruce a oči s vědomím, že se pohybuje na pokraji čehosi, co ji odpuzuje i přitahuje zároveň.

„Mám ten obraz u sebe doma,“ odpověděla opatrně, aniž by se k něčemu zavazovala. Pokoušela se uspořádat si myšlenky; chtěla se ujistit o pevnosti svého rozhodnutí, které získala tak bolestně, ale zároveň tušila nebezpečí a nutnost mít se na pozoru před pocity a vzpomínkami. A mimo to, a nad tím vším, tu byl van Huys.

Tahle úvaha jí alespoň pomohla ujasnit si myšlenky. Stiskla tedy ruku, kterou jí podával, a v jejím doteku ucítila neobratnost člověka, který se pohybuje po nejisté půdě. To jí dodalo odvahy a probudilo v ní skrytou zlomyslnou radost. A tak mu v náhlém hnutí mysli, které bylo zároveň vypočítané i spontánní, vtiskla letmý polibek na rty – závdavek na věčnou oplátku, aby si dodala odvahy – a pak otevřela dvířka a nasoukala se do bílého fiátka.

„Jestli se chceš podívat na ten obraz, zastav se u mě,“ řekla jakoby mimochodem, zatímco otáčela klíčkem v zapalování. „Zítra odpoledne. A díky.“

Zdálo se, že to zabralo. Viděla ho ve zpětném zrcátku, jak stojí před univerzitním areálem s cihlovou budovou fakulty za zády a přemýšlivě a zmateně potřepává rukou. Usmála se pro sebe, zatímco projížděla křižovatku na červenou. Však ty se chytneš na udičku, profesore, pomyslela si. Nevím proč, ale někdo se někde pokouší provést nějakou levotu. A ty mi řekneš kdo, jako že se Julia jmenuji.

Popelník na stolečku, který měla na dosah ruky, byl plný nedopalků. Ležela na pohovce a ve světle lampičky dlouho do noci četla. Kousek po kousku jí před očima vyvstávala historie obrazu, malíře i jeho postav. Četla dychtivě s touhou dovědět se toho co nejvíc a napjatě pátrala po jakémkoli náznaku, který by mohl vést k vysvětlení záhadné partie šachu odehrávající se v polotmě jejího ateliéru na stojanu před pohovkou, mezi stíny.

„…V roce 1453 se vévodové z Ostenburku vyvázali z poddanství vůči Francii a pokoušeli se udržet vratkou rovnováhu mezi Francií, Německem a Burgundskem. Ostenburská politika probudila obavy Karla VII. Francouzského, aby se vévodství nepřipojilo k výbojnému Burgundsku, které se chtělo stát samostatným královstvím. V tomto víru dvorských intrik, politických spojenectví a tajných dohod vzrostly francouzské obavy sňatkem (1464) syna a dědice vévody Wilhelma z Ostenburku Ferdinanda s Beatricí Burgundskou, neteří Filipa Dobrého a sestřenkou Karla Smělého, příštího vévody burgundského.

Tak došlo k tomu, že se na ostenburském dvoře v oněch letech, kdy se rozhodovalo o budoucnosti Evropy, střetly dvě nesmiřitelné strany – burgundská, která byla nakloněna začlenění země do sousedního vévodství, a francouzská, která usilovala o znovusjednocení s Francií. Střetnutí těchto dvou sil charakterizovalo bouřlivou vládu Ferdinanda z Ostenburku až do jeho smrti v roce 1474…“

Odložila desky na podlahu, vsedě na pohovce se narovnala a objala si rukama kolena. Bylo naprosté ticho. Chvíli tak seděla bez hnutí, pak se zvedla a přistoupila k obrazu. Quis Necavit Equitem. Aniž se dotkla povrchu malby, přejela prstem po místě, kde se pod několika vrstvami zelené barvy, jíž van Huys zobrazil ubrus splývající se stolu, skrýval nápis. Kdo zabil rytíře. Ve světle toho, co jí řekl Álvaro, nabývala ta věta smyslu, který tady na tom obraze slabě osvětleném lampičkou působil až tísnivě. Julia sklonila tvář co nejblíž k RUTGIEROVI AR. PREUX. Ať už to byl Roger z Arrasu, nebo ne, byla si jistá, že ten nápis se vztahuje k němu. Bezpochyby se jednalo o nějakou hádanku, ale nebylo jí docela jasné, jakou roli v tom všem hrají šachy. Hrají. Možná se opravdu nejedná o nic jiného než o hru.

Pocítila nepříjemnou podrážděnost, jako když musela sáhnout po skalpelu, aby seškrábla těžko odstranitelný lak, zkřížila ruce na šíji a zavřela oči. Když je znovu otevřela, spatřila opět profil neznámého rytíře zabraného do hry s čelem zachmuřeným v hlubokém soustředění. Vypadal dobře: byl to bezpochyby přitažlivý muž. Tvářil se vznešeně a vyzařovala z něho důstojnost, kterou umělec obratně zdůraznil na pozadí, jež postavu obklopovalo. Navíc se poloha jeho hlavy přesně kryla s místem, kde se na obraze protínaly linie zlatého řezu, zákona malířské kompozice, který užívali klasičtí umělci už od Vitruviových dob k vyváženému rozmístění postav na obraze.

To zjištění ji vzrušilo. Kdyby chtěl van Huys na obraze zdůraznit postavu vévody Ferdinanda z Ostenburku – kterému by bezpochyby tato pocta z titulu jeho hodnosti náležela – umístil by ho podle všech pravidel do průsečíku zlatého řezu, a nikoli do levé části kompozice. Totéž se dalo říci o Beatrici Burgundské, které navíc určil místo v pozadí u okna a napravo. Z toho by se tedy dalo logicky dospět k závěru, že nejdůležitější osobou v tajemné partii šachu není vévoda ani vévodkyně, ale RUTGIER AR. PREUX, snad Roger z Arrasu. Ale Roger z Arrasu byl přece po smrti.

Přistoupila k jedné z polic přetížených knihami, ale nespustila přitom oči z obrazu a sledovala ho přes rameno, jako by se bála, že když otočí hlavu, některá z postav se pohne. Zatracený Pieter van Huys, řekla skoro nahlas, musel si vymýšlet takové hádanky, kvůli kterým ona ještě po pětistech letech nemůže usnout. Vytáhla svazek Dějin umění od Amparo Ibáñezové, věnovaný vlámskému malířství, a s knihou na kolenou se usadila na pohovce, van Huys, Pieter. Bruggy 1415 – Gent 1481. Zapálila si už bůhví kolikátou cigaretu.

„Ačkoli nezavrhuje výšivky, šperky ani mramor typické pro dvorské malíře, je van Huys v zásadě malířem měšťanským vzhledem k rodinnému prostředí svých scén a bystrému pohledu, jemuž nic neunikne. Jeho dílo ovlivnil Jan van Eyck, ale především jeho učitel Robert Campin, jejichž přístupy se vyrovnaně slučují v jeho klidném vlámském pohledu na svět, nezaujatém rozboru skutečnosti. Byl však vždy stoupencem symboliky a jeho obrazy obsahují také další významy (uzavřená skleněná lahvička nebo dveře ve zdi symbolizující Mariino panenství na jeho obraze Panna v oratoři, hra splývajících stínů v domácnosti Rodiny Lukáše Bremera apod.). van Huysovo mistrovství se projevuje ostrými konturami, kterými ohraničuje své postavy a předměty, a využitím nejmodernějších technik tehdejšího malířství, jako je plastické uspořádání povrchu, kontrast bez ostrého přechodu mezi polostínem v místnosti a denním světlem nebo stíny měnící se podle toho, na jakou látku dopadají.

Dochovaná díla: Portrét zlatníka Viléma Walhuuse (1448), Metropolitan Museum of Art, New York.

Rodina Lukáše Bremera (1452), Uffizi, Florencie. Panna v oratoři (kol. r. 1455), Prado, Madrid.

Lovaňský směnárník (1457), soukromá sbírka, New York.

Portrét obchodníka Matyáše Conciniho a jeho manželky (1458), soukromá sbírka, Curych.

Antverpský oltář (kolem 1461), Kunsthistorisches Museum, Vídeň.

Rytíř a ďábel (1462), Rijksmuseum, Amsterdam.

Šachová partie (1471), soukromá sbírka. Madrid.

Snímání z kříže (kol. r. 1478), katedrála sv. Bavona, Gent.“

Julia dočetla ve čtyři ráno s trpkou pachutí kávy a tabáku v ústech. Příběh malíře, obrazu a postav nakonec nabyl téměř hmatatelné podoby. Už to nebyly jen pouhé figury namalované na dubové desce, ale živé bytosti, které kdysi vyplňovaly čas a prostor mezi životem a smrtí. Pieter van Huys, malíř. Ferdinand Altenhoffen a jeho manželka Beatrice Burgundská. A Roger z Arrasu. Protože Julia objevila důkaz, že rytíř z obrazu, onen hráč studující postavení šachových figur s mlčenlivým soustředěním člověka, který hraje o svůj život, byl skutečně Roger z Arrasu. Narozen v roce1431, zemřel v roce 1469 v Ostenburku. Už o tom ani v nejmenším nepochybovala, stejně jako o tom, že tajemným poutem mezi ním, ostatními postavami a malířem je obraz namalovaný dva roky poté, co zahynul. Na kolenou jí teď ležel podrobný popis jeho smrti na fotokopii stránky z Kroniky Guicharda de Hainaut:

„Téhož léta 1369 na Tři krále, když se pan Ruggier z Arrasu zvečera procházel okolo příkopu řečeného u Východní brány, jakž obyčej míval, prostřelil mu mordýř tam ukrytý hruď veskrze šípem z kuše. Pan z Arrasu pak zůstal ležet na zemi, hlasitě volaje po zpovědi, leč prvé než mu přispěchali na pomoc, už žalostně skonal skrze velikou ránu po střele ze svrchupsané kuše. A tou smrtí pana Ruggiera, prvního mezi rytíři a dokonalého dvořana, upadla do velikého zármutku ostenburská strana stoupenců přivtělení k Francii, k níž prý náležel. Domnění bylo, že by tím nešlechetným skutkem vinni byli stoupenci domu burgundského. Item rozprávěno bylo, že by nebohý pán z Arrasu tak oukladně zmordován byl pro velikou lásku, kterouž choval k ženám a paním. Jiní pak hovořili, pravíce, že ten mordýř byl tajně najat rozkázáním vévody Ferdinanda z té příčiny, že by pan Ruggier cizoložně obcoval s vévodkyní Beatricí. To ohavné podezření pak provázelo vévodu, dokud živ byl. A kdo ten hrozný nešlechetný skutek spáchal, vyjeveno není, než potají se praví, že se tak stalo původem a návodem kohosi mocného. A tak to až posavad nebylo a není shledáno, až Pán Bůh sám pomstí a trestati bude. Pan Ruggier pak si zachoval sličnost v těle i tváři navzdory bitvám, které vybojoval ve službách království Franského, dříve nežli se dal do služeb Ostenburku a vévody Ferdinanda, s nímž vyrůstal v dobách mladosti. A jeho smrti želeno bylo od mnohých paní. Umřel pak maje let věku svého 38, jsa posud silný člověk…“

Julia zhasila lampičku a potmě s hlavou opřenou o opěradlo pohovky pozorovala svítící žhavý konec cigarety, kterou držela v ruce. Neviděla na obraz, který měla před sebou, ale už to ani nepotřebovala. Vlámský obraz se jí otiskl na sítnici a do mozku až do nejmenších podrobností: viděla ho před očima doširoka rozevřenýma do tmy.

Zazívala a promnula si tvář dlaněmi. Cítila směsici únavy a euforie, zvláštní pocit dosud nedosaženého, ale přesto vzrušujícího vítězství, jako kdyby uprostřed dlouhého závodu zjistila, že má dost sil doběhnout do cíle. Podařilo se jí nadzvednout jen cípek závoje a bude toho muset ještě mnoho ověřit. Jedno však už bylo nad slunce jasnější: ten obraz není dílem rozmaru ani náhody, ale vznikl promyšleně na základě předem stanoveného plánu, jehož cílem bylo nalézt odpověď na skrytou otázku: Kdo zabil rytíře?, kterou kdosi buď z prospěchářství, nebo ze strachu zamaloval či nechal zamalovat. Ať už se za tím skrývá cokoli, ona na to přijde. V tom okamžiku dívka, která potmě kouřila, malátná nevyspáním a únavou a s hlavou plnou středověkých výjevů, kde na pozadí tahů malířova štětce hvízdaly šípy z kuše vystřelené zezadu za soumraku, už nemyslela na to, jak bude obraz restaurovat, ale jak odhalí jeho tajemství. Nepostrádalo by to jistý půvab, řekla si už téměř přemožena spánkem, kdyby se jí teď, když se kosti všech hrdinů toho příběhu už dávno v hrobě rozpadly na prach, podařilo zodpovědět otázku, kterou jeden vlámský malíř jménem Pieter van Huys překlenul jako provokativní hádankou ticho pěti staletí.

II. Lucinda, Octavio, Scaramouche

„Ta krajina je rozdělená jako nějaká šachovnice,“

pronesla posléze Alenka.

L. Carroll

Když Julia vstoupila do starožitnického krámu, rozcinkal se zvonek nade dveřmi. Stačilo jen pár kroků a už cítila, jak ji zaplavuje pocit útulnosti a důvěrně známého klidu. Její první vzpomínky se mísily s tím měkkým zlatavým světlem zalévajícím dobový nábytek, barokní řezby a sloupy, masivní ořechové sekretáře, slonovinové sošky, gobelíny, porcelán a ztmavlé portréty postav ve smutku s vážným výrazem, které byly před lety svědky jejích dětských her. Mnohé z těch věcí už se mezitím prodaly a jejich místo zaujaly jiné, ale atmosféra místností zaplněných nejrůznějšími věcmi a světlo zalévající starožitnosti vystavené v harmonickém neladu jako by se po celá ta léta nezměnily. Jako barvy Lucindy, Octavia a Scaramouche, křehkých porcelánových postaviček z Commedie dellʼarte – originálů od Bustelliho, které byly Césarovou pýchou a také oblíbenou hračkou Julie, když byla malá. Snad proto se s nimi starožitník nikdy nechtěl rozloučit, a dokonce si je vystavil ve vitríně vzadu u prosklených dveří vedoucích na vnitřní dvorek krámu, kde sedával a četl – Stendhala, Manna, Sabatiniho, Dumase, Conrada – a čekal na zacinkání zvonku oznamující, že do krámu vstoupil zákazník.

„Ahoj, Césare.“

„Ahoj, princezničko.“

Césarovi bylo už přes padesát – Julii se nikdy nepodařilo přimět ho, aby prozradil svůj přesný věk – a měl sympatické, posměšné modré oči rošťáckého chlapce, jehož největším potěšením je dělat naschvály světu, v němž je nucen žít. Bílé vlasy nosil pečlivě nakadeřené – podezírala ho, že si je už dlouho barví – a měl pořád ještě dokonalou postavu, možná trochu širší v bocích. Oblékal se do šatů vybraného střihu, jimž by přísný pozorovatel mohl vytknout snad jen to, že jsou na jeho věk trochu příliš odvážné. Nikdy, dokonce ani při těch nejvýznamnějších společenských příležitostech, nenosil kravaty, ale nádherné italské šátky, uvázané v rozhaleném límci košile, která byla vždycky hedvábná a na levé straně hrudi měla modře nebo bíle vyšitý monogram. Kromě toho byl jedním z nejobsáhleji a nejklasičtěji vzdělaných lidí, jaké Julia v životě poznala, a víc než na komkoli jiném se na něm potvrzovalo pravidlo, že přílišná zdvořilost je u výjimečných lidí výrazem svrchovaného pohrdání jejich bližními. Ve starožitníkově okolí, a tím pojmem by se nejspíš dalo označit veškeré lidstvo, byla Julia jedinou osobou, která požívala této zdvořilosti a přitom věděla, že se jí netýká ono pohrdání. Protože starožitník pro ni byl od doby, kdy začala rozum brát, zvláštní směsicí otce, důvěrníka, přítele a duchovního vůdce, aniž by přísně vzato byl čímkoli z toho.

„Mám starosti, Césare.“

„V tom případě snad máme starosti, když dovolíš. Tak mi pověz, o co jde.“

A Julia mu to všechno vypověděla. Nevynechala nic, dokonce ani skrytý nápis, který starožitník vzal na vědomí jen zvednutím obočí. Seděli u vitríny ze skla zalitého do olova a César naslouchal lehce předkloněný směrem k ní, s pravou nohou přehozenou přes levou a s jednou rukou, na níž se blýskal drahocenný topas zasazený ve zlatě, nedbale položenou na hodinky značky Patek Philippe na druhém zápěstí. Právě touhle distingovanou pozicí, do které se nestylizoval, nebo do níž se možná za ta léta už nemusel stylizovat, César tak snadno získával nedočkavé mladíčky dychtící po rafinovaných požitcích. Byli to začínající malíři, sochaři a umělci, které brával pod svou ochranu oddaně a se stálostí, která, jak mu bylo třeba přiznat, přesahovala hranice jeho milostných dobrodružství, z nichž žádné netrvalo příliš dlouho.

„Život je krátký a krása je pomíjivá, princezničko.“ Když César téměř šeptem naladil ten důvěrný tón, zněla jeho slova jaksi posměšně melancholicky. „A nebylo by spravedlivé vlastnit ji věčně… Krása spočívá v tom, že učíš běhat mladého zajíčka, protože jeho svoboda pak automaticky znamená, že tě opustí… Chápeš tu jemnou ironii?“

Julia – jak jednou nahlas přiznala, když ji napůl polichoceně a napůl pobaveně obvinil, že mu dělá žárlivou scénu – cítila vůči těm zajíčkům, kteří hopkovali okolo Césara, jakési nevysvětlitelné podráždění, které jí bránila dát najevo jen její láska ke starožitníkovi a odůvodněné vědomí, že má nezadatelné právo na svůj vlastní život. Jak prohlašovala Menchu se svou obvyklou beztaktností: „Božíčku, tak se mi zdá, že trpíš něčím jako komplexem Elektry převlečené za Oidipa, nebo opačně…“ A Menchuina přirovnání dokázala být na rozdíl od Césarových až nepříjemně jednoznačná.

Když Julia dovyprávěla historii obrazu, zůstal starožitník mlčky sedět a přemýšlel o tom, co právě vyslechl. Pak souhlasně pokývl hlavou. Nevypadal, že by to na něho udělalo příliš velký dojem – pokud šlo o umění, nebylo na něho s jeho zkušenostmi tak snadné zapůsobit – ale posměšný lesk v jeho očích vystřídal záblesk zájmu.

„To je fantastické,“ řekl a Julia okamžitě věděla, že s ním může počítat. Odmalička pro ni to slovo vždycky znamenalo, že se spolu vydají jako spiklenci na dobrodružnou výpravu po stopách nějakého tajemství: pokladu pirátů schovaného v zásuvce komody z poloviny osmnáctého století, kterou César nakonec prodal do Romantického muzea, nebo příběh vymyšlený k portrétu dámy v krajkách připisovanému Ingresovi, jejíž milenec, důstojník husarů, padl u Waterloo s jejím jménem na rtech v plném útoku jízdy… Tak prožila Julia ruku v ruce s Césarem stovky dobrodružství a stovky různých životů a v každém z nich se s ním pokaždé znovu učila oceňovat krásu, sebezapření a něhu a zároveň i vytříbené a bytostné potěšení z pohledu na umělecké dílo, na průsvitnou strukturu porcelánu nebo na prostý odraz slunečního paprsku na stěně, který čirý krystal rozkládá na nádhernou duhovou škálu.

„Nejdřív ze všeho,“ říkal právě César, „se podívám blíž na ten obraz. Mohl bych se u tebe zastavit zítra večer okolo půl osmé.“

„Dobře,“ pohlédla na něho opatrně. „Ale možná tam bude taky Álvaro.“

Jestli to starožitníka překvapilo, nedal to ani slovem najevo. Jen sešpulil rty do kruté grimasy.

„Rozkošné. Už dlouho jsem toho prasáka neviděl, takže mu s potěšením uštědřím několik jedovatých šlehů zaobalených do vtipných bonmotů.“

„Césare, prosím tě.“

„Neboj se, drahoušku. Budu shovívavý, jak jen toho budu za daných okolností schopen… Poraní mi sice ruku, to ano, ale nepotřísním svou krví tvůj perský koberec. Který by ovšem potřeboval vyčistit.“

Pohled jí zněžněl a vzala jeho ruce do svých. „Miluju tě, Césare.“

„Já vím. To je normální, stává se to skoro každému.“

„Proč tolik nesnášíš Álvara?“

Byla to pošetilá otázka a César na ni pohlédl s jemnou výčitkou.

„Udělal ti bolest,“ odpověděl vážně. „Kdybys mi to dovolila, byl bych schopen vyrvat mu oči a předhodit je psům na prašných cestách thébských. V dokonale klasickém stylu. Ty bys mohla dělat chór: měla bys na sobě peplos, ve kterém by ti to úchvatně slušelo, a zvedala bys obnažené paže k Olympu, na němž by chrápali namol opilí bohové.“

„Vem si mě za ženu. Teď hned.“ César vzal jednu její ruku a lehce se jí dotkl rty v polibku.

„Až budeš velká, princezničko.“

„Já už jsem velká.“

„Ještě nejsi. Ale až jednou budeš, Výsosti, pak se ti odvážím říci, že jsem tě miloval. A že bohové, když se probudili, mi nevzali všechno. Jenom moje království,“ zauvažoval. „Což celkem vzato nestojí ani za zmínku.“

Byl to důvěrný rozhovor plný vzpomínek a narážek, kterým rozuměli jen oni dva, starý jako jejich přátelství. Zůstali pak mlčky sedět a v místnosti se ozýval jen tikot starých hodin, které čekaly na kupce a odměřovaly přitom běh času.

„Takže, když to shrneme,“ řekl César po chvíli, „jestli tomu dobře rozumím, máme vyřešit vraždu.“

Julia na něho s překvapením pohlédla.

„To zní zvláštně, když to říkáš takhle.“

„Proč? Vždyť právě o tohle se přece jedná. Na věci nic nemění, že se to stalo v patnáctém století.“

„Aha. Ale slovo vražda to všechno staví do podivného světla,“ usmála se dívka na starožitníka znepokojeně. „Možná že jsem včera v noci byla příliš unavená, než abych se na to dívala z téhle stránky, ale až doteď jsem to všechno brala jako hru, něco podobného jako rozluštit nějaký rébus. Svým způsobem soukromou záležitost. Otázku osobní prestiže.“

„A dál?“

„Pak přijdeš ty, a jako by se nechumelilo, začneš mluvit o vyřešení doopravdické vraždy, a já to konečně pochopím…“ Na okamžik se zarazila s ústy otevřenými, jako by se nakláněla nad okraj propasti. „Uvědomuješ si to? Na Tři krále roku tisícího čtrnáctistého šedesátého devátého někdo zavraždil nebo nechal zavraždit Rogera z Arrasu. A vrahova totožnost se dá vyčíst z toho obrazu.“ Vzrušením se narovnala na židli. „Můžeme vyřešit záhadu, která se stala před pěti sty lety… Možná přijít na to, proč se jedna malá částečka evropské historie udála právě takhle a ne jinak… Představ si, jaké ceny by mohla Šachová partie dosáhnout na aukci, kdyby se nám podařilo všechno tohle dokázat!“

Už před chvílí vstala a teď se opírala rukama o růžovou mramorovou desku stolku. Starožitník přikyvoval, napřed překvapeně a pak obdivně.

„Milióny, drahoušku,“ potvrdil s obdivem, který platil přesvědčivosti jejích argumentů. „Spoustu miliónů,“ uvažoval s přesvědčením. „Když se tomu dá patřičná publicita, může Claymore na aukci nasadit dvojnásobnou nebo čtyřnásobnou cenu. To je poklad, ten tvůj obraz. Vážně.“

„Musíme za Menchu. Teď hned.“

César zavrtěl hlavou a nasadil výraz nabručené rezervovanosti.

„Ale ne, drahoušku, jen to ne. O tom nemůže být ani řeč. S tou tvou Menchu nechci mít nic společného. Rád udělám, co budeš chtít, ale chtěl bych zůstat stranou jako nezúčastněný divák.“

„Nebuď labuť. Potřebuju tě.“

„A já ti jsem k dispozici, drahoušku. Ale nenuť mě, abych se stýkal s tou restaurovanou Nefertiti a těmi jejími amanty alias gigoly, které tak často střídá. Z téhle tvé přítelkyně dostávám migrénu,“ ukázal si na spánek. „Přesně semhle. Vidíš?“

„Césare…“

„Dobrá, vzdávám se. Vae victis. Půjdu za tou tvou Menchu.“

S mlasknutím ho políbila na hladce oholené tváře a ucítila přitom vůni myrhy. César si kupoval parfémy v Paříži a šátky v Římě.

„Miluju tě, starožitníku. Strašně.“

„Lichotky. Nic než lichotky. Na mě si v mém věku už nepřijdeš.“

~ ~ ~

I Menchu si kupovala parfémy v Paříži, ale ty její nebyly tak decentní jako Césarovy. Vplula do haly hotelu Palace v oblaku Rumby od Balenciagy, který ji o několik kroků předcházel, uspěchaná a bez Maxe.

„Mám spoustu novinek.“ Než se posadila, sáhla si prstem na nos a krátce, přerývaně se nadechla. Měla za sebou technickou přestávku na toaletách a na horním rtu jí dosud ulpívalo několik maličkých zrnek bílého prášku. Julia věděla, že to je důvod, proč vypadá tak čiperně a bystře. „Don Manuel nás očekává ve svém domě, aby s námi projednal tu záležitost.“

„Don Manuel?“

„Majitel obrazu, přece. Nekoukej na mě tak udiveně. Kouzelný staroušek.“

Objednaly si koktejly bez alkoholu a Julia seznámila svou přítelkyni s výsledky pátrání. Menchu doširoka otvírala oči údivem a propočítávala provizi.

„Tím se všechno mění,“ počítala rychle na prstech s nehty nalakovanými krvavou červení na stolku pokrytém lněným ubrusem. „Mých pět procent mi nestačí, takže dám Claymorům trochu zabrat: z patnácti procent provize z ceny, které obraz na aukci dosáhne, sedm a půl pro ně a sedm a půl pro mě.“

„Na to nepřistoupí. Je to o hodně míň, než z toho mají obvykle.“

Menchu se rozesmála s okrajem své sklenky mezi zuby. „Buď tohle, nebo nic. Aukční síně Sotheby’s nebo Christie’s jsou hned za rohem a budou bez sebe nadšením, když dostanou příležitost získat van Huyse. Buďto na to přistoupí, nebo to budou muset nechat být.“

„A co majitel? Ten tvůj staroušek snad do toho má taky co mluvit. Představ si, že by se rozhodl jednat přímo se zástupci Claymoru. Nebo s někým jiným.“

Menchu se vychytrale ušklíbla.

„Nemůže. Podepsal mi papírek,“ ukázala na svou krátkou sukni, přejícně odhalující nohy ve tmavých punčochách. „Navíc mám na sobě bojovou uniformu, jak vidíš. Buďto utáhnu milého dona Manuela na vařené nudli, nebo vstoupím do kláštera.“ Zkřížila a zase narovnala nohy na počest mužské klientely hotelu, jako by si chtěla ověřit výsledek, dřív než se spokojeně soustředí na sklenku s koktejlem. „Pokud jde o tebe…“

„Chci jeden a půl procenta z tvých sedmi a půl.“ Do Menchu jako když píchne. „To je spousta peněz,“ vykřikovala pohoršeně. „Třikrát nebo čtyřikrát víc, než cena dohodnutá za restaurování obrazu.“ Julia ji nechala protestovat, vytáhla z kabelky krabičku chesterfieldek a zapálila si.

„Ale to bys mě špatně pochopila,“ vysvětlila a vyfoukla kouř. „Honorář za moji práci se odečte přímo tomu tvému donu Manuelovi z ceny, které obraz dosáhne na aukci… Ta další procenta jsou navíc z tvého zisku. Jestli se šachová partie prodá za sto miliónů, sedm a půl dostane Claymore, šest ty a jedno a půl já.“

„Uvidíme,“ vrtěla Menchu nevěřícně hlavou. „A to jsi s těmi svými štětečky a laky vypadala jako hodná holčička. Taková neškodná.“

„To víš. Bližší košile nežli kabát.“

„Ty mě děsíš, na mou duši. Hřála jsem si hada na prsou jako Aida. Nebo to byla Kleopatra… Nevěděla jsem, že se tak dobře vyznáš v procentech.“

„Vžij se do mé situace. Koneckonců jsem na celou tu záležitost přišla já.“ Zatřepala prsty před nosem své přítelkyně. „Těmahle ručičkama.“

„Využíváš toho, že mám měkké srdce, ty malá zmije.“

„Ty máš tak leda drzé čelo.“

Menchu si dramaticky povzdechla. To by musela utrhnout chléb od úst svému Maxovi, ale přece se mohou dohodnout. Koneckonců přátelství je přátelství. V té chvíli pohlédla ke dveřím baru a zatvářila se lstivě. No ovšem. My o vlku…

„Max je tady?“

„Nebuď protivná. Max není žádný vlk, je to drahoušek…“ Naznačila jí očima, aby se nenápadně ohlédla. „Právě přišel Paco Montegrifo od Claymorů. A všiml si nás.“

Montegrifo byl ředitel madridské pobočky aukční síně Claymore. Byl to vysoký a přitažlivý čtyřicátník, který se oblékal se strohou elegancí italského knížete. Pěšinku ve vlasech měl bezvadnou stejně jako kravatu a v úsměvu odhaloval širokou řadu zubů příliš dokonalých na to, aby byly pravé.

„Má úcta, dámy. To je ale příjemné překvapení.“

Zůstal stát, zatímco je Menchu představovala.

„Viděl jsem některé vaše práce,“ řekl Julii, když se dověděl, že van Huyse restauruje ona. „Mám pro ně jen jeden výraz: dokonalé.“

„Díky.“

„Rádo se stalo. Nepochybuji o tom, že šachová partie bude na stejné úrovni.“ Znovu odhalil bílou řadu zubů v profesionálním úsměvu. „Vkládáme do toho obrazu velké naděje.“

„My taky,“ řekla Menchu. „Větší, než si myslíte.“

Montegrifo musel v tónu odpovědi postřehnout něco neobvyklého, protože jeho kaštanové oči dostaly ostražitý výraz. Žádný hlupák, pomyslela si Julia okamžitě, zatímco dražebník ukázal směrem k prázdné židli. Má tu schůzku s nějakými lidmi, řekl, ale ti mohou chvilku počkat.

„Dovolíte?“

Udělal odmítavý posuněk na blížícího se číšníka a sedl si naproti Menchu. Na první pohled nedoznala jeho srdečnost změny, ale teď se do ní přimísilo jakési obezřetné vyčkávání, jako by se snažil zachytit nějaký vzdálený falešný tón.

„Vyskytly se nějaké potíže?“ zeptal se klidně.

Galeristka zavrtěla hlavou. Ne, v podstatě žádné potíže. Není proč se znepokojovat. Ale Montegrifo nedával najevo žádné znepokojení, jen zdvořilý zájem.

„Možná,“ dodala Menchu po krátkém zaváhání, „budeme muset znovu projednat podmínky naší dohody.“

Rozhostilo se trapné ticho. Montegrifo na ni hleděl tak, jak by asi hleděl uprostřed dražby na zákazníka, který není schopen zachovat dekorum.

„Milá paní Rochová, Claymore je velmi seriózní firma.“

„O tom nepochybuji,“ odpověděla Menchu bez mrknutí oka. „Ale během výzkumů, které jsme podnikly ohledně van Huyse, vyšly najevo důležité skutečnosti, které zvyšují cenu díla.“

„Naši odhadci nic takového neobjevili.“

„Ten výzkum byl proveden později než expertiza vašich odhadců. Nálezy…“ tady se zdálo, že Menchu znovu na okamžik zaváhala, což Montegrifovi neuniklo, „nejsou na první pohled viditelné.“

Montegrifo se s přemýšlivým výrazem obrátil k Julii. Oči měl studené jako led.

„Co jste objevila?“ zeptal se vlídně jako zpovědník vybízející hříšníka, aby ulevil svému svědomí. Julia se nerozhodně podívala na Menchu. „Nevím, jestli můžu…“

„Nemáme k tomu svolení,“ přispěchala jí na pomoc Menchu. „Aspoň ne dneska. Napřed musíme získat souhlas našeho klienta.“

Montegrifo pomalu kývl hlavou. Pak se zvedl pomalým pohybem protřelého světáka.

„Chápu. A teď mě laskavě omluvte.“ Vypadalo to, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak se jen zvědavě zahleděl na Julii. Nevypadal znepokojeně. Jen při loučení vyjádřil naději – aniž spustil oči s Julie, ačkoli jeho slova byla adresována Menchu – že ten nález, ať už je to cokoli, nemění nic na jejich dohodě. Pak se rozloučil a odešel mezi stoly na druhý konec sálu. Tam se posadil ke stolu, kde už seděla dvojice lidí, pravděpodobně cizinců. Menchu zkormouceně hleděla na svou sklenku. „Udělala jsem pitomost.“

„Proč? Dřív nebo později by se to stejně dověděl.“

„Já vím. Ale to neznáš Paka Montegrifa.“ Upila koktejlu a hleděla na dražebníka přes svou sklenku. „Kdyby tenhle dobře vychovaný pán se svou elegantní fasádou znal dona Manuela, horempádem by za ním utíkal, aby se dověděl, o co se jedná, a aby nás mohl vynechat ze hry.“

„Myslíš?“

Menchu se sarkasticky uchichtla. Paka Montegrifa měla dokonale přečteného.

„Má dobrou vyřídilku a je to třída, nemá žádné zábrany a obchod vycítí na sto kilometrů,“ zamlaskala obdivně jazykem. „Také prý ilegálně vyváží umělecká díla a v podplácení venkovských farářů se mu nikdo nevyrovná.“

„Přesto působí seriózně.“

„To je jeho chleba, působit seriózně.“

„Jedno mi není jasné: proč jsi nešla k jinému dražebníkovi, když tohle všechno víš…“

Galeristka pokrčila rameny. To, že zná jeho život a skutky, s tím nemá nic společného. Jednání s aukční síní Claymore se nedá nic vytknout.

„Vyspala ses s ním?“

„S Montegrifem?“ zasmála se Menchu. „Ani náhodou. Není to zdaleka můj typ.“

„Mně připadá přitažlivý.“

„Protože máš na to ten správný věk, holčičko. Já mám radši neotesané lumpy, jako je Max, kteří pořád vypadají, že ti každou chvíli vrazí pár facek… Jsou lepší v posteli, a když se to vezme do důsledků, vyjdou tě mnohem laciněji.“

„Vy už to pochopitelně nemůžete pamatovat.“ Pily kávu u čínského lakovaného stolku na zasklené verandě plné bujných zelených rostlin. Na starém gramofonu zněla Bachova Hudební obětina. Don Manuel Belmonte se občas odmlčel, jako by jeho pozornost najednou upoutal nějaký rytmus, na chvilku se zaposlouchal a pak začal prsty vybubnovávat lehký doprovod na poniklovaném opěradle svého kolečkového křesla. Tělo a hřbet rukou měl pokryté hnědými stařeckými skvrnami. Na zápěstích a na krku mu vystupovaly silné modravé žíly.

„Stalo se to asi okolo čtyřicátého roku, nebo možná o něco později…“ pokračoval stařec a na jeho suchých rozpraskaných rtech se objevil posmutnělý úsměv. „Tehdy byla zlá doba a my jsme rozprodali skoro všechny obrazy. Pamatuji se hlavně na jednoho Muñoze Degraina a jednoho Murilla. Moje nebožka Anna, ať je jí země lehká, se z toho Murilla nikdy nevzpamatovala. Překrásná maličká madonka, hodně podobná těm z Prada…“ Zavřel oči, jako by se pokoušel ve vzpomínkách si ten obraz vybavit. „Koupil ji jeden voják, který se pak stal ministrem. Mám dojem, že to byl García Pontejos. Uměl dokonale využít situace, vydřiduch jeden nestydatý. Dal nám za něj jen pár ubohých šupů.“

„Jistě jste se s tím vším hodně těžko loučili…“ Menchu se zatvářila náležitě chápavě; seděla naproti Belmontovi a štědře odhalovala nohy. Invalida přisvědčil s rezignovaným výrazem, který se na jeho tváři objevoval už hezkou řádku let. Byl to jeden z těch výrazů, jaké se získávají jen za cenu ztráty vlastních iluzí.

„Nedalo se nic dělat. Když jsem po válce přišel o místo dirigenta Madridského orchestru, opustili nás i přátelé a rodina mé ženy. V té době platilo, že kdo nejde s námi, jde proti nám. A já jsem s nimi nešel.“

Na chvíli se odmlčel a zdálo se, že jeho pozornost přilákala hudba znějící z rohu místnosti, kde nad hromadami starých desek visely portrétní rytiny Schuberta, Verdiho, Beethovena a Mozarta ve stejných rámech. Po chvíli pohlédl opět na Julii a na Menchu a překvapeně zamrkal, jako by se vracel odněkud zdaleka a nečekal, že je tam ještě najde.

„Do toho mě postihla ta trombóza, a tím se všechno ještě víc zkomplikovalo. Naštěstí nám zbývalo ještě dědictví mé ženy, o které ji nikdo nemohl připravit. A zůstal nám i tenhle dům, nějaký nábytek a dva nebo tři dobré obrazy, mimo jiné i Šachová partie.“ Pohlédl zádumčivě na prázdné místo na čelní stěně salónu, holou skobu a obdélníkové světlejší místo na tapetách a pohladil si bradu, na níž měl několik bílých vousů, které unikly břitvě. „Tenhle obraz jsem měl vždycky nejradši.“

„Po kom jste ten obraz zdědili?“

„Od Moncadových, jedné postranní větve našeho rodu. Po prastrýci. Annina matka byla rozená Moncadová. Jeden z jejích předků, Luis Moncada, byl kolem roku patnáct set a něco intendantem Alexandra Farnese, a tenhle don Luis musel mít rád umění.“

Julia nahlédla do dokumentace, která ležela na stole vedle šálků s kávou.

„Tady stojí, že obraz byl získán v roce 1585. Pravděpodobně v Antverpách při kapitulaci Flander a Brabantska…“

Stařec přikývl a zatvářil se tak, jako by si tu událost vybavoval z vlastní zkušenosti.

„Ano. Podle všeho jako válečná kořist při drancování města. Oddíly, kterým velel předek mé ženy, nebyly z těch lidí, kteří zaklepou na dveře a podepíší vám stvrzenku.“

Julia se probírala v dokumentech.

„Před tímhle datem tu není o obrazu žádná zmínka,“ poznamenala. „Netraduje se ve vaší rodině nějaký příběh, který by se týkal toho obrazu? Nějaká pověst nebo něco na ten způsob. Každá stopa nám může být dobrá.“

Belmonte zavrtěl hlavou.

„Pokud vím, tak ne. O Šachové partii se v rodině mé ženy mluvilo vždycky jako o Vlámském obrazu nebo o Obrazu Farnese, nepochybně proto, aby nezapomněli na to, jak ho získali… Pod těmito jmény figuroval dokonce po dobu téměř dvaceti let, kdy byl v depozitáři pradského muzea, až ho ve třiadvacátém otec mé ženy znovu získal díky Primu de Riverovi, který byl jejich rodinný přítel. Můj tchán si van Huyse vždycky hluboce vážil, protože byl vášnivý hráč šachu. A když ten obraz přešel do rukou jeho dcery, nechtěl jsem ho proto nikdy prodat.“

„A teď?“ zeptala se Menchu.

Stařec se na chvíli odmlčel a hleděl do svého šálku, jakoby otázku přeslechl.

„Teď je jiná situace,“ vrhl napřed na Menchu a pak na Julii chytrý a zdrženlivý pohled. Vypadalo to, jako by se vysmíval sám sobě. „Teď už to se mnou jde s kopce, jak jistě vidíte,“ udeřil si dlaněmi do poloochrnutých nohou. „Moje neteř Lola a její manžel se o mě starají, a já se jim musím nějak odvděčit. Nemyslíte?“

Menchu zamumlala jakousi omluvu. Nechtěla být netaktní. Rodinné důvody, naprosto chápe.

„Nemáte se zač omlouvat, nedělejte si starosti.“ Belmonte zvedl v tolerantním gestu dva prsty, jako by jí dával rozhřešení. „Je to pochopitelné. Ten obraz stojí spoustu peněz, a když visí doma na zdi, není k ničemu. A neteř s manželem říkají, že by jim přišla vhod malá výpomoc. Lola má důchod po svém otci, ale její manžel, Alfonso…“ pohlédl na Menchu s výrazem, který prosil o pochopení. „Vy ho přece znáte: v životě nesáhl na práci. Pokud jde o mě…“ starcovy rty zkřivil posměšný úsměv. „Zděsily byste se, kdybych vám řekl, kolik musím platit každý rok státu za to, že si držím tenhle dům a žiju v něm.“

„Je to dobrá čtvrť,“ poznamenala Julia. „A krásný dům.“

„Ano, ale já mám jen směšnou penzičku. Proto rozprodávám památku po památce. Ten obraz pro mě bude znamenat chvíli klidu.“

Zamyslel se a pomalu vrtěl hlavou, ale nepůsobilo to příliš skleslým dojmem: vypadal spíš pobaveně, jako by celá ta situace v sobě měla určitou humornou stránku, kterou byl schopen ocenit jenom on sám. Julia si to uvědomila, když lovila cigaretu z krabičky a střetla se s jeho posměšným pohledem. Možná bral to, co na první pohled vypadalo jako sprosté vydírání bezohledné neteře a jejího manžela, jako zvláštní laboratorní experiment s rodinnou hrabivostí: „Strýčku sem a strýčku tam, my ti tu děláme pomyšlení a tvoje penze přitom stačí sotva na pokrytí výdajů: bylo by ti líp s lidmi tvého věku v nějakém domově důchodců. Je to škoda, když tu tyhle obrazy zbytečně visí na zdi…“ Teď, když jim předhodil van Huyse, musel se Belmonte cítit v bezpečí. Dokonce po dlouhých letech ponížení přebíral iniciativu. S pomocí toho obrazu si se svou neteří a jejím manželem jaksepatří vyřídí účty.

Nabídla mu krabičku a on s vděčným úsměvem zaváhal.

„To bych neměl,“ řekl. „Lola mi povolila jen jednu bílou kávu a jednu cigaretu denně.“

„Lola ať se jde vycpat,“ odpověděla dívka tak spontánně, až ji to samotnou překvapilo. Menchu na ni polekaně pohlédla, ale stařec nevypadal, že by mu to vadilo. Naopak, když se podíval na Julii, zazdálo se jí, že v jeho očích zahlédla spiklenecký záblesk, který vzápětí uhasl. Pak natáhl kostnaté prsty a vzal si cigaretu.

„Pokud jde o ten obraz,“ řekla Julia, nakloněná nad stůl, aby Belmontovi připálila. „Je tu jedna nepředvídaná okolnost…“

Stařec vdechl s rozkoší kouř, zadržel ho co nejdéle v plicích a pohlédl na ni přivřenýma očima.

„Dobrá, nebo špatná?“

„Dobrá. Pod malbou se objevil původní nápis. Když ho odkryjeme, zvýší se tím hodnota obrazu,“ opřela se s úsměvem na židli. „Teď je to na vás.“

Belmonte pohlédl na Menchu a pak na Julii, jako by je potajmu srovnával nebo jako by váhal, které z nich má zůstat věrný. Nakonec se zdálo, že se rozhodl, protože znovu dlouze potáhl z cigarety a se spokojeným výrazem si opřel ruce o kolena.

„Kromě toho, že jste krásná, jste zřejmě i velmi bystrá,“ řekl Julii. „Jsem si jist, že se vám dokonce také líbí Bach.“

„Zbožňuju ho.“

„Tak mi vyložte, oč se jedná, prosím.“

A Julia mu to vyložila.

„To je neuvěřitelné,“ vrtěl Belmonte hlavou poté, co se rozhostilo dlouhé a nevěřícné ticho. „Tolik let jsem měl ten obraz denně před očima, a nikdy mě nenapadlo…“ pohlédl krátce na prázdné místo na stěně, kde visíval van Huys, a přivřel víčka ve spokojeném úsměvu. „Takže malíř měl rád hádanky…“

„Vypadá to tak,“ odpověděla Julia. Belmonte ukázal směrem ke gramofonu v rohu, který stále ještě hrál.

„To nebyl sám,“ řekl. „Kdysi bývalo obvyklé, že umělecká díla obsahovala hříčky a skryté hádanky. Například takový Bach. Deset kánonů, které tvoří jeho Obětinu, jsou jednou z nejdokonalejších věcí, které kdy složil, a přesto žádný z nich nenapsal od a až do zet… Dělal to úmyslně, jako by to byly hádanky, které předkládal Fridrichovi Pruskému… Takové hudební hříčky byly v jeho době časté. Spočívaly v tom, že se napsalo téma, doprovodilo se několika více či méně záhadnými náznaky a objevit kánon vycházející z takového tématu bylo pak úkolem jiného hudebníka nebo interpreta… Nebo druhého hráče, chcete-li, protože se skutečně jednalo o hru.“

„To je opravdu zajímavé,“ poznamenala Menchu. „Ani netušíte, do jaké míry. Bach byl jako mnoho umělců pěkný švindlíř. Neustále vymýšlel triky, kterými by oklamal své obecenstvo: hříčky s notami a písmeny, důmyslné variace, neobvyklé fugy a především obrovský smysl pro humor… Například do jedné šestihlasé skladby tajně vkomponoval své vlastní jméno, rozdělené mezi dva nejvyšší hlasy. Ale takové věci se dělaly nejen v hudbě: Lewis Carroll, matematik, spisovatel a navíc velký příznivec šachů, zabudovával do svých básní akrosticha… Existují velmi chytré způsoby, jak do hudby, básní a obrazů ukrýt různé věci.“

„O tom nemůže být pochyb,“ odpověděla Julia. „Symboly a tajné šifry se v umění objevují často. Dokonce i v moderním umění… Potíž je v tom, že ne vždycky dokážeme taková poselství dešifrovat, především ta stará.“ Tentokrát zase ona zamyšleně pohlédla na prázdné místo na stěně. „Ale u šachové partie máme několik výchozích bodů. Můžeme se o to pokusit.“

Belmonte se opřel v kolečkovém křesle a přikývl hlavou s očima poťouchle upřenýma na Julii.

„Až na něco přijdete, dejte mi vědět,“ řekl. „Ujišťuji vás, že nic na světě by mi neudělalo větší radost.“

Právě se loučili v hale, když se objevila neteř s manželem. Lola byla hubená, kostnatá žena hodně přes třicet, se zarudlou pletí a zapadlými dravčíma očkama. Pravou paží v rukávu koženého kabátu byla zavěšena do levice svého manžela, snědého štíhlého chlapíka o něco mladšího, než byla sama, jehož předčasnou olysalost trochu zjemňovalo silné opálení. Dokonce i kdyby se stařec nebyl zmínil, že manžel jeho neteře nikdy v životě nepracoval, poznala by Julia, že se vlastní zásluhou přiřadil k těm, kdo se snaží žít s vynaložením minimální možné námahy. Jeho rysy, kterým náznak váčků pod očima dodával zhýralého vzhledu, měly prohnaný, lehce cynický výraz, který se velká a výmluvná, téměř liščí ústa ani nesnažila popírat. Na sobě měl modré sportovní sako s pozlacenými knoflíky bez kravaty. V každém ohledu vypadal jako člověk, který dělí svůj volný čas, jehož má požehnaně, mezi popíjení aperitivů v luxusních kavárnách a módní noční bary a pro kterého jsou ruleta a karty denním chlebem.

„Moje neteř Lola a její manžel Alfonso,“ představil je Belmonte a všichni se pozdravili. Neteř nevypadala příliš nadšeně, ale její manžel s nepokrytým zájmem podržel Juliinu ruku ve své o něco déle, než bylo nezbytné, a přitom ji přejel od hlavy k patě znaleckým pohledem. Pak se obrátil k Menchu, kterou oslovil jménem. Vypadali jako staří známí.

„Přišly kvůli tomu obrazu,“ řekl Belmonte.

Manžel jeho neteře se zatvářil chápavě.

„Ten obraz, samozřejmě. Tvůj slavný obraz.“

Ve stručnosti je seznámili se změnou situace. Alfonso ses rukama v kapsách usmíval a hleděl na Julii.

„Jestli se jedná o to zvýšit hodnotu toho obrazu, či jak jste to vlastně říkala,“ oslovil ji, „připadá mi to jako skvělý nápad. Můžete sem přijít, kdykoli budete chtít, když pro nás budete mít takováhle překvapení. My překvapení milujeme.“

Neteř manželovo uspokojení nesdílela. „O tom si musíme promluvit,“ řekla nazlobeně. „Kdo nám může zaručit, že ten obraz nezničí?“

„To by bylo neodpustitelné,“ poznamenal Alfonso, aniž odtrhl oči od Julie. „Ale myslím, že by tahle slečna nebyla schopná provést nám něco takového.“

Lola Belmontová vrhla na svého manžela neklidný pohled.

„Ty se do toho nepleť. To je moje věc.“

„To se mýlíš, miláčku,“ Alfonsův úsměv se rozšířil. „Máme bezpodílové spoluvlastnictví.“

„Řekla jsem, aby ses do toho nepletl.“ Alfonso se k ní pomalu obrátil. Liščí výraz v jeho tváři byl ještě zřetelnější a tvrdší. Jeho úsměv byl teď ostrý jako nůž a při tom pohledu si Julia pomyslela, že manžel Belmontovy neteře možná není tak neškodný, jak na první pohled vypadal. Určitě není nic příjemného mít nevyřízené účty s chlapíkem, který se umí takhle usmívat, pomyslela si. „Nebuď směšná… miláčku.“

Ve slově miláčku znělo všelicos, jen ne něha, a zdálo se, že Lola Belmontová to ví líp než kdokoli jiný: bylo na ní vidět, že jen s obtížemi přemáhá pokoření a vztek. Menchu pokročila kupředu, aby se vložila do debaty.

„Už jsme o tom hovořily s donem Manuelem,“ oznámila. „A on s tím souhlasí.“

To je další otázka, uvažovala Julia, nevycházející z překvapení. Invalida totiž sledoval slovní přestřelku ze svého kolečkového křesla s rukama zkříženýma na klíně jako divák, který úmyslně zůstává stranou celé záležitosti, nicméně hádku o ni sleduje se zlomyslným zájmem voyeura. Zvláštní lidé, pomyslela si dívka. Zvláštní rodina.

„To je pravda,“ potvrdil stařec, aniž by se na někoho obracel přímo. „Já s tím souhlasím. V zásadě.“

Neteř si nervózně pohrávala s rukama a náramky jí hlasitě chřestily. Vypadala utrápeně, nebo možná vztekle. Nejspíš obojí zároveň.

„Ale strýčku, o tom si musíme promluvit. Já nepochybuji o tom, že tyhle dvě paní mají dobrou vůli…“

„Slečny,“ opravil ji její manžel, aniž se přestal usmívat na Julii.

„Nebo slečny, to je jedno,“ Lola Belmontová jen s námahou vyslovovala, zaslepená vlastním rozhořčením. „Měly se zeptat i nás.“

„Pokud jde o mě,“ řekl její manžel, „mají moje požehnání.“

Menchu si bezostyšně prohlížela Alfonsa a vypadalo to, že se chystá něco říci, ale nakonec to neudělala. Pak pohlédla na Belmontovu neteř.

„Slyšela jste, co říkal váš manžel.“

„To mi je jedno. Dědička jsem tu já.“

Belmonte v kolečkovém křesle ironicky pozdvihl vyzáblou ruku, jako kdyby se hlásil o slovo.

„Ještě jsem naživu, Lolito. Však se dočkáš dědictví, až přijde čas.“

„Amen,“ řekl Alfonso.

Neteř jedovatě namířila na Menchu kostnatou bradu a Julia si na okamžik pomyslela, že se na ně vrhne. Její dlouhé nehty a podobnost s dravým ptákem, která byla ještě zřetelnější, když se jim rozzuřeně postavila, vypadaly opravdu nebezpečně. Julia nebyla v žádné zvláštní fyzické kondici, ale když byla malá, naučila se od Césara několik nesportovních triků, které se velmi dobře hodily k zabíjení pirátů. Násilné projevy Belmontovy neteře se naštěstí omezily na pohled a na způsob, jímž se otočila na podpatku a odešla z haly.

„To si vyřídíme jinde,“ zasyčela. A vzteklý klapot podpatků dozněl v chodbě kdesi uvnitř domu.

Alfonso se s rukama v kapsách mírně a klidně usmíval.

„Nesmíte jí to mít za zlé,“ obrátil se na Belmonta. „Nemám pravdu, strýčku? Lolita je v podstatě hodná ženská… Dobračka od kosti.“

Invalida pokývl roztržitě hlavou: bylo vidět, že myslí na něco jiného. Zdálo se, že jeho pozornost přitahuje prázdný obdélník na stěně, jako by se tam objevovala tajemná znamení, které byly schopny přečíst jen jeho unavené oči.

„Takže ty ses s manželem té neteře znala,“ poznamenala Julia, jakmile se octly na ulici.

Menchu přikývla na souhlas s pohledem do výlohy jakéhosi obchodu.

„To už je dávno,“ řekla a naklonila se, aby viděla na cenu bot. „Asi tak tři nebo čtyři roky.“

„Teď už je mi jasné, jak to bylo s tím obrazem… Ten obchod ti nenabídl ten stařík, ale on.“

Menchu se potměšile ušklíbla.

„Bravo, kočičko. Máš úplnou pravdu. Prožili jsme spolu to, co by taková puritánka jako ty nazvala milostným románkem… Už je to nějaký ten pátek, ale když dostal ten nápad s van Huysem, vzpomněl si na mě.“

„A proč si to nedohodl přímo?“

„Protože jemu nikdo nevěří, dokonce ani don Manuel ne…“ rozesmála se. „Alfonsito Lapeña, známější pod přezdívkou Karbaník, dluží peníze každému, na koho se podívá. Před pár měsíci jen o chlup unikl vězení. Šlo tam o nějaké nekryté šeky.“

„A z čeho je živ?“

„Z peněz své ženy, z toho, co vytahá z neopatrných lidí, a ze svého drzého čela.“

„A doufá, že van Huys mu pomůže dostat se z potíží.“

„Ano. Už se třese na to, aby ho mohl proměnit v hromádku žetonů na hracím stole.“

„Vypadá jako pěkný gauner.“

„To taky je. Ale já mám pro uličníky slabost a Alfonso se mi líbí.“ Na okamžik se zamyslela. „I když, pokud se pamatuju, jeho technické schopnosti nebyly nic moc. Má… Jak bych ti to řekla?“ přemýšlela ve snaze najít správný výraz. „Moc málo fantazie, rozumíš. Maxovi nesahá ani po kotníky. Není vynalézavý, víš, jak to myslím: takový ten týpek šup sem, šup tam a hotovo, na shledanou. Ale hodně se s ním nasměješ. Vypráví výborné sprosté vtipy.“

„Jeho žena o tom ví?“

„Myslím, že něco tuší, protože hloupá není. Proto se taky tak kouká, mrcha jedna.“

III. Šachová úloha

„Tahle vznešená hra má své hlubiny,

ve kterých už zmizela nejedna vznešená duše.“

Starý německý mistr

„Já si myslím,“ řekl starožitník, „že je to šachová úloha.“

Už půl hodiny se před obrazem bavili o svých dojmech. César se vestoje opíral o stěnu a mezi palcem a ukazováčkem elegantně svíral sklenku ginu s citrónem. Menchu se s unaveným výrazem usadila na pohovce. Julia seděla na koberci s popelníkem mezi nohama a okusovala si nehet. Všichni tři hleděli na obraz, jako kdyby měli před sebou televizní obrazovku. Jak se za střešním oknem stmívalo, tmavly jim van Huysovy barvy postupně před očima.

„Nemohl by někdo rozsvítit?“ ozvala se Menchu. „Mám pocit, že každou chvíli oslepnu.“

César stiskl vypínač za svými zády a nepřímé světlo odrážející se od stěn navrátilo Rogerovi z Arrasu a vévodskému páru z Ostenburku život a barvu. Téměř současně odbily nástěnné hodiny v rytmu velkého tombakového kyvadla osm úderů. Julia otočila hlavu a naslouchala, jestli se na schodech neozvou kroky, ale nebylo slyšet nic.

„Álvaro má zpoždění,“ řekla a viděla, jak se César ušklíbl.

„I kdyby ten hulvát přišel sebepozději,“ zamumlal starožitník, „bylo by to ještě pořád příliš brzo.“

Julia se na něho vyčítavě podívala.

„Slíbil jsi, že se budeš chovat slušně. Nezapomínej na to.“

„Já na to nezapomínám, princezno. Potlačím své vražednické choutky jen kvůli oddanosti, kterou k tobě cítím.“

„Budu ti za to hluboce zavázána.“

„To doufám.“ Starožitník pohlédl na své náramkové hodinky, jako by nedůvěřoval hodinám na stěně, které Julii před časem sám daroval. „Ale musím konstatovat, že dochvilný ten prasák zrovna není.“

„Césare.“

„Dobře, miláčku. Už jsem zticha.“

„Ne, mluv,“ ukázala Julia na obraz. „Říkal jsi, že je to šachová úloha.“

César přisvědčil. Okázale se odmlčel, smočil rty ve sklence a pak si je osušil neposkvrněným bílým kapesníčkem, který vytáhl z kapsy.

„Tak poslouchej.“ Pohlédl také na Menchu a trochu si povzdechl. „Poslouchejte. Na tom skrytém nápise je jedna drobnost, které jsme si až doposud nevšimli, alespoň já ne. Quis necavit equitem se opravdu dá přeložit jako otázka kdo zabil rytíře. Což se podle údajů, které máme k dispozici, dá vykládat jako hádanka, jejíž rozluštění se týká smrti – nebo zavraždění – Rogera z Arrasu. Nicméně,“ César mávl rukou jako kouzelník, který vytahuje z klobouku nějaké překvapení, „ten nápis se dá přeložit i jinak. Pokud vím, znamená slovo eques v latině rytíř, ale také jezdec. A jezdec je šachová figura. V mnoha evropských jazycích se rytíř i jezdec dodnes označují jediným slovem. V angličtině se například tahle figura jmenuje knight, rytíř,“ pohlédl zamyšleně na obraz a uvažoval o přesvědčivosti svého závěru. „Otázka tedy možná nezní, kdo zabil rytíře, ale kdo zabil jezdce. Nebo v šachové terminologii: Kdo vzal jezdce?“

Odmlčeli se a uvažovali. Nakonec se ozvala Menchu.

„Jako pohádka to není nic moc,“ ušklíbla se zklamaně. „Celou tuhle dojemnou historku jsme si vykonstruovali z jedné jediné pitomosti…“

Julia, která hleděla upřeně na starožitníka, zavrtěla hlavou.

„Nic takového: to tajemství pořád existuje. Nemám pravdu, Césare? Roger z Arrasu byl zavražděn dřív, než byl obraz namalován,“ vstala a ukázala do rohu malby. „Vidíte? Tady je datace obrazu: Petrus van Huys fecit me, anno MCDLXXI. To znamená, že van Huys namaloval dva roky po zavraždění Rogera z Arrasu obraz, do něhož zakomponoval důmyslné slovní hříčky a na kterém zpodobnil oběť i vraha.“ Na okamžik zaváhala, protože ji napadla další souvislost. „A možná i motiv zločinu: Beatrici Burgundskou.“

Menchu byla zmatená, ale zároveň ji to na nejvyšší míru vzrušovalo. Seděla na samém krajíčku pohovky a zírala na obraz doširoka rozevřenýma očima, jako by ho viděla poprvé.

„Tak už mi to přece vysvětli, holka. Napínáš mě.“

„Podle toho, co víme, mohl být Roger z Arrasu zavražděn z několika důvodů; a jedním z nich by mohl být předpokládaný milostný vztah mezi ním a vévodkyní Beatricí. Tou ženou v černém, která čte u okna.“

„Ty tedy tvrdíš, že ho zabil vévoda ze žárlivosti?“

Julia se zatvářila vyhýbavě.

„Já nic netvrdím. Jen navrhuji jednu z možností,“ ukázala na hromadu knih, papírů a fotokopií, které měla na stole. „Třeba chtěl malíř na ten zločin upozornit. Snad ten obraz namaloval právě proto, nebo to možná udělal na zakázku,“ pokrčila rameny. „To se s určitostí už nikdy nedovíme, ale jedno je jisté: v tom obraze se skrývá klíč k vraždě Rogera z Arrasu. Dokazuje to ten nápis.“

„Zakrytý nápis,“ zdůraznil César.

„Tím spíš.“

„Co když malíř dostal strach, že se vyjádřil až příliš jasně,“ nadhodila Menchu. „Ani v patnáctém století nebylo možné někoho obvinit jen tak pro nic za nic.“

Julia pohlédla na obraz.

„Možná se van Huys lekl, že to namaloval až příliš jasně.“

„Nebo to udělal někdo potom,“ navrhla Menchu.

„To ne. Také mě to napadlo a kromě prohlídky ultrafialovým světlem jsem udělala i stratigrafickou analýzu – to znamená, že se skalpelem odebere vzorek a řez se prohlédne pod mikroskopem,“ vzala se stolu list papíru. „Tady jsou vidět jednotlivé vrstvy, jak jdou po sobě: dřevěná podložka, slabounký křídový podklad pojeny živočišným klihem, olovnatou bělobou s olejem jako imprimiturou a tři vrstvy olovnaté běloby, rumělky a slonové černi, olovnatou bělobu a mědnatý resinát, lak a tak dále. Na celém obraze se to shoduje: stejné vrstvy, stejné pigmenty. Ten nápis zakryl van Huys osobně krátce poté, co ho namaloval. O tom nemůže být pochyb.“

„A co z toho plyne?“

„Souhlasím s Césarem s tou výhradou, že se pohybujeme na tenkém ledě, protože přece jen od té doby uplynulo už pět set let. Dost možná, že klíč k rozluštění toho všeho se skrývá v té šachové partii. Pokud jde o to, kdo vzal jezdce, ani vesnu mě to nenapadlo,“ pohlédla na starožitníka. „Co si o tom myslíš ty?“

César se přestal opírat o stěnu a přemístil se na druhý konec pohovky vedle Menchu. Usrkl ze své sklenky a pak si přehodil nohu přes nohu.

„Myslím si totéž, drahoušku. Jsem toho názoru, že malíř obrací naši pozornost z rytíře na jezdce, a tím se nás snaží navést na nejdůležitější stopu.“ Elegantně dopil obsah své sklenice a se zachrastěním ledu ji odložil na stolek vedle sebe. „Když se ptá, kdo vzal jezdce, nutí nás studovat tu partii. Ten záludný van Huys, o kterém si začínám myslet, že měl dost zvláštní smysl pro humor, nás vyzývá ke hře v šachy.“ Julii se rozzářily oči.

„Tak tedy hrejme,“ zvolala a otočila se k obrazu. Při těch slovech si starožitník znovu povzdechl.

„Rád bych. Ale přesahuje to moje schopnosti.“

„Ale jdi, Césare. Ty přece určitě umíš hrát šachy.“

„To je nepodložená domněnka, srdíčko. Už jsi mě někdy viděla hrát?“

„Ne, nikdy. Ale každý o tom přece má jakous takous představu.“

„Tady je potřeba něco víc než jen pouhá představa o tom, jak se táhne kterou figurou. Všimla sis dobře? Postavení figur je hodně složité.“ Opřel se na pohovce s teatrální zdrceností. „Je to trapné, ale dokonce i já mám určité meze, lásko. Nikdo není dokonalý.“

Vtom někdo zazvonil u dveří.

„To bude Álvaro,“ řekla Julia a utíkala otevřít.

Nebyl to Álvaro. Vrátila se s obálkou, kterou přinesl kurýr. Bylo v ní několik fotokopií a chronologický přehled psaný na stroji.

„Podívejte. Zřejmě se rozhodl, že nepřijde, ale posílá nám tohle.“

„Nevychovaný jako vždycky,“ zamumlal César opovržlivě. „Mohl aspoň zavolat a omluvit se, neřád jeden.“ Pokrčil rameny. „I když v hloubi duše mám z toho radost. Cože nám to posílá ten mizera?“

„Nech ho na pokoji,“ napomenula ho Julia. „Muselo mu dát spoustu práce, než dal tohle všechno dohromady.“

A začala nahlas číst.

PIETER VAN HUYS A POSTAVY ZPODOBNĚNÉNA OBRAZE „ŠACHOVÁ PARTIE“ – CHRONOLOGICKÝ PŘEHLED ŽIVOTOPISNÝCH ÚDAJŮ:

1415: V Bruggách ve Flandrech (dnešní Belgie) se narodil Pieter van Huys.

1431: Na hradě Bellesang v Ostenburku se narodil Roger z Arrasu. Jeho otec, Fulco z Arrasu, je vazalem francouzského krále a je spřízněn s vládnoucí dynastií Valois. Jeho matka, jejíž jméno se nedochovalo, pochází z ostenburského vévodského rodu Altenhoffenů.

1435: Burgundsko a Ostenburk se vyvázaly z francouzského vazalství. Narodil se Ferdinand Altenhoffen, příští vévoda ostenburský.

1437: Roger z Arrasu vyrůstá na ostenburském dvoře jako společník příštího vévody Ferdinanda ve hrách i studiu. Poté, co dovršil šestnáctý rok, doprovází svého otce Fulka z Arrasu do války, kterou Karel VII. Francouzský vede proti Anglii.

1441: Narodila se Beatrice, neteř Filipa Dobrého, vévody burgundského.

1442: Pieter van Huys se v Bruggách seznámil s bratry van Eyckovými a v Tournai s Robertem Campinem, svými učiteli, a má se za to, že přibližně v této době maluje své první obrazy. Z tohoto období se nedochovalo žádné z jeho děl až do doby, kdy v roce

1448: van Huys maluje Portrét zlatníka Viléma Walhuuse.

1449: Roger z Arrasu se vyznamenává v boji proti Angličanům při dobývání Normandie a Guyenne.

1450: Roger z Arrasu bojuje v bitvě u Formigny.

1452: van Huys maluje Rodinu Lukáše Bremera (svůj nejlepší známý obraz).

1453: Roger z Arrasu bojuje v bitvě u Chatillonu. V témže roce vychází v Norimberku jeho Píseň o růži a rytíři (jeden exemplář je uložen v Národní knihovně v Paříži).

1455: van Huys maluje svou Pannu v oratoři. (Obraz není datován, ale odborníci umísťují jeho vznik do tohoto období).

1457: Umírá Wilhelmus Altenhoffen, vévoda ostenburský. Po něm se ujímá vlády jeho syn Ferdinand, který právě dovršil dvaadvacátý rok. Jedním z jeho prvních činů na trůně je nejspíše to, že k sobě nechává povolat Rogera z Arrasu. Ten však pravděpodobně zůstává na francouzském dvoře, neboť je vázán přísahou věrnosti francouzskému králi.

1457: van Huys maluje Lovaňského směnárníka.

1458: van Huys maluje Portrét obchodníka Matyáše Conciniho a jeho manželky.

1461: Umírá Karel VII. Francouzský. Roger z Arrasu je pravděpodobně zproštěn svého závazku věrnosti vůči francouzskému králi a vrací se do Ostenburku. Zhruba v téže době dokončuje van Huys Antverpský oltář a usídluje se na ostenburském dvoře.

1462: van Huys maluje obraz Rytíř a ďábel. Na základě fotografií originálu (v amsterdamském Rijksmuseu) lze vyslovit hypotézu, že rytíř, který stál modelem pro tento portrét, by mohl být Roger z Arrasu, ačkoli podobnost mezi ním a postavou z Šachové partie není stoprocentně přesná.

1463: Oficiální zasnoubení Ferdinanda Ostenburského s Beatricí Burgundskou. Členem poselstva k burgundskému dvoru je Roger z Arrasu a Pieter van Huys, jehož úkolem je namalovat Beatricin portrét, který dokončuje ještě téhož roku. (Tento portrét, o němž je zmínka v kronice o svatbách a v soupise z roku 1474, se nedochoval.)

1464: Vévodova svatba. Roger z Arrasu vede družinu, která doprovází nevěstu z Burgundska do Ostenburku.

1467: Umírá Filip Dobrý a vlády v Burgundsku se ujímá jeho syn Karel Smělý, Beatricin bratranec. Nátlak francouzské a burgundské strany podněcuje intriky na ostenburském dvoře. Ferdinand Altenhoffen se jen s obtížemi pokouší udržet rovnováhu. Oporou profrancouzské strany je Roger z Arrasu, který má velký vliv na vévodu Ferdinanda. Burgundskou stranu podporuje vévodkyně Beatrice.

1469: Roger z Arrasu je zavražděn. Jeho smrt se neoficiálně klade za vinu burgundské frakci. Proslýchají se i narážky na milostný vztah mezi Rogerem z Arrasu a Beatricí Burgundskou. Účast Ferdinanda z Ostenburku na vraždě není prokázána.

1471: Dva roky po zavraždění Rogera z Arrasu maluje van Huys Šachovou partii. Není známo, zda v té době dosud žije v Ostenburku.

1474: Ferdinand Altenhoffen umírá bez potomků. Ludvík XI. Francouzský se pokouší prosadit starobylé nároky své dynastie na vévodství, což ještě zhoršuje napjaté francouzsko-burgundské vztahy. Bratranec vévodkyně vdovy Karel Smělý útočí na vévodství a poráží Francouze v bitvě u Loovenu. Násilné připojení Ostenburku k Burgundsku.

1477: Karel Smělý umírá v bitvě u Nancy. Maxmilián I. Rakouský se zmocňuje dědictví burgundského, které po něm zdědí jeho vnuk Karel (příští císař Karel V.) a které nakonec připadne španělské habsburské monarchii.

1481: V Gentu umírá Pieter van Huys při práci na triptychu s motivem Snímání z kříže pro katedrálu svatého Bavona.

1485: V klášteře v Lutychu umírá Beatrice Burgundská.

Hodnou chvíli se nikdo z nich neodvážil otevřít ústa. Jejich pohledy těkaly z jednoho na druhého a pak zase na obraz. Po chvíli ticha, která se zdála být nekonečná, zavrtěl César hlavou.

„Musím uznat,“ řekl potichu, „že tohle na mě udělalo dojem.“

„To jsme na tom všichni stejně,“ podotkla Menchu.

Julia odložila dokumenty na stůl a opřela se o něj.

„Van Huys dobře znal Rogera z Arrasu,“ ukázala na papíry. „Možná byli přátelé.“

„A tím obrazem si vyřídil účty s jeho vrahem,“ mínil César. „Všechno to do sebe zapadá.“

Julia přistoupila ke knihovně, kterou tvořily dvě stěny plné dřevěných polic, prohýbajících se pod tíhou neuspořádaně nakupených knih. Na chvíli se před nimi s rukama v bok zastavila a pak vytáhla jeden tlustý ilustrovaný svazek. Rychle prolistovala jeho stránky, až našla, co hledala, a s otevřenou knihou na kolenou – bylo to amsterdamské Rijksmuseum – se pak usadila na pohovce mezi Menchu a Césarem. Reprodukce obrazu nebyla příliš veliká, ale byl na ní zřetelně vidět rytíř ve zbroji s odkrytou hlavou, jedoucí na koni po úbočí kopce, na jehož vrcholku bylo město obehnané hradbami. Vedle rytíře jel na černé vyzáblé herce Ďábel, přátelsky s ním rozmlouval a pravicí ukazoval na město, kam podle všeho směřovali.

„To by mohl být on,“ poznamenala Menchu, když porovnala rysy rytíře z knihy s tváří hráče šachu na obraze.

„A také nemusel,“ řekl César. „I když určitá podoba tady opravdu je,“ obrátil se na Julii. „Ze kterého roku je ten obraz?“

„Čtrnáct set šedesát dva.“

Starožitník rychle počítal.

„To znamená, že byl namalován o devět let dřív než Šachová partie. To by mohlo být vysvětlení. Ten jezdec s ďáblem je mladší než postava na druhém obraze.“

Julia neodpověděla. Prohlížela si fotografickou reprodukci v knize. César na ni znepokojeně pohlédl.

„Co se děje?“

Dívka kývla pomalu hlavou, jako by se bála, že by prudkým pohybem mohla vyrušit plaché přízraky, které by nebylo jednoduché přivolat znovu.

„Ano,“ řekla tónem člověka, kterému nezbývá než se sklonit pod tíhou důkazů. „Tohle už nemůže být jenom náhoda.“

A ukázala prstem na fotografii.

„Nic zvláštního nevidím,“ řekla Menchu.

„Ne?“ Julia se sama pro sebe usmívala. „Tak se podívej na štít toho rytíře. Ve středověku si ho každý šlechtic zdobil svým erbem. Řekni, co myslíš ty, Césare. Co je namalované na tom štítu?“

Starožitník vydechl a přejel si rukou po čele. Byl stejně ohromený jako Julia.

„Šachovnice,“ odpověděl bez zaváhání. „Černé a bílé čtverce.“ Zvedl oči k vlámskému obrazu a zdálo se, že se mu zachvěl hlas. „Jako pole na šachovnici.“ Julia odložila otevřenou knihu na pohovku a vstala. „Tohle opravdu není žádná náhoda.“ Uchopila lupu s velkým zvětšením a přistoupila k obrazu. „Jestli je Rytíř s ďáblem, kterého van Huys namaloval v roce čtrnáct set šedesát dva, skutečně Roger z Arrasu, znamená to, že o devět let později si umělec zvolil námět z jeho erbu jako hlavní motiv obrazu, na kterém pravděpodobně zpodobnil jeho smrt. Dokonce i podlaha místnosti, do níž situoval své postavy, je černobíle šachovaná. Tohle všechno plus symbolický charakter toho obrazu potvrzuje, že hráč uprostřed je skutečně Roger z Arrasu. A celý tenhle humbuk se opravdu točí okolo šachů.“

Klekla si na zem před obraz a chvíli si pod lupou podrobně prohlížela šachové figury na šachovnici a na stole jednu po druhé. Zaměřila se i na kulaté vypouklé zrcadlo, které v levém horním rohu na stěně odráželo perspektivně deformovanou šachovnici i oba hráče.

„Césare.“

„Ano, miláčku?“

„Kolik figur má šachová hra?“

„Ehm. Dvakrát osm, šestnáct od každé barvy. To je celkem třicet dva, jestli se nemýlím.“ Julia je počítala prstem.

„Jejich tu všech dvaatřicet. Dají se krásně rozpoznat: pěšáci, králové, jezdci. Některé jsou ve hře a jiné mimo ni.“

„Tohle jsou figury, které už soupeř ze hry vyřadil.“ César si klekl vedle ní a ukázal na jednu z figur mimo šachovnici, kterou držel v prstech Ferdinand z Ostenburku. „Mimo hru je jeden jezdec. Jenom jeden. Bílý jezdec. Ostatní tři, jeden bílý a dva černí, jsou ještě pořád ve hře. Takže nápis Quis necavit equitem se vztahuje k němu.“

„Kdo ho vzal?“

Starožitník se zašklebil.

„To je právě ta otázka, lásko,“ usmál se stejně, jako když byla malá a sedávala mu na kolenou. „Až doteď jsme zjistili spoustu věcí: kde je ta voda, voli ji vypili; kde jsou ti voli, páni je snědli. Ale nevíme, kdo jsou ti oškliví páni.“

„Neodpověděl jsi mi.“

„Ne pokaždé mám po ruce odpověď na každou otázku.“

„Před časem jsi míval.“

„Před časem jsem mohl lhát,“ pohlédl na ni něžně. „Ale teď už jsi velká a nedáš se tak snadno ošidit.“

Julia mu položila ruku na rameno, jako když ho před patnácti lety prosívala, aby pro ni vymyslel příběh k nějakému obrazu nebo porcelánové figurce. V jejím hlase se ozýval stejný dětsky škemravý tón.

„Já to musím vědět, Césare.“

„Aukce bude za dva měsíce,“ poznamenala za jejími zády Menchu. „Už nemáme moc času.“

„K čertu s aukcí,“ odpověděla Julia. Stále hleděla na Césara, jako by měl každou chvíli vytáhnout z rukávu správné řešení. Starožitník si znovu pomalu vzdychl, lehce oprášil koberec, posadil se na něj a objal si rukama kolena. Čelo měl zachmuřené a zamyšleně se kousal do špičky drobného růžového jazyka.

„Máme pár indicií, o které se můžeme pro začátek opřít,“ řekl po chvíli. „Ale samotné indicie nestačí, důležitější je umět je použít.“ Pohlédl na vypouklé zrcadlo namalované na obraze, v němž se odráželi hráči a šachovnice. „Jsme zvyklí automaticky předpokládat, že každý předmět obsahuje stejnou objektivní realitu jako jeho odraz v zrcadle, ale není tomu tak vždycky,“ ukázal prstem na namalované zrcadlo. „Vidíte? Už pouhým okem je poznat, že obraz je převrácený. A na šachovnici je smysl partie opačný, je to tedy stejný případ.“

„Rozbolela mě z vás příšerně hlava,“ zasténala Menchu. „Tohle je na můj ubohý mozeček moc složité, na to se musím napít.“ Přistoupila k barové skříňce a nalila si štědrou porci Juliiny vodky. Ale ještě než si sklenici odnesla, vytáhla z kapsy leštěný plochý onyx, stříbrnou rourku a malou krabičku a nasypala si na hřbet ruky tenkou cestičku kokainu. „Otvíráme lékárnu. Má někdo zájem?“

Nikdo jí neodpověděl. César byl soustředěný na obraz a nevšímal si ničeho kolem a Julia se jen káravě zamračila. Menchu pokrčila rameny, naklonila se a dvakrát za sebou rychle a důrazně vdechla nosem. Když se narovnala, usmívala se a pohled jejích modrých očí byl lesklejší a nepřítomnější. César přistoupil k van Huysovi a vzal Julii za paži, jako by jí radil, aby si Menchu nevšímala.

„Už jenom ta myšlenka,“ řekl, jako by byl s Julií v pokoji sám, „že něco na obraze může být pravda a něco ne, nás sama o sobě zavádí do pasti. Postavy a šachovnice se na obraze vyskytují dvakrát, a jedna z těchto jejich podob je jaksi méně skutečná než ta druhá. Rozumíš?… Když na tenhle fakt přistoupíme, musíme nutně vstoupit do místnosti na obraze a hranice mezi skutečností a malbou se stírají… Jediný způsob, jak se tomu vyhnout, by byl odstoupit tak daleko, až bychom viděli jen barevné skvrny a šachové figury. Ale nato tam je těch převrácených odrazů příliš mnoho.“

Julia se dívala na obraz, pak se otočila a ukázala na benátské zrcadlo na protější stěně ateliéru.

„Ale tady ne,“ odpověděla. „Když se na obraz podíváme jiným zrcadlem, možná se nám podaří zrekonstruovat jeho původní podobu.“

César se na ni mlčky dlouze zahleděl a uvažoval o tom, co právě vyslechl.

„V tom máš naprostou pravdu,“ řekl konečně a na znamení souhlasu se povzbudivě usmál. „Ale obávám se, princezno, že obrazy a zrcadla vytvářejí světy příliš nespolehlivé, které jsou možná zábavné, když se na ně díváš zvenčí, ale není moc pohodlné se v nich pohybovat. Na to je zapotřebí odborníka: někoho, kdo by byl schopen vnímat obraz jinak, než jak ho vnímáme my. A já myslím, že vím, kde ho najdeme.“

Nazítří ráno volala Julia Álvarovi, ale nikdo nezvedal telefon. Neměla štěstí, ani když se ho pokusila zastihnout doma, takže si pustila na gramofonu Lestera Bowieho, postavila v kuchyni na kávu, důkladně se osprchovala a vykouřila několik cigaret. Pak s vlhkými vlasy a starým svetrem nataženým přes holé nohy vypila kávu a dala se do práce na obraze.

První etapa restaurování spočívala v odstranění celé vrstvy starého laku. Malíř, bezpochyby ve snaze ochránit své dílo před vlhkem chladných severských zim, použil silnou vrstvu pryskyřice rozpuštěné ve lněném oleji. Byl to správný postup, ale v patnáctém století nemohl nikdo, dokonce ani takový mistr jako Pieter van Huys, zabránit tomu, aby silný nános laku za pět set let nezežloutl a neztlumil živost původních barev.

Julia si už předem v jednom rohu obrazu vyzkoušela různá rozpouštědla a teď si připravila směs organických rozpouštědel a začala naměkčovat lak napuštěnými vatovými tampóny, kterými manipulovala pomocí pinzety. Začala co nejopatrněji na místech s nejhutnější barvou a ta lazurní a nejslabší si nechala nakonec. Co chvíli přestala a prohlížela vatové tampóny, jestli se na nich neobjeví stopy barvy, aby se tak ujistila, že s lakem nesnímá i část malby pod ním. Pracovala bez přestávky celé dopoledne, v popelníku od Benlliura se kupily nedopalky a Julia přerušila práci vždycky jen na několik okamžiků, aby s přivřenýma očima zkontrolovala, jak proces postupuje. Postupně, jak mizel ztmavlý lak, nabývaly barvy na obraze znovu svého původního kouzla. Skoro všechny vypadaly přesně tak, jak je kdysi na své paletě namíchal starý vlámský mistr: siena, zelený resinát mědnatý, olovnatá běloba, přírodní ultramarín… Julia s nábožnou úctou sledovala, jak se jí pod rukama znovu rodí ten zázrak, jako by se před jejíma očima odkrývalo nejhlubší tajemství umění a života.

V poledne jí zavolal César a dohodli si na odpoledne schůzku. Julia využila přestávky k tomu, aby si ohřála pizzu, udělala si další kávu a vsedě na pohovce skromně poobědvala. Hleděla pozorně na prasklinky, jimiž v průběhu času poznamenalo vrstvu malby stárnutí, světlo a pohyb dřevěné podložky. Obzvlášť zřetelné byly u inkarnátů tváří a rukou postav a u barev s příměsí olovnaté běloby, zatímco v tmavých tónech a v černé se spíše ztrácely. Zejména oděv Beatrice Burgundské splývající v bohatých záhybech vypadal tak neporušeně, že když po něm přejela prstem, zdálo se jí, že cítí hebkost jeho sametu.

To je zvláštní, pomyslela si Julia, že obrazy z nedávné doby popraskají krátce po dokončení, objeví se na nich krakeláž a výdutě, které způsobuje použití moderních materiálů nebo umělé urychlování schnutí, zatímco díla starých mistrů, kteří pečovali pomocí tradičních řemeslných technik o své dílo tak důsledně, že to hraničilo až s posedlostí, odolávají zubu času s mnohem větší důstojností a krásou. V té chvíli cítila Julia vřelou náklonnost ke starému, svědomitému Pieteru van Huysovi, kterého si představila v jeho středověké dílně, jak tře pigmenty a zkouší různé oleje ve snaze najít přesný odstín barvy, poháněn touhou vtisknout svému dílu pečeť věčnosti, aby přežilo jeho samotného i všechny ty, které zvěčňoval svými štětci na obyčejnou dubovou desku.

Po obědě pokračovala v odstraňování laku v dolní části obrazu, kde byl skrytý nápis. V těch místech pracovala co nejopatrněji ve snaze nepoškodit měděnku chráněnou pryskyřicí, aby léty neztmavla, jíž van Huys namaloval ubrus na stole; ubrus, jehož záhyby později touž barvou prodloužil, a tak zakryl latinský nápis. Julia si byla dokonale vědoma, že celá záležitost představuje kromě obvyklých technických obtíží i etický problém… Je z hlediska úcty k duchu malby přípustné odkrýt nápis, který se sám autor rozhodl zamalovat? Do jaké míry si může restaurátor dovolit nerespektovat přání umělce, vyjádřené na obraze stejně závazně, jako kdyby se jednalo o regulérní závěť? A jak to bude s cenou obrazu na aukci, až bude existence nápisu potvrzena rentgenogramem a všechno vejde ve známost: bude vyšší, zůstane-li nápis zakryt, nebo když bude viditelný?

Naštěstí, řekla si nakonec, ona sama v tomhle všem funguje jen jako námezdní síla. Rozhodnutí musí vydat majitel, Menchu a ten chlapík od Claymorů, Paco Montegrifo: ona udělá to, pro co se rozhodnou. Ačkoli když zvážila všechna pro a proti, kdyby bylo po jejím, nejspíš by nechala všechno v původním stavu. Nápis existuje, jeho text je známý a je tedy zbytečné ho odhalovat. Koneckonců, vrstva barvy, která ho po pět století překrývala, je také součástí historie obrazu.

Tóny saxofonu naplňovaly ateliér a izolovaly ji ode všeho. Zlehka přejela tampónem namočeným do rozpouštědla kolem nosu a úst Rogera z Arrasu a znovu se zamyslela při pohledu na ta sklopená víčka, na lehké tahy odhalující jemné vějířky vrásek okolo očí, na pohled soustředěný na hru. V tu chvíli popustila dívka uzdu své fantazii a ta se rozlétla za ozvěnou myšlenek nešťastného rytíře. Vznášely se v nich stopy lásky a smrti jako kroky Osudu v tajuplném baletu, v němž tančily bílé a černé figury na polích šachovnice; na jeho vlastním erbu, probodeném střelou z kuše. A v polostínu se leskla slza ženy, zdánlivě zabrané do knihy hodinek nebo to byla Píseň o růži a rytíři? Tichého stínu, který u okna vzpomíná na dny světla a mládí, na lesklý kov, na závěsy a na zvuk rozhodných kroků na dlaždicích burgundského dvora; na přilbici pod paží a vztyčené čelo válečníka na vrcholu sil a slávy, pyšného vyslance toho druhého, za něhož ji měli ve státním zájmu provdat. Na šepot dam, na vážné tváře dvořanů a na vlastní uzardění před tím klidným pohledem, před zvukem jeho hlasu, zoceleného v bitvách, z něhož zněla zvláštní jistota, jaké může nabýt jen ten, kdo někdy v plném trysku proti nepříteli křičel jméno boží, jméno svého krále nebo své paní. Na tajemství, ukryté v jejím vlastním srdci pro léta, která přišla pak. A na Mlčenlivou přítelkyni, Poslední společnici, která si trpělivě brousí kosu a napíná kuši v příkopu u východní brány.

Barvy, obraz, ateliér, vážné tóny saxofonu, které se chvěly okolo ní, všechno jako by se s Julií zatočilo. V jednu chvíli nechala práce a se zavřenýma očima začala jako omámená zhluboka rytmicky dýchat ve snaze zahnat náhlý strach, kterým se na okamžik zachvěla, když v ní perspektiva obrazu vzbudila dojem, že ji vtahuje dovnitř něho. Jako by se stůl a hráči rázem octli po její levici a ona se řítila kupředu napříč celou místností namalovanou na obraze směrem k otevřenému oknu, u něhož četla Beatrice Burgundská. Jako kdyby stačilo jenom vyklonit se nad okenní římsu, aby dole spatřila úpatí hradby v příkopu u východní brány, kde byl ranou do zad zastřelen Roger z Arrasu.

Dlouho jí trvalo, než se uklidnila, a podařilo se jí to, teprve když s cigaretou v ústech rozškrtla zápalku. Dalo jí práci přiblížit plamen k jejímu konci; ruka se jí třásla, jako kdyby na ni právě sáhla smrt.

„Je to jenom šachový klub,“ řekl César, když stoupali po schodech. „Klub Capablanca.“

„Capablanca?“ Julia nedůvěřivě pohlédla na otevřené dveře. Za nimi bylo vidět muže naklánějící se nad stoly a diváky seskupené v hloučcích okolo nich.

„José Raúl Capablanca,“ vysvětlil starožitník s holí podpaží, zatímco smekal klobouk a stahoval si rukavice. „Prý to byl nejlepší šachista všech dob… Na světě je spousta klubů a turnajů, které nesou jeho jméno.“

Vstoupili do místnosti rozdělené na tři velké sály s přibližně tuctem stolů: téměř u všech se odehrávaly partie. Panoval tam zvláštní šum, ani hluk, ani ticho; jakési slabé a potlačované mumlání, trochu slavnostní, jako když lidé vcházejí do kostela. Občas některý hráč nebo zvědavec vzhlédl k Julii s udiveným nebo nesouhlasným výrazem.

V místnosti byli samí muži. Vzduch byl cítit tabákovým kouřem a starým dřevem.

„Copak ženy nehrají šachy?“ zeptala se Julia.

César, který jí před vstupem do místnosti nabídl rámě, o tom očividně zapřemýšlel.

„Po pravdě řečeno, tohle mě ani nenapadlo,“ řekl konečně. „Ale tady zřejmě ne. Nejspíš hrají doma v přestávkách mezi zašíváním a vařením.“

„Ty jsi normální mužský šovinista.“

„To je ale nehezká slovní hříčka, drahoušku. Nebuď ošklivá.“

V hale jim vyšel vstříc zdvořilý a hovorný postarší pán s výraznou pleší a pečlivě zastřiženým knírkem. César ho Julii představil jako pana Cifuentese, předsedu Šachové společnosti José Raúla Capablanky.

„Pět set řádných členů,“ zdůraznil s pýchou pan Cifuentes, zatímco jim ukazoval trofeje, diplomy a fotografie na stěnách. „Pořádáme také turnaj s mezinárodní účastí…“ Zastavil se před vitrínou, kde bylo vystaveno několik šachových her, spíše starých než starožitných. „Hezké, že?… U nás samozřejmě užíváme výhradně modelu Staunton.“

Obrátil se k Césarovi, jako by čekal na jeho uznání, a starožitník pokládal za svou povinnost zatvářit se jak náleží obdivně.

„Ovšem,“ řekl a Cifuentes se na něho potěšeně usmál.

„Dřevo, že ano?“ upřesnil. „Žádná umělá hmota.“

„To by ještě tak scházelo.“

Cifuentes se polichoceně obrátil na Julii.

„Přál bych vám vidět, jak to tu vypadá v sobotu odpoledne,“ rozhlédl se kolem sebe se spokojeným výrazem jako kvočna přehlížející svá kuřátka. „Dneska je všední den: je tady pár milovníků šachu, kteří se cestou z práce před večeří zastaví na partičku, a důchodci, kteří tu hrají celé odpoledne. Velmi příjemné prostředí, jak vidíte. Je to tu tak…“

„Povznášející,“ řekla Julia trochu nazdařbůh. Ale Cifuentesovi to připadalo výstižné.

„Povznášející, to je ono. A jak vidíte, chodí sem dost mladých. Tamten vzadu je vynikající. V devatenácti napsal stostránkový rozbor čtyř variant Nimcovičovy indické obrany.“

„Neříkejte? Nimcovičovy indické obrany, to je úžasné. Zní to tak“ – Julia zoufale hledala slovo – „zásadně.“

„No, zásadní je snad příliš silné slovo,“ přiznal Cifuentes poctivě. „Ale důležité to je.“

Dívka prosebně pohlédla na Césara, ale ten jen nadzvedl obočí na znamení, že je rozhovorem zdvořile zaujat. Nakláněl se k Cifuentesovi, ruce s holí a kloboukem měl zkřížené za zády a vypadal, že se skvěle baví.

„Já sám,“ dodal šachista a ukázal si palcem na hruď ve výši prvního knoflíčku u vesty, „jsem před lety také přispěl se svou troškou do mlýna.“

„Skutečně?“ podivil se César a Julia se na něho znepokojeně podívala.

„Už je to tak,“ usmál se předseda s hranou skromností. „Podvarianta Caro-Kannovy obrany založené na dvou jezdcích. Však víte: jezdec c3, pěšec bere na e4, jezdec bere Jd7, jezdec f3 s dalším jezdec c3… Cifuentesova varianta,“ podíval se na Césara s nadějí. „Možná jste už o ní slyšeli.“

„O tom ani v nejmenším nepochybujte,“ odpověděl starožitník, aniž hnul brvou.

Cifuentes se vděčně usmál.

„Věřte, že nepřeháním, když řeknu, že v našem klubu, nebo v zájmovém kroužku, jak mu říkám raději, se scházejí nejlepší hráči z Madridu, a možná i z celého Španělska…“ Vypadalo to, že si na něco vzpomněl. „Toho člověka, kterého potřebujete, jsem vám samozřejmě sehnal,“ rozhlédl se okolo a tvář se mu rozzářila. „Ano, tamhle je. Pojďte semnou, prosím.“

Šli za ním napříč jedním ze sálů až ke stolům vzadu.

„Nebylo to jednoduché,“ vysvětlil Cifuentes cestou. „Přemýšlel jsem o tom celý den. Ale koneckonců jste přece chtěl,“ obrátil se napolo k Césarovi s omluvným výrazem, „abych vám doporučil toho nejlepšího.“

Zastavili se kousek od stolu, u něhož seděli dva muži nad rozehranou partií a půltucet zvědavců je pozoroval. Jeden z hráčů lehce bubnoval prsty na stůl vedle šachovnice, nad níž se skláněl s vážným výrazem, který Julii připadal stejný jako výraz ve tváři hráčů šachu na van Huysově obraze. Druhý hráč naproti němu nehybně seděl zlehka opřený na dřevěné židli s rukama v kapsách kalhot a s bradou zabořenou do kravaty; nevypadal, že by ho poklepávání jeho soupeře o stůl ani v nejmenším znervózňovalo. Nebylo poznat, jestli jeho pohled upřený na šachovnici je soustředěn na ni, či zda je zaujat nějakou myšlenkou, která s hrou nijak nesouvisí.

Přihlížející zachovávali uctivé mlčení, jako by se tu rozhodovalo o otázkách života a smrti. Na šachovnici už zbývalo jen několik figur promíchaných tak, že nově příchozí nebyli schopni zjistit, kdo hraje s bílými a kdo s černými. Pochvíli hráč, který bubnoval prsty, uchopil touž rukou bílého střelce a představil ho mezi svého krále a černou věž. Po tahu vrhl krátký pohled na svého soupeře a pak znovu upřel oči na šachovnici a začal zlehka bubnovat prsty.

Mezi diváky to po tahu dlouze zašumělo. Julia pokročila blíž a viděla, jak se druhý šachista, který se při tahu svého soupeře ani nehnul, soustřeďuje na představeného střelce. Chvíli seděl bez hnutí a pak pohybem tak pomalým, že se až do poslední chvíle nedalo poznat, po které figuře sahá, přemístil černého jezdce.

„Šach,“ řekl a znovu zaujal svou původní nehybnou pozici, lhostejný k uznalému mručení, které se ozvalo kolem něho.

Julia v té chvíli poznala, aniž by jí to někdo řekl, že tohle je ten člověk, kterého chtěl César poznat a kterého jim Cifuentes doporučil; proto se na něj pozorně zahleděla. Vypadal na něco málo přes čtyřicet, byl středně vysoký a velmi hubený. Vlasy si česal dozadu bez pěšinky a na spáncích měl velké kouty. Uši měl odstálé, nos lehce zahnutý a tmavé oči, hluboko zapadlé do důlků, hleděly na svět jakoby nedůvěřivě. Nevypadal nijak zvlášť chytře, a chytrost pokládala Julia za vlastnost, bez níž se šachista neobejde; z jeho výrazu čišela spíš lhostejnost a apatie, jakási niterná únava a naprostý nezájem o okolí. Dívka si zklamaně pomyslela, že vypadá jako člověk, který toho s výjimkou bezchybných tahů na šachovnici sám od sebe příliš neočekává.

Když jeho soupeř přesunul svého krále o políčko dozadu a on pomalu natahoval pravou ruku k figurám, rozhostil sena jeho neproniknutelné tváři nekonečně znuděný výraz. Přesto – nebo možná právě proto – zhoustlo ticho v jejich rohu sálu tak, že by se dalo téměř krájet. V té chvíli Julia snad proto, že neměla ponětí o tom, co se tu odehrávalo, s překvapením vycítila, že přihlížející nestojí na straně tohoto hráče a že se mezi nimi netěší ani té nejmenší sympatii. V jejich tvářích si přečetla, že jen neradi uznávají jeho převahu na šachovnici, i když jako milovníci šachu museli chtěj nechtěj ocenit přesný, pomalý a neúprosný postup jeho figur po černobílých čtvercích. Ale v hloubi duše – dívka si tím začínala být jistá, i když by to nedokázala vysvětlit – se všichni kojili nadějí, že budou u toho, až narazí kosa na kámen a tenhle člověk se dopustí chyby, která ho vydá soupeři na milost a nemilost.

„Šach,“ opakoval hráč. Jeho tah byl napohled jednoduchý, posunul jen obyčejného pěšce o jedno políčko vpřed. Ale jeho soupeř přestal bubnovat prsty o stůl a uchopil se jimi za spánek, jako by chtěl utišit nepříjemné hučení krve. Pak posunul svého bílého krále o další políčko, tentokrát úhlopříčně vzad. Zjevně měl pro ústup k dispozici tři políčka, ale z nějakého důvodu, který Julii unikal, si vybral právě tohle. Kolem něho to obdivně zašumělo, což bylo nejspíš známkou toho, že zvolil svůj tah dobře, ale jeho soupeř ani nehnul brvou.

„Tady by byl mat,“ řekl a v jeho hlase nezazněl ani sebemenší náznak vítězoslávy; jen sděloval soupeři objektivní skutečnost. Nebyla v něm ani soustrast. Vyslovil ta slova dřív, než pohnul jakoukoli figurou, jako by považoval za zbytečné dokládat je praktickou ukázkou. A pak téměř s nechutí, aniž věnoval sebemenší pozornost pochybovačnému pohledu svého soupeře a většiny diváků, posunul jakoby nepřítomně střelce po úhlopříčce z bílých políček, která napříč přetínala šachovnici, a postavil ho vedle soupeřova krále, aniž by ho přímo ohrožoval. Okolo stolu zašuměly poznámky přihlížejících a Julia se zmateně podívala na šachovnici: nevěděla toho o šachu mnoho, ale znala základy alespoň natolik, že jí bylo jasné, že šach mat znamená přímé ohrožení krále. A zdálo se, že tenhle bílý král je v bezpečí. Pohlédla na Césara a pak na Cifuentese v očekávání, že jí to vysvětlí. Předseda se dobrácky usmíval a obdivně pokyvoval hlavou.

„Tohle by byl opravdu třetím tahem mat,“ oznámil Julii. „Ať by bílý král udělal cokoli, neměl by už šanci.“

„Tomu tedy opravdu nerozumím,“ řekla. „Co se vlastně stalo?“

Cifuentes se zdrženlivě pousmál.

„Tady ten bílý střelec by býval mohl zasadit rozhodující úder, i když to nikdo z nás neviděl do okamžiku, než táhl. Ale vtip je v tom, že tenhle pán sice přesně ví, který tah je správný, ale nechce ho provést. Táhl střelcem, aby nám ukázal správnou kombinaci, ale úmyslně ho umístil na špatné políčko, na kterém je neškodný.“

„Pořád to ještě nechápu,“ řekla Julia. „Copak on nechce vyhrát?“

Předseda klubu Capablanca pokrčil rameny.

„To je na tom právě zvláštní. Chodí sem už pět let, je to nejlepší šachista, kterého znám, ale ještě jsem ho ani jednou neviděl vyhrát.“

V té chvíli zvedl hráč oči a jeho pohled se setkal s Juliiným. Vypadalo to, že veškerý jeho klid a jistota, které osvědčil při hře, se vytratily. Jako kdyby teď, když partie skončila a on znovu zvedl zrak na svět okolo sebe, rázem pozbyl vlastností, které vzbuzovaly závist a úctu ostatních. Teprve teď si Julia všimla jeho ošuntělé kravaty, hnědého saka pomačkaného na zádech a s vytlačenými lokty, špatně oholené brady s namodralým strništěm, které si oholil v pět nebo v šest ráno a pak utíkal na metro nebo na autobus do práce. Dokonce i výraz v jeho očích pohasl a pohled mu zmatněl a zešedl.

„Dovolte, abych vám představil pana Muñoze, hráče šachu,“ řekl Cifuentes.

IV. Třetí hráč

„Nuže, milý Watsone,“ pravil Holmes.

„Nepřipadá vám zvláštní, že když chcete poznat minulost, musíte občas napřed poznat budoucnost?“

R. Smullyan

„Tohle je skutečná partie,“ prohlásil Muñoz. „Trochu zvláštní, ale logická. Právě táhl černý.“

„Určitě?“ zeptala se Julia.

„Určitě.“

„Jak to víte?“

„Vím to.“

Byli v dívčině ateliéru před obrazem osvětleným všemi světly, která se v místnosti dala najít. César seděl na pohovce, Julia na stole a stále ještě trochu rozpačitý Muñoz stál před van Huysem.

„Dáte si skleničku?“

„Ne.“

„Cigaretu?“

„Také ne. Nekouřím.“

Zavládlo rozpačité ticho. Šachista vypadal nesvůj. Nechal si na sobě zmuchlaný plášť a ani si ho nerozepnul, jakoby se chystal každou chvíli bez vysvětlení zmizet. Ještě pořád se tvářil mrzutě a nedůvěřivě; nebylo vůbec jednoduché dovést ho až sem. Když mu César s Julií vyložili, o co se jedná, objevil se na Muñozově tváři nejdřív výraz, který nepotřeboval komentář: pokládal je za párek bláznů. Pak zaujal podezíravý a obranný postoj. Nerad by se jich dotkl, ale celý ten příběh o středověkých vraždách a šachové partii namalované na obraze zní dost podivně. A i kdyby všechno to, co mu říkají, byla pravda, dost dobře nechápe, co s tím vším má společného on. Koneckonců – zopakoval to, jakoby si tak chtěl zachovat patřičný odstup – on je jenom účetní. Úředník.

„Ale umíte hrát šachy,“ řekl mu před chvílí César se svým nejsvůdnějším úsměvem. Právě přešli ulici a usadili se v baru vedle hracího automatu, který je čas od času ohlušoval svou jednotvárnou vtíravou melodií, která měla přivábit pošetilce.

„Ano, a co na tom?“ odpověď nezněla provokativně, jenom lhostejně. „To dokáže spousta lidí. Nevidím důvod, proč bych zrovna já…“

„Jste prý nejlepší.“

Šachista se lhostejně podíval na Césara. To možná jsem, vyčetla Julia z jeho výrazu, ale to s tím nemá co dělat. Být nejlepší nic neznamená. Člověk může být nejlepší, stejně jako může být blond nebo mít ploché nohy, ale to přece neznamená, že to musí každému na potkání předvádět.

„Kdybych byl to, co říkáte,“ odpověděl po chvilce, „chodil bych na turnaje nebo něco na ten způsob. A to nedělám.“

„Proč?“

Muñoz pohlédl do svého prázdného šálku od kávy a pak pokrčil rameny.

„Prostě protože to nedělám. Na to musí mít člověk chuť. Myslím chuť vyhrávat…“ Podíval se na ně, jako by si nebyl příliš jist, že pochopili jeho slova. „A mně je to jedno.“

„Aha, teoretik,“ poznamenal César s vážností, v níž Julia vytušila skrytou ironii.

Muñoz opětoval starožitníkův pohled s přemýšlivým výrazem, jako by rozvažoval, jaká odpověď by byla nejsprávnější.

„Nejspíš ano,“ řekl konečně. „Proto si nemyslím, že bych vám mohl být co platný.“

Chtěl se zvednout, ale Julia natáhla ruku, položila mu ji na paži, a tím ho hned v počátku zadržela. Byl to krátký, úzkostlivý a naléhavý dotek, který César později mezi čtyřma očima s nadzvednutým obočím nazval ženskostí použitou v pravou chvíli, drahoušku. Dáma, která žádá o pomoc, aniž by překročila určité meze, a tím zabrání ptáčkovi uletět. On sám, César, by to byl nedokázal líp; jenom by ještě vyrazil slabý výkřik znepokojení, s ohledem na situaci naprosto přiměřený. Ale faktem bylo, že se Muñoz na okamžik letmo podíval směrem dolů na ruku, kterou Julia už odtahovala, a zůstal sedět, zatímco jeho oči klouzaly po povrchu stolu a nakonec se zastavily na jeho vlastních rukou s nepříliš čistými nehty, které ležely nehybně po obou stranách šálku.

„Potřebujeme vaši pomoc,“ řekla Julia tiše. „Ujišťuji vás, že je to důležité. Důležité pro mě a pro moji práci.“

Šachista trochy naklonil hlavu a pak se na ni podíval, ne zpříma, ale na její bradu. Jako by se bál, že kdyby jí pohlédl do očí, znamenalo by to uzavření jakési dohody, na kterou nebyl ochoten přistoupit.

„Nemyslím, že by mě to zajímalo,“ odpověděl konečně.

Julia se naklonila nad stůl.

„Berte to jako partii jinou než ty, které jste až doposud hrál… Partii, ve které by tentokrát stálo za to zvítězit.“

„Nevidím důvod, proč by měla být jiná. V zásadě je to vždycky tatáž partie.“

César začínal ztrácet trpělivost.

„Přiznám se vám, milý příteli,“ otáčel starožitník topasem na své pravé ruce, čímž nevědomky prozrazoval své popuzení, „že si tu vaši podivnou apatii nedovedu vysvětlit. Co vás tedy vede k tomu, abyste hrál šachy?“

Šachista chvíli uvažoval. Pak jeho pohled začal znovu klouzat po stole, ale tentokrát se nezastavil na Césarově bradě, ale zabodl se mu přímo do očí.

„Možná totéž,“ odpověděl klidně, „co vede vás k tomu, že jste homosexuál.“

Jako by stůl zmrazil závan ledového větru. Julia si chvatně zapálila cigaretu, doslova vyděšená netaktností, kterou Muñoz vyslovil beze stopy jakéhokoli vzrušení nebo útočnosti. Šachista se naopak díval na starožitníka s jakýmsi zdvořilým očekáváním, jako kdyby v průběhu konvenčního rozhovoru čekal na odpověď partnera, kterého si váží. Ten pohled, jak dívka pochopila, dokonale postrádal jakýkoli záměr. Byla v něm dokonce i jakási naivita, jako když se turista s neohrabaností cizince nevědomky prohřešuje proti místním zvyklostem.

César se k Muñozovi se zaujatým výrazem trochu naklonil a na tenkých bledých rtech mu pohrával pobavený úsměv.

„Můj milý příteli,“ řekl měkce. „Z vašeho tónu a výrazu soudím, že nemáte nic proti tomu, abych já byl ve vší skromnosti takový nebo onaký… Stejně tak se domnívám, že nemáte žádné námitky proti bílému králi nebo proti hráči, který byl před chvílí tam nahoře v klubu vaším soupeřem. Je to tak?“

„Víceméně.“

Starožitník se obrátil na Julii.

„Chápeš, princezno? Všechno je v pořádku, není důvod se znepokojovat… Tenhle boží člověk se nám jen snažil naznačit, že hraje šachy proto, že jeho přirozenost už sama v sobě obsahuje hru.“ Césarův úsměv se s porozuměním rozšířil. „Něco, co po čertech souvisí s hádankami, kombinacemi, sněním. Co může ve srovnání s tímhle znamenat prozaický šach mat?“ Opřel se na židli a pohlédl Muñozovi do očí, které ho s neochvějným klidem pozorovaly. „Já vám to povím. Neznamená nic.“ Zvedl ruce dlaněmi vzhůru, jako by vyzýval Julii a šachistu, aby se přesvědčili o pravdivosti jeho slov. „Nemám pravdu, milý příteli? Je to jen žalostná tečka, nevyhnutelný návrat k realitě,“ nakrčil nos. „Ke skutečnému životu, ke každodenní navyklé rutině.“ Když César domluvil, Muñoz byl chvíli zticha. „To má něco do sebe,“ přimhouřil oči v jakémsi úsměvu, který se mu ne a ne usadit na rtech. „Myslím, že je to přesně ono. Ale nikdy jsem to ještě neslyšel vyslovit nahlas.“

„Jsem rád, že jsem vás mohl v tomto směru poučit,“ odpověděl César zlomyslně s úsměškem, který mu vynesl Juliin vyčítavý pohled.

Šachista už nevypadal tak sebejistě. Zdálo se, že je teď trochu zmatený.

„Vy také hrajete šachy?“

César se krátce zasmál. Dneska ráno se nesnesitelně předvádí, pomyslela si Julia. Jako vždycky, když k tomu má příslušné publikum.

„Vím, jak se táhne kterou figurou, jako každý. Ale jako hra mě to nijak nevzrušuje.“ Podíval se na Muñoze náhle zvážnělým pohledem. „Já hraji svou hru, drahý příteli, a ta spočívá v tom, že se každý den snažím zabránit životu, aby mi dal šach, což není zrovna nejsnadnější.“ Mávl rukou a do toho jediného pohybu se vešla distingovanost i nechuť. „A zrovna tak jako vy, můj milý, jako každý, potřebuji i já své malé triky, abych se jakžtakž protloukl.“

Muñoz vrhl dosud zmatený pohled ke dveřím na ulici. Světlo v místnosti prohlubovalo stíny v jeho očích, které vypadaly zapadlejší, a dodávalo mu unaveného vzhledu. Se svýma odstálýma ušima vyčuhujícíma nad límec kabátu, velkým nosem a kostnatou tváří se podobal sešlému, vychrtlému psovi.

„Tak dobře,“ řekl. „Ukažte mi ten obraz.“

A teď tady seděli a čekali, co Muñoz řekne. Jeho počáteční rozpaky z toho, že je v neznámém bytě ve společnosti hezké mladé dívky, starožitníka obojetných sklonů a obrazu, ve kterém se skrývalo více významů, postupně mizely, jak se stále hlouběji zabíral do šachové partie namalované na obraze. Nejdříve na ni několik minut hleděl bez pohnutí a beze slova, s lehkým odstupem a s rukama za zády v témž postoji, jehož si Julia všimla u zvědavců, kteří v klubu Capablanca přihlíželi cizí hře. A očividně dělal přesně totéž co oni. Po chvíli, kdy nikdo z nich nepromluvil ani slovo, požádal o papír a tužku a po dalším krátkém zamyšlení se opřel o stůl a načrtl diagram partie, přičemž čas od času zvedl oči, aby se podíval na postavení figur.

„Ze které doby je ten obraz?“ zeptal se. Narýsoval čtverec a vodorovnými a svislými čarami ho rozdělil na čtyřiašedesát políček.

„Konec patnáctého století,“ odpověděla Julia. Muñoz se zamračil.

„Datum vzniku je důležité. V té době už byla pravidla šachu skoro stejná jako dnes. Ale způsob pohybu některých figur byl tehdy ještě jiný… Například dáma mohla chodit jen po úhlopříčce o jedno pole a později přeskočit pole tři… A až do středověku nebyla známá dlouhá rošáda.“ Na okamžik přestal kreslit, aby se mohl soustředit na obraz. „Pokud je tahle partie rozehraná podle moderních pravidel, budeme ji snad moci vyřešit. Jestli ne, bude to těžké.“

„Ten obraz vznikl na území dnešní Belgie,“ poznamenal César. „Okolo roku čtrnáct set šedesát.“

„V tom případě to podle mého názoru nebude problém. Alespoň ne neřešitelný.“

Julia vstala ze stolu, na němž seděla, a přistoupila k obrazu s očima upřenýma na namalované figury. „Jak víte, že právě táhl černý?“

„To je vidět na první pohled. Stačí se podívat na postavení figur. Nebo na to, jak se tváří hráči,“ ukázal Muñoz na Ferdinanda z Ostenburku. „Tenhle vlevo, který hraje černými a dívá se jakoby na malíře nebo na nás, je uvolněnější. Je dokonce trochu nesoustředěný, jako kdyby věnoval větší pozornost přihlížejícím než šachovnici…“ Pak ukázal na Rogera z Arrasu. „Ten druhý ale studuje poslední soupeřův tah. Vidíte, jak se soustředí?“ Vrátil se ke svému náčrtku. „Kromě toho existuje ještě další metoda, jak si to ověřit: v podstatě spočívá v tom, že budeme postupovat zároveň s ním. Jmenuje se to retrográdní analýza.“

„Jaká analýza?“

„Retrográdní. Znamená to vzít si jako výchozí bod určité postavení figur na šachovnici a rekonstruovat partii směrem dozadu, abychom zjistili, jak k této situaci došlo. Něco jako šachy pozpátku, jestli mi rozumíte. Je to vlastně metoda indukce: vychází se z výsledků a dospěje se k příčinám.“

„Jako Sherlock Holmes,“ poznamenal César, kterého to očividně zaujalo.

„Něco na ten způsob.“

Julia se otočila k Muñozovi a nevěřícně na něho pohlédla. Šachy pro ni až do tohoto okamžiku byly jen hrou s pravidly o něco složitějšími než dáma nebo domino, která ve srovnání s nimi vyžaduje jen o něco větší soustředění a inteligenci. Proto na ni Muñozův postoj k van Huysovi udělal takový dojem. Bylo vidět, že prostor namalovaný ve třech plánech – zrcadlo, salón, okno –, v němž se odehrával okamžik zachycený Pieterem van Huysem, ten prostor, z jehož optického účinku stvořeného umělcovým nadáním se jí samotné zatočila hlava, byl pro Muñoze, který až do tohoto okamžiku nevěděl o obraze skoro nic a neviděl většinu jeho znepokojujících souvislostí, známým místem bez ohledu na čas a na zobrazené postavy. Vypadalo to, že se v něm šachista pohybuje jako doma, jako kdyby byl schopen odmyslet si všechno ostatní, na místě obsáhnout postavení figur a s úžasnou samozřejmostí se zapojit do hry. A navíc, jak se Muñoz soustřeďoval na šachovou partii, zbavoval se postupně své počáteční rozpačitosti, vyhýbavosti a zmatku, které projevoval u baru, a začínal se znovu podobat tomu chladnokrevnému a sebejistému hráči, kterého Julia poprvé spatřila v klubu Capablanca. Jako by ten plachý, nerozhodný a šedivý človíček znovu nabýval jistoty a sebedůvěry pokaždé, když se octl v blízkosti šachovnice.

„Chcete říct, že se ta šachová partie na obraze dá odehrát pozpátku až na začátek?“

Na Muñozově tváři se objevil jeden z jeho výrazů, které k ničemu nezavazovaly.

„Nevím, jestli až na začátek… Ale myslím, že pár tahů rekonstruovat půjde.“ Pohlédl na obraz, jako by ho právě spatřil v novém světle, a pak se obrátil na Césara. „Mám dojem, že právě o tohle malířovi šlo.“

„Teď je na vás, abyste to ověřil,“ odpověděl starožitník. „Ta zvrácená otázka zní – kdo vzal koně.“

„Bílého koně,“ upřesnil Muñoz. „Mimo hru je jenom jeden z nich.“

„Jak prosté,“ řekl César a s úsměvem dodal: „Milý Watsone.“

Šachista buďto jeho žert nepochopil, nebo ho možná ani pochopit nechtěl: smysl pro humor zřejmě nepatřil k jeho silným stránkám. Julia přistoupila k pohovce a posadila se vedle starožitníka, fascinovaná tou napínavou podívanou jako malá holčička. Muñoz mezitím dokončil svůj diagram a ukázal jim ho.

„Takhle,“ vysvětlil, „vypadá postavení figur na obraze:“

“Jak vidíte, připsal jsem ke každému políčku souřadnice, abych vám usnadnil orientaci. Odsud, z pohledu hráče napravo…“

„Rogera z Arrasu,“ upřesnila Julia.

„Dobrá, tak Rogera z Arrasu, či jak se jmenoval. Jde o to, že z jeho pohledu očíslujeme políčka na šachovnici svisle od jedné do osmi a vodorovným políčkům přiřadíme písmena od a do h,“ ukázal na ně tužkou. „Existují ještě jiná, odbornější značení, ale v těch byste se asi nevyznali.“

„Každá tahle značka odpovídá jedné figuře?“

„Ano. Jsou to konvenční značky, jedny jsou černé a druhé bílé. Tady dole jsem napsal, co která znamená.“

V TEXTU JSOU PÍSMENA K, S, V, D, J, P ZOBRAZENA GRAFICKÝMI EKVIVALENTY ŠACHOVÝCH FIGUR – POZN. PŘEKL.

„Podle toho snadno pozná i člověk, který toho o šachu příliš neví, že třeba černý král stojí na políčku a4. A že například figura na políčku f1 je bílý střelec. Chápete to?“

„Bez problémů.“

Muñoz jim ukázal další značky, které nakreslil.

„Až doposud jsme se zabývali kameny, které jsou na šachovnici, ale abychom mohli partii analyzovat, musíme vědět, které jsou ze hry venku, které už soupeř vzal,“ pohlédl na obraz. „Jak se jmenuje ten hráč nalevo?“

„Ferdinand z Ostenburku.“

„Takže pan Ferdinand z Ostenburku, který má černé, vzal svému soupeři tyhle bílé figury:“

BÍLÝ STŘELEC, JEZDEC, PĚŠEC, PĚŠEC –

V TEXTU SE UŽÍVÁ ZKRATEK – SJPP. POZN. PŘEKL.

“To jest jednoho střelce, jednoho jezdce a dva pěšce. A ten – jak se jmenuje – Roger z Arrasu zase svého soupeře připravil o figury:“

ČERNÝ PĚŠEC, PĚŠEC, PĚŠEC, PĚŠEC, VĚŽ, STŘELEC –

PPPPVS. POZN. PŘEKL.

„Což dělá dohromady čtyři pěšce, jednu věž a jednoho střelce,“ zamyslel se Muñoz při pohledu na diagram. „Z tohohle hlediska má bílý výhodu před svým soupeřem: je tu ta věž, pěšci a tak dále. Ale jestli jsem to dobře pochopil, nejedná se o tohle, ale o to, kdo vzal jezdce. Očividně to byla některá z černých figur, což na první pohled vypadá tak samozřejmě, že ani není potřeba se o tom zmiňovat, ale tady musíme postupovat od začátku krok za krokem,“ podíval sena Césara a Julii jakoby omluvně. „Nic není ošidnějšího než věc, která se zdá být úplně jasná. Tahle logická zásada se dá použít i v šachu: to, co se zdá být nasnadě, nemusí být vždycky shodné s tím, co se opravdu stalo nebo co se každou chvíli stane… Takže stručně řečeno, máme zjistit, která z černých figur, jež jsou ve hře nebo mimo hru, vzala bílého jezdce.“

„Nebo kdo zabil rytíře,“ upřesnila Julia. Muñoz se zatvářil vyhýbavě. „To už není moje starost, slečno.“

„Klidně mi říkejte Julie.“

„Tak tedy to už není moje starost, Julie.“ Zadíval se do papíru s diagramem, jako by tam měl napsaný scénář rozhovoru, ke kterému ztratil nit. „Myslím, že jste mě pozvali kvůli tomu, abych vám řekl, která figura vzala jezdce. Jestli z toho vy dva vyvodíte nějaké závěry nebo vyřešíte nějaký rébus, tím líp pro vás.“ Pevně na ně pohlédl, což často dělal na konci nějakého odborného proslovu, jako by ze svých vědomostí vždycky načerpal klid. „To už je v každém případě vaše starost. Já jsem tu na návštěvě. Jsem jenom šachista.“

Césarovi to znělo rozumně.

„V tom bych neviděl žádný problém,“ pohlédl starožitník na Julii. „On nám ukáže tahy a my je budeme vykládat… Týmová spolupráce, holčičko.“

Dívka si zapálila další cigaretu, vdechla její kouř a přikývla, příliš zaujatá tím vším, než aby se pozastavovala nad formálními detaily. Položila svoji ruku na Césarovu a pod kůží na jeho zápěstí ucítila jemný pravidelný tep. Pak si na pohovce přehodila nohu přes nohu.

„Jak dlouho nám bude trvat, než to vyřešíme?“

Šachista se podrbal na špatně oholené bradě.

„Nevím. Půl hodiny, týden… To záleží na okolnostech.“

„Na jakých?“

„Na spoustě věcí. Na tom, nakolik se budu schopný soustředit. Taky na štěstí.“

„Můžete s tím začít teď hned?“

„Samozřejmě. Už jsem s tím začal.“

„Tak do toho.“

Ale v tom okamžiku zazvonil telefon a šachová partie musela protentokrát jít stranou.

~ ~ ~

Mnohem později Julia prohlašovala, že už předem tušila, o co jde, ale sama uznávala, že po bitvě je každý generálem. Tvrdila dokonce, že si v té chvíli uvědomila, jak hrozně se věci komplikují. Ve skutečnosti, jak se už brzy měla dovědět, začaly komplikace už mnohem dříve a mnohem dříve se také nenapravitelně zašmodrchaly, i když jejich nejnepříjemnější stránka až do toho okamžiku nevyplynula na povrch. Dalo se říci, že de facto začaly už v roce 1469 ve chvíli, kdy žoldnéř s kuší, temný pěšec, jehož jméno se příštím generacím nedochovalo, napjal naolejovanou tětivu své zbraně a s trpělivostí lovce se usadil nad příkopem ostenburského hradu, aby tam číhal na muže, za jehož hlavu mu už v měšci cinkala odměna ve zlatě.

Policista se zpočátku s ohledem na okolnosti a na to, že byl policista, choval vcelku příjemně; i když na to, že patřil ke Skupině pro vyšetřování krádeží uměleckých děl, se nijak zvlášť nelišil od svých profesních kolegů. Styk s uměleckým prostředím se projevoval snad jen afektovaným tónem, jímž říkal dobrý den nebo račte přijmout místo, a vkusem, s nímž si vybíral kravaty. Hovořil pomalu a zvolna a často přitom bezděčně přikyvoval hlavou a Julia si nebyla docela jistá, jestli to je profesionální tik s cílem vzbudit důvěru těch, se kterými hovořil, nebo snaha za všech okolností vypadat, že je v obraze. Jinak byl malý a tlustý, měl na sobě hnědý oblek a nosil podivný mexický knírek. V oblasti umění jako takového se vrchní inspektor Feijoo skromně prohlašoval za jeho příznivce: sbíral totiž historické nože.

Tohle všechno se Julia dověděla v kanceláři komisařství na Paseo del Prado pět minut poté, co jí Feijoo vylíčil některé děsivé podrobnosti ohledně Álvarovy smrti. To, že profesor Ortega uklouzl při sprchování a našli ho ve vaně s proraženou lebkou, bylo už samo o sobě dost strašné. Možná proto inspektor vypadal, že se cítí zrovna tak bídně jako Julia, když jí vyprávěl o okolnostech, za kterých uklízečka objevila mrtvolu. Ale na celé záležitosti je nepříjemné to – a tady Feijoo zapřemýšlel o nejvhodnějším výrazu a pak pohlédl zarmouceně na dívku, jako by ji vyzýval k úvaze o tragičnosti lidského údělu –, že pitva odhalila určité znepokojující okolnosti: není možné přesně určit, zda příčinou smrti byla nešťastná náhoda, nebo cizí zavinění. Jinými slovy, je tu určitá možnost – inspektor dvakrát zopakoval slovo možnost –, že frakturu spodiny lebeční způsobil úder těžkého předmětu, který neměl vůbec nic společného s vanou.

„Chcete snad říct,“ opřela se Julia nevěřícně o stůl, „že ho někdo zabil, když se sprchoval?“

Na policistově tváři se objevil výraz, který ji měl bezpochyby varovat, aby nezacházela příliš daleko.

„Zmínil jsem se o tom jen jako o možnosti. Ohledání místa činu a předběžná pitva víceméně potvrzují teorii nešťastné náhody.“

„Víceméně? O čem to mluvíte?“

„Jen o faktech. O některých podrobnostech, jako je například typ zlomeniny, poloha těla. Jsou to odborné detaily, kterých vás raději ušetřím, ale nám dělají starosti a právem v nás vzbuzují pochybnosti.“

„To je k smíchu.“

„V tom jsem s vámi téměř zajedno.“ Mexický knírek nabyl zkormouceného výrazu. „Jenže kdyby se naše předpoklady potvrdily, celá situace by se rázem změnila: znamenalo by to, že profesor Ortega byl zavražděn ranou do týla. Pak ho někdo mohl vysvléknout a položit pod sprchu s kohoutky puštěnými naplno, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. V tuhle chvíli provádíme další pitvu, která má zjistit, jestli vrah nezasadil zesnulému dva údery místo jednoho; prvním by ho srazil a druhým si zajistil, že je opravdu po smrti. Všechno tohle,“ opřel se na židli, založil ruce a podíval se klidně na dívku, „jsou samozřejmě pouhé hypotézy.“

Julia dál hleděla na svého společníka jako člověk, který má pocit, že se stal obětí špatného vtipu. Odmítala vzít na vědomí to, co právě vyslechla, a nebyla schopná spojit si v duchu Álvara s tím, co se Feijoo snažil naznačit. To je určitě nějaký omyl, šeptal hlas v jejím nitru, jistě je řeč o někom jiném. Bylo absurdní představit si, že toho Álvara, kterého znala, kdosi zabil ranou do vazu jako králíka a on teď leží nahý s otevřenýma očima pod proudem ledové vody. Ne, to byl nesmysl. Hlavou jí bleskla myšlenka, jestli sám Álvaro měl čas na to, aby si uvědomil groteskní stránku celé situace.

„Dejme tomu,“ řekla po krátkém přemýšlení, „že to nebyla nešťastná náhoda. Kdo by mohl mít důvod ho zabít?“

„To je velice případná otázka, jak se říká ve filmech.“ Policista si skousl spodní ret v profesionálně vychytralém úšklebku. „Abych byl upřímný, nemám sebemenší tušení.“ Na chvíli se odmlčel a zatvářil se příliš upřímně, než aby to myslel doopravdy, ve snaze vzbudit dojem, že vykládá na stůl všechny karty a nenechává si žádná zadní vrátka. „Popravdě řečeno, spoléhám se, že mi to pomůžete objasnit vy.“

„Já? Proč právě já?“

Inspektor si Julii s úmyslnou pomalostí změřil od hlavy k patě. Už nevypadal laskavě a jeho pohled teď vyjadřoval jakýsi neomalený zájem, jako by se pokoušel navodit mezi nimi jakési dvojsmyslné spiklenectví.

„Vy jste k zesnulému měla vztah. Odpusťte, ale k mému povolání občas patří vyptávat se na nepříjemné věci.“ Podle samolibého úsměvu, který se mu objevil pod knírkem, to ale nevypadalo, že by mu bylo nepříjemné klást jí takové otázky. Sáhl do kapsy, vytáhl krabičku zápalek se jménem známé čtyřhvězdičkové restaurace a rádoby galantním pohybem připálil cigaretu, kterou si Julia právě vložila do úst. „Chci říci, že jste s ním měla, ehm, poměr. Zakládá se ta informace na pravdě?“

„Ano, zakládá.“ Julia s přivřenýma očima rozmrzele a nazlobeně vyfoukla kouř. Tím hloupým slovem poměr odbyl ten policista jen tak kus jejího života, po kterém jí zbývala dosud živá jizva. Pomyslela si, že se ten tlustý, vulgární chlap se směšným knírkem jistě usmívá pod vousy, zatímco pohledem oceňuje kvalitu materiálu. Ta kočička, co chodila s tím zavražděným, není k zahození, bude vykládat svým kolegům, až si zaskočí na pivo do baru Brigáda. Docela rád bych si s ní trochu zašpásoval.

Ale větší starosti jí dělaly jiné stránky situace, ve které se teď sama ocitla. Álvaro je po smrti. Možná to byla vražda. Mohla si stokrát říkat, že to je nesmysl, ale teď seděla na policejním komisařství a ve hře bylo příliš mnoho věcí, kterým nerozuměla. A nerozumět určitým věcem mohlo být velmi nebezpečné.

Celé tělo měla napjaté soustředěním a pozorností a byla připravená se hájit. Pohlédla na Feijoa, který už nevypadal ani soucitně, ani dobrácky. Všechno je jen otázka taktiky, řekla si. Ve snaze zachovat klid si pomyslela, že inspektor ani nemá důvod brát na ni ohledy. Je to koneckonců jen těžkopádný a vulgární tuctový policajt, který dělá svou práci. Když se to vezme kolem a kolem, uvažovala ve snaze vcítit se do hlediska muže sedícího naproti ní, ona je jediná stopa, kterou má ten člověk k dispozici: bývalá milenka zesnulého. Jediný záchytný bod.

„Ale ten poměr už skončil,“ řekla a odklepla popel do popelníku na Feijoově psacím stole, čisťoučkého a plného kovových svorek. „Před rokem. Ale to už určitě víte, že.“

Inspektor se opřel lokty o stůl a naklonil se k ní.

„Ano,“ řekl skoro důvěrným tónem, jako by ji chtěl nezvratně přesvědčit, že za těchto okolností jsou už staří známí a že je úplně na její straně. Pak se usmál, jako by prozrazoval tajemství, které hodlá žárlivě střežit. „Ale před třemi dny jste se s ním znovu setkala, že?“

Julia zakryla své překvapení tím, že pohlédla na policistu s výrazem člověka, který právě vyslechl do nebe volající hloupost. Feijoo se určitě vyptával na fakultě. Mohl se to dovědět od kterékoli sekretářky nebo od vrátného. Ale nebylo na tom přece nic, co by musela skrývat.

„Přišla jsem ho požádat o pomoc ohledně obrazu, který v současné době restauruji.“ Překvapilo ji, že si policista nedělá poznámky, a domyslela si, že to je asi součástí jeho metody: lidé toho na sebe prozradí víc, když mají dojem, že jejich slova se jen tak rozplývají ve vzduchu… „Mluvili jsme spolu asi hodinu v jeho kanceláři, ale o tom jste podle všeho dokonale informován. Dokonce jsme si dohodli schůzku na později, ale pak už jsem ho nikdy neviděla.“

Feijoo otáčel v prstech krabičku zápalek.

„Nebude vám vadit, když se zeptám, o čem jste spolu mluvili?… Spoléhám na to, že mě dokážete pochopit a odpustíte mi takové otázky, ehm, na tělo. Ujišťuji vás, že to je běžná rutina.“

Julia potáhla z cigarety a přitom na něho mlčky pohlédla. Pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Vy si snad myslíte, že jsem padlá na hlavu.“

Policista přimhouřil oči a trochu se na židli napřímil.

„Promiňte, ale nechápu, co tím chcete naznačit…“

„Tak já vám to tedy povím.“ Zamáčkla prudce cigaretu o hromádku svorek, aniž by věnovala pozornost zarmoucenému pohledu, se kterým vrchní inspektor její počínání sledoval. „Klidně budu odpovídat na vaše otázky. Ale než budeme pokračovat, chci, abyste mi řekl, jestli Álvaro upadl ve vaně, nebo ne.“

„Abych pravdu řekl,“ Feijoo vypadal zaskočeně, „nemám k dispozici žádné důkazy…“

„V tom případě nemá smysl se tu o tom bavit. Ale jestli máte dojem, že na jeho smrti je něco podezřelého, a pokoušíte se ze mě tahat rozumy, chci teď hned vědět, jestli mě vyslýcháte jako podezřelou. Protože v tom případě buďto okamžitě odejdu, nebo požádám o advokáta.“

Policista smířlivě zvedl dlaně.

„To by bylo předčasné,“ usmál se neupřímně a poposedl na židli, jako by znovu hledal vhodný výraz. „Oficiální verze zatím je, že profesor Ortega se stal obětí nešťastné náhody.“

„A co když vaši skvělí soudní lékaři nakonec zjistí, že to bylo jinak?“

„V tom případě,“ zatvářil se Feijoo neurčitě, „byste nebyla o nic podezřelejší než kdokoli jiný, kdo se stýkal s profesorem Ortegou. Představte si, co by to bylo lidí…“

„V tom to právě je. Nedovedu si představit nikoho, kdo by byl schopen zabít Álvara.“

„Dobře, to je váš názor. Já to vidím jinak: studenti, které vyhodil od zkoušky, žárliví kolegové, zhrzené milenky, rozzlobení manželé…“ vypočítával na prstech a nechal toho, když mu prsty přestaly stačit. „Obraťme list. Faktem zůstává, že vaše svědectví je pro nás velmi cenné, to musíte uznat.“

„Proč? Počítáte mě snad mezi zhrzené milenky?“

„To bych si nedovolil, vážená slečno. Ale setkala jste se s ním jen pár hodin před tím, než si rozbil hlavu… Nebo než mu ji někdo rozbil.“

„Hodin?“ Tentokrát z toho Julia byla doopravdy zmatená. „Kdy zemřel?“

„Před třemi dny. Ve středu mezi druhou hodinou odpoledne a půlnocí.“

„To není možné. Určitě jste se spletli.“

„Spletli?“ Komisařův výraz se změnil. Teď hleděl na Julii s neskrývanou nedůvěrou. „Omyl je vyloučen. Stojí to ve zprávě soudního lékaře.“

„Museli jste se splést. O čtyřiadvacet hodin.“

„Proč myslíte?“

„Protože ve čtvrtek odpoledne, den poté, co jsem s ním mluvila, mi poslal domů nějaké dokumenty, o které jsem ho požádala.“

„Jaké dokumenty?“

„O historii obrazu, na kterém pracuji.“

„Dostala jste je poštou?“

„Přivezl je kurýr ještě ten den večer.“

„Vzpomněla byste si na jméno té agentury?“

„Ano. Urbexpress. A bylo to ve čtvrtek kolem osmé… Jak si vysvětlíte tohle?“

Policista si pod knírkem skepticky odfrkl.

„Nijak. Ve čtvrtek odpoledne byl už Álvaro Ortega čtyřiadvacet hodin po smrti, takže vám tu zásilku nemohl poslat. Musel…“ Feijoo se na chviličku odmlčel, aby Julia měla často pomyšlení strávit. „Musel to místo něho udělat někdo jiný.“

„Někdo jiný? Kdo?“

„Ten, kdo ho zavraždil, tedy pokud byl opravdu zavražděn. Předpokládaný vrah. Nebo vražedkyně,“ policista zvědavě pohlédl na Julii. „Nevím, proč pokaždé automaticky předpokládáme, že pachatelem zločinu je muž.“ Náhle jakoby si něco uvědomil. „Byl u té zprávy, kterou vám, jak předpokládáte, poslal Álvaro Ortega, nějaký dopis nebo poznámka?“

„Jenom dokumenty; ale logicky jsem předpokládala, že je poslal on… Jsem si jistá, že se někde stala chyba.“

„V žádném případě. Profesor Ortega zemřel ve středu a vy jste dostala ty dokumenty ve čtvrtek. Ledaže by se ta agentura opozdila…“

„Ne. Tím jsem si jistá. Datum odeslání bylo z téhož dne.“

„Byl s vámi to odpoledne někdo? Chci říct, jestli na to máte nějakého svědka.“

„Dva: Menchu Rochovou a Césara Ortize de Pozas.“ Policista na ni zůstal zírat s údivem, který vypadal nepředstíraně.

„Dona Césara? Toho starožitníka z Pradské ulice?“

„Ano, toho. Vy ho znáte?“

Feijoo ještě chvíli váhal, ale nakonec přisvědčil. Ano, zná ho. Pracovně. Ale nevěděl, že je to Juliin přítel.

„No, tak teď už to víte.“

„Ano, teď už to vím.“

Policista bubnoval tužkou o stůl. Najednou vypadal, že není ve své kůži, a měl k tomu své důvody. Jak se Julia nazítří dověděla od samotného Césara, měl vrchní inspektor Casimiro Feijoo do vzorného úředníka rozhodně daleko. Ze styků v uměleckých a starožitnických kruzích, které navázal z titulu svého povolání, mu plynuly mimořádné příjmy, kterými koncem každého měsíce zaokrouhloval svou mzdu policejního úředníka. Z ukradených věcí, které vypátral, mu sem tam některá zůstala za nehty. Pomáhali mu v tom diskrétní zprostředkovatelé, kteří mu nechávali určité procento ze zisku. A César byl ironií osudu jedním z nich.

„Ale za dané situace,“ řekla Julia, která v té chvíli ještě nevěděla nic o Feijoově minulosti, „předpokládám, že dva svědci ještě nic neznamenají. Ty dokumenty jsem si klidně mohla poslat sama.“

Feijoo beze slova přisvědčil, ale z jeho pohledu bylo znát, že si teď dává větší pozor. Začal se také najednou chovat uctivěji; jak Julia pochopila později, vedly ho k tomu čistě praktické důvody.

„Abych pravdu řekl,“ pravil nakonec, „celá tahle záležitost je velmi zvláštní.“

Julia hleděla do prázdna. Už se přestávala čemukoli divit; připadala si jako ve zlém snu.

„Nechápu, kdo by mohl mít zájem na tom, abych dostala ty dokumenty.“

Feijoo si skousl spodní ret a vytáhl ze zásuvky notes. Knír mu visel ochable a ustaraně a vypadalo to, že zvažuje všechna pro a proti. Očividně ho příliš netěšilo pomyšlení, že se dostal do takovéhle kaše.

„Vidíte,“ zamumlal, zatímco si s nechutí začal psát první poznámky. „Tohle je, milá slečno, další případná otázka.“

Zastavila se na prahu a ucítila na sobě zvědavý pohled uniformovaného policisty, který hlídal dveře. Na druhé straně ulice za řadou stromů osvětlovaly silné reflektory, ukryté v nedalekých zahradách mezi lavičkami, sochami a kamennými fontánami, neoklasicistickou fasádu muzea. Asfalt zvlhl sotva znatelným mrholením a začaly se na něm zrcadlit reflektory aut a pravidelné střídání zelených, oranžových a červených světel na semaforech.

Julia s koženou bundou zapnutou až ke krku kráčela po chodníku a naslouchala ozvěně vlastních kroků v prázdných průjezdech. Provoz byl řídký a jen občas ji zezadu osvítily reflektory auta a vrhly na zem její stín, který byl napřed dlouhý a úzký a objevil se před jejíma nohama a pak se zkrátil, rozechvěl a ubíhal do strany stejnou měrou, jakou vzrůstal hluk motoru za jejími zády. Potom ji auto předjelo, stín se zploštil na zdi a zmizel, zatímco se vůz, z něhož teď bylo vidět už jen dva červené body a jejich odraz na mokrém asfaltu, vzdaloval ulicí.

Před semaforem se zastavila. Čekání na zelenou si krátila tím, že ve tmě pátrala po jiných zelených barvách, a spatřila je v prchavých světlech taxíků, na semaforech mrkajících podél ulice, na vzdáleném neonu společně s modrou a žlutou, v osvětlených oknech posledního patra prosklené věže, za nimiž kdosi ještě takhle pozdě uklízel nebo pracoval. Zelená se rozsvítila, Julia přešla a začala se dívat zase po červených světlech, kterých bylo v noci velkoměsta víc; ale oči jí sklouzly na záblesk modrého majáčku policejního auta, které projíždělo v dálce tiše jako v němém filmu; Julia ani nezaslechla jeho sirénu. Automobilová červeň, semaforová zeleň, neonová modř, majáčková modř… Pomyslela si, že takhle by asi vypadala barevná škála, kterou by se dala vystihnout tahle zvláštní krajina; takovými barvami by se dal namalovat obraz, který by mohla ironicky nazvat Nokturno a vystavit ho v galerii Roch, i když Menchu by si určitě nechala jeho titul vysvětlit. Všechno samozřejmě příslušně zkombinované s odstíny černé: temná čerň, noční čerň, čerň strachu, čerň osamělosti.

Cítila doopravdy strach? Za jiných okolností by to byl dobrý námět pro akademickou diskusi v příjemné společnosti několika přátel, v útulném vyhřátém pokoji, u krbu a poloprázdné lahve. Strach jako nečekaný faktor, jako otřesné uvědomění si skutečnosti, kterou člověk objeví v určitém okamžiku, ačkoli tu existovala vždycky. Strach, který znamená konec nevědomosti nebo vytržení ze stavu milosti. Strach jako hřích.

Přesto nebyla Julia teď, když kráčela mezi barvami noci, schopna rozebírat své pocity z akademického hlediska. Ne že by už předtím nezažila totéž v méně intenzívní podobě: když se ručička tachometru vychýlila nad rozumnou míru, krajina ubíhala závratnou rychlostí napravo i nalevo a nekonečná čára asfaltu polykaná nenasytným břichem auta se míhala jako střely z kulometu ve válečných filmech. Nebo když skočila z paluby lodi na hlubokém moři a měla pocit prázdna a bezedné modré hlubiny, plavala a cítila, jak jí voda klouže po obnažené kůži, a měla nepříjemnou jistotu, že každá pevná země je od jejích nohou příliš daleko. A také další nekonkrétní děsy, které ji přepadaly ve spánku, podivné souboje mezi představivostí a rozumem, které se skoro vždycky daly zaplašit a změnit ve vzpomínku nebo odsoudit k zapomnění; stačilo, aby se donutila otevřít oči do důvěrně známých stínů vlastní ložnice.

Ale strach, který Julia právě objevila, byl jiný. Byl nový, nezvyklý, až dosud nepoznaný a padal na něj stín Zla s velkým Z, toho, které stojí u zrodu utrpení a bolesti. Zla schopného otevřít kohoutek sprchy na tvář mrtvého muže. Zlo, které se dá namalovat jen temnou černí, noční černí, černí osamělosti. Zlo se Z jako zděšení. Se Z jako zabít.

Zabít. Je to jen domněnka, řekla si, zatímco pozorovala svůj vlastní stín na zemi. Stává se, že občas někdo uklouzne ve vaně, skutálí se se schodů, nezastaví na červenou a je po něm. Také soudní lékaři a policisté se čas od času tváří chytřejší, než jsou, je to jejích profesionální deformace. Všechno tohle byla sice pravda, ale jí někdo poslal Álvarovu zprávu v době, kdy Álvaro byl už čtyřiadvacet hodin po smrti. Tohle nebyla žádná domněnka, ty dokumenty ležely v zásuvce v jejím vlastním bytě. A tohle byla neoddiskutovatelná skutečnost.

Otřásla se a pak se otočila, jestli ji někdo nesleduje. Nečekala, že tam někoho uvidí, ale kdosi za ní skutečně šel. Ve vzdálenosti asi padesáti metrů se pohybovala čísi silueta, osvětlovaná jen chvílemi pruhy světla, které se odráželo od fasády muzea a procházelo korunami stromů; nedalo se však rozpoznat, jestli ji sleduje, nebo ne.

Julia otočila hlavu dopředu a šla dál. Svaly měla napjaté a cítila nesnesitelnou touhu se rozběhnout, jako když byla malá a probíhala temným průjezdem jejich domu, brala schody po třech a pak konečně stiskla zvonek u dveří. Ale pak převážila logika mozku zvyklého myslet běžným způsobem. Začít utíkat jen proto, že někdo jde padesát metrů za ní stejným směrem, to nebylo jen přehnané, to bylo přímo k smíchu. Ale pak si pomyslela, že domněnka nedomněnka, klidně se procházet po napůl osvětlené ulici, když ji možná sleduje vrah, to není jen přehnané, to je vyložená sebevražda. Obě tyhle myšlenky se jí svářily v hlavě po několik okamžiků, během kterých se zamyslela, strach ustoupil do pozadí a ona se rozhodla, že by jí její představivost mohla vyvést nepěkný kousek. Hluboce se nadechla a po očku se ohlédla, zatímco se v duchu sama sobě vysmívala, a přitom zpozorovala, že vzdálenost mezi ní a neznámým je o několik metrů kratší. V té chvíli znovu pocítila strach. Možná že Álvara doopravdy někdo zavraždil a ten, kdo to udělal, jí potom poslal informace o tom obraze. Souvislost mezi Šachovou partií, Álvarem, Julií a domnělým či možným vrahem, nebo jak jinak by se to, ke všem čertům, dalo říci, byla stále zřetelnější. Jsi v tom až po uši, řekla si, a už nebyla schopna nacházet si žádné záminky k tomu, aby se smála vlastnímu neklidu. Rozhlédla se okolo sebe ve snaze najít někoho, ke komu by se mohla obrátit o pomoc nebo se do něho jen zavěsit a poprosit ho, aby ji doprovodil někam daleko odtud. Pomyslela také na to, že by se mohla vrátit zpátky, ale v tom byla jedna potíž; neznámý byl zrovna na půli cesty mezi ní a komisařstvím. Možná by se dalo chytit taxi. Ale v dohledu zrovna nebylo žádné zelené světýlko – žádná zeleň naděje. V té chvíli pocítila takové sucho v ústech, že se jí jazyk přilepil na patro. Klid, řekla si. Jen zachovej klid, huso jedna, nebo se opravdu dostaneš do maléru. A podařilo se jí uklidnit se alespoň natolik, že se dokázala rozběhnout.

Místností zněl drásavý a osamělý nářek trubky. Na gramofonu se točila deska s Milesem Davisem a pokoj se topil v pološeru osvětleném jen kloubovou lampičkou namířenou z podlahy nahoru na obraz. Na stěně tikaly hodiny a pokaždé, když se kyvadlo vyhouplo napravo, odrazil se od jeho kovu lehký záblesk. Na koberci vedle pohovky stál popelník, ze kterého se vznášel kouř, a sklenice se zbytkem vodky s ledem. Julia si na pohovce objímala pažemi skrčené nohy a do tváře jí spadal pramen vlasů. Oči s rozšířenými zornicemi upírala před sebe na obraz, aniž by ho doopravdy vnímala; její pohled byl soustředěn do jakéhosi ideálního bodu mezi povrchem obrazu a krajinou vzadu, na půli cesty mezi oběma hráči šachu a dámou u okna.

Ztratila pojem o tom, jak dlouho tu sedí bez hnutí. Cítila jen, jak se jí hudba v mozku mísí s výpary vodky, a vnímala teplo vlastních holých stehen a kolenou, která si objímala pažemi. Čas od času vytryskl mezi stíny některý tón trubky hlasitěji a ona pomalu otočila hlavu sem a tam do rytmu. Miluju tě, trubko. Dnes v noci jsi se mnou zůstala jedině ty; jsi tichá a nostalgická jako smutek, kterého mám plnou duši. A zvuk trubky klouzal temnou místností a také tou druhou, osvětlenou, kde hráči pokračovali v rozehrané partii, a pak vyplul ven Juliiným otevřeným oknem do záře luceren, které osvětlovaly ulici o pár pater níž. Odkud se možná kdosi ze stínu stromu nebo z průjezdu díval nahoru a poslouchal hudbu, která se nesla ven také tím druhým oknem, jež bylo namalované na obraze, do krajiny měkkých zelení a okrů, kde se v dálce na obzoru vypínala maličká šedivá kostelní věž, lehce načrtnutá tenoučkým štětcem.

V. Záhada černé dámy

„Teď už jsem věděl, že jsem se dostal do zlé země,

ale neznal jsem pravidla boje.“

G. Kasparov

Octavio, Lucinda a Scaramouche na ně hleděli za sklem skříňky očima namalovanýma na porcelánu, uctivě mlčenliví a dokonale nehybní. Sklem vitríny zalitým do olova pronikalo světlo a v barevných kosočtvercích se rozlévalo po Césarově sametovém saku. Julia ještě nikdy neviděla svého přítele tak mlčenlivého a klidného, tolik podobného jedné z těch bronzových, terakotových a mramorových soch, porůznu rozestavěných mezi obrazy, sklem a koberci v jeho starožitnictví. Oba, César i Julia, jako by tvořili součást výzdoby, vhodné spíš pro barvitou scenerii barokní frašky než pro skutečný svět, kde trávili většinu života. César s hedvábným bordó šátkem na krku a s dlouhou špičkou ze slonoviny v prstech vypadal obzvlášť vznešeně a v barevném protisvětle zaujímal evidentně klasickou, skoro goethovskou pózu s jednou nohou přehozenou přes druhou, jednou dlaní spočívající s promyšlenou nedbalostí na ruce, v níž držel špičku, a se svatozáří zlatavého, červeného a modrého svět la rozlévajícího se přes vitrínu kolem jeho hedvábných bílých vlasů. Julia měla na sobě černou blůzu s krajkovým límcem a její benátský profil se odrážel ve velkém zrcadle spolu s mahagonovým nábytkem a perleťovými skříňkami, gobelíny, látkami a sloupy vinoucími se ve spirálách pod oprýskanými gotickými řezbami. Byl tam dokonce i nahý bronzový gladiátor, který ležel naznak na svých zbraních v odevzdané, ochablé pozici, pozvedal se na lokti a čekal, zda neviditelný a všemocný císař ukáže palcem nahoru nebo dolů.

„Mám hrozný strach,“ přiznala se a César vztáhl ruku s modře prosvítajícími žilkami do prostoru zalitého nazlátlým světlem v napůl starostlivém, napůl bezmocném gestu, které bylo výrazem jeho šlechetné, ale neúčinné účasti. V gestu vyjadřujícím lásku vědomou si svých mezí, vroucí a zároveň elegantní; tak by se asi díval dvořan z osmnáctého století na zbožňovanou dámu, ve chvíli, kdy by spatřil na konci ulice, po níž se oba vezou na popravčí káře, stín gilotiny.

„Nejspíš přeháníš, drahoušku. Nebo je to alespoň předčasné. Zatím ještě nikdo nedokázal, že Álvaro neuklouzl ve vaně.“

„A co ty dokumenty?“

„Přiznávám, že to si vysvětlit nedovedu.“ Julia naklonila hlavu na stranu, až se jí konečky vlasů otřely o rameno. Hlavou se jí honily znepokojivé představy. „Když jsem se dneska ráno probudila, modlila jsem se, aby to všechno byl jen nějaký hrozný omyl…“

„Třeba to tak je,“ nadhodil starožitník. „Pokud vím, čestní a neomylní policisté a soudní lékaři existují jen ve filmu. A mám takový dojem, že dneska už ani to ne.“

Trpce a s nechutí se pousmál. Julia na něho hleděla, aniž věnovala jeho slovům přílišnou pozornost. „Álvara zavraždili… Uvědomuješ si to?“

„Netrap se tím, princezno… To je jen vykonstruovaná policejní hypotéza. A vůbec, neměla bys na něho tolik myslet. Skončilo to, odešel. Beztoho odešel už před nějakým časem.“

„Ale ne takhle.“

„Takhle nebo jinak, to vyjde nastejno. Je pryč a hotovo.“

„Je to příšerné.“

„Ano, to je. Ale nemá cenu zabývat se tím pořád dokola.“

„Že nemá? Álvaro je po smrti, mě vyslýchali, mám pocit, že mě sleduje někdo, kdo se zajímá o moji práci na Šachové partii. A ty se divíš, že se tím zabývám. Co jiného mám dělat?“

„To je jednoduché, holčičko. Jestli ti to všechno dělá takové starosti, můžeš vrátit ten obraz Menchu. Jestli si doopravdy myslíš, že Álvarova smrt nebyla nehoda, odejdi na nějakou dobu z bytu a udělej si výlet. Můžeme si zajet na dva nebo na tři týdny do Paříže, mám tam spoustu práce… Jde o to, aby ses někam uklidila, než to všechno přejde.“

„Co se to vlastně děje?“

„Nevím, a to je na tom to nejhorší. Že nemáme ani sebemenší tušení. Stejně jako ty bych si z té záležitosti s Álvarem nedělal hlavu, nebýt těch dokumentů…“ pohlédl na ni s rozpačitým úsměvem. „A přiznám se, že mi to dělá starosti, protože nejsem žádný hrdina… Možná někdo z nás nevědomky otevřel nějakou Pandořinu skříňku…“

„Ten obraz,“ otřásla se Julia. „Ten zakrytý nápis.“

„Určitě. Zdá se, že všechny nitky vedou k němu.“

Julia otočila tvář ke svému odrazu v zrcadle a dlouze sena sebe zadívala, jako by nepoznávala tu dívku s černými vlasy, která ji mlčky pozorovala velkýma temnýma očima s lehkými kruhy z nevyspání a bledou pletí napjatou na lícních kostech.

„Třeba mě budou chtít zabít, Césare.“

Starožitníkovy prsty se sevřely okolo perleťové špičky.

„To se nestane, dokud budu žít,“ řekl a z jeho upraveného, obojetného vzezření vyzařovalo bojovné odhodlání; hlas mu přeskočil do pronikavého, téměř ženského tónu. „Můžu mít strachu plné kalhoty, drahoušku. A možná ještě víc. Ale tobě nezkřiví nikdo ani vlásek na hlavě, pokud bude v mé moci tomu zabránit.“

Julia se nedokázala ubránit něžnému úsměvu.

„Co budeme dělat?“ zeptala se po chvíli mlčení.

César sklonil hlavu a vážně o tom přemýšlel.

„Připadá mi předčasné cokoli podnikat… Ještě nevíme, jestli Álvaro zemřel nešťastnou náhodou, nebo ne.“

„A co ty dokumenty?“

„Jsem si jistý, že tohle se dřív nebo později dovíme… Mám pocit, že všechno se odvíjí od toho, jestli ten, kdo ti poslal tu zprávu, má také na svědomí Álvarovu smrt, anebo jestli to navzájem nijak nesouvisí…“

„A co když se potvrdí to nejhorší?“ César chvíli váhal s odpovědí.

„V tom případě vidím jen dvě možnosti. Klasické možnosti, princezničko: utéct, nebo vydržet. Kdybych se měl rozhodnout, myslím, že bych volil útěk, ale to nic neznamená… Víš, že když chci, dovedu být pořádný strašpytel.“

Dívka s rukama zkříženýma na šíji pod vlasy přemýšlela a hleděla přitom do jasných starožitníkových očí.

„A to bys doopravdy jen tak beze všeho utekl dřív, než by ses dověděl, co se děje?“

„Doopravdy. Víš přece, že kdo je zvědavý, bude brzo starý.“

„Ale když jsem byla malá, učil jsi mě něco jiného, pamatuješ? Nikdy neodcházej z pokoje, dokud neprohledáš všechny zásuvky.“

„Ano, ale tehdy si lidé ještě nerozbíjeli hlavy ve vaně.“

„Ty jsi ale pokrytec. V hloubi duše umíráš zvědavostí, co se děje.“

Starožitník se vyčítavě ušklíbl.

„Říct, že umírám, drahoušku, je za daných okolností vrcholně nevkusné… Právě teď, když už jsem skoro stařec a mohu si dovolit rozkošné mladíčky, kteří mi mé stáří ulehčují, nemám k umírání ani tu nejmenší chuť. A nechtěl bych ani, abys umřela ty.“

„A co když se rozhodnu vydržet, dokud nepřijdu na to, co se děje okolo toho obrazu?“

César sešpulil rty a zatěkal očima, jako by mu tahle možnost ani nepřišla na mysl.

„Proč bys to dělala? Řekni mi nějaký pádný důvod.“

„Kvůli Álvarovi.“

„To neberu. Tolik už ti na Álvarovi nezáleželo, natolik tě znám. Navíc podle toho, co jsi říkala, nehrál v téhle hře poctivě.“

„Tak tedy sama kvůli sobě.“ Julia si vyzývavě založila ruce na prsou. „Je to koneckonců můj obraz.“

„Poslyš, měl jsem dojem, že máš hrozný strach. Aspoň jsi to říkala.“

„To taky mám. Jsem strachy úplně bez sebe.“

„Chápu,“ César si opřel bradu o propletené prsty, na kterých se leskl topas.

„Vlastně,“ dodal po krátké úvaze, „je to něco jako hledání pokladu. Tohle máš na mysli, že ano? Jako za starých časů, když jsi ještě byla jen paličatá malá holka.“

„Jako za starých časů.“

„To je šílenství.“

„Jdem do toho spolu?“

„Jdeme do toho spolu.“

„Nezapomínej na Muñoze. Vzali jsme ho přece na palubu.“

„Máš pravdu. Muñoze samozřejmě bereme s sebou.“

César se ušklíbl. V očích mu tančila jiskřička pobavení.

„To ho tedy budeme muset naučit pirátskou písničku. Nejspíš ji nebude znát.“

„Taky si myslím.“

„Jsme to ale blázni, holčičko,“ pohlédl starožitník zpříma na Julii. „Víš to?“

„Co na tom záleží.“

„Tohle není hra, zlatíčko. Tentokrát ne.“

Vydržela jeho pohled s ledovým klidem. Zrcadlo odráželo rozhodný lesk v jejích temných očích a v té chvíli byla opravdu velice krásná.

„Co na tom záleží,“ opakovala potichu.

César shovívavě zavrtěl hlavou. Pak se zvedl a proud světelných kosočtverců sklouzl po jeho zádech až na podlahu k dívčiným nohám; zamířil dozadu do rohu, kde měl kancelář, a chvíli tam cosi kutil u trezoru zabudovaného do zdi a zakrytého starou tapisérií nevalné hodnoty, špatnou napodobeninou Dámy s jednorožcem. Když se vrátil, držel v rukou balíček.

„Tu máš, princezno, to je pro tebe.“

„Dárek?“

„Přesně tak. Všechno nejlepší k nenarozeninám.“

Překvapená Julia rozbalila obal z umělé hmoty a potom promaštěnou látku a do dlaně jí vklouzla malá pochromovaná pistole s perleťovou rukojetí. „Je to starožitný derringer, takže nepotřebuješ zbrojní pas,“ vysvětlil starožitník. „Ale funguje jako nový a střílí se z něho kulkami kalibru pětačtyřicet. Zabere málo místa a můžeš ho nosit v kabelce… Jestli se v příštích dnech k tobě někdo přiblíží nebo bude obcházet okolo tvého bytu,“ pohlédl na ni pevně, bez sebemenší stopy humoru v unavených očích, „tak mi prokážeš tu laskavost, takhle zvedneš tu věcičku a ustřelíš mu hlavu. Pamatuješ? Jako kdyby to byl kapitán Hák osobně.“

Sotva Julia dorazila domů, zazvonil u ní třikrát během půlhodiny telefon. Jako první jí volala ustaraná Menchu, která se o všem dočetla v novinách. Tvrdila, že nikde nebyla zmínka o žádné jiné verzi než o nešťastné náhodě. Julia zjistila, že její přítelkyni nezajímá ani tak Álvarova smrt jako možné komplikace, které by mohly překazit její dohodu s Belmontem.

Druhý telefonát ji překvapil. Byl to Paco Montegrifo, který ji zval ještě ten den na večeři a pracovní rozhovor. Julia souhlasila a dohodli si schůzku v devět hodin u Sabatiniho. Když zavěsila telefon, zůstala chvíli zamyšleně sedět a uvažovala, odkud se vzal tak náhlý zájem. Pokud se jednalo o van Huyse, měl by aukcionář správně jednat s Menchu nebo si dát schůzku s oběma. To mu také řekla, když spolu mluvili, ale Montegrifo jí vysvětlil, že se jedná o něco, co se týká jenom jich dvou.

Zatímco o tom přemýšlela, převlékla se, zapálila si cigaretu a sedla si před obraz, aby dál odstraňovala zestárlou vrstvu laku. Sotva se několikrát dotkla vatou obrazu, zazvonil telefon na koberci na zemi potřetí.

Přitáhla si aparát za šňůru k sobě a zvedla sluchátko. Dalších patnáct nebo dvacet vteřin pozorně naslouchala, ale neslyšela vůbec nic a marně opakovala stále podrážděněji své „haló“, až se nakonec se strachem odmlčela. Zůstala tak se zadrženým dechem sedět ještě několik vteřin a pak zavěsila sluchátko s pocitem temné, iracionální hrůzy, která ji zavalila jako nečekaná vlna. Pohlédla na aparát na koberci jako na nějakého černého, lesklého a jedovatého živočicha, mimoděk se zachvěla a srazila přitom loktem lahvičku terpentýnu, a ten se rozlil po stole.

Ten třetí telefonát jí na klidu rozhodně nepřidal, takže když zazvonil zvonek u dveří, znehybněla na druhém konci pokoje s pohledem upřeným na zavřené dveře a zareagovala až na třetí zazvonění. Od chvíle, kdy ráno odešla ze starožitnictví, se Julia už napřed stokrát vysmála tomu, co udělala potom. Ale teď už neměla nejmenší chuť se smát vlastnímu počínání; dřív než otevřela, zaváhala na okamžik, který netrval déle, než by člověk vytáhl z kabelky malého derringera, odjistil ho a dal si ho do kapsy u kalhot. V žádném případě neměla v úmyslu skončit ve vaně pod proudem tekoucí vody.

Muñoz si oklepal vodu z pláště a nemotorně zůstal stát v předsíni. Vlasy se mu deštěm přilepily k hlavě a z čela a ze špičky nosu mu ještě stékala voda. V kapse si nesl skládací šachovnici zabalenou v igelitové tašce z obchodního domu.

„Už jste na to přišel?“ zeptala se Julia, sotva za ním zavřela dveře.

Šachista napůl omluvně a napůl nesměle vtáhl hlavu mezi ramena. Vypadalo to, že se v cizím bytě cítí nejistý a nesvůj a situaci mu zřejmě příliš neusnadňovala skutečnost, že Julia je mladá a přitažlivá dívka.

„Ještě ne,“ pohlédl sklíčeně na vodu, která mu stékala z pláště a tvořila loužičku u jeho nohou. „Jdu rovnou z práce… Včera jsme se přece domluvili, že se za vámi v tuhle hodinu zastavím…“ Udělal pár kroků a zastavil se, jako kdyby váhal, jestli si má sundat plášť, nebo ne. Julia natáhla ruku a on si ho konečně svlékl. Pak šel za dívkou do ateliéru.

„V čem je potíž?“ zeptala se.

„V ničem,“ rozhlédl se Muñoz po ateliéru jako předtím beze stopy zvědavosti; jako by hledal záchytný bod, který by mu umožnil zachovat se přiměřeně daným okolnostem.

„V podstatě je to jen otázka přemýšlení a času, nic víc. A já na to myslím pořád.“

Stál uprostřed místnosti se skládací šachovnicí v rukou. Julia viděla, jak upírá oči na obraz; nepotřebovala sledovat směr jeho pohledu, a přesto věděla, kam se dívá. Jeho výraz se změnil; už se netvářil vyhýbavě, ale pevně a hleděl fascinovaně do jednoho místa jako hypnotizér překvapený odrazem svých vlastních očí v zrcadle.

Odložil šachy na stůl a přistoupil k obrazu. Udělal to zvláštním způsobem: zamířil přímo k té části obrazu, na níž byla namalovaná šachovnice a figury, jako kdyby zbytek obrazu s místností a postavami vůbec neexistoval. Naklonil se, aby si je zblízka prohlédl, mnohem pozorněji než včera. A Julia pochopila, že když říkal „myslím na to pořád“, ani v nejmenším nepřeháněl. Hleděl na partii jako člověk zaujatý něčím víc než jen řešením cizího problému.

Dlouze se zamyslel a pak se obrátil k Julii.

„Dnes ráno jsem rekonstruoval dva předcházející tahy,“ řekl beze stopy vychloubačnosti, spíš jako by se omlouval za něco, co zřejmě pokládal za nevalný výsledek. „Pak jsem narazil na problém… Souvisí to s neobvyklým postavením pěšců,“ ukázal na namalované figury. „Tohle není běžná partie.“

Julia byla zklamaná. Když otevřela dveře a uviděla promočeného Muñoze s šachovnicí v kapse, málem uvěřila, že odpověď je na dosah ruky. Šachista samozřejmě nevěděl, jak je to důležité a co všechno s tím souvisí. Ale ona mu to neřekne, alespoň zatím ne.

„Ostatní tahy nás nezajímají,“ řekla. „Potřebujeme zjistit jenom, kdo vzal bílého jezdce.“

Muñoz potřásl hlavou.

„Věnuji tomu všechen čas, který mám,“ trochu zaváhal, jako kdyby tahle informace byla už skoro příliš důvěrná. „Nosím ty tahy v hlavě a přehrávám si je pořád tam a zpátky…“ znovu se zarazil a nakonec zkřivil rty v jakémsi bolestném, nepřítomném úsměvu. „Na té partii je něco divného…“

„Nejenom na té partii…“ oba upřeli pohled na obraz. „César a já ji totiž vnímáme jako součást obrazu a už nejsme schopni přijít na nic víc.“ Julia přemýšlela o svých vlastních slovech. „Ale je možné, že zbytek obrazu je jenom doplněk té partie.“

Muñoz lehce přikývl a Julia měla dojem, že mu to trvá věčnost. Vypadalo to, že jeho pomalé pohyby, kterým jakoby věnoval mnohem víc času, než bylo nezbytné, jsou přímo úměrné jeho způsobu uvažování.

„Mýlíte se, když říkáte, že nevnímáte nic. Vnímáte to všechno, i když si to nedovedete vyložit…“ šachista se ani nepohnul, jen bradou ukázal na obraz. „Podle mě je to jen otázka úhlu pohledu. Máme tu před sebou několik úrovní, které jsou obsažené jedna v druhé: podlaha na obraze je vlastně šachovnice, která obsahuje postavy. Ty postavy hrají na šachovnici, která obsahuje figury… A tohle všechno se navíc odráží v tom kulatém zrcadle, které visí nalevo… Jestli to máte ráda složitější, můžete si přidat další úroveň; tu naši, odkud pozorujeme scénu nebo několik scén za sebou. A kdybychom to chtěli zamotat ještě víc, ještě úroveň, ze které si malíř představoval nás, kteří se jednou budeme na jeho dílo dívat.“

Říkal to nevzrušeně, s nepřítomným výrazem, jako kdyby odříkával nudný popis, jehož důležitost pokládal za spornou a jíž se zdržoval jen proto, aby uspokojil někoho jiného. Julia překvapeně vydechla.

„To je zvláštní, že to vidíte takhle.“

Šachista potřásl opět s prázdným výrazem hlavou, aniž spustil oči z obrazu.

„Nevím, čemu se divíte. Já vidím šachy. Ne jednu partii, ale hned několik. Ale v jádru je to pořád jedna a tatáž.“

„To je na mě moc složité.“

„Nepleťte se. Teď se pohybujeme na úrovni, ze které můžeme vytěžit hodně informací: na úrovni partie na šachovnici. Až ji vyřešíme, budeme moci aplikovat to, co se dovíme, na zbytek obrazu. Je to jen otázka logiky. Matematické logiky.“

„Nikdy bych si nepomyslela, že tohle bude souviset s matematikou.“

„Všechno s ní souvisí. Jakýkoli myslitelný svět, jako třeba tenhle obraz, se řídí stejnými zákony jako svět skutečný.“

„I šachy?“

„Šachy ještě spíš než co jiného. Ale myšlenky vynikajícího hráče se pohybují na jiné úrovni než myšlenky hráče průměrného; jeho logika neumožňuje vnímat případné nesprávné tahy, protože je automaticky vyloučí… Stejně jako talentovaný matematik nikdy nestuduje nesprávné způsoby, jak dojít k hledané poučce, zatímco lidé méně nadaní tak musí postupovat a pachtit se od jedné chyby ke druhé.“

„Copak vy nikdy neděláte chyby?“

Muñoz pomalu odvrátil oči od obrazu a pohlédl na dívku. V náznaku úsměvu, který se mu objevil na tváři, nebyla ani stopa humoru.

„V šachu nikdy.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Když hrajete, setkáváte se s nekonečným množstvím možných situací. Někdy se dají vyřešit podle jednoduchých pravidel, jindy potřebujete další pravidla, abyste mohla rozhodnout, která z těch jednoduchých pravidel máte použít… Nebo se dostanete do neznámé situace a pak si musíte vymyslet nová pravidla, která budou podle potřeby zahrnovat nebo vylučovat ta předešlá… Chyby se lze dopustit jen tehdy, když vybíráte to či ono pravidlo: při volbě. Ale já táhnu jen tehdy, když vyloučím všechna neplatná pravidla.“

„Překvapuje mě, jak jste si tím jistý.“

„Nevím proč. Vždyť jste si mě vybrali právě kvůli tomu.“

Ozval se zvonek u dveří a ohlásil Césara. Z deštníku mu stékala voda, měl promočené boty a huboval na počasí a na déšť.

„Já tak nenávidím podzim, drahoušku. Ty mlhy, vlhko a všechny ty ostatní nechutnosti,“ vzdychl, když podával Muñozovi ruku. „Od určitého věku se některá roční období začínají nehezky podobat parodii na člověka samotného…

Mohl bych si nalít skleničku? Ale co to povídám. Samozřejmě že mohl.“

Sám se štědře obsloužil ginem s ledem a citrónem a za pět minut se k nim připojil. Muñoz právě rozkládal svou kapesní šachovnici.

„I když se mi nepodařilo přijít na to, jak táhl bílý jezdec,“ vysvětloval hráč, „myslím, že vás bude zajímat, kam až jsme se zatím dostali…“ Rozestavěl malé dřevěné figurky do stejného postavení, jaké zaujímaly figury na obraze. Julia si všimla, že to dělá zpaměti, aniž by se podíval na van Huyse nebo na diagram, který si přinesl minulý večer a který teď vyndal z kapsy a položil vedle na stůl. „Jestli chcete, můžu vám vysvětlit, podle jakých úvah jsem postupoval dozadu.“

„Retrográdní analýza,“ poznamenal César se zájmem a smočil rty ve svém nápoji.

“Přesně tak,“ odpověděl šachista. „A použijeme stejný systém zápisu, který jsem vám vyložil včera.“ Naklonil sek Julii s diagramem v rukou a ukázal jí postavení na šachovnici:

„Podle postavení figur,“ pokračoval Muñoz, „a podle toho, že víme, že právě táhl černý, musíme nejdřív zjistit, která z černých figur táhla naposledy.“ Namířil špičku tužky směrem k obrazu, pak jí ukázal na diagram a nakonec na figury rozestavěné na skutečné šachovnici. „Nejsnáze to zjistíme tak, že vyřadíme černé kameny, které nemohly táhnout, protože jsou zablokované nebo jsou v postavení, které to vylučuje… Je jasné, že netáhl ani jeden z pěšců na a7, b7 ani d7, protože všichni jsou ještě ve výchozím postavení… Nemohl to být ani čtvrtý a poslední pěšec na a5, protože ho blokuje bílý pěšec a vlastní černý král… Můžeme vyloučit i černého střelce na c8, který je ještě na stejném místě jako na začátku hry, protože střelec se pohybuje po úhlopříčce a obě jeho bílé úhlopříčky mu blokují jeho vlastní pěšci, kteří se ještě ani nepohnuli… Pokud jde o černého jezdce na b8, nemohl to být anion, protože tam by mohl přejít jen z a6, c6 nebo z d7, ale na všech těch třech políčcích už stojí jiné figury… Chápete to?“

„Úplně,“ Julia se nakláněla nad šachovnici a sledovala jeho výklad. „Z toho vyplývá, že šest z deseti černých figur nemohlo táhnout…“

„Víc než šest. Očividně to nemohla být ani černá věž na c1, protože se pohybuje po rovné linii a všechna tři políčka vedle ní už jsou obsazená… To znamená, že pokud jde o poslední tah, můžeme vyloučit celkem sedm figur, které táhnout prostě nemohly. Ale vyloučit můžeme také černého jezdce na d1.“

„Proč?“ zajímal se César. „Mohl se tam dostat z políček b2 nebo e3…“

„Ne. V obou případech by tenhle jezdec šachoval bílého krále, kterého máme na c4; to bychom ve hře pozpátku mohli nazvat třeba imaginární šach… A bílý nesmí provést tah, po kterém by jeho král zůstal v šachu. Takhle se nehraje. Právě to by se však stalo, kdyby potom měl černý jezdec hrát z b2 nebo z e3 na d1. K takové situaci nemůže nikdy dojít, z čehož vyplývá, že netáhl ani jezdec na d1.“

„To znamená,“ upírala Julia oči na šachovnici, „že možnost se nám zužuje na dvě figury, že?“ dotkla se jich prstem. „Na krále a na královnu.“

„Přesně tak. Naposledy mohl táhnout jenom král nebo královna, které se v šachu říká dáma.“ Muñoz si soustředěně prohlížel postavení na šachovnici a pak natáhl ruku směrem k černému králi, ale nedotkl se ho. „Podívejme se nejdřív blíž na pozici krále, který se může pohybovat všemi směry o jedno políčko. To znamená, že do svého současného postavení na a4 mohl vstoupit jen z b4, b3 nebo z a3… ovšem čistě teoreticky.“

„Z b4 a b3 to nešlo, to je jasné dokonce i mně,“ namítl César. „Žádný král nemůže stát na sousedním políčku vedle jiného krále. Je to tak?“

„Přesně tak. Kdyby stál černý král na b4, šachovala by ho tam jednak věž, jednak král a k tomu ještě bílý pěšec. Na b3 by to znamenalo šach věží a králem. Obojí je nemožné.“

„A nemohl přijít zespoda, z a3?“

„V žádném případě. Tam by mu hrozil šach od bílého jezdce na b1, z jehož postavení vyplývá, že se tam nedostal posledním tahem, ale stojí tam už nějakou dobu.“ Muñoz pohlédl z jednoho na druhého. „Máme tu tedy další případ imaginárního šachu, který dokazuje, že král netáhl.“

„V tom případě,“ uvažovala Julia, „mohla posledním tahem táhnout jen černá královna, pardon, dáma.“

Šachista se zatvářil vyhýbavě.

„To v podstatě předpokládáme,“ řekl. „Čistě logicky vzato, když vyloučíme všechny nemožné varianty, pak ta, která nám zbude, musí nutně být správná bez ohledu na to, jak nepravděpodobná nebo obtížná se nám zdá… A v tomhle případě to navíc ještě můžeme dokázat.“

Julia pohlédla na šachistu s obnovenou úctou.

„To je neuvěřitelné. Jako v detektivce.“

César našpulil rty.

„Obávám se, má drahá, že přesně o něco takového se jedná,“ zvedl oči k Muñozovi. „Pokračujte, Holmesi,“ dodal s laskavým úsměvem. „Musím uznat, že nás natahujete na skřipec.“

Muñoz lehce zkřivil koutek úst; byl to jen zdvořilý reflex beze špetky veselosti. Jeho pozornost byla očividně zcela soustředěná na šachovnici. Oči mu zapadly hlouběji do důlků a horečně se leskly: byl to výraz člověka soustředěného na imaginární abstraktní prostory, které nevidí nikdo jiný než on sám.

„Prostudujme si,“ navrhl, „možné tahy černé dámy, která je teď na políčku c2… Julie, nevím, jestli máte představu o tom, že dáma je nejsilnější figura na šachovnici: může postoupit o libovolný počet políček v kterémkoli směru, pohybuje se jako všechny ostatní figury kromě jezdce… Jak vidíme, mohla černá dáma přijít ze čtyř políček: a2, b2, b3 a d3. Teď už jistě víte sama, proč nemohla přijít z b3, že?“

„Mám pocit, že ano,“ svraštila Julia soustředěně obočí. „Myslím, že by určitě neopustila pozici, ze které dávala šach bílému králi…“

„Přesně tak. Další případ imaginárního šachu, který vylučuje, že by přešla z b3… A co políčko d3? Nemohla černá dáma přejít odtamtud, třeba při ústupu z ohrožení bílým střelcem z f1?“

Julia o té možnosti dost dlouho uvažovala. Konečně se jí tvář rozzářila.

„Nemohla, a to ze stejného důvodu jako předtím,“ zvolala, překvapená, že na řešení přišla sama. „Na d3 by černá dáma dávala takový imaginární šach bílému králi, že ano? Proto nemohla přijít odtamtud,“ obrátila se na Césara. „Není to úžasné? Nikdy v životě jsem šachy nehrála…“

Muñoz teď ukazoval tužkou na políčko a2.

„O stejný případ imaginárního šachu by se jednalo, kdyby dáma přešla odsud, takže můžeme vyloučit i tohle políčko.“

„Je vidět,“ řekl César, „že mohla přejít jen z políčka b2.“

„Ano, to je možné.“

„Jak to, je to možné?“ reagoval starožitník zaujatě a zmateně zároveň. „Řekl bych, že o tom nemůže být sporu.“

„V šachu,“ odpověděl Muñoz, „je jen málo věcí, o kterých nemůže být sporu. Podívejte se na obě bílé figury ve sloupci b. Co by se stalo, kdyby dáma bývala přešla z b2?“

César si zamyšleně pohladil bradu.

„Ohrožovala by ji bílá věž na b5… Bezpochyby se přesunula na c2 právě proto, aby unikla před touhle věží.“

„To není špatné,“ připustil šachista. „Ale je to jen jedna z možností. V každém případě už pro nás není důležité, proč táhla… Pamatujete si, co jsem vám řekl prve? Když vyloučíme nemožné, to, co nám zbude, musí nutně být pravda. Můžeme si to tedy shrnout: – za a – na tahu byl černý; za b – devět z deseti černých figur na šachovnici táhnout nemohlo; za c – jediná figura, která táhnout mohla, je dáma, za d – tři ze čtyř možných tahů dámy jsme vyloučili… Z toho plyne, že černá dáma měla jedinou možnost: přejít z políčka b2 na c2, pravděpodobně proto, že ustupovala z ohrožení bílými věžemi, které stojí na políčcích b5 a b6… Je vám to jasné?“

„Úplně jasné,“ odpověděla Julia a César se k ní přidal.

“To znamená,“ pokračoval Muñoz, „že se nám právě podařilo udělat první krok v našem šachu pozpátku. Následující postavení, to znamená vlastně předchozí, protože postupujeme odzadu, by tedy vypadalo takhle:“

„Vidíte? Černá dáma stojí ještě pořád na b2, dřív než se dalším tahem přesune na c2. To znamená, že teď budeme muset zjistit, jakým tahem ji bílý přiměl zahrát právě takhle.“

„Je jasné, že táhnout musela bílá věž,“ řekl César. „Ta, která stojí na b5… Mohla se tam dostat z kteréhokoli políčka ve vodorovné řadě 5, mrška.“

„Dost možná,“ odvětil Muñoz. „Ale to pořád nevysvětluje, proč dáma ustoupila.“

César překvapeně zamrkal.

„Jak to?“ Očima bloudil z šachovnice na Muñoze a zase zpátky na šachovnici. „Ta královna očividně ustoupila, protože ji ohrožovala věž. Vždyť jste to před chvílí sám řekl.“

„Řekl jsem, že pravděpodobně ustoupila před bílými věžemi, ale nikdy jsem netvrdil, že ji k tomu donutil tah bílé věže na b5.“

„To nechápu,“ přiznal se starožitník.

„Tak se dobře podívejte na šachovnici… Nezáleží na tom, jak táhla bílá věž, která teď stojí na b5, protože druhá bílá věž na b6 by už byla dávala černé dámě garde předtím, vidíte to?“

César znovu studoval hru; tentokrát mu to trvalo několik dlouhých minut.

„Musím znovu opakovat, že se dám poddat,“ řekl nakonec sklesle. Z ginu s citrónem mu už nezbývala ani kapka a Julia zase kouřila jednu cigaretu za druhou. „Jestli bílá věž netáhla na b5, veškeré naše úvahy se nám hroutí… Ať už táhla jakákoli figura, ta protivná královna se musela přesunout už dřív, protože ohrožená už byla předtím.“

„Ne,“ odpověděl Muñoz. „To není tak jisté. Ta věž mohla například vzít nějakou černou figuru na b5.“

Julia a César při té perspektivě ožili a studovali hru s novou chutí. Za dalších několik minut zvedl starožitník tvář a pohlédl na Muñoze s úctou.

„To je ono,“ řekl obdivně. „Ty to nevidíš, Julie? Na b5 stála černá figura, která kryla královnu před ohrožením bílou věží z políčka b6. Když tuhle černou figuru vzala druhá bílá věž, ocitla se královna v přímém ohrožení,“ pohlédl znova na Muñoze, jestli mu jeho verzi schválí. „Muselo to být takhle… Jiná možnost neexistuje,“ znovu ses pochybnostmi zahleděl na šachovnici. „Neexistuje přece žádná jiná, že ne?“

„To nevím,“ odpověděl šachista upřímně a Julii přitom uniklo zoufalé „panebože“. „Právě jste vyslovil hypotézu a v takovém případě je vždycky riziko, že se člověk bude snažit přizpůsobovat fakta teorii, místo aby se snažil přizpůsobit teorii faktům.“

„Takže co dál?“

„Ale to je přesně ono. Až dosud můžeme považovat to, že bílá věž vzala nějakou černou figuru na b5, jen za hypotézu. Teď musíme zjistit, jestli existují jiné varianty, a pokud ano, vyloučit ty, které jsou nemožné,“ rozhodil neurčitě rukama, napůl omluvně a napůl nejistě; lesk v jeho očích pohasl a on teď vypadal unaveněji a šedivěji. Jistota, se kterou jim vysvětloval tahy, se vytratila; teď už byl zase plachý a neobratný. „Tohle jsem měl na mysli,“ jeho oči se vyhnuly Juliiným, „když jsem vám řekl, že jsem narazil na problémy.“

„A co uděláte teď?“ zeptala se dívka.

Muñoz hleděl sklesle na figury.

„Předpokládám, že budu muset zdlouhavě a důkladně prostudovat těch šest černých figur, které jsou mimo šachovnici… Pokusím se u každé z nich zjistit, jak a kdy se dostala mimo hru.“

„To může trvat několik dní,“ řekla Julia.

„Nebo minut, to přijde na to. Někdy vám pomůže štěstí nebo intuice,“ pohlédl dlouze na šachovnici a potom na van Huyse. „Ale o něčem ani v nejmenším nepochybuji,“ řekl po chvilce přemýšlení. „Ten, kdo namaloval tenhle obraz, nebo chcete-li vymyslel tenhle problém, měl velmi osobitý způsob hry v šachy.“

„Jak byste ho definoval?“ zajímala se Julia.

„Koho?“

„Toho hráče, který tady není… Toho, o kterém jste mluvil před chvílí.“

Muñoz pohlédl na koberec a pak na obraz. V jeho očích se objevil záblesk obdivu, pomyslela si. Možná instinktivní úcty šachisty k mistrovi.

„Nevím,“ řekl potichu a vyhýbavě. „Ať už to byl kdokoli, byl hodně zvrácený… Všichni dobří hráči jsou zvrácení, ale tenhle k tomu měl ještě něco navíc: zvláštní schopnost navádět na falešnou stopu a klást nástrahy všeho druhu… A bavit se tím.“

„Je to možné?“ zeptal se César. „Můžeme podle toho, jak se někdo chová u šachovnice, doopravdy poznat jeho povahu?“

„Já jsem přesvědčen, že ano,“ odpověděl Muñoz.

„Co byste nám v tom případě tedy ještě řekl o člověku, který vymyslel tuhle partii, když vezmete v úvahu, že to bylo v patnáctém století?“

„Já bych řekl…“ Muñoz hleděl fascinovaně na obraz. „Řekl bych, že šachy hrál přímo ďábelsky.“

VI. O šachovnicích a zrcadlech

„A kde je konec, to poznáš, teprve až k němu dojdeš.“

Balada o starci z Leningradu

Než se Julia vrátila k autu, Menchu si přesedla za volant, protože parkovaly až v druhé řadě. Julia otevřela dveře fiátka a dopadla na sedadlo.

„Co říkali?“ zeptala se galeristka.

Neodpověděla hned; hlavou se jí ještě honilo příliš mnoho věcí. S pohledem upřeným kamsi do provozu na ulici vytáhla z kabelky cigaretu, vložila si ji mezi rty a stiskla páčku automatického zapalovače na palubní desce.

„Včera u nich byli dva policisté,“ řekla konečně. „Ptali sena totéž co já.“ Když zapalovač cvakl, přiblížila k němu konec cigarety. „Ten člověk z agentury mi tvrdil, že tu obálku přinesli ve čtvrtek hned po obědě.“

Menchu svírala volant; na rukou obtěžkaných prsteny jí zbělely klouby.

„Kdo ji přinesl?“

Julia pomalu vydechla kouř.

„Podle toho úředníka nějaká žena.“

„Žena?“

„Aspoň to tvrdil.“

„Jaká žena?“

„Dobře oblečená blondýna ve středních letech. V pršiplášti a brýlích proti slunci,“ otočila se k přítelkyni. „Klidně jsi to mohla být ty.“

„To nebylo moc vtipné.“

„Ne. Máš pravdu, nebylo.“ Julia si dlouze povzdechla. „Ale podle toho popisu to mohl být kdokoli. Nenechala jim jméno ani adresu, jen uvedla Álvara jako odesilatele. Požádala o expresní doručení a odešla. To je všechno.“

Vmísily se do provozu na bulvárech. Zase se schylovalo k dešti a na přední sklo už dopadaly první drobounké kapičky. Menchu hlučně přeřadila a starostlivě nakrčila nos.

„Poslechni, tenhle materiál tak dostat do ruky Agatha Christie, udělá z něho trhák.“ Julia nevesele zkřivila rty.

„To jistě, ale s jednou opravdickou mrtvolou.“ Vložila si do úst cigaretu a představila si přitom Álvara, nahého a zmáčeného. Jestli existuje něco ještě horšího než umřít, pomyslela si, je to umřít směšně, když lidi chodí kolem a zírají na vaši mrtvolu. Chudák. „Chudák,“ opakovala nahlas.

Zastavily před přechodem pro chodce. Menchu přestala sledovat semafor a znepokojeně pohlédla na přítelkyni. Dělá jí starosti, prohlásila, když vidí, do jaké kaše se Julia dostala. Ona sama, aby nechodila příliš daleko, má nahnáno, takže porušila jednu ze svých nepsaných zásad a nastěhovala si domů Maxe, dokud se celá ta záležitost nevyjasní. A Julia by si z ní měla vzít příklad.

„Nastěhovat si k sobě Maxe? Děkuji, nechci. Radši se přivedu na mizinu sama.“

„Hele, kočičko, nezačínej už s tím zase. Nebuď otravná.“ Na semaforu naskočila zelená, Menchu zařadila rychlost a šlápla na plyn. „Víš moc dobře, že jsem nemyslela jeho… Kromě toho, Max je zlatíčko.“

„Zlatíčko, které tě pěkně vysává.“

„Nejenom vysává, on mě taky líže…“

„Buď tak laskavá a nech si ty sprosťárny.“

„Á, to promluvila sestra Julia od Nejsvětější svátosti.“

„Od tebe mi to lichotí.“

„Podívej, Max je možná všelijaký, ale je tak hezký, že jsem úplně vedle, když se na něj podívám. Jako ta madam Butterfly na toho svého pinkertona, ehm, ehm, mezi námi… Nebo to byl Armand Duval?“ Vykřikla nadávku na přecházejícího chodce a za rozhořčeného troubení klaksonu se vecpala do malé mezírky mezi taxíkem a čoudícím autobusem. „Ale teď vážně, nepřipadá mi rozumné, abys žila pořád sama… Co když tady opravdu pobíhá vrah a usmyslí si, že teď půjde po tobě?“

Julia rozmrzele pokrčila rameny.

„A co mám podle tebe dělat?“

„No co já vím, holka. Třeba se k někomu nastěhuj. Jestli chceš, tak se obětuju; vystěhuju Maxe a půjdeš ke mně.“

„A co ten obraz?“

„Vezmeš ho s sebou a budeš na něm pracovat u mě. Nakoupím zásoby konzerv, koly, pornokazet, alkoholu a zabarikádujeme se tam spolu jako v pevnosti Apačů, dokud se nezbavíme toho obrazu. Samozřejmě ještě dvě věci. Zaprvé, pro všechny případy jsem dohodla rozšíření pojistky…“

„Pro jaké případy? van Huys je v bezpečí u mě doma pod sedmi zámky. Víš, že mě bezpečnostní zařízení stálo spoustu peněz. Je to tam jako ve státní bance, jenom v chudším vydání.“

„To víš, člověk nikdy neví.“ Teď se dalo doopravdy do deště a Menchu zapnula stěrače. „Za druhé, donu Manuelovi o tom všem ani slovo.“

„Proč?“

„Nebuď labuť, holka. Na něco takového se ta jeho povedená neteř Lola jen třese, aby mi mohla překazit obchod.“

„Zatím ještě nikdo nedává ten obraz do souvislosti s Álvarem.“

„Kéž by to tak zůstalo. Ale policajti nemají taktu, ani coby se za nehet vešlo, a už se možná spojili s mým klientem. Nebo s tou mrchou neteří. No. Dost ošklivě se nám to komplikuje. Mám tisíc chutí předat celou tu záležitost Claymorům, shrábnout svoji provizi a dát od toho ruce pryč.“

Za okny mokrými deštěm ubíhaly rozmazané šedé obrazy, které vytvářely okolo auta neskutečnou krajinu. Julia pohlédla na svou přítelkyni.

„Mimochodem,“ řekla. „Dneska jdu na večeři s Montegrifem.“

„Ale nepovídej.“

„Slyšíš dobře. Moc stojí o to promluvit si se mnou obchodně.“

„Obchodně? To si při tom bude chtít zahrát na tatínka a na maminku.“

„Zavolám ti, jak to dopadlo.“

„Do té doby nezamhouřím oka. Protože ten taky něco vyčenichal. Vsadím se s tebou o panenství svých tří příštích převtělení.“

„Říkala jsem ti, aby sis nechala ty sprosťárny.“

„Ne abys mě práskla, pusinko. Pamatuj, že jsem tvoje kamarádka. Tvoje nejlepší kamarádka.“

„Takových by bylo.“

„Mně se zdá, že tě propíchnu. Jako tu Mériméovu Carmen.“

„Klidně. Ale zapomněla jsi zastavit na červenou. A jelikož to auto je moje, pokutu pak budu muset zaplatit já.“

Podívala se do zpětného zrcátka a zahlédla jiné auto, modrý ford s kouřovými skly, který projel za nimi bez ohledu na červenou na semaforu a za okamžik zahnul doprava a zmizel. Měla dojem, že stejné auto viděla parkovat na protější straně ulice, také v druhé řadě, když vyšla z kanceláře kurýrní agentury. Ale s určitostí to říci nemohla, na to byl provoz příliš hustý a navíc pršelo.

Paco Montegrifo byl jedním z těch mužů, kteří nechávají černé ponožky šoférům a číšníkům, a jakmile začnou rozum brát, rozhodnou se v tomto ohledu pro hodně tmavou námořnickou modř. Na sobě měl bezvadný tmavošedý oblek na míru a s prvním knoflíčkem u obou rukávů saka pečlivě rozepnutým v něm vypadal jako vystřižený z pánského módního časopisu. Tečkou za jeho dokonalým vzhledem byla košile s windsorským límcem, hedvábná kravata a kapesníček diskrétně vykukující z horní kapsičky. Povstal z křesla ve vestibulu a pokročil Julii vstříc.

„Bůh mě netrestej,“ řekl, když jí tiskl ruku: jeho bělostný úsměv zazářil v příjemném kontrastu s opálenou pletí. „Jste úchvatná.“

Tento úvod určil tón první části večera. Montegrifo vyjádřil bezvýhradný obdiv upnutým šatům z černého sametu, jež měla Julia na sobě, a pak se posadili ke stolu, který měli rezervovaný u velikého okna s výhledem na noční panorama Královského paláce. Od té chvíle rozvinul Montegrifo celý svůj arzenál sice ne dotěrných, ale velmi intenzivních pohledů a svůdcovských úsměvů. Po aperitivu začal číšník připravovat předkrm a ředitel aukční síně Claymore kladl Julii stručné otázky, jejichž cílem bylo posloužit jako nahrávky na inteligentní odpovědi. Těm pak naslouchal s bradou opřenou o zkřížené prsty a s ústy pootevřenými v příjemně zaujatém výrazu, který mu zároveň umožňoval, aby ve světle svíček předvedl svůj bezvadný chrup.

Jediná zmínka o van Huysovi před moučníkem padla, když Montegrifo pečlivě vybíral bílé burgundské k rybě. Na počest umění, řekl s neurčitě spikleneckým výrazem a při té příležitosti krátce pohovořil o francouzských vínech.

„Je zvláštní,“ vysvětloval, zatímco se číšníci otáčeli okolo stolu, „jak se vkus v tomhle směru mění s věkem… Nejdřív je člověk zapřísáhlým zastáncem červeného nebo bílého burgundského: do pětatřiceti let je to jeho nejlepší společník… Ale pak, aniž by se vzdával burgundského, má přejít na bordeaux: to je vážné a mírné víno pro dospělé. Jen člověk po čtyřicítce je schopen zaplatit jmění za bednu Petrusu nebo Chateau dʼYquem.“

Ochutnal víno a uznale nadzvedl obočí a Julia dokázala jeho výstup patřičně ocenit. Byla rozhodnuta, že s ním bude dál přirozeně hrát jeho hru. Dokonce vychutnávala večeři i banální konverzaci a pomyslela si, že za jiných okolností by byl Montegrifo se svým vážným hlasem, opálenýma rukama a lehkou vůní kolínské vody, jemné kůže a dobrého tabáku příjemný společník. I přesto, že měl ve zvyku přihlazovat si ukazováčkem pravé obočí a pokradmu se občas podívat na vlastní odraz v okenním skle.

Pokračovali v rozhovoru o všem možném kromě obrazu i poté, co Julia dojedla svůj plátek lososa a la Royale a Montegrifo se pouze za pomoci stříbrné vidličky vypořádal se svým mořským okounem Sabatini. Opravdový džentlmen, vysvětlil Montegrifo s úsměvem, který jeho poznámku trochu zlehčil, zásadně nepoužívá na rybu nůž.

„A jak vytahuje kosti?“ zajímala se Julia.

Dražebník vydržel její pohled, aniž hnul brvou.

„Nikdy nechodím do restaurací, kde se podávají ryby s kostmi.“

Při moučníku a šálku kávy, kterou si objednal stejně jako ona hořkou a velmi silnou, vytáhl Montegrifo stříbrné cigaretové pouzdro a pečlivě si z něho vybral anglickou cigaretu. Pak pohlédl na Julii tak, jako hledíme na někoho, kdo je předmětem veškeré naší péče, a naklonil se k ní.

„Chci, abyste pracovala pro mě,“ řekl potichu, jako by se bál, že by ho mohl zaslechnout někdo v Královském paláci.

Julia, která nesla k ústům jednu ze svých cigaret bez filtru, pohlédla do kaštanových očí dražebníka, který jí připaloval.

„Proč?“ zeptala se krátce se zdánlivou lhostejností, jako kdyby byla řeč o někom jiném.

„Z několika důvodů,“ Montegrifo vložil zlatý zapalovač do pouzdra na cigarety a urovnával ho tam, dokud ho neumístil přímo doprostřed. „Především proto, že jsem o vás dostal velmi dobré reference.“

„To mě nesmírně těší.“

„Já to myslím vážně. Informoval jsem se o vás, jak si jistě dovedete představit. Viděl jsem vaše práce pro galerii v Pradu a pro soukromé sbírky… Pracujete ještě v muzeu?“

„Ano. Tři dny v týdnu. Teď se zabývám jednou nedávnou akvizicí – Ducciem di Buoninsegna.“

„O tom obrazu jsem už slyšel. Je to práce pro spolehlivého člověka. Vidím, že vám svěřují významné zakázky.“

„Občas.“

„Dokonce i v naší aukční síni jsme měli tu čest dražit nejedno dílo, které jste restaurovala. Ten Madrazo z Ochoovy sbírky… Vaše práce nám umožnila zvednout jeho cenu o třetinu. A loni na jaře jsme tu měli další. Mám dojem, že to byl Koncert od Lópeze de Ayala.“

„Byla to Žena u klavíru od Rogelia Egusquizy.“

„Ano, ovšem, promiňte. Žena u klavíru, samozřejmě. Byla poškozená vlhkostí a vy jste tehdy odvedla obdivuhodnou práci.“ Usmál se, když se pokusili současně odklepnout popel ze svých cigaret do popelníku a téměř se přitom dotkli rukama. „A jak vám jdou obchody? Myslím když pracujete tak trochu podle toho, co se zrovna naskytne,“ zablýskl znovu zuby v širokém úsměvu. „Na volné noze.“

„Nestěžuju si,“ Julia mhouřila oči a prohlížela si svého společníka přes proužek cigaretového kouře. „Pomáhají mi přátelé, nacházejí mi zakázky. A navíc jsem nezávislá.“

„Ve všem?“

„Ve všem.“

„V tom případě jste šťastné děvče.“

„To je možné. Ale také mám hodně práce.“

„Claymore má hodně zakázek, které vyžadují odborníka s vašimi zkušenostmi… Co byste tomu říkala?“

„Že si o tom můžeme promluvit.“

„Skvělé. Za několik dnů bychom to mohli znovu prodiskutovat oficiálněji.“

„Jak myslíte.“ Julia se na Montegrifa dlouze zadívala. Cítila, že už není schopná dál potlačovat ironický úsměv, který jí pohrával na rtech. „A teď už mi konečně můžete říct, co máte na srdci ohledně toho van Huyse.“

„Prosím?“

Dívka uhasila cigaretu v popelníku, opřela si bradu o propletené prsty a trochu se naklonila k dražebníkovi.

„Ohledně toho van Huyse,“ opakovala zřetelně, skoro slabikovala. „Ledaže byste měl v úmyslu vzít mě za ruku a říct mi, že jsem nejkrásnější dívka, kterou jste v životě poznal, nebo nějakou podobnou roztomilost.“

Montegrifovi trvalo sotva setinu vteřiny, než se na jeho rtech znovu objevil úsměv, ale zachoval dokonalý klid.

„To bych velice rád, ale tohle říkám vždycky až po kávě. I když si to myslím,“ odpověděl. „Je to otázka taktiky.“

„V tom případě si můžeme promluvit o tom van Huysovi.“

„To můžeme,“ dlouze se na ni zahleděl a ona si všimla, žena rozdíl od úst se jeho kaštanové oči neusmívají, ale jsou ve střehu a lesknou se nejvyšší opatrností. „Donesly se mi jisté zvěsti, znáte to… V našich kruzích to chodí jako na pavlači. Všichni se mezi sebou známe,“ vzdychl, jako by mu takové poměry byly trochu proti mysli. „Mám dojem, že jste na tom obraze něco objevila. A podle toho, co jsem slyšel, zvyšuje to podstatně jeho cenu.“

Julia nehnula ani brvou, ale bylo jí předem jasné, že Montegrifa tím neoklame.

„Kdo vám řekl takovou hloupost?“

„Už ani nevím,“ pohladil si dražebník zamyšleně prstem pravé obočí. „Ale na tom tolik nezáleží. Důležitější je, že vaše přítelkyně slečna Rochová se mě pokouší tak trochu vydírat…“

„Nechápu, o čem to mluvíte.“

„O tom jsem přesvědčen.“ Zdálo se, že Montegrifovi nic nedokáže smazat úsměv s tváře. „Vaše přítelkyně se pokouší snížit provizi naší aukční síně a zvýšit svoji,“ řekl, aniž by se mu ve tváři pohnul jediný sval. „Je pravda, že z právního hlediska jí v tom nic nebrání, protože naše dohoda je pouze ústní: může ji zrušit a snažit se získat vyšší provizi u konkurence.“

„Jsem ráda, že máte takové pochopení.“

„Tak vidíte. Ale to mi nebrání, abych zároveň dbal na zájmy svého podniku…“

„To jsem si mohla myslet.“

„Nechci před vámi tajit, že se mi podařilo objevit majitele toho van Huyse, už starého pána. Totiž, mám-li být přesný, spojil jsem se s jeho neteří a jejím manželem. Nechci vám skrývat ani to, že jsem měl v úmyslu je přesvědčit, aby se obešli bez prostřednictví vaší přítelkyně a dohodli se přímo se mnou. Chápete, co mám na mysli?“

„Dokonale. Pokusil jste se vzít Menchu na hůl.“

„Ano, i tak by se to dalo říci. Myslím, že by se to tak dalo nazvat.“ Po opáleném čele mu přelétl stín a jeho rysy se zkřivily jakoby bolestným výrazem člověka, který je z něčeho neprávem podezírán. „Potíž je v tom, že vaše přítelkyně, prozíravá to žena, si nechala od majitele podepsat jistý dokument. Dokument, který by zmařil jakoukoli dohodu, které bych eventuelně dosáhl. Co tomu říkáte?“

„Že s vámi cítím. Příště snad budete mít větší štěstí.“

„Děkuji.“ Montegrifo si zapálil další cigaretu. „Ale možná ještě není všechno ztraceno. Vy jste důvěrná přítelkyně slečny Rochové. Možná by se nechala přesvědčit, abychom se dohodli po dobrém. Když budeme všichni spolupracovat, můžeme za ten obraz získat jmění, z kterého budete mít prospěch vy, vaše přítelkyně, Claymore i já sám. Co tomu říkáte?“

„Dost možná. Ale proč to všechno povídáte mně a nepromluvíte si místo toho radši s Menchu? Ušetřil byste za večeři.“ Na Montegrifově tváři se objevil výraz upřímného zoufalství.

„Líbíte se mi, a nejen jako restaurátorka. Mám-li být upřímný, velice se mi líbíte. Myslím, že jste nejen velmi půvabná, ale také inteligentní a rozumná žena… Obracím ses větší důvěrou na vás než přímo na vaši přítelkyni, kterou považuji, odpusťte mi ten výraz, za poněkud lehkovážnou.“

„Shrneme to,“ řekla Julia. „Chcete, abych ji přemluvila.“

„To by bylo,“ dražebník na několik okamžiků zaváhal a pečlivě vybíral vhodný výraz, „to by bylo ideální.“

„A co z toho všeho budu mít?“

„Naše společnost vám bude přirozeně zavázána. Teď i v budoucnosti. Pokud jde o bezprostřední výnos, neptám se vás, kolik jste měla získat za svou práci na van Huysovi, ale mohu vám zaručit dvojnásobek té částky. Samozřejmě pouze jako zálohu na dvě procenta z konečné ceny, které Šachová partie v aukci dosáhne. Kromě toho vám mohu nabídnout smlouvu s restaurátorským oddělením madridské pobočky naší společnosti… Co tomu říkáte?“

„To je opravdu lákavé. To čekáte, že se ten obraz prodá tak draho?“

„Už se našli zájemci v Londýně a v New Yorku. Když se postaráme o patřičnou publicitu, mohla by z toho být největší umělecká událost od doby, kdy síň Christie’s vydražila Tutanchamónův sarkofág… Jak jistě chápete, je přehnané, aby vaše přítelkyně za těchto okolností požadovala polovinu zisku. Ona jen našla restaurátorku a nabídla nám ten obraz. Všechno ostatní už byla naše starost.“

Julia o tom všem uvažovala, ale větší dojem to na ni neudělalo: za posledních několik dní se kalibr věcí, které na ni mohly zapůsobit, od základu změnil. Po chvíli pohlédla na Montegrifovu pravou ruku, která spočívala na ubruse velmi blízko vedle její, a pokusila se odhadnout, o kolik centimetrů se za posledních pět minut přiblížila. Dost na to, aby už byl čas večeři ukončit.

„Pokusím se,“ slíbila a sáhla po kabelce. „Ale nemohu vám nic slíbit.“ Montegrifo si pohladil obočí.

„Pokuste se.“ Jeho kaštanové oči na ni hleděly se sametovou, vlhkou něhou. „Jsem přesvědčen, že se vám to v zájmu nás všech podaří.“

V jeho hlase nebyla ani stopa výhrůžky. Jenom vřelá prosba, tak přátelská a dokonale vyjádřená, že možná byla i upřímná. Pak uchopil Juliinu ruku a vtiskl na ni lehounký polibek, při kterém se jí téměř ani nedotkl rty.

„Možná jsem vám ještě neřekl,“ dodal potichu, „že jste mimořádně krásná žena.“

Poprosila ho, aby ji vysadil blízko klubu Stephan’s, a zbytek cesty došla pěšky. Od půlnoci se tento podnik otevíral pro klientelu, která byla vzhledem k vysokým cenám a přísné kontrole práva vstupu příslušně vybraná. Scházeli se tam všichni, kdo měli v Madridu co do činění s uměním: od zástupců zahraničních firem projíždějících městem a pátrajících po nějakém oltáři nebo soukromé sbírce na prodej až po majitele galerií, znalce, manažery, novináře specializované na umění a renomované malíře.

Odložila si kabát v šatně, pozdravila se s několika známými a prošla uličkou až dozadu k divanu, na němž obvykle sedával César. Seděl tam i teď s nohou přehozenou přes nohu a sklenkou v ruce a byl zabrán do důvěrného rozhovoru se světlovlasým, velmi hezkým mladíkem. Julia věděla víc než dobře, že César z hloubi duše opovrhuje podniky pro homosexuály. Bylo pro něj čistě otázkou dobrého vkusu vyhýbat se uzavřenému, exhibicionistickému a často agresivnímu prostředí takových míst, kde, jak říkal s jedním ze svých posměšných úšklebků, je těžké nevnímat sám sebe, drahoušku, jako starou královnu natřásající se v kurníku. César byl osamělý lovec, který rafinovaně klamal tělem až na samé hranici elegance a pohyboval se jako doma ve světě heterosexuálů, kde s naprostou přirozeností pěstoval svá přátelství a seznamoval se se svými partnery: mladými uměleckými díly, jež učil objevovat jejich skutečnou přirozenost, kterou si ti božští chlapci, princezno, ne vždycky uvědomovali od začátku. Césarovi se líbilo být zároveň mecenášem i Sokratem svých znamenitých objevů. Poté, co uplynuly příslušné líbánky v Benátkách, Marrákeši nebo Káhiře, se každý z těch příběhů vyvíjel svou přirozenou cestou. César měl za sebou dlouhý a intenzívní život, který se skládal, jak Julia velmi dobře věděla, z řady okouzlení, zklamání, ze zrady a také z věrnosti. Starý antikvář jí o tom v důvěrných chvilkách navýsost cudně vyprávěl ironickým a poněkud odtažitým tónem, kterým z pouhého osobního ostychu hovořil o svých nejniternějších touhách.

Už zdálky se na ni usmíval. Moje nejmilejší děvče, pohybovaly se tiše jeho rty, zatímco odkládal sklenici na stůl, sundával nohu, kterou měl přehozenou přes nohu, vstával a napřahoval k ní náruč.

„Jaká byla večeře, princezno? Předpokládám, že příšerná, protože Sabatini už dávno není, co býval…“ Sešpulil rty a v modrých očích se mu zlomyslně zablýsklo. „Ti podnikatelští a bankéřští parvenu se svými kreditními kartami a účty z restaurace, které jim proplácí firma, nakonec všechno zničí. Mimochodem, znáš Sergia?“

Julia Sergia znala a vnímala rozpaky, které jako všichni Césarovi přátelé cítil v její přítomnosti, protože se mu nedařilo přijít na pravou podstatu pout spojujících starožitníka s tou krásnou a klidnou dívkou. Jediným pohledem se ujistila, že v Sergiově případě a přinejmenším dnes večer to není příliš vážné. Mladík vypadal rozumně a inteligentně a nebyl žárlivý: už se předtím setkali několikrát. V Juliině přítomnosti se jen stáhl do sebe.

„Montegrifo se pokoušel udělat mi nabídku.“

„To je od něj moc pěkné.“ César vypadal, že o otázce vážně Uvažuje, zatímco se všichni usazovali u jednoho stolu. „Přesto mi dovol, abych se zeptal jako Cicero blahé paměti. Cui bono?… Komu to prospěje?“

„Jemu, pochopitelně. Po pravdě řečeno se mě pokusil podplatit.“

„Jedna nula pro Montegrifa. A nechala ses?“ dotkl se špičkami prstů Juliiných rtů. „Ne, ještě mi to neříkej, miláčku… nech mě, abych se ještě chvíli zmítal v té nádherné nejistotě… Doufám aspoň, že to byla slušná nabídka.“

„Nebyla špatná. A měla jsem pocit, že do ní zahrnuje i sám sebe.“

César si se zlomyslnou vyčkávavostí přejel rty špičkou jazyka.

„To je celý on, chce zabít dvě mouchy jednou ranou… Vždycky měl velký smysl pro praktičnost…“ Starožitník se napůl obrátil ke svému světlovlasému společníkovi, jako by mu chtěl poradit, aby neposlouchal takové světské nepatřičnosti. Pak pohlédl na Julii se zlomyslnou zvědavostí a téměř se tetelil očekávaným potěšením. „A co jsi mu řekla?“

„Že si to rozmyslím.“

„Ty jsi božská. Člověk za sebou nikdy nesmí spálit mosty. Slyšíš, drahý Sergio? Nikdy.“

Mladík ostýchavě pohlédl na Julii a pak sklopil hlavu ke svému šampaňskému koktejlu. Julia si ho bez jakékoli zlomyslnosti představila, jak stojí nahý v polotmě starožitníkovy ložnice, krásný a mlčenlivý jako mramorová socha. Kadeř světlých vlasů má spadlou do čela a chystá se zabořit vztyčený orgán, který César s eufemismem, který podle ní převzal od Cocteaua, nazýval zlatým žezlem nebo nějak podobně, do antra amoris svého zralého společníka. Nebo to možná bylo obráceně a zralý společník se zabýval antrem svého mladého eféba. Julia se nikdy neodvážila Césara zeptat na takové podrobnosti, i když občas v tomto ohledu pociťovala mírně morbidní zvědavost. Po očku pohlédla na dokonale upraveného a elegantního Césara v košili z bílé příze, s nákrčníkem z modrého hedvábí s červeným vzorkem a s vlasy za ušima a na šíji lehce nakadeřenými, a už posté se zeptala sama sebe, jaké zvláštní kouzlo má ten člověk v sobě, že je schopen ještě v padesáti letech svádět mladíčky jako Sergio. Určitě to bude ironickým leskem jeho modrých očí, řekla si, elegancí jeho pohybů, které se tříbily generacemi dobrého vychování, jeho klidnou moudrostí, kterou nikdy nevyslovil přímo, ale která se dala vytušit z každého jeho slova a která sama sebe nebrala ani v nejmenším vážně; byla znuděná, tolerantní a nekonečná.

„Musíš se přijít podívat na jeho poslední obraz,“ říkal právě César, a Julii zabrané do vlastních myšlenek chvíli trvalo, než si uvědomila, že je řeč o Sergiovi. „Je to něco pozoruhodného, miláčku.“ Natáhl ruku směrem k dívčině paži, jako kdyby se ji za ni chystal uchopit, ale neudělal to. „Světlo v krystalickém stavu přetékající na plátno. Překrásné.“

Julia se usmála a akceptovala Césarův názor jako záruku, o které se nepochybuje. Sergio hleděl na starožitníka napůl dojatě a napůl zmateně a přivíral oči se světlými řasami jako kocour, kterého někdo hladí.

„Přirozeně,“ pokračoval César, „talent sám o sobě nestačí na to, aby člověku otevřel cestu do života. Rozumíš, mladý muži? Velké umělecké formy vyžadují určitou znalost světa, hlubokou zkušenost v oblasti mezilidských vztahů… Něco jiného jsou abstraktní činnosti, kde je rozhodující talent a zkušenost je jenom jeho doplňkem. Například hudba, matematika… Nebo šachy.“

„Šachy,“ opakovala Julia. Oba na sebe pohlédli a Sergiův pohled sklouzl z jednoho na druhého zmateně a s trochou žárlivosti, která jiskřila na jeho nazlátlých řasách jako zlatý prach.

„Ano, šachy.“ César se naklonil a zhluboka se napil ze své sklenky. Panenky se mu zúžily soustředěním na záhadu, o které právě přemýšlel. „Všimla sis, jak se Muñoz dívá na Šachovou partii?“

„Ano. Dívá se jinak.“

„Přesně tak. Jinak, než jak se na ni díváš ty. Anebo já. Muñoz vidí na té šachovnici věci, které nikdo jiný nevidí.“

Sergio, jenž až dosud jen mlčky naslouchal, se zamračil a úmyslně se dotkl Césarova ramene. Vypadal nesvůj a starožitník se na něho shovívavě podíval.

„Hovoříme o věcech, které jsou pro tebe příliš ponuré, drahoušku,“ sklouzl ukazováčkem po kotnících Juliiných prstů, trochu zvedl ruku, jako kdyby váhal mezi dvěma přirozenostmi, a nakonec ji nechal ležet mezi dívčinýma rukama. „Zůstaň tak nevinný, jako jsi teď, můj plavovlasý příteli. Rozvíjej svůj talent a nekomplikuj si život. Mlask.“

Sešpulil rty a poslal Sergiovi vzdušný polibek právě ve chvíli, kdy na konci chodbičky vstupovala v doprovodu Maxe Menchu, ze které bylo vidět jen norkový kožich a nohy, a hned se pídila po tom, jak dopadla ta záležitost s Montegrifem.

„To je ale hajzl,“ ulevila si, když Julia dovyprávěla. „Hned zítra si promluvím s donem Manuelem. Zahájíme protiútok.“

Plavovlasý a ostýchavý Sergio se stáhl před přívalem slov, která pak Menchu začala chrlit a přeskakovat z Montegrifa na van Huyse, z van Huyse na některé otřepané pravdy a od nich ke druhé a třetí sklence, kterou už nedržela tak pevně. Max seděl po jejím boku s klidem tmavého pěstěného plemenného hřebce a mlčky kouřil. César s nepřítomným úsměvem usrkával gin s citrónem a otíral si rty kapesníkem, který vytáhl z horní kapsičky saka. Občas zamrkal, jako by se vracel odkudsi z velké dálky, naklonil se k Julii a roztržitěji pohladil po ruce.

„V téhle branži,“ říkala právě Menchu Sergiovi, „se lidi dělí na dva druhy. Na ty, kteří malují, a na ty, kteří inkasují. A málokdy jsou to jedni a ti samí.“ Dlouze zavzdychala, rozněžnělá chlapcovým mládím. „A pak jste tu vy, mladí umělci, s tak krásnými blond vlasy i tím ostatním, lásko,“ jedovatě se úkosem podívala na Césara. „Tak žádoucí.“

César usoudil, že je čas pomalu se probrat ze svého zamyšlení.

„Neposlouchej takové řeči, které otravují tvého vzácného ducha, můj mladý příteli,“ řekl pomalu a pochmurně, jakoby mu neudílel radu, ale vyjadřoval soustrast. „Ta žena má jedovatý jazyk, jako ostatně všechny ženy.“ Pohlédl na Julii, sklonil se, aby jí políbil ruku, a už byl zase zdvořilost sama. „Promiň. Skoro všechny.“

„To nám říká ten pravý,“ ušklíbla se na něho Menchu. „Náš soukromý Sofokles. Nebo to byl Seneca? Myslím toho, co osahával chlapečky a přitom se naléval bolehlavem.“

César se podíval na galeristku, odmlčel se, aby mohl znovu navázat nit hovoru, a s očima teatrálně zavřenýma opřel hlavu o opěradlo.

„Cesta umělce, a to říkám tobě, můj mladý Alkibiade, či ještě lépe Patrokle, nebo Sergio, když chceš… Cesta umělce spočívá v tom, že překonává překážku za překážkou, až se mu nakonec podaří nahlédnout do vlastního nitra… Věru obtížný úkol, pokud nemá po ruce svého Vergilia, který by ho vedl. Dokážeš vychutnat to podobenství, chlapče? A tak umělec konečně dospěje ke svobodnému požitku z nejvyšší rozkoše. Jeho život se promění v čistou tvorbu a už nepotřebuje ubohé vnější věci. Je daleko, velice daleko od zbytku svých opovrženíhodných bližních. A v jeho nitru se rozhostí prostor a zralost.“

Z několika míst se ozval posměšný potlesk. Sergio na něho hleděl s rozpačitým úsměvem. Julia se rozesmála.

„Nevěř mu ani slovo. To, co právě řekl, určitě nemá ze sebe. Odjakživa to byl šejdíř.“

César pootevřel jedno oko.

„Jsem nudící se Sokrates. A s rozhořčením odmítám tvá obvinění, že si přivlastňuji cizí výroky.“

„V jádru je moc vtipný, opravdu,“ řekla Menchu Maxovi, který to všechno zamračeně poslouchal, a vzala si od něho cigaretu. „Připal mi, buď tak hodný. Ty můj kondotiére.“

To přízvisko probudilo Césarovu zlomyslnost.

„Cave canem, čacký mladíče,“ řekl Maxovi a Julia si nejspíš jako jediná z nich uvědomila, že v latině může být canem jak mužského, tak i ženského rodu. „Historie nám praví, že se kondotiéři nikoho nemusí bát tolik jako těch, kterým slouží,“ pohlédl na Julii a posměšně se uklonil: už na něj také začínal působit alkohol. „To bylo z Burckhardta,“ vysvětlil. „Jen klid, Maxi,“ obrátila se k němu Menchu, ačkoli Max vůbec nevypadal nervózně. „Vidíš? Ani tohle nemá ze sebe. Chlubí se cizími chlupy. Nebo že by to bylo peří?“

„Zuby a nehty,“ řekla Julia se smíchem.

César na ni vrhl zarmoucený pohled.

„Et te, Bruta?“ řekl a obrátil se na Sergia. „Všímáš si tragické stránky celé téhle záležitosti, Patrokle?“ Dopřál si dlouhý doušek ginu s citrónem a dramaticky se rozhlédl okolo sebe, jako kdyby se snažil najít nějakou přátelskou tvář. „Nevím, co máte proti cizímu peří, moji milí. V jádru,“ dodal po kratičkém rozmyšlení, „je v každém peří něco cizího. Čistá tvorba neexistuje; lituji, že vám musím oznámit tak špatnou zprávu. Nikdo z nás není nezávislý tvůrce, nebo lépe řečeno, nikdo z vás, protože já nic netvořím. Ani ty ne, Menchu, děvenko… Ty, Maxi, a nehleď na mě tak, překrásný condottiero feroce, jsitu snad jediný, kdo doopravdy něco tvoří…“ Udělal elegantní a unavený pohyb pravou rukou, jako by chtěl vyjádřit hluboké zhnusení dokonce i svou vlastní argumentací, a jakoby náhodou ji položil velmi blízko Sergiova levého kolene. „Picasso, i když na toho komedianta se odvolávám jen nerad, má v sobě něco z Moneta, Ingrese, Zurbarána, Brueghela i z Pietera van Huyse… Ani náš přítel Muñoz, který teď bezpochyby sedí u šachovnice a snaží se vymítat své přízraky a zároveň nás zbavit těch našich, není jen sám sebou, ale zčásti Kasparovem i Karpovem, Fischerem i Capablankou, Paulem Morphym i tím středověkým mistrem, Ruy Lópezem… Všechno jsou jen jednotlivé fáze téhož příběhu, nebo je to možná stejný příběh, který se opakuje; tím si už nejsem tak docela jist… A co ty, Julie, krasavice moje, už tě někdy před tím naším slavným obrazem napadlo, kde jsi, jestli uvnitř něho, nebo mimo něj?… Ano. Jsem si jist, že napadlo, protože tě znám, princezno. A vím, že sis na to nedokázala odpovědět.“ Krátce a nevesele se zasmál a jednoho po druhém si je prohlédl. „Ve skutečnosti, děti moje, jsme jeden jako druhý, a všichni jsme podivná čeládka. Máme tu drzost pátrat po tajemstvích, které v podstatě nejsou nic jiného než záhady našeho vlastního života.“ Pozvedl sklenku v jakémsi přípitku, který nebyl určen nikomu přímo. „A když si to důkladně promyslíme, nepostrádá to určité riziko. Je to, jako když rozbijete zrcadlo, abyste se podívali, co je za ním. Neběhá vám z toho, drahouškové, trochu mráz po zádech?“

Julia se vrátila domů ve dvě ráno. César se Sergiem ji doprovodili až k domu a naléhali, že s ní vyjdou všechna tři patra, ale ona to nedovolila, oba je na rozloučenou políbila a vyšla nahoru. Kráčela pomalu a neklidně se rozhlížela kolem sebe. A když sahala do kabelky pro klíče, uklidnilo ji, že pod prsty ucítila chladný kov Césarovy pistole.

Přesto přese všechno ji při otáčení klíče v zámku překvapilo, že to bere s takovým klidem. Cítila jasný, určitý strach, při jehož hodnocení nepotřebovala abstraktní talent, jak by řekl César, kdyby parodoval Muñoze. Ale v tomhle strachu nebylo žádné ponižující utrpení ani touha utéci. Naopak, zmírňovala ho silná zvědavost, ve které bylo hodně touhy něco si dokázat a vyzývavosti. Spatřovala v ní dokonce určité rysy nebezpečné a vzrušující hry. Jako když zabíjela piráty v zemi Nezemi.

Zabíjet piráty. Se smrtí se seznámila už jako malá. Její první vzpomínka z dětství patřila otci spočívajícímu nehybně se zavřenýma očima na posteli v ložnici a obklopenému tmavými a vážnými postavami, které šeptaly, jako by se bály, že ho probudí. Julii bylo šest let a tahle nepochopitelná slavnostní podívaná zůstala v její mysli už navždy spojena s obrazem matky ve smutku a ještě nepřístupnější než jindy, která ani tehdy neprolila jedinou slzu, a s její přísnou a panovačnou rukou, jež ji přinutila vtisknout poslední polibek na čelo zesnulého. A právě César, mladší, než jak ho pamatovala, ji potom vzal do náručí a odnesl ji pryč. Julia seděla na jeho kolenou a dívala se na zavřené dveře, za nimiž několik pohřebních zřízenců připravovalo rakev.

„Není si podobný, Césare,“ řekla mu a zadržovala slzy, které se jí draly do očí. Nikdy nesmíš plakat, říkávala jí matka. Pokud si vzpomínala, tohle bylo to jediné, co se od ní naučila. „Tatínek už nevypadá jako tatínek.“

„Také to už není on,“ zněla odpověď. „Tatínek odešel.“

„A kam?“

„Na tom nezáleží, princezno… Už se nevrátí.“

„Už nikdy?“

„Ne, nikdy.“

Julia zamyšleně nakrabatila čelíčko.

„Už mu nedám pusu. Je moc studený.“

Chvíli na ni tiše hleděl a pak ji k sobě silně přitiskl. Julia si ještě vzpomínala na pocit tepla v jeho náručí a jemnou vůni jeho kůže a šatů.

„Až budeš chtít dát někomu pusu, můžeš přijít za mnou.“

Julia nevěděla přesně, kdy vlastně zjistila, že César je homosexuál. Nejspíš si to uvědomovala postupně díky určitým náznakům a leccos také vytušila. Jednou krátce po svých dvanáctých narozeninách vešla cestou ze školy do starožitnictví a spatřila, jak se César dotýká tváře jakéhosi mladíka. To bylo všechno; lehounký dotek špičkami prstů, nic víc. Mladík prošel okolo Julie, usmál se na ni a byl tentam. César si zapálil cigaretu, dlouze se na ni zadíval a pak začal natahovat hodiny.

Když si Julia několik dní poté hrála s Bustelliho figurkami, vyslovila tu otázku nahlas:

„Césare… Máš rád děvčata?“

Starožitník seděl za psacím stolem a kontroloval účetní knihy. Nejdřív se zdálo, že otázku přeslechl. Až za několik okamžiků zvedl hlavu a jeho modré oči se klidně setkaly s Juliinýma.

„Jediné děvče, které mám rád, jsi ty, princezno.“

„A ta ostatní?“

„Jaká ostatní?“

Pak už žádný z nich neřekl ani slovo. Ale Julia ten večer před usnutím myslela na Césarova slova a byla šťastná. Nikdo jí ho nevezme: nehrozí jí žádné nebezpečí. A nikdy jí neodejde jako její otec tam, odkud není návratu.

Pak přišly jiné časy. Doba dlouhých vyprávění v nazlátlém světle starožitnického krámu: Césarovo mládí, Paříž a Řím propletené dějinami, uměním, knihami a dobrodružnými příběhy. A také doba společného vymýšlení. Čas Ostrova pokladů, který četla kapitolu po kapitole mezi starými truhlami a zrezivělými sbírkami zbraní. Čas ubohých sentimentálních pirátů, kterým za jasných karibských nocí jihla kamenná srdce při pomyšlení na starou matku. Protože i piráti měli matky: dokonce i tak rafinovaní darebáci jako kapitán Hák, který byl široko daleko proslulý pácháním bezpráví, posílal koncem každého měsíce dublony ze španělského zlata té, která mu dala život, aby jí ulehčil v jejím stáří. A v přestávkách mezi příběhy vytahoval César z kufru pár starých šavlí a učil ji, jak šermují flibustýři: na střeh a vzad, rozdíl mezi sekem a bodem je takový a takový a takhle se správně hákuje loď. Vytahoval také sextant, aby se naučila navigovat podle hvězd, a stilet se stříbrnou rukojetí od Benvenuta Celliniho, který nejenom že byl zlatníkem, ale při drancování Říma zastřelil ranou z arkebuzy samotného konetabla Bourbonského. A také hroznou dýku zvanou misericordia, dlouhou a zlou, kterou páže Černého prince hroužilo do přílbic francouzských rytířů poražených u Kresčaku…

Léta plynula a začínala se probouzet Juliina osobnost. Přišla řada na Césara, aby mlčky naslouchal, když se mu svěřovala. S první láskou ve čtrnácti. S prvním milencem v sedmnácti. A starožitník jí naslouchal mlčky a bez komentáře. Jen se vždycky nakonec usmál.

Julia by byla dala cokoli za to, aby se této noci mohla dívat na ten úsměv; úsměv, který jí vléval odvahu a zároveň ubíral minulým událostem na důležitosti a odkazoval je namísto, které jim v běhu světa a v nevyhnutelném proudu života příslušelo. Ale César tu nebyl a ona se se vším bude muset vyrovnat sama. Jak starožitník říkával, ne vždycky si člověk může vybírat společnost – nebo vlastní osud.

Namíchala si vodku s ledem a tentokrát to byla ona, kdo se potmě usmál na van Huysův obraz. Po pravdě řečeno, měla pocit, že jestli se má stát něco špatného, stane se to někomu jinému. Hlavní hrdince nikdy nikdo nezkřiví ani vlásek na hlavě, připomněla si, když se napila a led jí zachrastil o zuby. Umírají přece jen ti druzí, epizodní postavy jako Álvaro. To si dobře pamatovala, protože prožila už stovky podobných dobrodružství a vždycky z nich vyvázla se zdravou kůží, krucinál. Nebo… jakže to bylo? Hrom a blesky?

Podívala se do benátského zrcadla na svůj odraz, který byl jen jedním ze stínů v šeru, na pobledlou skvrnu tváře, rozmazaný profil a velké temné oči, a zpoza zrcadla na ni hleděla Alenka. A pohlédla také na svůj odraz v zrcadle namalovaném na van Huysově obraze, ve kterém se odráželo její benátské zrcadlo, odraz zrcadlící se v odraze. Vtom znovu pocítila známou závrať a pomyslela si, že v tuhle noční hodinu provádějí zrcadla, obrazy a šachovnice s obrazotvorností zvláštní věci. Anebo se jenom zbláznil čas a prostor, ale to byly koneckonců jen zanedbatelné, čistě relativní pojmy. Znovu se napila a led jí zase zachrastil o zuby. Cítila, že kdyby natáhla ruku, mohla by položit sklenici na stůl pokrytý zeleným ubrusem mezi nehybnou ruku Rogera z Arrasu a šachovnici, přímo nad zakrytý nápis.

Přistoupila blíž k obrazu. Beatrice Ostenburská u gotického okna s očima sklopenýma ke knize na klíně připomínala Julii flanderské madony vlámských primitivů: plavé vlasy sčesané a utažené dozadu pod čepečkem s téměř průhlednými závoji. Bělostná pleť. Slavnostní a vzdálená dáma v černých šatech, tak odlišných od obvyklých plášťů z karmínové vlny, v šatech z flanderského sukna dražšího než hedvábí a brokát. Ta černá barva – to už bylo Julii naprosto jasné – znamenala smutek. Byla to vdovská čerň, do níž ji Pieter van Huys, geniální milovník symbolů a paradoxů, oděl nikoli kvůli manželovi, ale kvůli zavražděnému milenci.

Měla jemný, dokonalý ovál tváře a ze všech rysů a detailů zřetelně vysvítala podobnost s renesančními madonami. Nebyla to madona italská, jakým Giotto propůjčoval tváře vznešených paní, kojných, nebo dokonce milenek, ani francouzská Panna Maria – matka a královna. Byla to madona měšťanská, manželka cechmistra nebo vznešeného majitele zvlněných rovin s hrady, selskými dvorci, vodními toky a zvonicemi podobnými té, která čněla v krajině za oknem. Byla trochu domýšlivá, necitelná, klidná a chladná, ztělesnění nordické západní krásy, která měla v jižních zemích, Španělsku a Itálii, takový úspěch. A její oči, které byly modré, nebo se v nich modrá jen dala tušit, byly upřené mimo pozorovatele zdánlivě jen do knihy, ale jejich pohled byl přesto pronikavý jako pohled všech vlámských žen, které namaloval van Huyse, van der Weyden nebo van Eyck. Byly to záhadné oči, z nichž se nedalo vyčíst, na co hledí nebo by si přály hledět, ani na co myslí. Co cítí.

Zapálila si další cigaretu a chuť tabáku se jí v ústech hořce smísila s chutí vodky. Odhrnula si vlasy z čela a potom přiblížila prsty k povrchu obrazu a pohladila linii rtů Rogera z Arrasu. Ve zlatém jasu, který rytíře obklopoval jako svatozář, se jeho ocelový nákrčník leskl tlumeným, téměř matným leskem pečlivě vyleštěného kovu. Roger z Arrasu si podpíral bradu pravou rukou, na kterou dopadal lehounký odlesk té měkké záře. Upíral pohled na šachovnici symbolizující jeho život i smrt a skláněl nad ní profil dokonalý jako antická medaile, zdánlivě lhostejný k ženě, která četla za jeho zády. Ale jeho myšlenky se možná toulaly daleko od šachu a zalétaly k Beatrici Burgundské, na niž se nedíval z hrdosti, z opatrnosti nebo snad jen z úcty ke svému pánovi. Jen jeho myšlenky byly volné a jen ty jí mohl věnovat, stejně jako její myšlenky snad bloudily v tom okamžiku také daleko od stránek knihy, kterou držela v rukou, a i když sena něho nedívala, v duchu si s potěšením představovala rytířova široká záda, jeho elegantní a klidný výraz, možná se jí vybavila i vzpomínka na jeho ruce a hladkost jeho pokožky, nebo možná jen ohlas mlčenlivého sebeovládání, melancholický a bezmocný pohled, který se v jeho zamilovaných očích usídlil jen kvůli ní.

Benátské zrcadlo i zrcadlo na obraze jako by vytvářely okolo Julie rámec neskutečna a smazávaly hranice mezi tím, co je uvnitř a co je vně obrazu. I ji zalilo nazlátlé světlo, když se velmi pomalu, s rukou téměř se opírající o zelený ubrus na namalovaném stole, a nesmírně opatrně, aby neporazila figury rozestavěné na šachovnici, naklonila k Rogerovi z Arrasu a zlehka políbila chladný koutek jeho úst. Když se pak narovnávala, spatřila na karmínovém sametu kabátce druhého hráče – Ferdinanda Altenhoffena, vévody z Ostenburku – záblesk Zlatého rouna; vévodovy temné a nevyzpytatelné oči ji přitom upřeně pozorovaly.

Když hodiny na stěně odbily třetí, byl už popelník plný nedopalků, šálek s konvicí na kávu skoro prázdné a všude kolem se povalovaly knihy a papíry. Julia se opřela na židli a pohlédla do stropu ve snaze uspořádat si myšlenky. Měla rozsvícená všechna světla v místnosti, aby zahnala přízraky, které ji obklopovaly, a hranice skutečnosti začínaly postupně kousek po kousku znovu zapadat do času a prostoru, který znala.

Nakonec usoudila, že existují jiná, mnohem praktičtější hlediska, ze kterých se dá k celé věci přistupovat. Jiný úhel pohledu, bezpochyby ten správný, když Julia vzala v úvahu, že se může považovat nejen za Alenku, ale také za už dospělou Wendy. Stačilo k tomu jen zavřít oči a znovu je otevřít, podívat se na van Huyse jako na pouhý obraz namalovaný před pěti stoletími a vzít si tužku a papír. Dopila zbytek studené kávy a udělala to. Pomyslela si, že vzhledem k tomu, kolik je hodin, k tomu, že nemá ani pomyšlení na spánek a že se víc než čeho jiného bojí toho, že sklouzne do iracionálna, není nic hloupého na tom, když se pokusí uspořádat si myšlenky ve světle posledních událostí. Ani v nejmenším. A tak se dala do psaní:

I. Datace obrazu 1471. Šachová partie. Záhada. Co se doopravdy odehrálo mezi Ferdinandem Altenhoffenem, Beatricí Burgundskou a Rogerem z Arrasu? Kdo nařídil rytířovu smrt? Co mají s tím vším společného šachy? Proč namaloval van Huys ten obraz? Proč nejdřív namaloval nápis Quis necavit equitem a pak ho zakryl? Má strach, že i on bude zavražděn?

II. Říkám o svém objevu Menchu. Jdu za Álvarem. On už o tom ví. Někdo se ho na obraz už ptal. Kdo?

III. Álvara najdou mrtvého. Nešťastná náhoda, nebo vražda? Jasná souvislost s obrazem nebo možná s mou návštěvou a pátráním. Existuje něco, co by někdo rád utajil? Zjistil Álvaro něco důležitého, o čem nevím?

IV. Neznámá osoba (možná vrah nebo vražedkyně) mi posílá dokumentaci, kterou dal dohromady Álvaro. Dověděl se Álvaro něco, co je pro někoho nebezpečné? Chce ten někdo (nebo je jich víc?), abych se něco dověděla, nebo naopak nedověděla? Co to je?

V. Jakási blondýna nese obálku do Urbexpressu. Má co do činění s Álvarovou smrtí, nebo funguje jen jako prostředník?

VI. Umírá Álvaro a ne já (prozatím), ačkoli obav té záležitosti pátráme. Dokonce se zdá, že mi chtějí ulehčit práci nebo mě nasměrovat na něco, co nevím. Souvisí to s ekonomickou hodnotou obrazu? Souvisí to s mou restaurátorskou prací? Souvisí to s nápisem? Souvisí to nějak s tou partií? Souvisí to s tím, jestli jsou, nebo nejsou známy určité historické údaje? Co může spojovat někoho z dvacátého století s dramatem, které se odehrálo ve století patnáctém?

VII. Zásadní otázka (v tuhle chvíli): Měl by případný vrah nějaký prospěch ze zvýšení ceny obrazu v aukci? Je na tom obraze ještě něco jiného, na co jsem nepřišla?

VIII. Otázka možná nespočívá v hodnotě obrazu, ale nějak souvisí s tou namalovanou partií. Práce pro Muñoze. Šachová záhada. Může něco takového způsobit něčí smrt po pěti stech letech? To není jen směšné, to je pitomost. (Aspoň myslím.)

IX. Hrozí mi nebezpečí? Možná čekají, že přijdu na něco dalšího, že pro ně budu nevědomky pracovat. Třeba jsem naživu, protože mě ještě potřebují.

Vzpomněla si na to, co jí Muñoz řekl, když poprvé spatřil van Huyse, a začala si to zapisovat na papír. Šachista hovořil o různých úrovních na obraze. Vysvětlení jedné z nich může vést k pochopení všech ostatních:

Úroveň 1. Scéna na obraze. Podlaha jako šachovnice, na níž jsou namalované postavy.

Úroveň 2. Postavy na obraze: Ferdinand, Beatrice, Roger.

Úroveň 3. Šachovnice, na níž dvě postavy hrají partii.

Úroveň 4. Šachové figury představující postavy na obraze.

Úroveň 5. Namalované zrcadlo, ve kterém se zrcadlově odráží partie a postavy.

Zkoumala výsledek a kreslila čáry mezi jednotlivými úrovněmi, ale jediné souvislosti, na které přitom přicházela, byly dost znepokojující. Pátá úroveň obsahovala všechny čtyři předchozí, první odpovídala třetí a druhá čtvrté… Byl to zvláštní kruh, který se uzavíral sám nad sebou:

Vlastně to vypadá jako do nebe volající ztráta času, řekla si, když studovala ten zvláštní diagram. To, že dala dohromady všechny tyhle souvislosti, nedokazovalo nic jiného než malířův zvrácený důmysl. Takhle přece nemůže najít vysvětlení Álvarovy smrti: uklouzl v koupelně – nebo mu při tom někdo pomohl – pět set let poté, co byla Šachová partie namalována. Ať už všechny ty šipky a rámečky znamenají cokoli, nemůže ani Álvaro, ani ona sama figurovat na van Huysově obraze, protože jeho autor s nimi v žádném případě nemohl počítat. Nebo snad mohl? Hlavou se jí začínala honit znepokojivá otázka. Tenhle obraz je souhrn symbolů; je na divákovi, aby si je vykládal, nebo do nich byl výklad vložen už v okamžiku, kdy byly vytvořeny?

Ještě kreslila šipky a rýsovala tabulky, když zadrnčel telefon. Polekaně zvedla hlavu a upřela oči na aparát na koberci, ale nedokázala se odhodlat k tomu, aby zvedla sluchátko. Kdo jí může volat v půl čtvrté ráno? Žádná z možných odpovědí ji neuklidňovala a aparát zazvonil ještě čtyřikrát, než se pohnula. Pomalu k němu došla a ještě váhala, ale pak ji napadlo, že když telefon ztichne a ona se nedoví, kdo volal, bude to ještě mnohem horší. Představila si, jak tráví zbytek noci schoulená na pohovce, hledí s hrůzou na aparát a čeká, až zazvoní znovu. Ani nápad. Skoro vztekle se vrhla po telefonu. „Haló!“

Vzdech úlevy, který se jí vydral z hrdla, musel slyšet i Muñoz, protože přestal mluvit a zeptal se jí, jestli je všechno v pořádku. Moc se omlouvá, že volá v tuhle dobu, ale říkal si, že stojí za to ji probudit. On sám je z toho trochu rozčilený, a proto si dovolil… Prosím? Ano, přesně tak. Právě před pěti minutami se mu podařilo ten problém konečně… Haló? Je tam ještě? Chce jí říct, že už dokáže s úplnou jistotou určit, která figura vzala bílého jezdce.

VII. Kdo zabil rytíře

„Bílé a černé figury jako by představovaly manichejské střety světla s tmou a dobra se zlem v samotné lidské duši.“

G. Kasparov

„Nemohl jsem usnout, pořád jsem o tom přemýšlel… Najednou jsem pochopil, že analyzuji jediný možný tah.“ Muñoz položil na stůl svou kapesní šachovnici a vedle ní rozložil pomuchlaný diagram plný poznámek. „I tak jsem tomu nemohl uvěřit. Trvalo mi hodinu, než jsem to celé ještě jednou důkladně překontroloval.“

Seděli v automatu s celonočním provozem u velkého okna s výhledem na širokou liduprázdnou třídu. V lokále kromě několika herců z nedalekého divadla a půl tuctu flamendrů obojího pohlaví skoro nikdo nebyl. U elektronického bezpečnostního zařízení na dveřích zíval hlídač v polovojenském oblečení a díval se přitom na hodinky.

„Dávejte dobrý pozor,“ ukázal šachista na diagram a pak na malou šachovnici. „Rekonstruovali jsme poslední tah černé dámy z b2 na c2, ale nevěděli jsme, jaký předchozí tah bílého ji k tomu donutil… Vzpomínáte si? Vzhledem k ohrožení oběma bílými věžemi jsme usoudili, že věž, která je na b5, se tam mohla dostat ze kteréhokoli políčka v řadě 5; to ale nevysvětlovalo ústup černé dámy, protože druhá bílá věž, ta, která je na b6, by jí byla dávala garde už dřív… Uvažovali jsme, že ta věž možná vzala nějakou černou figuru na b5. Ale kterou? Na tom jsme uvízli.“

„A která figura to byla?“ Julia studovala šachovnici; ten černobílý geometrický nákres už pro ni nebyl cizím územím, ale mohla do něj vstoupit jako na důvěrně známou půdu. „Řekl jste, že to zjistíte tak, že prostudujete ty, které jsou mimo šachovnici…“

“A to jsem také udělal. Prozkoumal jsem figury mimo hru jednu po druhé a dospěl jsem k překvapujícímu závěru:“

„Kterou figuru mohla vzít ta věž na b5?“ Muñoz pohlédl na šachovnici nevyspalýma očima, jako kdyby skutečně ještě neznal odpověď. „Černý kůň to nebyl, protože oba dva jsou na šachovnici… Střelec také ne, protože políčko b5 je bílé a černý střelec, který chodí úhlopříčně po bílých políčcích, se nehnul z místa. Je tady, na c8, a oba východy mu blokují pěšci, kterými ještě nikdo netáhl…“

„Možná to byl černý pěšec,“ nadhodila Julia.

Muñoz zavrtěl hlavou.

„Vyloučit tuhle možnost mi trvalo déle, protože nejzamotanější věc na téhle partii je postavení pěšců. Ale nemohl to být žádný černý pěšec, protože ten, který je na a5, byl původně na c7. Už víte, že pěšci berou šikmo, a tenhleten pravděpodobně vzal dvě bílé figury na b6 a na a5… Pokud jde o zbývající čtyři černé pěšce, byli očividně vyřazeni daleko odtud. Na b5 se nikdy nemohli dostat.“

„V tom případě to už mohla být jenom ta černá věž, která je mimo šachovnici… Musela ji vzít bílá věž na b5.“

„To je nemožné. Z rozestavení figur okolo políčka a8 je zřejmé, že černá věž byla vyřazena tady, ve svém původním postavení, aniž by se vůbec dostala k tahu. Vzal ji bílý jezdec, ačkoli v tomhle případě na tom nesejde.“

Julia zvedla zmateně oči od šachovnice.

„Tomu nerozumím… To znamená, že to nemohla být žádná černá figura. Co to tedy vzala ta bílá věž na b5?“

Muñoz se beze stopy samolibosti pousmál. Vypadal jen pobaveně nad Juliinou otázkou nebo snad nad odpovědí, kterou se jí chystal dát.

„Po pravdě řečeno, nic. Ne, nedívejte se tak na mě. Ten váš malíř van Huys byl také mistr ve svádění na falešnou stopu… Protože na b5 vůbec nedošlo k tomu, že by nějaká figura vzala jinou.“ Složil ruce na prsou, naklonil se nad malou šachovnici a odmlčel se. Pak pohlédl na Julii a dotkl se prstem černé dámy. „Jestliže poslední tah bílého neohrozil černou dámu věží, znamená to, že některá z bílých figur musela svým pohybem odkrýt černou dámu tak, aby jí bílá věž dávala garde… Mám na mysli bílou figuru, která by stála na b4 nebo na b3. van Huys se určitě dosyta nasmál pod vousy při představě, jak si takovým zdvojením obou věží skvěle vystřelí z toho, kdo bude chtít rozluštit jeho hádanku.“

Julia pomalu přikývla na souhlas. Jediná Muñozova věta stačila na to, aby se místo na šachovnici, které jí až dosud připadalo neměnné a nedůležité, naplnilo nekonečným množstvím možností. Ten člověk měl jakési zvláštní kouzlo, s nímž dovedl provázet ostatní složitým černobílým labyrintem, který si otevíral tajnými klíči. Jako by byl schopen orientovat se ve spleti neviditelných souvislostí skrytých pod šachovnicí, jež dávají prostor nemožným, netušeným kombinacím a o nichž se stačí jen zmínit, aby ožily a objevily se na jejím povrchu tak zřetelně, že se člověk divil, že je nepostřehl dříve.

„Rozumím,“ odpověděla po několika vteřinách. „Ta bílá figura chránila černou dámu před věží. A když ji bílý odstranil, vystavil tím černou dámu nebezpečí.“

„Přesně tak.“

„A která figura to byla?“

„Zkuste na to přijít sama.“

„Bílý pěšec?“

„Ne. Jednoho vzal černý na a5 nebo b6 a toho druhého vzal příliš daleko. Nemohly to být ani ty ostatní.“

„V tom případě mě tedy opravdu nic nenapadá.“

„Podívejte se pozorně na šachovnici. Mohl bych vám to vysvětlit od začátku, ale tím bych vás připravil o potěšení, které si podle mě zasloužíte… V klidu si to promyslete…,“ ukázal na lokál, na liduprázdnou ulici, na šálky kávy na stole. „Nikam nepospícháme.“

Julia se zahloubala do šachovnice. Po chvilce vytáhla cigaretu, aniž by spustila oči z figur, a neurčitě se pousmála. „Myslím, že už to mám,“ oznámila opatrně. „Tak ven s tím.“

„Střelec, který se pohybuje šikmo po bílých políčcích, stojí v pořádku na f1 a neměl čas se tam dostat z jediného místa, které by přicházelo v úvahu, totiž z b3, protože b4 je černé políčko…“ pohlédla na Muñoze v očekávání souhlasu, dřív než pokračovala dál. „Byl by totiž potřeboval alespoň,“ počítala prstem na šachovnici, „tři tahy na to, aby se dostal z b3 tam, kde je teď… To znamená, že tah tohohle střelce nezpůsobil napadení černé dámy věží. Je to tak správně?“

„Naprosto. Pokračujte.“

„Nemohla ji odkrýt ani bílá dáma, která je teď na e1, ani bílý král… Pokud jde o bílého střelce, který se pohybuje po černých políčcích a je mimo šachovnici, protože ho bílý vzal, ten se na b3 nikdy nemohl dostat.“

„Výborně,“ potvrdil Muñoz. „A proč?“

„Protože b3 je bílé políčko. Kdyby ale byl tenhle střelec táhl šikmo po černých políčcích z b4, byl by ještě na šachovnici, ale on tam není. Myslím, že ho černý vzal mnohem dřív při úplně jiném tahu.“

„Velmi správně. Co nám tedy zbývá?“

Julia pohlédla na šachovnici a po zádech a pažích jí přitom přebíhalo lehké mrazení, jako by se jí dotýkalo ostří nože. Zbývala tu už jen jediná figura, o které se ještě nezmínila.

„Jen jezdec,“ řekla bezděčně tichým hlasem a polkla. „Bílý jezdec.“

Muñoz se k ní vážně naklonil.

„Bílý jezdec, přesně tak.“ Na chvíli se odmlčel a už se nedíval na šachovnici, ale na Julii. „Bílý jezdec, který táhl z b4 na c2, a tím odkryl a vystavil nebezpečí černou dámu… A právě tady, na c2, také černá dáma ve snaze ochránit sepřed ohrožením věží a získat jednu figuru toho jezdce vzala.“ Muñoz se opět odmlčel ve snaze přijít na to, zda na něco důležitého nezapomněl, a pak lesk v jeho očích pohasl stejně náhle, jako kdyby někdo stiskl vypínač. Odvrátil zrak od Julie, jednou rukou posbíral figury a druhou zaklapl šachovnici, jako by ten pohyb znamenal konec jeho účasti na celé té záležitosti.

„Černá dáma,“ opakovala dívka ohromeně a cítila téměř slyšitelné šumění, jak jí mozek pracoval na plné obrátky.

„Ano,“ pokrčil Muñoz rameny. „Rytíře zabila černá dáma… Ať už to znamená cokoli.“

Julia si vložila do úst cigaretu, ze které zbýval už jen žhavý uhlík, naposledy z ní dlouze zatáhla, až si spálila prsty, a pak ji odhodila na podlahu.

„To znamená,“ zašeptala, ještě ohromená tím objevem, „že Ferdinand Altenhoffen byl nevinný.“ Drsně se zasmála a nevěřícně pohlédla na diagram partie, který ještě ležel na stole. Pak natáhla ruku a dotkla se ukazováčkem políčka c2, příkopu u východní brány ostenburské tvrze, kde byl zavražděn Roger z Arrasu. „To znamená,“ dodala a zachvěla se, „že rytíře nechala zabít Beatrice Burgundská.“

„Beatrice Burgundská?“

Julia přisvědčila. Teď to vypadalo tak jasně a samozřejmě, že by si byla napohlavkovala, že na to nepřišla dřív. Všechno to bylo patrné z partie i z obrazu samotného a přímo to bilo do očí. Van Huys to všechno pečlivě zachytil až do nejmenších podrobností.

„Jinak to nemohlo být,“ hlesla. „Černá dáma, no ovšem. Beatrice, vévodkyně z Ostenburku,“ zaváhala ve snaze najít vhodný výraz. „Mrcha jedna zatracená.“

A spatřila to před sebou naprosto zřetelně: malíře v jeho neuklizené dílně, kde to bylo cítit oleji a terpentýnem, jak přechází v polotmě při světle lojových svic rozestavěných těsně vedle obrazu. Míchal měděný pigment s pryskyřicí, aby získal stabilní zeleň, která by dokázala odolat zubu času. Pak ji zvolna nanášel v několika vrstvách, a dokončoval tak záhyby ubrusu na stole, až zakryl nápis Kdo zabil rytíře, který před pouhými několika týdny napsal masikotem. Byla to krásná gotická písmena a mrzelo ho, že je musí zamalovat, bezpochyby navždy, ale vévoda Ferdinand měl pravdu: „Je to příliš nasnadě, mistře van Huysi.“

Takhle nějak to muselo být a stařec si jistě pro sebe bručel, když štětcem nanášel váhavé tahy na obraz, jehož čerstvé olejové barvy zářily ve světle svic nádherně živými odstíny. Možná si v tu chvíli promnul unavené oči a zakroutil hlavou. Jeho zrak už nějaký čas nebyl to, co kdysi býval; léta neutíkala pro nic za nic. Ubírala mu dokonce i schopnost soustředit se na jediné potěšení, díky němuž dokázal zapomenout na malování ve chvílích zimní nečinnosti, kdy dny byly krátké a světla málo na to, aby pracoval se svými štětci: na hru v šachy. Zálibu, kterou sdílel s oplakávaným panem Rogerem, který byl za svého života jeho ochráncem a přítelem. S panem Rogerem, který navzdory své urozenosti a svému postavení nikdy nepokládal pod svou důstojnost potřísnit si kabátec barvou, když ho navštěvoval v jeho dílně, aby si spolu zahráli mezi oleji, hlínami, štětci a napolo dokončenými obrazy. S panem Rogerem, který dovedl jako nikdo jiný prokládat bitvy na šachovnici dlouhými rozhovory o umění, lásce a o válce. Nebo o své podivné představě, o níž hovořil tolikrát a která teď vypadala jako strašlivá předtucha: o představě šachu jako hry pro ty, kdo jsou tak troufalí, že se rádi procházejí kolem ďáblova chřtánu.

Obraz byl hotov. Když byl mladší, doprovázel obvykle Pieter van Huys poslední tah štětcem kratičkou modlitbou, jíž děkoval Bohu za šťastné dokončení nového díla; ale s přibývajícími léty mu rty ztichly, oči vyschly a vlasy zešedly. Proto jen lehce pokývl hlavou na souhlas, odložil štětec do hliněného kelímku s rozpouštědlem a otřel si prsty do ušpiněné kožené zástěry. Pak zvedl do výšky svícen a o krok poodstoupil. Ať mu Bůh odpustí, ale nemohl se ubránit pocitu hrdosti. Šachová partie mnohonásobně předčila objednávku, kterou mu zadal vévoda, jeho pán. Podařilo se mu v ní zachytit všechno: život, krásu, lásku, smrt i zradu. Ten obraz byl uměleckým dílem, jež přežije jeho i všechny ty, kteří na něm byli zpodobněni. A starý vlámský mistr pocítil ve svém srdci teplý závan nesmrtelnosti.

Spatřila Beatrici Burgundskou, vévodkyni z Ostenburku, jak sedí u okna a čte Píseň o růži a rytíři; na rameno jí šikmo dopadá sluneční paprsek a ozařuje popsané stránky. Viděla, jak se její bledá ruka, na níž se právě zablýskl odraz světla na zlatém prstenu, lehounce chvěje jako list stromu, jímž sotva zachvívá mírný vánek. Snad milovala a byla oslyšena, a její hrdost neunesla odmítnutí muže, který se opovážil odepřít jí to, co ani sám Lancelot Jezerní neodepřel královně Gueneveře… Nebo to možná bylo jinak a najatý střelec mstil zoufalství nad koncem dlouholeté vášnivé lásky, nad posledním polibkem a krutým rozloučením… Vzadu nad krajinou plynula po modré flanderské obloze oblaka a dáma stále seděla zamyšlená se svou knihou na klíně. Ne. Takhle to být nemohlo, protože Ferdinand Altenhoffen by nikdy nebyl vzdal hold zradě a ani Pieter van Huys by nikdy neužil svého umění ani svých schopností k tomu, aby namaloval takový obraz… Bylo lepší myslet si, že ty sklopené oči se nedívají kupředu, protože se v nich tají slza. Že ten černý samet je smuteční šat za vlastní srdce, probodené týmž šípem z kuše, který tehdy zasvištěl nad příkopem. Za srdce, které se poddávalo státnímu zájmu, šifrované zprávě od jejího bratránka, vévody Karla Burgundského: na několikrát přeloženému pergamenu s rozlomenou pečetí, který oněmělá úzkostí zmačkala ve studených dlaních a pak ho spálila nad plamenem svíčky. Důvěrné zprávě předané tajnými agenty. Intrikám a pavučinám spřádaným kolem vévodství a jeho budoucnosti, která byla zároveň budoucností Evropy. Francouzské straně, straně burgundské. Tiché válce diplomatů, nemilosrdné jako nejkrutější bitevní pole, bez hrdinů a s katy, kteří chodí v krajkách a jejichž zbraní je dýka, jed a kuše… Hlas krve, povinnost vůči rodině nevyžadovaly nic, co by se později nedalo smazat důkladnou zpovědí. Jenom to, aby se v určený den a hodinu objevila v okně věže nad východní bránou, kde si každého dne za soumraku dávala od své komorné česat vlasy. V okně, pod nímž se Roger z Arrasu o samotě procházel každý den ve stejnou hodinu a přemítal o své marné lásce a o své touze.

Ano. Černá dáma nejspíš klopila oči a upírala je na knihu ve svém klíně ne proto, že by četla, ale proto, že plakala. Ale mohlo to být i proto, že se neodvažovala pohlédnout zpříma do očí malíře, které koneckonců ztělesňovaly pronikavý pohled věčnosti a dějin.

Spatřila Ferdinanda Altenhoffena, nešťastného vladaře zmítaného vichry z východu a ze západu Evropy, která se na jeho vkus měnila až příliš rychle. Spatřila ho odevzdaného a bezmocného, vězně sebe sama i svého století, jak se tluče jelenicovými rukavicemi přes hedvábné nohavice a chvěje se hněvem a bolestí, neboť není s to potrestat vraha jediného přítele, kterého kdy v životě měl. Viděla ho, jak se opírá o sloup sálu se stěnami pokrytými koberci a prapory a vzpomíná na léta mládí, na společné sny, na svůj obdiv k panoši, který odejel do války a vrátil se pokryt jizvami a slávou. Sálem dosud zněl jeho hlasitý smích, jeho klidný hlas, který se ozval vždycky ve správném okamžiku, jeho vážné poznámky na okraj, jeho roztomilé lichotky dámám, jeho rozhodné rady, zvuk a teplo jeho přátelství… Ale on sám už tam nebyl. Odešel tam, odkud není návratu.

„A nejhorší na tom, mistře van Huysi, to nejhorší, starý příteli, starý malíři, který jsi ho miloval skoro stejně jako já, to nejhorší na tom je, že se nemohu pomstít; že ona je stejně jako já a jako byl i on sám pouhou loutkou v rukou jiných, mocnějších: těch, kteří rozhodují, protože mají peníze a moc, o tom, že staletí vymažou Ostenburk z map kartografů… Nemám komu setnout hlavu na hrobě svého přítele, a i kdybych měl, nesměl bych to udělat. Ona jediná o tom věděla, ale nic neřekla. Zabila ho svým mlčením, tím, že dopustila, aby přišel jako každého dne za soumraku – i já si platím dobré špehy – k příkopu u východní brány, přilákán bezhlesým zpěvem sirény, která vábí lidi do střetnutí s vlastním osudem. S osudem, který vypadá, jako by spal nebo byl slepý, dokud jednoho dne neotevře oči a nepohlédne na nás.

Jak vidíš, mistře van Huysi, pomsta je nemožná. Svěřuji ji jen tvým rukám a tvému důmyslu a nikdo ti už nikdy za žádný obraz nezaplatí tolik jako já za tenhle. Chci spravedlnost, i kdyby to mělo být jen pro mě samotného. I kdyby to mělo být jen proto, aby se dověděla, že to vím, a aby se to mohl dovědět ještě někdo jiný nežli Bůh, až se všichni rozpadneme v prach jako Roger z Arrasu. Proto namaluj ten obraz, mistře van Huysi. Pro lásku boží, namaluj ho. Chci, aby tam bylo tohle všechno a aby to bylo tvé nejlepší, tvé nejstrašnější dílo. Namaluj ho, a pak ať nás všechny vezme ďábel, kterého jsi kdysi zpodobnil, jak jede po jeho boku.“

A nakonec spatřila rytíře v prořezávaném kabátci a temně fialových nohavicích, se zlatým řetězem na krku a s dýkou, která mu teď je k ničemu, zavěšenou na opasku, jak se za soumraku prochází podél příkopu u východní brány, sám, bez pážete, které by ho rušilo v jeho rozjímání. Viděla, jak pozvedl zrak ke gotickému oknu a pousmál se sotva postřehnutelným náznakem vzdáleného a melancholického úsměvu, jednoho z těch úsměvů, za nimiž se skrývají vzpomínky, lásky a nebezpečí a také předtucha vlastního osudu. A Roger z Arrasu možná tuší, že za cimbuřím bez špičky, mezi jehož kamením se prodírají pokroucené keře, se ukrývá střelec, napíná tětivu své kuše a míří na jeho bok. V tu chvíli pochopí, že celý jeho život, celá ta dlouhá cesta, všechny bitvy, které ochraptělý a zpocený sváděl v řinčící zbroji, všechna objetí ženských těl, celých těch osmatřicet let, které nese na bedrech jako těžké břemeno, končí právě tady, na tomto místě a v tomto okamžiku, a až pocítí úder, nebude už nic. Zaplaví ho hluboká lítost nad sebou samým, protože mu připadá nespravedlivé, že má za soumraku zahynout právě takhle, že ho mají zastřelit jako nějakou zvěř. Pozvedne jemnou, krásnou a mužnou ruku, při jejímž spatření každý okamžitě pomyslí na meč, jímž šermovala, na otěže, které svírala, na pleť, již laskala, na brk, který namáčela do kalamáře a psala jím rozmáchlá slova na pergamen… Pozvedne ji na znamení protestu, o němž ví, že je zbytečný, mimo jiné i proto, že si není úplně jist, ke komu by ho měl vznést. Chce vykřiknout, ale připomene si důstojnost, kterou je sám sobě povinován. Sáhne tedy druhou rukou po dýce a pomyslí si, že zemřít s tasenou zbraní, i kdyby jen s takovouto, se pro rytíře bude hodit spíš… Pak zaslechne zadrnčení kuše a na kratičký okamžik si pomyslí, že se musí uhnout z dráhy střely; ale ví, že šíp je rychlejší než člověk. Cítí, jak jeho duše pomalu roní hořké slzy nad sebou samotnou, zatímco zoufale hledá v paměti Boha, jemuž by svěřila své pokání. S překvapením však zjišťuje, že necítí potřebu se z ničeho kát, ačkoli také není docela jisté, zda byv tomto soumraku nalezl Boha, který by ho byl ochoten vyslechnout. V tu chvíli pocítí zásah. Zažil už několik zranění, po nichž má dnes jizvy, ale ví, že tahle rána už po sobě žádnou jizvu nezanechá. Ani nebolí: jen duše jako by mu unikala ústy. V tu chvíli se náhle neodvratně snese noc, a dřív než se do ní ponoří, pochopí, že tentokrát to bude navěky. A když Roger z Arrasu vykřikne, svůj vlastní hlas už neuslyší.

VIII. Čtvrtý hráč

„Šachové figury byly nelítostné. Držely ho a nepouštěly.

Bylo to hrozné, ale zároveň v tom byla jediná harmonie, které byl schopen dosáhnout.

Protože existuje snad na světě něco víc než šachy?“

V. Nabokov

Muñoz se napolo pousmál s mechanickým a odměřeným výrazem, kterým jako by se o nic nesnažil, dokonce ani o to, aby vzbudil její sympatie.

„Takhle to tedy bylo,“ řekl tiše a srovnal krok s Julií.

„Ano,“ odpověděla, kráčejíc zamyšleně s hlavou skloněnou. Pak vytáhla ruku z kapsy bundy a odhrnula si vlasy s tváře. „Teď víte všechno. Mám pocit, že na to máte právo. Zasloužil jste si to.“

Šachista hleděl před sebe a přemýšlel o svém čerstvě nabytém právu.

„Už chápu,“ zamumlal.

Kráčeli vedle sebe, mlčky, beze spěchu. Bylo chladno. Užší a sevřenější uličky byly dosud temné a světlo lamp se v pruzích odráželo od mokrého asfaltu, který se leskl jako čerstvý lak. Stíny v otevřenějších zákoutích pozvolna ustupovaly olověnému světlu, které se pomalu šířilo z konce třídy, kde obrysy budov vystupující proti světlu přecházely z černé barvy do šedé.

„A existuje nějaký zvláštní důvod,“ zeptal se Muñoz, „proč jste mi až doteď tajila zbytek toho příběhu?“

Dřív než odpověděla, po očku si ho prohlédla. Nevypadal uraženě, z jeho výrazu se dalo spíše vyčíst jakési neurčité zaujetí. Nepřítomně hleděl na prázdnou ulici před sebou; ruce měl v kapsách pršipláště a límec ohrnutý až k uším.

„Měla jsem pocit, že byste si asi nechtěl komplikovat život.“

„Aha.“

Zahnuli za roh, kde je uvítalo rachocení popelářského vozu. Muñoz se na okamžik zastavil a pomohl jí protáhnout se mezi dvěma prázdnými popelnicemi.

„A co chcete dělat dál?“ zeptal se.

„Nevím. Nejspíš dodělám ten obraz. A napíšu dlouhou zprávu, kde bude i tenhle příběh. Vaší zásluhou se trochu proslavím.“

Muñoz roztržitě naslouchal, jako by byl myšlenkami někde jinde.

„A co policejní vyšetřování?“

„Nakonec chytí vraha, pokud nějaký existuje. Pokaždé to tak dopadne.“

„Máte na někoho podezření?“

Julia se rozesmála.

„Kristepane, ovšemže ne.“ Ušklíbla se, když o tom uvažovala. „Aspoň doufám,“ pohlédla na hráče šachu. „Myslím, že vyšetřovat zločin, který možná ani žádný zločin není, se dost podobá tomu, co jste dělal vy s tím obrazem.“

Muñoz zkřivil rty ve svém pousmání.

„Mám za to, že všechno je otázka logiky,“ odpověděl. „A ta je nejspíš společná šachistům i detektivům,“ přivřel oči a Julia nevěděla, jestli to myslí vážně, nebo v žertu. „Sherlock Holmes prý hrál šachy.“

„Čtete detektivky?“

„Ne. I když to, co obvykle čtu, se tomu trochu podobá.“

„Například?“

„Knihy o šachu, pochopitelně. Také matematické hry, logické hádanky… A tak podobně.“

Přešli liduprázdnou třídu. Když byli na druhém chodníku, Julia znovu nenápadně pohlédla na svého společníka. Nevypadal nijak zvlášť chytře. Ostatně nevypadal ani na to, že by se mu v životě příliš dařilo. Když ho tak viděla, jak jde s rukama v kapsách, s otřepaným límcem košile a odstálýma ušima vyčnívajícíma ze starého pršipláště, působil na ni dojmem, že není ničím víc než tím, čím opravdu byl; neznámým úředníčkem, jehož jediným únikem z průměrnosti je svět kombinací, problémů a řešení, které mu šachy mohly poskytnout. Nejzvláštnější na něm byl pohled, který pohasl, jakmile vstal od šachovnice, a způsob, jímž nakláněl hlavu, jako kdyby mu cosi příliš tížilo krční obratle a táhlo ji ke straně. Jako by se tím pokoušel přimět okolní svět, aby klouzal mimo něj a nedotýkal se ho víc, než bylo nezbytně nutné. V něčem připomínal válečné zajatce ze starých dokumentárních filmů kráčející se sklopenou hlavou. Měl neomylné vzezření člověka už předem poraženého, který každý den se probouzí přemožen.

Ale bylo v tom ještě něco víc. Když Muñoz vysvětloval nějaký tah a sledoval spletité předivo partie, jako by z něho vyzařoval prchavý odlesk čehosi pevného, dokonce by sedalo říci skvělého. Jako kdyby se v něm navzdory jeho vzhledu ukrýval mimořádný logický, matematický nebo možná jiný talent, který dodával jeho slovům a výrazu sebevědomí a nespornou autoritu.

Byla by ho ráda poznala blíž. Uvědomila si, že o něm neví nic víc než to, že hraje šachy a pracuje jako účetní. Ale nato už bylo příliš pozdě. Práce byla hotová a těžko se kdy znovu setkají.

„Náš vztah byl hodně zvláštní,“ řekla nahlas.

Muñoz několik vteřin těkal pohledem okolo sebe, jako by hledal cosi, co by potvrdilo pravdivost jejích slov.

„Takové vztahy jsou v šachu obvyklé,“ odpověděl. „Vy a já jsme se sešli na dobu trvání jedné partie.“ Znovu se usmál tím neurčitým, nic neříkajícím způsobem. „Kdybyste si někdy chtěla zase zahrát, dejte mi vědět.“

„Jsem z vás na rozpacích,“ řekla bezděky. „Na mou duši.“

Zastavil se a překvapeně na ni pohlédl. Už se neusmíval.

„To nechápu.“

„Já taky ne, když už o tom mluvíme.“ Julia trochu zaváhala; teď se pouštěla na nejistou půdu. „Jako byste se skládal ze dvou odlišných lidí: někdy jste nesmělý a uzavřený, takový dojemný nešika… Ale stačí, aby se vynořila jakákoli souvislost s šachem, a rázem jste úžasně sebejistý.“

„A dál?“ řekl šachista s bezvýraznou tváří, jako by čekal, co bude následovat.

„Dál už nic, to je všechno,“ zaváhala s trochou studu za vlastní prostořekost a pak se sama sobě posměšně ušklíbla. „Mám pocit, že v tuhle ranní hodinu to zní dost divně. Promiňte.“

Stál před ní s rukama v kapsách pláště. Z rozepnutého límce košile mu vyčuhoval ohryzek, který potřeboval pořádně oholit, a hlavu nakláněl trochu doleva, jako by přemýšlel o tom, co právě vyslechl. Ale už nevypadal zmateně. „Aha,“ řekl a pokývl bradou, aby naznačil, že chápe, ačkoli Julii nebylo docela jasné, co přesně by měl chápat. Pak se podíval přes ni, jako kdyby čekal na někoho, kdo mu vrátí ztracenou řeč. A potom udělal něco, na co dívka bude vždycky vzpomínat s úžasem. Nezúčastněně a chladně, jako by hovořil o někom třetím, jí na místě shrnul do několika vět celý svůj život, nebo tak to Julii alespoň připadalo. K dívčinu ohromení to udělal v jediném okamžiku, bez přestávek a zaváhání, stejně výstižně, jako když komentoval šachové tahy. A teprve když skončil a opět se odmlčel, vrátil se na jeho rty ten neurčitý úsměv, kterým jako by se lehce vysmíval sám sobě, člověku, jehož popsal před chvílí a k němuž v hloubi duše necítil soucit ani pohrdání, ale jakousi chápavou solidaritu bez jakýchkoli iluzí. Julia tam před ním stála a dlouho nevěděla, co na to říci. Ptala se sama sebe, jak je, ke všem čertům, možné, že ten člověk, který není přítelem přílišného řečnění, jí to všechno byl schopen vysvětlit tak jasně. A tak se dověděla o chlapci, který hleděl do stropu svého pokoje a v duchu na něm hrál šachy, když ho otec káral, že zanedbává školu; dověděla se o ženách, které dovedly s hodinářskou přesností rozebrat kolečka, která pohybují mužem; a dověděla se také o samotě, která přišla po ztroskotání a beznaději. Tohle všechno Julia vyslechla naráz, neměla ani čas se nad tím zamyslet a na konci, který nastal skoro ve stejném okamžiku jako začátek, si nebyla příliš jistá, co z toho všeho jí vyprávěl on a co bylo dílem její vlastní představivosti. Přece jen čekala, že Muñoz udělá něco víc než jen to, že trochu zatáhne hlavu mezi ramena a usměje se jako unavený gladiátor, kterému je jedno, zda palec, jenž rozhodne o jeho osudu, bude směřovat nahoru nebo dolů. A když se šachista nakonec odmlčel, pokud se vůbec odmlčel, a když mu šedavé světlo rozbřesku dopadalo na polovinu tváře, zatímco druhá zůstávala ve stínu, věděla Julia s určitostí, co pro toho člověka znamená malý prostor čtyřiašedesáti černých a bílých polí: miniaturní bojiště, na němž se odehrávalo samo tajemství života, jeho úspěchů a nezdarů a všech strašlivých skrytých sil, které ovládají lidské osudy.

Všechno tohle se dověděla za necelou minutu. A už jí bylo jasné, proč se usmívá tím úsměvem, který se mu nikdy docela neusídlil na rtech. Sklonila pomalu hlavu, neboť to byla dívka inteligentní a pochopila; a on vzhlédl k obloze a řekl, že je velká zima. Dívka pak vytáhla krabičku cigaret a nabídla mu, on si vzal, a tehdy poprvé a předposledně viděla Muñoze kouřit. Potom šli dál až k Juliiným dveřím. Bylo rozhodnuto, že v téhle chvíli šachista odejde ze scény, takže dívka natáhla ruku, aby mu ji podala a řekla sbohem. V té chvíli však pohlédla na domácí telefon a spatřila malou obálku velikosti navštívenky, zastrčenou za mřížku vedle svého zvonku. A když ji otevřela a vytáhla z ní kartičku z tvrdého papíru, bylo jí jasné, že Muñoz ještě nemůže odejít. A že se dřív, než mu to dovolí, stane ještě několik věcí a ani jedna z nich nebude dobrá.

„Tohle se mi nelíbí,“ řekl César a Julia postřehla, jak se mu třesou prsty, v nichž svíral slonovinovou špičku. „Ani trochu se mi nelíbí, že tu volně pobíhá nějaký šílenec a hraje si s tebou na Fantomase.“

Starožitníkova slova jako by dala znamení všem hodinám v obchodě, aby postupně nebo současně odbily čtyři čtvrti a devět hodin v různých tóninách, od jemného šelestění až k hlubokým akordům velikých nástěnných hodin. Ale Julia se té náhodě ani neusmála. Dívala se na Bustelliho Lucindu, stojící nehybně ve své skleněné schránce, a cítila se zrovna tak křehká jako ona.

„Mně se to taky nelíbí. Ale nejsem si jistá, jestli máme na vybranou.“

Odvrátila oči od porcelánu a upřela je na empírový stůl, na němž Muñoz rozložil svou kapesní šachovnici a znovu na ní rozestavěl figury podle van Huysovy partie.

„Kéž by se mi ten darebák dostal do rukou,“ zamumlal César a znova podezíravě pohlédl na kartičku, kterou Muñoz držel za roh, jako kdyby se jednalo o pěšce, o kterém neví, kam by ho postavil. „Jako vtip to už přestává být k smíchu.“

„To není vtip,“ namítla Julia. „Zapomínáš na chudáka Álvara?“

„Zapomenout?“ starožitník si vložil špičku do úst a rychle a nervózně vydechl kouř. „Nic lepšího bych si nemohl přát.“

„A přesto to dává smysl,“ řekl Muñoz.

Zůstali na něho zírat. Šachista držel dál v prstech kartičku a opíral se o stůl vedle šachovnice, aniž si uvědomil, jak na ně jeho slova zapůsobila. Ještě si ani nesvlékl pršiplášť. Světlo pronikající sklem zasazeným do olova dodávalo modravý nádech jeho neoholené bradě a zdůrazňovalo kruhy z nevyspání pod jeho unavenýma očima.

„Milý příteli,“ řekl mu César tónem, který se pohyboval mezi zdvořilou pochybovačností a jakousi ironickou úctou. „Skutečně mě těší, že v tom všem dokážete najít nějaký smysl.“

Muñoz pokrčil rameny, aniž věnoval starožitníkovým slovům pozornost. Očividně se soustřeďoval na novou hádanku, jíž byl rébus na kartičce:

Vb3?… Pd7 – d5+

Muñoz ještě chvíli pozoroval zkratky a porovnával je s postavením figur na šachovnici. Pak zvedl oči k Césarovi a nakonec je upřel na Julii.

„Vypadá to, že se kdosi,“ a při slově kdosi přeběhl dívce po zádech mráz, jako by někdo kdesi poblíž právě otevřel tajné dveře, „zajímá o šachovou partii, která se odehrává na tomhle obraze…“ Přivřel oči a pokývl hlavou, jako by z nějakého tajemného důvodu byl schopen vytušit pohnutky záhadného hráče šachu. „Ať už je to kdokoli, zná průběh partie a ví nebo tuší, že jsme rozluštili její tajemství směrem dozadu. Protože nám navrhuje hrát dál dopředu: pokračovat ve hře od postavení, které zaujímají figury na obraze.“

„Vy žertujete,“ řekl César.

Po chvíli tíživého ticha pohlédl Muñoz pevně na starožitníka.

“Já nikdy nežertuji,“ řekl konečně, jako by byl uvažoval, jestli má něco takového vůbec zdůrazňovat. „A už vůbec ne tehdy, když se jedná o šachy.“ Poklepal ukazováčkem na kartičku. „Ujišťuji vás, že přesně o tohle mu jde: navázat na partii v okamžiku, kdy ji autor opustil. Podívejte se na šachovnici:“

„Podívejte,“ ukázal Muñoz na papírek. „Vb3?… Pd7 – d5+. Tady ta zkratka Vb3 znamená, že bílý táhne věží z b5 na b3. Je za ní otazník, který podle mě znamená, že nám soupeř tenhle tah navrhuje. Z toho vyplývá, že my máme bílé a náš soupeř černé.“

„To se opravdu povedlo,“ poznamenal César. „Když se nad tím zamyslíme, je to od něho dost velká zvrhlost.“

„Nevím, jestli je to zvrhlost, nebo ne, ale přesně tohle dělá. Říká nám: ‚Já mám černé a navrhuji vám táhnout touhle věží na b3.‘ Rozumíte? Pokud na to přistoupíme, musíme táhnout tak, jak nám navrhuje, ačkoli bychom mohli zvolit jiný, vhodnější tah. Například vzít černého pěšce na b7 bílým pěšcem na a6… Nebo bílou věží na b6…“ Na okamžik se roztržitě odmlčel, jako by se jeho mysl automaticky zabrala do zkoumání možností vyplývajících z kombinace, o níž se právě zmínil, pak zamrkal a s viditelným úsilím se vrátil zpátky do reality. „Náš soupeř předpokládá, že jsme jeho návrh přijali a posunuli jsme bílou věž na b3, abychom chránili svého bílého krále před možným tahem bílé dámy do strany a doleva, a zároveň věží podporovanou druhou věží a bílým jezdcem ohrozili černého krále na políčku a4. Tohle všechno ve mně vzbuzuje dojem, že ho baví riskovat.“

Julia, která sledovala Muñozův výklad na šachovnici, zvedla k šachistovi oči. Byla si jistá, že v jeho slovech zaslechla stopu obdivu k neznámému hráči.

„Proč to říkáte? Jak můžete vědět, co ho baví a co ne?“ Muñoz vtáhl hlavu mezi ramena a skousl si spodní ret. „Nevím,“ odpověděl po krátkém zaváhání. „Každý hraje šachy podle toho, jaký je. Mám dojem, že jsem vám to už jednou říkal…“ Odložil kartičku na stůl vedle šachovnice. „Pd7 – d5+ znamená, že se teď černý rozhodl postoupit pěšcem vpřed z d7 na d5 a dát šach bílému králi. Tady ten křížek u těch číslic znamená šach. Jinými slovy: hrozí nám nebezpečí. Nebezpečí, které můžeme odvrátit tím, že vezmeme toho pěšce bílým pěšcem, který je teď na e4.“

„Ano,“ řekl César. „Pokud jde o šachy, souhlasím. Ale nechápu, jak to souvisí s námi. Co mají tyhle tahy společného se skutečností?“

Muñoz se zatvářil nejistě, jako by toho po něm žádali příliš. Julia si všimla, že šachistovy oči se pokusily zachytit její pohled a téměř vzápětí se zase odvrátily.

„Nevím, co přesně mají společného. Možná je to nějaké upozornění, nějaká výstraha. To nemohu vědět. Ale další logický tah černého poté, co mu bílý vzal pěšce na d5, by byl další šach bílému králi přesunem černého jezdce z d1 na b2. Za této situace může bílý udělat jen jedinou věc, aby si nenechal dát šach a zároveň nadále udržel v sevření černého krále: vzít černého jezdce bílou věží. Věž na b3 vezme jezdce na b2. Situace na šachovnici je teď následující:“

Všichni tři se odmlčeli a bez pohnutí studovali nové postavení figur. Julia to později komentovala tak, že v té chvíli vytušila, mnohem dřív než pochopila, smysl značek, že šachovnice přestala být pouhým sledem černých a bílých čtverečků a změnila se ve skutečné území, které představovalo průběh jejího vlastního života. A jako kdyby se šachovnice proměnila v zrcadlo, spatřila cosi důvěrně známého v malé dřevěné figurce představující bílou královnu na políčku e1, dojemně zranitelné v hrozivé blízkosti černých figur. Ale první si to uvědomil César. „Proboha,“ řekl. A z jeho agnostických úst to zaznělo tak podivně, že na něho Julia polekaně pohlédla. Starožitník upíral oči na šachovnici a ruka, v níž svíral špičku, se mu zastavila několik centimetrů před ústy, jako kdyby náhlé pochopení ochromilo jeho sotva započatý pohyb.

Julia znovu pohlédla na šachovnici a cítila, jak jí v zápěstích a ve spáncích hluše tepe krev. Neviděla nic víc než bezbrannou bílou královnu, ale cítila nebezpečí jako těžký náklad na zádech. Zvedla tedy oči k Muñozovi, jako by ho žádala o přispění, a spatřila, jak šachista zamyšleně vrtí hlavou a na čele mu vystupuje hluboká kolmá vráska. Pak se mu na rtech na okamžik kmitlo to neurčité pousmání, které už u něho už viděla několikrát, ale po veselí v něm nebyla ani stopa. Byla to prchavá, trochu rozmrzelá grimasa: výraz člověka, který je nucen silně proti své vůli uznat soupeřovo nadání. A Julia se otřásla náporem nejasného strachu, neboť pochopila, že dokonce i na Muñoze to udělalo dojem.

„Co se děje?“ zeptala se a nepoznávala svůj vlastní hlas. Šachovnicová pole se jí míhala před očima.

„Děje se to,“ řekl César a vyměnil si s Muñozem vážný pohled, „že bílá věž má teď na mušce černou královnu. Nemám pravdu?“

Šachista přikývl bradou na znamení souhlasu. „Máte,“ řekl po chvíli. „Černá dáma, která před tím byla v bezpečí, je teď v ohrožení.“ Na okamžik se zarazil; zjevně se nerad pouštěl do výkladů, které nesouvisely s šachem. „Ten neviditelný hráč nám tím chce možná něco sdělit; třeba to, že s určitostí ví, že jsme odhalili tajemství toho obrazu. Ta černá dáma.“

„Beatrice Burgundská,“ zamumlala dívka.

„Ano. Beatrice Burgundská. Černá dáma, která podle všeho už jednou vraždila.“

Poslední Muñozova slova zůstala viset ve vzduchu, jakoby nečekal na odpověď. César, který až dosud mlčel, natáhl ruku a elegantně odklepl popel ze své cigarety do popelníku puntičkářským pohybem člověka, který musí něco udělat, aby si udržel kontakt se skutečností. Pak se rozhlédl okolo sebe, jako by se v některém kusu nábytku, obraze nebo předmětu v jeho starožitnickém krámu skrývala odpověď na otázky, které si všichni kladli.

„To je naprosto neuvěřitelná shoda okolností, moji milí,“ řekl. „Tohle nemůže být pravda.“

Zvedl ruce a zase je nechal bezmocně klesnout k bokům. Muñoz jen suše pokrčil rameny v pomačkaném pršiplášti.

„O žádné shodě okolností tu nemůže být řeč. Ten, kdo tohle naplánoval, je mistr.“

„A co je s bílou královnou?“ zeptala se Julia.

Muñoz chvíli vydržel její pohled a pak pohnul rukou směrem k šachovnici a zadržel ji jen několik centimetrů od figury, jako by se jí neodvažoval dotknout. Pak namířil ukazováčkem na černou věž na c1.

„Jen to, že o ni bílý může přijít,“ řekl klidně.

„Aha.“ Julia pocítila zklamání: myslela si, že až někdo potvrdí její domněnky nahlas, zapůsobí to na ni větším dojmem. „Jestli tomu dobře rozumím, je tenhle tah věže na b2 reakce na to, že jsme odhalili tajemství obrazu, to jest vinu černé dámy. Bílé dámě hrozí nebezpečí, a proto se měla stáhnout do bezpečí, a ne se tady promenovat a komplikovat si život. Vykládám si to správně, pane Muñozi?“

„Víceméně.“

„Ale tohle všechno se stalo před pěti sty lety,“ namítl César. „Jenom nějakého blázna by to mohlo napadnout.“

„Snad je to blázen,“ mínil Muñoz klidně. „Ale šachy hrál, nebo hraje, zatraceně dobře.“

„A možná vraždil znovu,“ dodala Julia. „Teď, před několika dny, ve dvacátém století. Zabil Álvara.“

César pohoršeně zvedl ruku, jako by řekla něco nevhodného.

„Tak dost, princezno. Už se do toho příliš zaplétáme. Žádný vrah nemůže žít pět set let. A pouhý obraz nemůže zabíjet.“

„Přijde na to.“

„Zakazuji ti říkat nesmysly. A přestaň směšovat něco, co spolu nesouvisí. Jedna věc je obraz a zločin spáchaný před pěti sty lety. Druhá věc je mrtvý Álvaro.“

„A ty dokumenty, které mi někdo poslal.“

„Ale zatím ještě nikdo neprokázal, že ten, kdo je poslal, také zabil Álvara. Je dokonce možné, že si ten chudák opravdu rozbil makovici ve vaně.“ Starožitník vztyčil tři prsty. „Za třetí – někdo se pokouší hrát šachy. A to je všechno. Neexistují žádné důkazy, že by všechny tyhle věci spolu navzájem souvisely.“

„Ten obraz.“

„To není žádný důkaz. Je to jen domněnka.“ César pohlédl na Muñoze. „Nemám pravdu?“

Šachista mlčel, nebyl ochoten zaujmout žádné stanovisko a César na něho nevraživě pohlédl. Julia ukázala na tuhou kartičku na stole vedle šachovnice.

„Chcete důkazy?“ řekla náhle, protože si právě uvědomila, kde ji už viděla. „Tady máte důkaz, který dává Álvarovu smrt do přímé souvislosti s tajemným hráčem. Tyhle lístky znám dost dobře. Álvaro je používal k práci.“ Odmlčela se, aby si uvědomila význam svých vlastních slov. „Ten, kdo ho zabil, si z jeho bytu mohl vzít také hrst kartiček.“ Na okamžik zauvažovala a pak vytáhla chesterfieldku z krabičky, kterou nosila v kapse bundy. Iracionální pocit panické hrůzy, který se jí zmocnil před chvílí, postupně mizel a nahrazovala ho konkrétnější obava s přesnými obrysy. Je rozdíl, řekla si jako na omluvu, mezi strachem ze strachu – z něčeho neurčitého a tajemného – a konkrétním strachem z toho, že ji zavraždí nějaká skutečná osoba. Snad i vzpomínka na Álvara, na jeho smrt za plného světla pod otevřenými kohoutky, jí projasňovala mysl a oprošťovala ji od ostatních přebytečných strachů. Tenhle jeden jí bohatě stačil.

Vložila si cigaretu do úst a zapálila ji, což mělo za cíl přesvědčit oba muže o tom, že je klidná. Pak vydechla první doušek kouře a polkla, neboť cítila, že jí v krku nepříjemně vyschlo. Nutně potřebovala vodku. Nebo půl tuctu vodek. Nebo pěkného, silného a mlčenlivého mužského, se kterým by se mohla milovat tak dlouho, až by ztratila vědomí.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se tak klidně, jak jen byla schopná.

César hleděl na Muñoze a ten zase na Julii. Dívka si všimla, že šachistův pohled je už zase bezvýrazný, jako bez života, jako by ho všechno přestalo zajímat až do doby, kdy jeho pozornost vzbudí další tah.

„Čekat,“ řekl Muñoz a ukázal na šachovnici. „Teď je na tahu černý.“

~ ~ ~

Menchu byla silně rozčilená, ale ne kvůli tajemnému hráči. Poslouchala Juliino vyprávění s očima navrch hlavy do té míry, že kdyby člověk zbystřil sluch, zaslechl by za nimi netaktní cvaknutí automatické pokladny sčítající zisk. Menchu byla po pravdě řečeno vždycky chamtivá, když se jednalo o peníze. A v té chvíli, když počítala, co jí to vynese, o tom nebylo pochyb.

Chamtivá a zaslepená, dodala Julia v duchu, protože ji skoro nevyvedla z rovnováhy možnost, že existuje nějaký vraždící milovník šachů. Menchu byla věrná své roli a její nejoblíbenější způsob řešení problémů bylo chovat se tak, jako kdyby žádné neexistovaly. Nebyla ochotná se příliš dlouho soustředit na něco konkrétního. Možná už také měla po krk Maxe, který jí doma dělal gorilu, což jí znesnadňovalo další zálety, a tak se rozhodla změnit svůj úhel pohledu na celou záležitost. Teď se podle ní jednalo jen o podivuhodnou sérii náhod, nebo výstřední a pravděpodobně neškodný žert kohosi se zvláštním smyslem pro humor, jehož pohnutky jí unikaly prostě proto, že byly příliš duchaplné. To byla ta nejpřijatelnější verze, hlavně když se jednalo o hodně peněz. Pokud jde o Álvarovu smrt, copak Julia ještě nikdy neslyšela o justičních omylech? Jako když tenkrát ten chlápek, Dreyfuss, zavraždil Zolu, nebo to možná bylo obráceně; a Lee Harvey Oswald a ostatní podobné úlety. Navíc ve vaně může uklouznout každý. Nebo skoro každý.

„Jen počkej, co provedeme s tím van Huysem. Vyrazíme z něho hromadu peněz.“

„A co uděláme s Montegrifem?“

V galerii bylo jen několik málo zákazníků: dvě postarší dámy, které si povídaly u velké olejomalby v klasickém stylu zobrazující krajinu u moře, a pán v tmavém obleku, kterýsi se zájmem prohlížel pouzdra s rytinami. Menchu si opřela ruku o kyčel, jako kdyby to byla pažba revolveru, teatrálně mrkla a ztlumila hlas.

„Máme ho na lopatě, zlato.“

„Myslíš?“

„Na mou duši. Buďto přijme, nebo přeběhneme k nepříteli,“ usmála se sebejistě. „S tvou odbornou pověstí a s celým tím úžasným románkem o vévodovi z Ostenburku a jeho povedené polovičce by nás u Sotheby’s nebo u Christie’s přijali s otevřenou náručí. A Paco Montegrifo není včerejší.“ Vypadalo to, že si na něco vzpomněla. „Mimochodem, dneska odpoledne s ním jdeme na kafe. Tak se hoď do gala.“

„Jdeme?“

„My dvě. Dneska ráno mi volal, jako když másla ukrajuje. Ten má ale nos, hajzlík jeden.“

„Nesnaž se mě do toho zatáhnout.“

„Já tě nechci do ničeho zatáhnout. Trval na tom, abys přišla taky. Nechápu, co na tobě vidí, holka, když jsi taková kost a kůže.“

Menchuiny podpatky – její ručně šité střevíce stály hříšné peníze, ale byly o dva centimetry vyšší, než by bylo vhodné – zanechávaly na béžovém kovralu hluboké stopy. V její galerii bylo v nepřímém osvětlení, jasných tónech a velkých prostorách k vidění převážně to, čemu César říkal barbarské umění: akryly a kvaše s kolážemi, plastiky z pytloviny a zrezivělých francouzských klíčů nebo z potrubí z umělé hmoty a automobilových volantů natřených blankytnou modří. Jen sem tam se objevil konvenčnější portrét nebo krajinka, vykázaná do nějakého vzdáleného zákoutí sálu jako nevítaný host, kterého je však třeba pozvat na důkaz rádoby všestranného vkusu snobské hostitelky. Přesto ale Menchu na galerii vydělávala: to byl nucen uznat dokonce i César, ač nerad. Přitom ale nostalgicky vzpomínal na časy, kdy bylo nemyslitelné, aby v zasedací síni jakékoli správní rady nevisel úctyhodný obraz comme il faut s příslušnou patinou a masivním rámem z pozlaceného dřeva místo postindustriálních výstřelků – umělohmotných peněz, umělohmotného nábytku, umělohmotného umění – které se tak hodily k duchu nových generací, pro něž byly tytéž kanceláře předstupněm k jiným, které zařizovali nejdražší architekti.

Život tropí hlouposti: v té chvíli si Menchu a Julia prohlížely podivnou kombinaci červených a zelených odstínů s nadneseným názvem Pocity, kterou před několika týdny namaloval Sergio, Césarova nejnovější srdeční záležitost, a který starožitník galeristce doporučil; k jeho cti budiž řečeno, že měl alespoň tolik slušnosti, aby cudně odvrátil zrak, když se o celé záležitosti zmiňoval.

„V každém případě ho prodám,“ povzdechla si Menchu odevzdaně poté, co na něj obě chvíli hleděly. „Prodá se doopravdy všechno. I když je to k neuvěření.“

„César je ti velice zavázán,“ řekla Julia. „A já taky.“

Menchu káravě nakrčila nos.

„Tohle mě na tom rozčiluje. Že ještě ke všemu omlouváš, že tvůj přítel starožitník tak vyvádí. Ve svém věku by si už mohl dát pokoj, božíčku.“

Julia výhrůžně zašermovala přítelkyni pěstí před nosem.

„Nech ho na pokoji. Víš přece, že César je tabu.“

„Aby ne, holka. Od té doby, co se známe, jsi pořád jen samé César sem a César tam,“ pohlédla zhnuseně na Sergiův obraz. „Měli byste si zajít k psychoanalytikovi a trochu mu zamotat šišku. Už vidím, jak tam ležíte hezky vedle sebe na otomanu a vykládáte mu kecy podle Freuda: ‚Víte, pane doktore, když jsem byla malá, netoužila jsem se vrhnout na svého otce, ale skočit si se starožitníkem. Který je ještě ke všemu buzerant, ale zbožňuje mě.‘ Moc pěkný propletenec, jen co je pravda.“

Julia pohlédla na svou přítelkyni a příliš k smíchu jí to nepřišlo.

„To je od tebe neomalenost. Víš přesně, jaký je mezi námi vztah.“

„Ať se propadnu, jestli to vím.“

„Jdi do háje. Moc dobře to víš,“ zarazila se a odfrkla si, rozzlobená sama na sebe. „To je příšerné. Pokaždé, když zavedeš řeč na Césara, začnu se nakonec omlouvat.“

„Protože na vašem vztahu je něco nepřirozeného, kočičko. Vzpomeň si, že dokonce i když jsi chodila s Álvarem…“

„Dej mi pokoj s Álvarem. Starej se radši o svého Maxe.“

„Můj Max mi aspoň poskytuje to, co potřebuji. Mimochodem, co je to zač ten šachista, co jste splašili? Jsem celá žhavá, až ho uvidím.“

„Muñoz?“ Julia se neubránila úsměvu. „Zklamal by tě. Není to tvůj typ. Ani můj.“ Chviličku přemýšlela: nikdy ji nenapadlo uvažovat o tom, jak by ho popsala. „Vypadá jako úředník z černobílého filmu.“

„Ale vyřešil ti tu věc s tím van Huysem,“ mrkla Menchu s posměšným obdivem, aby vyjádřila své uznání šachistových schopností. „Nějaký talent jistě mít bude.“

„Svým způsobem je možná skvělý. Ale ne pořád. Jednu chvíli ti připadá naprosto sebejistý a uvažuje jako počítač, a pak najednou jako by ti vyhasl před očima. A potom si všimneš, že má ošoupaný límec u košile a všední rysy a pomyslíš si, že určitě patří k těm chlapům, kterým zapáchají ponožky.“

„Je ženatý?“

Julia pokrčila rameny. Dívala se na ulici přes sklo výlohy, v níž bylo vystaveno několik obrazů a pár kousků zdobené keramiky.

„To nevím. Nepatří k těm, kdo mluví o sobě.“ Uvažovala o tom, co právě vyslovila, a uvědomila si, že na to vůbec nepomyslela. Až do té míry ji Muñoz nezajímal jako člověk, ale jako nástroj k vyřešení problému. Teprve předešlého dne, když se spolu loučili, chvíli před tím, než našla ve dveřích tu kartičku, poprvé trochu nahlédla do jeho nitra. „Řekla bych, že určitě ženatý je. Nebo už někdy byl. Působí dojmem, že mu někdo ublížil tak, jak to dovedeme jen my ženy.“

„A co mu říká César?“

„Césarovi se líbí. Mám dojem, že ho ten člověk baví. Jedná s ním velice zdvořile, občas trochu ironicky. Jako kdyby kapku žárlil, když Muñoz skvěle rozebírá nějaký tah. Ale jakmile spustí oči ze šachovnice, je z Muñoze zase obyčejný člověk a César se uklidní.“

Překvapeně se zarazila. Hleděla stále přes výkladní skříň na ulici a na protější straně právě zahlédla u obrubníku stát auto, které jí připadalo povědomé. Kde jen ho už viděla?

Projel autobus a auto jí zakryl. Menchu si povšimla úzkosti, která se jí zračila v obličeji.

„Děje se něco?“

Zavrtěla zmateně hlavou. Za autobusem přijela dodávka, zastavila na semaforu a nebylo přes ni vidět, jestli tam auto stále ještě je. Ale ona už ho zahlédla. Byl to ford.

„Co se stalo?“

Menchu nechápavě hleděla střídavě na ni a na ulici. Julia ztuhla s pocitem prázdna v ústech a v žaludku, který za posledních několik dní poznala až příliš dobře, a soustředila se, jako kdyby díky úsilí mohly její oči proniknout karosérií dodávky a zjistit, jestli tam auto stále ještě je. Modrý ford.

Měla strach. Cítila, jak se jí po celém těle šíří lehké mrazení a tepe jí v zápěstích a na spáncích. Nakonec, řekla si v duchu, je možné, že ji někdo sleduje. Že ji sledoval už před několika dny, když Álvaro a ona… Modrý ford s kouřovými skly.

Vtom si vzpomněla. Tehdy toho deštivého rána na bulvárech stál ve druhé řadě před kurýrní agenturou a projel křižovatku na červenou. Občas letmo zahlédla za záclonou svého okna jeho stín dole na ulici, někde v provozu, tam nebo onde. Proč by to nemohlo být totéž auto?

„Julie, holka,“ Menchu teď vypadala doopravdy znepokojeně. „Jsi bledá jako stěna.“

Dodávka pořád ještě stála před semaforem na červenou. Snad je to jen náhoda. Po světě jezdí spousta modrých vozů s kouřovými skly. Přistoupila blíž k výkladní skříni a vsunula ruku do kožené kabelky, kterou měla přes rameno. Álvarově vaně pod otevřenými kohoutky. Poslepu hledala mezi cigaretami, zapalovačem a pudřenkou. Dotkla se pažby derringera s jakousi radostnou úlevou, s roznícenou nenávistí k tomu autu, které teď nebylo vidět a které ztělesňovalo stín čirého strachu. Ty parchante, pomyslela si, a ruka v kabelce, v níž svírala zbraň, se jí roztřásla strachem i hněvem zároveň. I když je dnes na tahu černý, však já tě naučím hrát šachy, ty parchante jeden, ať už jsi kdokoli… A před Menchuinýma užaslýma očima vyběhla na ulici se stisknutými zuby a s očima upřenýma na dodávku, která jí zakrývala vůz. Proběhla mezi dvěma auty zaparkovanými na chodníku, právě když na semaforu naskakovala zelená. Vyhnula se nárazníku, lhostejně vyslechla klakson, který jí zatroubil za zády, a netrpělivá, až přejede dodávka, užuž vytahovala derringera z kabelky. Konečně doběhla v oblaku benzinového kouřena druhou stranu ulice; bylo to právě včas, aby zahlédla, jak modrý ford s kouřovými skly s poznávací značkou, která končila na TH, mizí vpředu na ulici v provozu a vzdaluje se jí z dohledu.

IX. Příkop u východní brány

„ACHILLES: Co se stane v případě, že najdete obraz

uvnitř obrazu, do kterého jste už vstoupila?

ŽELVA: Přesně to, co byste čekal:

vstoupíte do tohoto obrazu v obraze.“

D. R. Hofstadter

„Tohle jsi ale doopravdy přehnala, drahoušku.“ César namotával špagety na vidličku. „Jen si to představ! Počestný občan za volantem svého auta, které je náhodou modré, zastaví, rovněž čirou náhodou, na červenou a najednou vidí, jak se k němu řítí rozzuřené hezké děvče a na první pohled je vidět, že ho chce zastřelit,“ obrátil se k Muñozovi, jako by se dovolával opory zdravého rozumu. „Není to situace na mrtvici?“

Šachista přestal válet po ubruse chlebovou kuličku, ale nevzhlédl.

„Ale neudělala to. Chci říct, že ho nezastřelila,“ upřesnil potichu a klidně. „To auto mezitím odjelo.“

„To je logické.“ César natáhl ruku po sklence růžového vína. „Naskočila mu zelená.“

Julia prudce odložila příbor na okraj talíře vedle svých téměř netknutých lasagní. Skoro ho odhodila a jeho zazvonění si vysloužilo bolestně vyčítavý pohled, který na ni starožitník vrhl přes okraj své sklenky.

„Poslouchej, ty šašku. To auto zastavilo dřív, než se rozsvítila červená, a silnice byla volná… Přímo naproti galerii, rozumíš?“

„Zlatíčko, takových vozů jsou stovky,“ César jemně odložil sklenku na stůl, znovu si osušil rty a nasadil uklidňující úsměv. „Také je možné, že to byl,“ pokračoval a ztišil hlas skoro do nesrozumitelnosti, „jeden z obdivovatelů tvé ctnostné přítelkyně Menchu… Nějaký svalnatý gigolo na začátku kariéry, který se pokouší vyhodit Maxe ze sedla. Nebo něco na ten způsob.“

Julia v sobě tlumila podráždění. Vyvádělo ji z konceptu, když se César v kritických okamžicích umíněně odmítal vzdát svých pomlouvačných agresivních poznámek ve stylu staré zmije. Ale nechtělo se jí nechat se unést rozmrzelostí a dohadovat se s ním. A už vůbec ne před Muñozem.

„Také to mohl být někdo,“ odpověděla, když se obrnila trpělivostí a v duchu napočítala do pěti, „kdo mě viděl vycházet z galerie a pro všechny případy se mi chtěl uklidit z cesty.“

„To mi připadá ale úplně nepravděpodobné, zlatíčko. Opravdu.“

„Také bys pokládal za nepravděpodobné, že by mohli Álvara najít se zlámaným vazem jako králíka. No a vidíš, jak to dopadlo.“

Starožitník našpulil rty, jako by se mu ta připomínka zdála nevhodná, a ukázal na Juliin talíř.

„Vystydnou ti lasagne.“

„K čertu s lasagnemi. Chci vědět, co si o tom myslíš ty. A prosila bych pravdu.“

César pohlédl na Muñoze, ale ten s bezvýraznou tváří dál hnětl svou chlebovou kuličku. Opřel se tedy rukama o hranu stolu po obou stranách talíře a upřel zrak na keramickou vázičku se dvěma karafiáty, červeným a bílým, která zdobila střed ubrusu.

„Možná ano, možná máš pravdu,“ nadzvedl obočí, jakoby v jeho nitru sváděla krutý boj vyžadovaná upřímnost s náklonností, kterou k Julii choval. „Tohle chceš slyšet? Tak už je to venku. Už jsem ti to řekl.“ Jeho modré oči na ni hleděly klidně a něžně, už bez sardonické masky, která je až dosud zakrývala. „Přiznávám, že mi přítomnost toho auta dělá starosti.“

Julia se na něho vztekle podívala.

„Sdělil bys mi tedy laskavě, proč tady ze sebe už půl hodiny děláš pitomce?“ Netrpělivě zabubnovala kotníky o ubrus. „Ne, nic mi neříkej. Já vím. Tatíček si nepřeje, aby se holčička polekala, že je to tak? Byla bych klidnější s hlavou v písku jako pštros. Nebo jako Menchu.“

„Tím, že se budeš vrhat na lidi, kteří ti připadají podezřelí, se nic nevyřeší… Kromě toho, pokud se tvé obavy potvrdí, může to být i nebezpečné. Myslím nebezpečné pro tebe.“

„Měla jsem tvoji pistoli.“

„Doufám, že nebudu muset nikdy litovat, že jsem ti toho derringera dal. Tohle není hra. Ve skutečném životě mohou i záporní hrdinové nosit pistoli. A hrát šachy.“

Zdálo se, že slovo šachy, jako kdyby se na místě zhmotnilo, vytrhlo Muñoze z apatie.

„Koneckonců,“ zamumlal a nepatřilo to nikomu konkrétnímu, „šachy jsou kombinace nepřátelských podnětů…“

Udiveně se na něho podívali: tohle nijak nesouviselo s tématem hovoru. Muñoz hleděl do prázdna, jako kdyby se ještě docela nevrátil z dlouhé cesty kamsi do daleka.

„Vážený příteli,“ řekl César, poněkud podrážděný tím vyrušením, „ani v nejmenším nepochybuji o ohromující pravdivosti vašich slov, ale prokázal byste nám tu čest a vyjádřil se konkrétněji?“

Muñoz otočil v prstech svou chlebovou kuličku. Měl na sobě modré nemoderní sako a tmavě zelenou kravatu. Cípy límce košile, pomuchlané a nepříliš čisté, měl ohrnuté nahoru.

„Nevím, co vám na to odpovědět,“ promnul si bradu hřbetem prstů. „V posledních dnech se tím zabývám pořád…“ znovu zaváhal, jako by hledal vhodný výraz. „Přemýšlím o našem soupeři.“

„Myslím, že Julia také. I já sám. Všichni přemýšlíme o tom darebákovi…“

„To není totéž. Když mu budeme říkat darebák jako vy, je v tom už obsažené subjektivní hodnocení… A to nám není k ničemu a může to odvést naši pozornost od toho, co je opravdu důležité. Já se snažím myslet na něho prostřednictvím jediné objektivní informace, kterou máme zatím k dispozici: jeho šachových tahů. Totiž,“ přejel prstem po oroseném skle své dosud netknuté sklenky a na okamžik se odmlčel, jako by tím pohybem ztratil nit svého krátkého proslovu. „Podle stylu se pozná povaha hráče… To jsem vám myslím už jednou říkal.“

Julia se k šachistovi se zájmem naklonila.

„Chcete říct, že jste vážně celou tu dobu studoval osobnost toho vraha? Že teď ho znáte líp?“

Na Muñozových rtech se na okamžik znovu objevil ten neurčitý úsměv. Ale Julia si všimla, že pohled má smrtelně vážný. Ironie byla tomu člověku naprosto cizí.

„Existuje spousta typů hráčů,“ přivřel oči, jako by pozoroval cosi vzdáleného, nějaký důvěrně známý svět kdesi za zdmi restaurace. „Vedle stylu hry má každý své vlastní zvláštnosti, rysy, kterými se odlišuje od ostatních: Steinitz si při hře pobrukoval Wagnera; Morphy se nikdy až do rozhodného okamžiku nepodíval na soupeře… Další říkají něco latinsky nebo v nějaké vymyšlené řeči… Je to způsob, jak se zbavit napětí při čekání. Dělává se to před tahem nebo po něm. Skoro všichni mají něco takového.“

„Vy také?“ zeptala se Julia.

Šachista v rozpacích zaváhal.

„Myslím, že ano.“

„A jakou průpovídku si říkáte?“

Muñoz se podíval na své ruce, aniž by přestal hníst v prstech chlebovou kuličku.

„Jedeme pro krále, držte si korále.“

„Jedeme pro krále, držte si korále?“

„Ano.“

„A co znamená Jedeme pro krále, držte si korále?“

„Nic to neznamená. Prostě si to zamumlám pod vousy nebo si to pomyslím před rozhodujícím tahem, těsně před tím, než se dotknu figury.“

„Ale to je úplně iracionální.“

„Já vím. Ale pohyby nebo zvláštnosti, i když jsou iracionální, souvisejí se způsobem hry. A také slouží jako informace o charakteru protivníka… Když chceme analyzovat nějaký styl nebo hráče, hodí se nám jakýkoli údaj. Například Petrosjan: hrál hodně defenzivně a měl velký cit pro nebezpečí: vymýšlel obrany proti možným útokům dokonce dřív, než jeho soupeře napadlo, jak zaútočit…“

„Paranoik,“ řekla Julia.

„Vidíte, jak je to jednoduché?… V jiných případech se dá ze hry poznat sobectví, agresivita, megalomanie… Vezměte si třeba jen takového Steinitze: když mu bylo šedesát, tvrdil, že je v přímém spojení s Bohem a že nad ním může vyhrát partii, když mu dá výhodu jednoho pěšce a bílých…“

„A co náš neviditelný hráč?“ zeptal se César, který pozorně naslouchal se sklenkou na půli cesty mezi stolem a ústy.

„Zdá se, že je dobrý,“ odpověděl Muñoz bez zaváhání. „A dobří hráči často bývají složití lidé… Mistři si vyvinou zvláštní intuici pro vhodný tah a cit pro riziko tahu nesprávného. Je to jakýsi instinkt, který se nedá vysvětlit slovy… Když se podívají na šachovnici, nevidí ji jako něco statického, ale jako bojiště, kde se navzájem kříží množství magnetických sil včetně těch, které mají oni sami uvnitř…“ na okamžik pohlédl na chlebovou kuličku na ubruse a pak ji pečlivě odsunul na stranu, jako kdyby to byl maličký pěšec na imaginární šachovnici… „Je agresivní a rád riskuje. Podle toho, že nepoužil dámy k tomu, aby si chránil krále… Nebo to, jak skvěle využil černého pěšce a pak černého jezdce k tomu, aby udržel tlak na bílého krále a aby nás potrápil, a jak si nechal v záloze možnost výměny dam… To znamená, že náš soupeř…“

„Nebo soupeřka,“ skočila mu do řeči Julia.

Šachista se na ni nerozhodně podíval.

„Nevím, co si o tom mám myslet… Některé ženy hrají šachy dobře, ale je jich málo… V tomhle případě se tahy našeho soupeře nebo soupeřky vyznačují určitou krutostí, a řekl bych, že také poněkud sadistickou zvědavostí… Jako když si kočka hraje s myší.“

„Zopakujme si to,“ Julia vypočítávala ukazováčkem na prstech. „Náš protivník je pravděpodobně muž a jen s malou pravděpodobností žena, je velmi sebejistý, agresivní, krutý a vyznačuje se jakýmsi voyeurským sadismem. Je to tak?“

„Myslím, že ano. A také má rád nebezpečí. Očividně neuznává klasický přístup, kdy je hráč, který má černé, odsunut do role obránce. Kromě toho dokáže dobře předvídat soupeřovy tahy… umí se vcítit do druhého.“

César našpulil rty, tiše obdivně hvízdl a pohlédl na Muñoze s obnoveným respektem. Šachista se už zase tvářil nepřítomně, jako kdyby jeho myšlenky opět bloudily daleko odtud. „O čem přemýšlíte?“ zeptala se Julia. Muñoz si dal s odpovědí chvíli na čas. „Jen tak… Často se na šachovnici nejedná o střetnutí dvou šachových škol, ale dvou filozofií… Dvou způsobů vidění světa.“

„Černého a bílého, že je to tak?“ poznamenal César, jako kdyby přednášel nějakou starou báseň. „Dobra a zla, nebe a pekla a dalších podobných rozkošných protikladů.“

„Dost možná.“

Muñoz se zatvářil, že není schopen rozebrat tuto otázku z dostatečně vědeckého hlediska. Julia hleděla na jeho vysoké čelo a velké kruhy pod očima. V šachistových unavených očích jako by hořelo světélko, které ji tolik fascinovalo, a ptala se sama sebe, kolik chybí k tomu, aby znovu pohaslo jako jindy.

Dokud mu zářilo v očích, cítila opravdový zájem proniknout do jeho nitra, poznat toho mlčenlivého člověka, který seděl před ní.

„A k jaké škole se hlásíte vy?“

Šachista vypadal, že ho ta otázka zaskočila. Udělal pohyb směrem ke své sklence, ale v půli ho přerušil a jeho ruka zůstala nehybně ležet na ubruse. Sklenka byla netknutá od chvíle, kdy číšník na začátku jídla nalil víno.

„Myslím, že nepatřím k žádné škole,“ odpověděl tiše; občas to působilo dojmem, že když má hovořit sám o sobě, musí přemáhat téměř nepřekonatelný ostych. „Nejspíš patřím k těm, kdo pokládají šachy za určitý druh terapie… Občas se sám sebe ptám, jak to děláte vy ostatní, kteří šachy nehrajete, že se nezblázníte nebo nepropadnete depresi… Jak už jsem vám jednou říkal, někteří lidé hrají proto, aby vyhráli, jako Alechin, Lasker nebo Kasparov… Jako skoro všichni velmistři… Předpokládám, že k nim patří i ten neviditelný hráč. Jiní, jako Steinitz nebo Przepiorka, raději dokazují své teorie nebo provádějí skvělé tahy…“ Zaváhal: očividně se už nemohl vyhnout tomu, aby mluvil o sobě.

„A pokud jde o vás…“ pomohla mu Julia.

„A pokud jde o mě, nejsem ani agresivní, ani neriskuji.“

„Proto nikdy nevyhráváte?“

„V hloubi duše si myslím, že vyhrát mohu; že když budu chtít, neprohraji ani jedno utkání. Ale nejhorším soupeřem jsem si já sám,“ dotkl se špičky nosu a naklonil hlavu trochu na stranu. „Někde jsem četl, že člověk se nenarodil proto, aby vyřešil záhadu světa, ale aby zjistil, v čem ta záhada spočívá… Možná to je důvod, proč se nesnažím nic řešit. Ponořím se do partie kvůli partii samotné a často, když to vypadá, že studuji šachovnici, sním s otevřenýma očima: myšlenky mi odbíhají k jiným tahům jinými figurami nebo jsem šest, sedm nebo i víc tahů napřed před tím, kterým se zabývá můj soupeř…“

„Šachy v nejčistší podobě,“ poznamenal César, na kterého to očividně proti jeho vůli zapůsobilo, a znepokojeně sledoval, jak se Julia naklání nad stůl, aby šachistu lépe slyšela.

„To nevím,“ odpověděl Muñoz. „Ale stává se to spoustě lidí, které znám. Jedna partie může trvat i několik hodin a na celou tu dobu se rodina, problémy nebo práce odsunou kamsi jinam, na vedlejší kolej… Tohle máme společné všichni. Lišíme se v tom, že zatímco jedni se dívají na hru jako na bitvu, kterou musí vyhrát, my ostatní v ní vidíme krajinu snů a prostorových kombinací, v níž slova jako vítězství nebo porážka pozbývají smyslu.“

Julia sáhla po krabičce cigaret na stole, vytáhla cigaretu a lehce zaťukala jedním koncem o sklo hodinek, které nosila na vnitřní straně zápěstí. Zatímco se César nakláněl, aby jí připálil, podívala se na Muñoze.

„Ale před chvílí, když jste mluvil o souboji dvou filozofií, měl jste na mysli toho vraha, toho černého hráče. Tentokrát to vypadá, že chcete vyhrát. Nebo ne?“

Šachistův pohled se znovu začal ztrácet v neurčitu.

„Myslím, že ano. Tentokrát chci vyhrát.“

„Proč?“

„Instinkt. Jsem šachista a dobrý hráč. Někdo mě provokuje, a tím mě nutí, abych se soustředil na jeho tahy. Popravdě řečeno, nemám na vybranou.“

César se jízlivě usmál a také si zapálil jednu ze svých cigaret se zlatým filtrem.

„O hněvu Péleovce Muñoze, tak zhoubném, nám zpívej, ó Múzo,“ zarecitoval posměšně slavnostním tónem, „a o tom, jak se konečně rozhodl vyjít ze svého stanu… Náš přítel konečně táhne do boje. Dosud vystupoval v úloze jakéhosi nezúčastněného pozorovatele, takže mě těší, že ho konečně vidím hájit čest praporu. Hrdina malgré lui, ale přece jen hrdina. Škoda jen,“ přes bledé a hladké čelo mu přeletěl stín, „že se jedná o válku po čertech důvtipnou.“

Muñoz pohlédl na starožitníka se zájmem.

„To je zvláštní, že to říkáte.“

„Proč?“

„Protože hra v šachy je skutečně náhražka války: ale je to i něco víc… Je to otcovražda.“ Podíval se na ně nejistým pohledem, jako by je prosil, aby nebrali jeho slova příliš vážně. „Jde o to dát šach králi, rozumíte?… Zabít otce. Řekl bych, že šachy mají spíš než s uměním válečným hodně společného s uměním vraždy.“

Okolo stolu se rozhostilo mrazivé ticho. César pozoroval šachistovy rty, které byly teď zavřené, a zlehka přivíral oči, jako kdyby mu vadil kouř z vlastní cigarety: držel slonovinovou špičku v prstech pravé ruky, jejíž loket se opíral o levičku. V pohledu se mu zračil upřímný obdiv, jako kdyby Muñoz právě otevřel bránu, za níž lze tušit tajemství nedozírné hloubky.

„Působivé,“ zamumlal.

Julia také vypadala, že ji šachista fascinuje, nedívala se mu však na ústa jako César, ale na oči. Ten zdánlivě průměrný a bezvýznamný člověk s odstálýma ušima, který vypadal tak nesměle a neupraveně, věděl přesně, o čem mluví. Jenom Muñoz dokázal vyložit smysl znamení v tajemném labyrintu, na nějž stačilo jen pomyslet, aby se člověk otřásl bezmocí a strachem; on jediný měl klíče, které mu umožňovaly vstoupit a zase vyjít, aniž by ho sežral Minotaurus. A tady, v italské restauraci nad zbytky studených lasagní, které sotva ochutnala, pochopila Julia s matematickou, skoro šachistickou jistotou, že ten člověk je svým způsobem nejsilnější z nich tří. Neměl předsudky, které by zkreslovaly jeho pohled na soupeře, černého hráče, který možná vraždil. Měl k té záhadě stejně sobecký a vědecky chladný přístup jako Sherlock Holmes, když pátral po tajemství zločinného profesora Moriartyho. Muñoz by tu partii nedohrával dokonce proto, že by snad měl takový smysl pro spravedlnost: jeho pohnutky nebyly etické, ale logické. Udělal by to prostě proto, že ho náhoda postavila na tuto stranu šachovnice, stejně – a při tom pomyšlení se Julia otřásla – jako by ho byla mohla postavit na opačnou. Pochopila, že je mu lhostejné, zda hraje bílými nebo černými. Pro Muñoze to byla prostě jen první partie v životě, která ho zajímala až do konce.

Její pohled se střetl s Césarovým a poznala, že on si myslí totéž. A pak starožitník promluvil, měkce a tiše, jako by se stejně jako ona bál, že lesk v šachistových očích opět pohasne.

„Zabít krále…“ zvedl špičku pomalu ke rtům a vdechl přesně odměřenou dávku kouře. „To vypadá velice zajímavě. Myslím ten freudovský výklad té záležitosti. Nevěděl jsem, že v šachu jde o tyhle hrozné věci.“

Muñoz naklonil hlavu trochu na stranu, soustředěný na své vnitřní představy.

„Obvykle učí dítě prvním krůčkům ve hře otec. A snem každého potomka, který hraje šachy, je porazit svého otce. Zabít krále… Navíc při šachu rychle zjistíte, že tenhle otec, tenhle král, je nejslabší figura na šachovnici… Neustále ho někdo ohrožuje, potřebuje ochranu, rošády, může postoupit vždycky jen o jedno políčko… Paradoxní je, že se hra právě bez téhle figury neobejde… Dokonce se podle ní i jmenuje, protože slovo šachy je odvozené od perského slova šach, král, a ve všech jazycích zní prakticky stejně.“

„A co královna?“ zeptala se Julia se zájmem. „To je matka, žena. Při jakémkoli útoku na krále ho brání nejúčinněji; má pro to nejlepší prostředky a má jich nejvíc. Vedle obou, krále i dámy, pak stojí střelec, anglicky bishop, biskup, který požehná jejich svazku a pomáhá jim v boji. A v neposlední řadě je tu arabský faras, jezdec, který překračuje nepřátelské linie, náš anglický knight: rytíř… Ta otázka ve skutečnosti vyvstala daleko dřív, než van Huys namaloval Šachovou partii: lidé se pokoušejí vnést do ní trochu světla už čtrnáct set let…“

Muñoz se na několik okamžiků odmlčel a pak trochu pohnul rty, jako by chtěl ještě něco dodat. Ale místo slov se mu na rtech objevil zase ten kratičký, sotva postřehnutelný náznak úsměvu, který vždycky zmizel, sotva se objevil. Pak sklopil oči ke chlebové kuličce na stole.

„Občas si kladu otázku,“ řekl konečně a vypadalo to, že ho stálo velké úsilí vyslovit, co si myslí, „jestli lidé šachy vymysleli, nebo jenom objevili… Možná že existují po celou tu dobu, co je vesmír vesmírem. Asi jako celá čísla.“

Julia zaslechla jako ve snu prasknutí zlomené voskové pečeti a poprvé si do důsledků uvědomila situaci: veliká šachovnice zahrnující minulost i přítomnost, van Huyse i ji samu, dokonce i Álvara, Césara, Montegrifa, Belmontovy, Menchu i samotného Muñoze. A v tu chvíli pocítila tak silný záchvěv strachu, že se jí jen za pomoci fyzického úsilí, které bylo skoro viditelné, podařilo nedat ho nahlas najevo výkřikem. Muselo jí to být vidět na obličeji, protože César i Muñoz na ni znepokojeně pohlédli.

„To je v pořádku,“ potřásla hlavou, jako by si tím mohla uklidnit myšlenky, zatímco vytahovala z kabelky diagram s různými úrovněmi, které podle prvního Muñozova výkladu obraz obsahoval. „Podívejte se na tohle.“

Šachista si prohlédl list a pak ho beze slova podal Césarovi.

„Co tomu říkáte?“ zeptala se dívka.

César nerozhodně zkřivil rty.

„Znepokojivé,“ řekl. „Ale možná si to příliš komplikujeme,“ pohlédl znova na Juliina schémata. „Kladu si otázku, jestli si lámeme hlavu něčím hlubokým, nebo něčím absolutně bezvýznamným.“

Julia neodpověděla. Hleděla upřeně na Muñoze. Šachista po chvíli odložil papír na stůl, vytáhl z kapsy tužku a něco na něj připsal. Pak jí ho podal. „Teď je tu o úroveň víc,“ řekl zamyšleně. „Přinejmenším jste tu vy; máte na tom obraze stejnou účast jako ostatní postavy:“

“Takhle nějak jsem si to představovala,“ potvrdila dívka. „Úroveň jedna a pět, je to tak?“

„A to je dohromady šest. Šestá úroveň, v níž jsou obsaženy všechny ostatní,“ ukázal šachista na papír. „Vy už jste tady uvnitř, ať se vám to líbí, nebo ne.“

„To by znamenalo,“ Julia hleděla na Muñoze s očima doširoka otevřenýma, jako by se jí před nohama objevila bezedná jáma. „To znamená, že ten člověk, který možná zavraždil Álvara, tentýž, který nám poslal tu kartičku, s námi hraje šílenou šachovou partii… Partii, ve které nejen já, ale my, my všichni jsme figurky… Je to tak?“

Šachista snesl její pohled bez odpovědi, ale netvářil se vůbec nezdvořile, spíš jaksi zvědavě a vyčkávavě, jako kdyby se z toho všeho daly vyvodit vzrušující závěry a jemu by nebylo proti mysli to pozorovat.

„Jsem rád,“ a na jeho rtech se znovu usadil ten nejasný úsměv, „že jste na to konečně přišli.“

Menchu se nalíčila velmi pečlivě a její oblečení bylo dokonale vypočítané na efekt. Měla na sobě krátkou, hodně přiléhavou sukni a krémový pulovr pod vysoce elegantním sakem z černé kůže jí obepínal poprsí způsobem, který Julia okamžitě zhodnotila jako pohoršlivý. Ona sama, snad proto, že něco takového tušila, se dnes rozhodla pro neformální styl: vzala si mokasíny bez podpatků, džínsy a semišovou sportovní bundu s hedvábným šátkem okolo krku. Jak by poznamenal César, kdyby je viděl, jak parkují Juliina fiata před kancelářemi aukční síně Claymore, vypadaly dočista jako matka s dcerou.

Klapot Menchuiných podpatků a její parfém se nesly před nimi až do kanceláře se stěnami vyloženými ušlechtilým dřevem, s ohromným mahagonovým stolem a ultramoderní lampou a křesly. Paco Montegrifo jim vyšel vstříc a políbil každé ruku, přičemž vystavil na odiv dokonalý chrup, jehož třpytivý záblesk v opáleném obličeji používal místo vizitky. Když se usadily do křesel, z nichž byl krásný výhled na cenného Vlamincka, který kanceláři vévodil, posadil se dražebník pod obraz na protější stranu stolu se skromným výrazem člověka, který upřímně lituje, že jim nemůže nabídnout něco lepšího. Třeba nějakého Rembrandta, říkal jeho výmluvný pohled, který upřel na Julii poté, co ho nechal lhostejně sklouznout po Menchuiných okázale zkřížených nohou. Nebo možná Leonarda.

Montegrifo přistoupil k věci rychle, hned jak jim sekretářka přinesla v porcelánových šálcích Indické společnosti kávu. Menchu si ji osladila sacharínem, zatímco Julia vypila tu svou malými doušky bez mléka, hořkou a velmi horkou. Když si zapalovala cigaretu – dražebník se k ní s pozorným gestem, které bylo předem odsouzeno k nezdaru, pokusil naklonit přes rozlehlou desku stolu se zlatým zapalovačem v ruce – už je hostitel stačil v hrubých rysech seznámit se situací. A Julia musela v duchu uznat, že Montegrifo, aniž se prohřešil proti pravidlům nejvybranějšího chování, nemá ve zvyku chodit okolo horké kaše.

Otázka stála na první pohled nad slunce jasněji: společnost Claymore lituje, ale nepřijímá Menchuiny podmínky, pokud jde o poloviční podíl na zisku z van Huyse. Zároveň by jim chtěl oznámit, že majitel obrazu, pan… Montegrifo poklidně nahlédl do svých poznámek – Manuel Belmonte se po dohodě se svou neteří a jejím manželem rozhodl zrušit smlouvu s paní Menchu Rochovou a převést plnou moc ve věci van Huyse na společnost Claymore a spol. To všechno, dodal Montegrifo s bříšky prstů sepjatými a s lokty opřenými o hranu stolu, je sepsáno v notářsky ověřeném dokumentu, který má v zásuvce. Načež vrhl na Menchu zarmoucený pohled a povzdechl si jako člověk, který ví, jak to ve světě chodí.

„Chcete mi snad vyhrožovat,“ šálek s kávou v Menchuiných rukou pohoršeně zacinkal, „že mě o ten obraz připravíte?“

Dražebník se podíval na své zlaté manžetové knoflíčky, jako kdyby právě ony řekly něco nepatřičného, a pak si pečlivě povytáhl naškrobené manžety.

„Obávám se, že jsme vás o něj už připravili,“ řekl zarmouceným tónem člověka, který s lítostí předkládá vdově nezaplacené účty jejího nebožtíka. „Vaší původní provize z dosažené ceny obrazu, rozumí se ovšem po odečtení nákladů, se to ovšem v žádném případě nedotkne. Naše společnost vás nechce nijak poškodit, ale nehodlá ani přistoupit na vaše neoprávněné požadavky, paní Rochová.“ Zvolna vyňal z kapsy stříbrné cigaretové pouzdro a položil ho na stůl. „Nevidíme žádný důvod, proč bychom měli zvyšovat vaši provizi. To je všechno.“

„Tak vy nevidíte žádný důvod?“ Menchu se s nevolí podívala na Julii, jako by čekala, že ji podpoří rozhořčeným výkřikem nebo něčím podobným. „Já vám ho tedy řeknu, Montegrifo: díky výzkumu, který jsme provedly my dvě, se cena tohohle obrazu několikanásobně zvýší. Není to snad dostatečný důvod?“

Montegrifo pohlédl na Julii, aby jí tak beze slova a zdvořile dal najevo, že ji v žádném případě nechce do toho nechutného sporu zatahovat. Pak se obrátil na Menchu a pohled mu ztvrdl.

„Pokud se díky výzkumu, který jste provedly,“ ze způsobu, jakým vyslovil provedly, bylo naprosto jasné, jaký má názor na Menchuiny zásluhy na zmíněném výzkumu, „zvýší cena toho obrazu, zvýší se automaticky i provize, kterou jste si dohodla s naší aukční síní.“ Při těch slovech se přinutil k chápavému úsměvu, ale pak znovu zapomněl na Menchu a zahleděl se na Julii. „Pokud jde o vás, nová situace by nejen neměla poškodit vaše zájmy, ale právě naopak. Naše společnost je toho názoru,“ a úsměv, který jí věnoval, nemohl nikoho ani v nejmenším nechat na pochybách, kdo z té společnosti měl v tom ohledu hlavní slovo, „že máte na tomto případu výjimečné zásluhy. Rádi bychom vás proto požádali, abyste pokračovala v restaurování obrazu jako doposud. Ekonomická stránka věci vás nemusí ani v nejmenším znepokojovat.“

„Ráda bych věděla,“ Menchu se třásla nejen ruka, v níž držela šálek kávy a talířek, ale i spodní ret, „jak je možné, že toho o tom obraze tolik víte? Protože Julia je možná trochu naivní, ale nedovedu si představit, že by se vám svěřovala s takovými detaily někde v intimním prostředí při svíčkách. Nebo se snad pletu?“

Tohle byla rána pod pás a Julia otevřela ústa k protestu, ale Montegrifo ji pohybem ruky uchlácholil.

„Podívejte se, paní Rochová. Vaše přítelkyně odmítla určitou pracovní nabídku, kterou jsem si jí dovolil před několika dny předložit, a odmítla ji tak elegantně, že mi to neřekla rovnou.“ Otevřel pouzdro na cigarety a jednu si vybral s pečlivostí člověka, který právě provádí důležitou transakci. „Podrobnosti o stavu obrazu, skrytém nápisu a o všem ostatním mi laskavě sdělila majitelova neteř. Je to bezesporu okouzlující muž, tenhle don Manuel. A musím říci,“ škrtl zapalovačem a pak vydechl malý obláček kouře, „že mi dalo práci ho přesvědčit, aby se vzdal vašeho prostřednictví ohledně toho van Huyse. Nejspíš vyznává zásadu, že slovo dělá muže; s překvapivou houževnatostí totiž trval na tom, aby se obrazu nedotýkal nikdo kromě Julie, dokud nebude restaurování dokončeno… Při všech našich jednáních nám velmi prospělo, řekl bych, taktické spojenectví s neteří dona Manžela… Pokud jde o jejího manžela, pana Lapeñu, když jsem se zmínil o možnosti vyplacení zálohy, nenamítl proti mé žádosti ani slovo.“

„To je další Jidáš,“ zasyčela nenávistně Menchu.

Montegrifo pokrčil rameny.

„Mám za to,“ řekl nezúčastněně, „že taková přezdívka by se na něho hodila, ano. Kromě jiných.“

„Ale já mám taky v ruce podepsaný dokument,“ ohradila se Menchu.

„Já vím. Ale to je pouhá neoficiální dohoda, zatímco já mám smlouvu ověřenou od notáře, podepsanou Belmontovou neteří a jejím manželem jako svědky a s mnohonásobným zajištěním včetně složení určité finanční částky jako záruky z naší strany… Přesně stejnou částku si v okamžiku podpisu smlouvy Alfonso Lapeña strčil do kapsy, mohu-lise tak vyjádřit. Nedá se nic dělat, vážená paní.“

Menchu se naklonila kupředu a Julia dostala strach, že šálek kávy, který držela v rukou, skončí na neposkvrněné Montegrifově košili; ale její přítelkyně ho nakonec jen postavila na stůl. Dusila se rozhořčením a tvář jí navzdory pečlivému nalíčení zestárla hněvem. Jak se pohnula, vyhrnula se jí sukně na stehnech ještě výš. Julii bylo trapně a zlobila se, že se dostala do tak absurdní situace. Z celého srdce litovala, že sem vůbec chodila.

„A co uděláte,“ zeptala se Menchu drsně, „když vezmu obraz a obrátím se na jinou aukční síň?“

Montegrifo pozoroval spirály cigaretového kouře.

„Mohu-li vám upřímně radit,“ vypadal, že o její otázce vážně uvažuje, „nekomplikujte si život. Bylo by to nezákonné.“

„Můžu taky dát všechny k soudu, spor bude trvat měsíce a žádná aukce se konat nebude. Na to jste asi nepomyslel.“

„To mě pochopitelně napadlo. Ale tím byste uškodila v prvé řadě sama sobě,“ usmál se zdvořile, dávaje najevo, že jí za dané situace poradil, jak nejlépe uměl. „Naše společnost si platí dobré advokáty, jak si jistě dovedete představit… Abych pravdu řekl,“ na několik vteřin se zarazil, jakoby si nebyl jist, jestli má ještě něco dodat, „riskujete, že přijdete o všechno. A to by byla veliká škoda.“

Menchu se zvedla a přitom si prudce stáhla sukni ke kolenům.

„Víš, co jsi?…“ Hlas jí hněvem přeskakoval a přešla na tykání. „Ten největší hajzl, s jakým jsem se v životě setkala!“

Montegrifo i Julia vstali. Julia byla zmatená, Montegrifo se dokonale ovládal.

„Ta scéna mě opravdu mrzí,“ řekl Julii s naprostým klidem. „Je mi to skutečně líto.“

„Mně také,“ pohlédla dívka na Menchu, která si přehazovala kabelku přes rameno rozhodným pohybem člověka, jenž si hází na rameno pušku. „Nemohli bychom všichni být trochu rozumní?“

Menchu ji zpražila pohledem.

„Rozumná si buď ty, když jsi z tohohle poseroutky celá vedle. Já v té vaší zlodějské haluzně nebudu už ani minutu.“

Odešla s rychlým a vzteklým klapotem podpatků, ani za sebou nezavřela dveře. Julia zůstala zahanbeně a nerozhodně stát a nevěděla, jestli má jít za ní, nebo ne. Montegrifo pokrčil rameny.

„Opravdu charakterní dáma,“ řekl a zamyšleně vyfoukl kouř.

Ještě popletená Julia se k němu otočila.

„Vkládala do toho obrazu příliš mnoho nadějí… Pokuste se ji pochopit.“

„Já ji chápu,“ usmál se konejšivě. „Ale nehodlám se od ní nechat vydírat.“

„Vy jste také jednal za jejími zády, když jste se dohodl s Belmontovou neteří a jejím manželem… Tomu já říkám nepoctivá hra.“

Montegrifův úsměv se rozšířil. Jako by chtěl říci, že tak už to v životě chodí. Pak se podíval směrem ke dveřím, jimiž Menchu odešla.

„Co myslíte, že udělá teď?“

Julia zavrtěla hlavou.

„Nic. Uvědomuje si, že prohrála.“

Dražebník vypadal, že přemýšlí.

„Ctižádost, Julie, je vlastnost, na které není absolutně nic špatného,“ řekl po chvíli. „A když je ve hře ctižádost, je jediným prohřeškem neúspěch; vítězství automaticky předpokládá ctnost.“ Znovu se usmál, tentokrát do prázdna. „Paní, nebo slečna Rochová se pokusila ukousnout sousto, které je pro ni příliš velké… Řekněme,“ vypustil ke stropu kroužek kouře ze své cigarety, „že její možnosti nestačily na uspokojení její ctižádosti.“ Pohled jeho kaštanových očí ztvrdl a Julia si pomyslela, že kdyby Montegrifo odhodil svou bezvadnou zdvořilost, byl by z něho nebezpečný protivník. Nebo možná dokázal být nebezpečný i zdvořilý zároveň.

„Doufám, že nám nebude dělat další problémy, protože za takový prohřešek by byla potrestána. Jistě chápete, co tím chci říci. A teď, pokud vám to nebude proti mysli, bychom si mohli promluvit o našem obrazu.“

Belmonte byl sám doma a přijal Julii a Muñoze v salónu na svém kolečkovém křesle u zdi, na níž visívala Šachová partie. Osiřelý zrezavělý hřebík a světlejší místo po rámu působily bezútěšně, jako kdyby odtamtud všechno odnesli zloději. Belmonte sledoval směr pohledu svých návštěvníků a smutně se usmál.

„Zatím nechci, aby tam viselo něco jiného,“ vysvětlil. „Zatím ještě ne,“ zvedl vyhublou ruku a odevzdaně jí mávl. „Těžko se mi na to zvyká…“

„Rozumím vám,“ řekla Julia s upřímným pochopením.

Stařec pomalu přikývl.

„Ano. Vím, že mi rozumíte.“ Pohlédl na Muñoze bezpochyby v očekávání podobného projevu porozumění, ale Muñoz dál mlčel a upíral bezvýrazný pohled na prázdnou stěnu. „Od první chvíle jste mi připadala jako chytrá mladá dáma,“ obrátil se k šachistovi. „Jste téhož názoru, pane?“

Šachista sklouzl pomalu očima ze stěny na starce a beze slova pomalu přikývl. Zdálo se, že se myšlenkami toulá kdesi daleko.

Belmonte pohlédl na Julii.

„Pokud jde o vaši přítelkyni,“ zvážněl a bylo vidět, že se cítí trapně. „Rád bych, abyste jí vysvětlila… Ujišťuji vás, že jsem neměl na vybranou.“

„Naprosto chápu, nedělejte si starosti. A Menchu to také pochopí.“ Invalidův výraz se rozzářil vděčností.

„Jsem rád, že si to dovedete představit, protože mne opravdu přitlačili ke zdi… Na druhou stranu musím přiznat, že nám pan Montegrifo udělal dobrou nabídku. Navíc navrhl, že zařídí maximální publicitu historie toho obrazu…“ pohladil si špatně oholenou bradu. „Musím přiznat, že mě nakonec přesvědčilo i tohle,“ povzdychl si lehce. „A potom ty peníze.“

Julia ukázala na gramofon, který hrál v salónu. „To vždycky posloucháte Bacha, nebo je to náhoda? Posledně jste si také pouštěl tuhle desku…“

„Obětinu?“ Belmonte se zatvářil potěšeně. „Poslouchám ji často. Je tak složitá a důmyslná, že ještě teď v ní občas objevím něco nového.“ Na chvíli se odmlčel, jako by si na něco vzpomněl. „Víte, že některá hudební témata jako by zahrnovala esenci celého lidského života? Člověk se v nich může zhlížet jako v zrcadle… Například tahle skladba; jedno téma se v ní opakuje v různých hlasech a v různých tóninách. Občas dokonce i v různém tempu, s převrácenými intervaly mezi tóny nebo odzadu dopředu…“ Naklonil se nad opěrku kolečkového křesla a zaposlouchal se do tónů linoucích se z gramofonu. „Poslouchejte. Slyšíte to? Začíná jedním hlasem, který zpívá svoje téma, a pak se připojí druhý hlas, který začíná o čtyři tóny výš nebo o čtyři tóny níž než první, který teď zase přešel na sekundární téma… Každý hlas se připojí v určitý okamžik, stejně jako různé fáze života… A když do hry vstoupí všechny hlasy, přestávají platit pravidla.“ Věnoval Julii i Muñozovi široký a smutný úsměv. „Jak vidíte, je to dokonalá analogie stáří.“

Muñoz ukázal na prázdnou zeď.

„Ta holá skoba,“ řekl jaksi drsně, „určitě také symbolizuje spoustu věcí.“

Belmonte pohlédl na šachistu se zájmem a pak pomalu přikývl.

„Máte naprostou pravdu,“ potvrdil a znovu si povzdechl. „A něco vám povím. Občas se přistihnu, že se dívám na místo, kde visíval ten obraz, a zdá se mi, že ho tam pořád vidím. Už tam nevisí, ale já ho přesto vidím. Po tolika letech…“ ukázal si prstem na čelo, „ho už mám celý tady: postavy, dokonalé provedení detailů… Míval jsem na něm vždycky nejradši krajinu za oknem a pak to vypouklé zrcadlo nalevo, ve kterém je vidět odraz hráčů.“

„A ještě šachovnici,“ dodal Muñoz.

„Ano, šachovnici, to je pravda. Hlavně na začátku, když ho moje nebožka Anna zdědila, jsem se často pokoušel na vlastní šachovnici rekonstruovat postavení figur.“

„Hrajete?“ zeptal se Muñoz jakoby mimochodem.

„Hrával jsem. Teď už skoro vůbec ne… Ale po pravdě řečeno mě nikdy nenapadlo, že by se ta partie dala hrát také odzadu…“ Na chvíli se zamyšleně odmlčel a popleskával si rukama po kolenou. „Hrát pozpátku… To se povedlo… Víte, že Bach byl úplně posedlý hudebními inverzemi? V některých svých kánonech převrací téma a výsledkem je melodie, která klesne pokaždé, když originál stoupne… Celkový efekt se může zdát trochu zvláštní, ale když si na to člověk zvykne, zdá se mu to nakonec naprosto přirozené. V Obětině dokonce existuje jeden kánon, který se hraje obráceně, než jak je napsán,“ pohlédl na Julii.

„Mám dojem, že jsem vám už říkal, že Johan Sebastian byl prohnaný šejdíř. Jeho dílo je prošpikované triky. Jako by sem tam občas nějaká nota, modulace nebo pomlka říkala: ‚Skrývám v sobě poselství; odhalte ho.‘“

„Jako ten obraz,“ řekl Muñoz.

„Ano. S tím rozdílem, že hudba se neskládá jen z obrazů, postavení figur nebo v tomhle případě vibrací ve vzduchu, ale z pocitů, které ty vibrace vyvolávají v mozku každého z nás… Měl byste dost velké potíže, kdybyste se chtěl pokusit zkoumat hudbu podle stejné metody, kterou jste použil k vyřešení partie na obraze… Musel byste zjistit, jaká nota obsahuje právě ty emotivní účinky, o které nám jde. Nebo, přesněji řečeno, jaká kombinace not… Nepřipadá vám to mnohem těžší než šachy?“

Muñoz se nad tím hluboce zamyslel.

„Myslím, že ne,“ řekl po chvilce. „Protože obecné zákony logiky platí u obojího stejně. Hudba se stejně jako šachy řídí určitými pravidly. Všechno spočívá v tom, zabývat sedaným problémem tak dlouho, dokud neobjevíte nějaký symbol, klíč k rozluštění celé záhady,“ zkroutil lehce polovinu úst. „Jako to udělali egyptologové s Rosettskou deskou. Jakmile máte v ruce ten klíč, je všechno už jen otázka práce a metody. A času.“

Belmonte posměšně zamrkal.

„Myslíte? Opravdu chcete tvrdit, že se každé skryté poselství dá rozluštit? Že při použití správného systému je možné ke všemu najít přesné řešení?“

„Jsem si tím jist. Existuje totiž univerzální systém, všeobecně platné zákony, s jejichž pomocí se dá dokázat všechno, co je dokazatelné, a vyloučit všechno, co se vyloučit dá.“

Na starcově tváři se objevil skeptický výraz.

„Odpusťte, ale v tom s vámi zásadně nesouhlasím. Jsem toho názoru, že všechny rozdíly, klasifikace, rozdělení a systémy, do kterých se snažíme třídit vesmír, jsou jen naše svévolné smyšlenky. Neexistuje ani jediný systém, který by zároveň neobsahoval svůj vlastní protiklad. To vám říká stařec, který si v životě prožil svoje.“

Muñoz se trochu zavrtěl na židli a klouzal pohledem po místnosti. Nevypadal příliš spokojeně, že rozhovor nabral takový obrat, ale Julia měla dojem, že si zároveň ani nepřeje změnit téma. Věděla, že nemá rád zbytečné řeči, takže usoudila, že tím jistě něco sleduje. Možná i Belmonte byl jednou z figur, které šachista studoval, aby mohl nalézt řešení.

„To je sporné,“ řekl Muñoz konečně. „Vesmír je například plný prokazatelně nekonečných prvků: jsou tu prvočísla, šachové kombinace…“

„Opravdu si myslíte, že všechno se dá dokázat? Dovolte mi, abych vám řekl jako hudebník, kterým jsem kdysi byl, nebo lépe řečeno kterým navzdory tomuhle všemu pořád ještě jsem,“ stařec si s pokojným opovržením ukázal na nehybné nohy, „že každý systém je nedokonalý. Dokazatelnost je pojem ještě mnohem vágnější než pravda.“

„Pravda je jako nejlepší možný šachový tah: existuje, ale je třeba ji hledat. Je vždycky dokazatelná, pokud na to máte dost času.“

Při těch slovech se Belmonte zlomyslně usmál.

„Já bych spíš řekl, že to, co můžete nazvat dokonalým tahem nebo prostě pravdou, možná existuje, ale ne vždycky seto dá dokázat. A že každý systém, který by se o něco takového chtěl pokusit, je omezený a relativní. Pošlete mého van Huyse na Mars nebo na nějakou neznámou planetu, jestli se tam najde někdo, kdo bude schopný vyřešit ten problém. Nebo ještě lépe: pošlete jim desku, kterou teď posloucháme. Anebo, abychom to dovedli do důsledků, pošlete jim ji rozbitou. Jaký význam bude obsahovat pak? A jelikož se zdá, že máte v oblibě exaktní matematické poučky, dovolte, abych vám připomněl, že v euklidovské geometrii mají úhly v trojúhelníku sto osmdesát stupňů, ale v eliptické víc a v hyperbolické méně. A je tomu tak proto, že neexistuje jediný systém, neexistují žádné axiómy. Dokonce v rámci jediného systému neexistuje jednota. Máte rád logické paradoxy? V hudbě, malířství a předpokládám, že i v šachu, jich je plno, a nejen tam. Podívejte.“ Sáhl na stůl pro papír a tužku, napsal několik řádek a ty pak ukázal Muñozovi. „Podívejte se na tohle, prosím.“

Šachista nahlas přečetl: „Výrok, který v tomto okamžiku píši, je tentýž výrok, který v tomto okamžiku čtete…“ pohlédl překvapeně na Belmonta. „No a?“

„V tom to právě spočívá. Ten výrok jsem napsal před půldruhou minutou a vy jste ho dočetl před pouhými čtyřiceti sekundami. To znamená, že okamžik, v němž jsem ho psal, a okamžik, v němž jste ho vy četl, byly dva různé momenty. Ale na papíře je tento okamžik a tento okamžik nepochybně jedním a týmž okamžikem. Tudíž výrok, jehož jedna část je pravdivá, ztrácí v druhé části platnost… Nebo vynecháme ze hry pojem času? Není to dobrý logický paradox?… Vidím, že na to nedokážete odpovědět, a totéž platí o skutečné podstatě záhad, které se skrývají v mém van Huysovi nebo v čemkoli jiném… Jak víte, že právě vaše řešení problému je to pravé? Že to vyplývá z vaší intuice a z vašeho systému? Budiž, ale pomocí jakého nadřazeného systému chcete dokázat, že právě vaše intuice a váš systém jsou správné? A jakým dalším systémem potvrdíte ty dva systémy? Jste šachista, a tak vás myslím budou zajímat tyhle verše.“ A Belmonte s dlouhými odmlkami zarecitoval:

„Sám hráč je vězněm další šachovnice

Tak pravil Omar – co lze dodat více

Kde s černou nocí bílý den se střídá.

Bůh řídí hráčův tah, hráč figurou mat dává.

Jaký Bůh nad Bohem partii rozehrává

V níž figurou je prach, čas, snění, smrt a bída?“

„Svět je jeden nesmírný paradox,“ uzavřel stařec. „A vyzývám vás, abyste dokázal opak.“

Julia pohlédla na Muñoze a spatřila, že šachista Belmonta upřeně pozoruje. Nakláněl hlavu trochu na stranu a oči mu už zase pohasly. Vypadal zklamaně.

Vnímala hudbu přes opar vodky – kultivovaný jazz puštěný hodně potichu ji obklopoval jako sotva slyšitelný šum linoucí se ze stinných koutů místnosti; vnímala ho jako tlumené a uklidňující důvěrné pohlazení, díky němuž její myšlenky plynuly pomalu a zřetelně. Jako kdyby se všechno noc, hudba, stíny, polostíny, dokonce i příjemný pocit vlastní šíje opírající se o opěradlo kožené pohovky – propojilo v dokonalou harmonii, v níž každému sebemenšímu předmětu kolem Julie, dokonce i jejím nejmlhavějším myšlenkám, náleželo pevné místo v mysli nebo v prostoru a v jejím vnímání a vědomí do sebe všechno zapadalo s geometrickou přesností.

Nic, ani ty nejchmurnější představy, by teď nedokázaly narušit klid, který se rozhostil v její duši. Poprvé znovu zakoušela takový pocit rovnováhy a pohroužila se do něho s naprostou odevzdaností. Ani zvuk telefonu, na jehož druhém konci by znělo hrozivé ticho, které už tak dobře znala, by nedokázal to kouzlo zlomit. Julia se zavřenýma očima zlehka pohupovala hlavou do rytmu hudby a v duchu se spokojeně usmívala. Ve chvílích jako tahle bylo snadné žít sama se sebou v míru.

Líně otevřela oči. Polychromovaná tvář gotické madony se v polostínu také usmívala s pohledem ustrnulým v nehybnosti staletí. Na perském koberci potřísněném barvou byl o nohu stolu opřen obraz v oválném rámu s napolo odstraněným lakem; byla na něm zobrazena romantická andaluská krajinka, nostalgická a uklidňující; líně tekoucí sevillská řeka s břehy zarostlými zelení a s loďkou a stromy v dálce. A uprostřed pokoje se kupily řezby, rámy, bronzové sošky, malby a lahvičky s ředidly, napolo zrestaurovaný barokní Kristus, hromada knih o umění vedle desek a keramiky a plátna na stěnách i na podlaze. Linie a perspektivy toho všeho se zvláštním způsobem protínaly sice náhodně, ale přesto zřetelně tak, že tomu ladnému nepořádku, který tolik připomínal aukci nebo starožitnický krám, vévodila šachová partie. Tlumené světlo z vestibulu promítalo na obraz světelný obdélník, pod nímž povrch vlámského obrazu ožila jeho detaily, ačkoli je halilo klamné pološero, byly vidět i z místa, kde Julia ležela. Byla bosá a plandavý svetr z černé vlny jí sahal do půli holých stehen. Na mansardové okno bubnoval déšť, ale v pokoji nebylo chladno: radiátory byly ještě teplé.

Aniž spustila oči s obrazu, natáhla Julia ruku a šmátrala poslepu na koberci vedle sklenky a láhve z broušeného skla po krabičce cigaret. Když ji nahmatala, položila si ji na břicho, pomalu vytáhla cigaretu a vložila si ji do úst, ale nezapálila ji. V tu chvíli ani nepotřebovala kouřit.

V pološeru svítila zlatá písmena čerstvě odkrytého nápisu. Byla to piplavá, obtížná práce, kterou musela mnohokrát přerušit, aby vyfotografovala všechny fáze postupu, kdy odstraňovala svrchní vrstvu měďnatého resinátu, a postupně tak odkrývala královskou žluť gotických písmen, která Pieter van Huys před pěti staletími zamaloval, aby zahalil jeho tajemství ještě víc.

A teď ho tedy konečně měla před očima: Quis necavit equitem. Julia by byla raději nechala nápis zakrytý vrstvou původní barvy, protože k potvrzení jeho existence stačily rentgenové snímky, ale Montegrifo trval na jeho odkrytí; podle jeho názoru takové senzace přitahovaly zákazníky. Brzy bude obraz vystaven před očima všech – dražebníků, sběratelů, historiků… Diskrétní ústraní, ve kterém se vyjma krátké období v Pradu až dosud nacházel, mělo teď navždy skončit. Zanedlouho začnou Šachovou partii studovat odborníci, stane se tématem polemik, budou se o ní psát články do novin, odborná pojednání, specializované texty jako ten, který už připravovala sama Julia… Jeho autor, starý vlámský mistr, by si jistě ani ve snu nepomyslel, že jeho obraz bude jednou tak slavný. A kosti Ferdinanda Altenhoffena, odpočívající pod zaprášenou náhrobní deskou v jakémsi belgickém nebo francouzském opatství, by se jistě zachvěly blahem, kdyby ozvěna toho všeho dolehla až k němu. Konečně bude jeho památka náležitě očištěna. V učebnicích dějepisu bude potřeba přepsat pár řádků.

Pohlédla na obraz. Skoro celá vnější vrstva zoxidovaného laku byla pryč a s ní zmizel i zažloutlý nádech, který až dosud překrýval barvy obrazu. Bez laku a s odkrytým nápisem teď nabyly takové zářivosti a dokonalosti, že byly viditelné dokonce i v polostínu. Obrysy postav byly velmi zřetelné a ostré a vyváženost celého interiéru – zvláštního interiéru, pomyslela si Julia – byla tak charakteristická pro daný styl a období, že v aukci obraz jistě dosáhne závratné ceny.

Zvláštní interiér, namalovaný podle přísného záměru. Při pohledu na dva vážné rytíře hrající šachy nebo na dámu v černém, která se sklopenýma očima a cudným výrazem četla knihu u gotického okna, se z ničeho nedalo vytušit drama, které se skrývalo za scénou jako zkroucený kořen napohled krásné květiny.

Pozorovala profil Rogera z Arrasu, nakloněného nad šachovnicí a soustředěného na partii, ve které mu šlo o život a při níž byl ve skutečnosti už mrtev. V železném nákrčníku a v kyrysu vypadal jako voják, jímž kdysi býval. Jako válečník, který ji kdysi doprovázel – možná ve zbroji nablýskané stejně jako zbroj rytíře jedoucího po Ďáblově boku – na cestě k manželskému loži, pro něž ji předurčoval státní zájem. Spatřila jasně Beatrici, mladší než na obraze, dosud dívku, které hořkost ještě nevyryla kolem úst vrásky, jak se za zvuku dušeného spikleneckého smíchu chůvy po svém boku vyklání zpoza záclon nosítek a s obdivem tajně pokukuje po urostlém šlechtici, o jehož slávě často slýchala ještě dřív, než ho poprvé spatřila: po důvěrném příteli svého budoucího manžela, muži dosud mladém, který se kdysi bil pod praporci pokrytými francouzskými liliemi proti korouhvím s anglickým leopardem a teď vyhledal mír po boku přítele z dětství. A vytušila, že se pohled doširoka rozevřených modrých očí na okamžik střetl s klidnýma a unavenýma rytířovýma očima.

Nikdy mezi nimi nedošlo k ničemu víc než k tomu pohledu. Z jakéhosi nejasného důvodu, z nevysvětlitelného záblesku představivosti, jako kdyby hodiny strávené prací na obraze utkaly jakousi tajemnou nit mezi ní a částečkou minulosti na obraze, hleděla Julia na van Huysovu scénu s důvěrně známým pocitem, jako by byla současnicí postav z obrazu, a neunikala jí ani sebemenší podrobnost jejich příběhu. V okrouhlém zrcadle namalovaném na stěně, v němž se odrážely zkrácené postavy hráčů, viděla i sama sebe, stejně jako se v zrcadle na obraze Dvorní dámy odrážel královský pár přihlížející – uvnitř, nebo vně obrazu? – jak Velázquez právě maluje celý výjev, nebo jako pečlivý pohled malíře Jana van Eyck zachytil v zrcadle na obraze Podobizna manželů Arnolfiniových sebe sama stojícího mimo scénu.

Usmála se do tmy a konečně se rozhodla zapálit si cigaretu. Plamen zápalky ji na chvíli oslnil a skryl jejím očím Šachovou partii; pak si její sítnice znovu postupně začínala zvykat na scénu, postavy, barvy. Teď si byla jista tím, že ona sama tam byla vždycky, odjakživa; od chvíle, kdy si Pieter van Huys představil ten okamžik. Dokonce ještě dřív, než si vlámský mistr dovedně namíchal plavenou křídu s klihem, aby si připravil desku, na kterou začne malovat.

Beatrice, vévodkyně z Ostenburku. U paty zdi drnká páže na mandolínu a do jejích očí skloněných nad knihou se vkrádá zádumčivé světélko. Vzpomíná na dětství strávené v Burgundsku, na své naděje a sny. Okno, které rámuje bezmračnou flanderskou oblohu, je rozděleno ve dví sloupem, na jehož kamenné hlavici odvážný svatý Jiří probodává draka svíjejícího se pod kopyty jeho koně. Neúprosnému pohledu malíře, který pozoroval scénu, ani Julii, která pozorovala malíře, neuniklo, že zub času odlomil svatému Jiří horní část kopí a v místě, kde kdysi výbojně trčela jeho pravá noha bezpochyby s ostrou ostruhou, zbývá jen ulomený pahýl. Ohyzdného draka tedy zabíjí svatý Jiří jen napůl ozbrojený a jednonohý, s kamenným štítem rozhlodaným větrem a deštěm. Ale tím působí rytířova postava, která Julii jakousi podivnou asociací připomíná bojovný postoj zmrzačeného olověného vojáčka, snad ještě dojemněji.

Beatrice Ostenburská, která navzdory svému sňatku nikdy nepřestala být rodem a vznešeností krve Beatricí Burgundskou, čte. Čte zvláštní knihu zdobenou stříbrnými hřeby, s hedvábnou stužkou založenou mezi stránkami, jejichž iniciály jsou znamenité miniatury kolorované mistrem knihy Coeur dʼAmour épris: knihu nazvanou Píseň o dámě a rytíři. Oficiálně je sice dílem anonyma, ale všichni vědí, že ji skoro před deseti lety napsal na francouzském dvoře krále Karla z Valois jeden ostenburský rytíř jménem Roger z Arrasu.

Ta rosa, která padá

každý den za svítání

a jiskří v květech růží

v tvých zahradách,

má paní,

táž jitřní rosa stéká

tam na bitevní pláni

jak slzy z mého srdce,

z mých očí

a z mých zbraní.

Její modré, vlámsky zářivě průzračné oči občas zabloudí od knihy k oběma mužům, kteří u stolu hrají partii šachu. Její manžel se opírá o levý loket, přemýšlí a prsty roztržitě hladí Řád Zlatého rouna, který mu strýc jeho manželky, teď už zesnulý Filip Dobrý, poslal jako svatební dar a který nosí na krku na těžkém zlatém řetězu. Ferdinand z Ostenburku zaváhá, natáhne ruku po jedné z figur, dotkne se jí, pak se zdá, že si to rozmyslel, chce svou chybu napravit a vrhne omluvný pohled do klidných očí Rogera z Arrasu, jehož rty se zvlní ve zdvořilém úsměvu. „Dotknuto – hráno, můj pane,“ zamumlají ty rty s náznakem přátelské ironie a Ferdinand z Ostenburku trochu zahanbeně pokrčí rameny a pohne figurou, které se prve dotkl, protože ví, že jeho soupeř na šachovnici je něčím víc než pouhým dvořanem; je to přítel. Zavrtí se na stoličce a přese všechno se cítí neurčitě šťasten, protože ví, že není špatné mít blízko sebe někoho, kdo mu občas připomene, že dokonce i pro vladaře existují určitá pravidla.

Ze zahrady stoupají tóny mandolíny a doléhají do jiného okna, které není z místnosti vidět a za nímž si dvorní malíř Pieter van Huys připravuje desku z dubového dřeva, složenou ze tří dílů, které jeho pomocník právě sklížil dohromady. Starý mistr si není docela jist, co na něj namaluje. Možná se rozhodne pro náboženské téma, které se mu už delší dobu honí hlavou: mladičká Panna, skoro ještě dítě, která roní krvavé slzy a s bolestným výrazem hledí na svůj prázdný klín. Ale když to důkladně uváží, potřese van Huys hlavou a malomyslně povzdechne. Ví, že tenhle obraz nikdy nenamaluje. Nikdo by ho nepochopil tak, jak byl myšlen, a on měl už před lety příliš mnoho problémů se svatou inkvizicí; jeho unavené údy by nevydržely mučení. Prsty, za jejichž nehty se zachytila barva, se poškrábe na holé lebce pod vlněným baretem. Stává se z něho stařec a ví to: nedostává se mu praktických nápadů, zato přibývá zmatených přeludů, které mu matou rozum. Aby je zahnal, zavře na chvíli unavené oči, pak je znovu otevře a pohlédne na nedotčenou dubovou desku čekající na myšlenku, jež by jí vdechla život. Ze zahrady zní mandolína; bezpochyby nějaké zamilované páže. Malíř se pro sebe usměje, namočí štětec v hliněné nádobce a dál nanáší v tenké vrstvě imprimituru odshora dolů, podle let ve dřevě. Občas vyhlédne z okna do světla, vděčný za vlahý paprsek slunce, který na něho zešikma dopadá a zahřívá jeho staré kosti.

Roger z Arrasu cosi potichu prohodil a vévoda se od srdce směje, protože mu právě vzal jezdce. A Beatrice Ostenburská, nebo snad Burgundská, cítí, že ta hudba je nesnesitelně smutná. Užuž se chystá poslat jednu ze svých společnic, aby přikázala pážeti umlknout, ale neudělá to, protože v jeho tónech slyší přesnou ozvěnu, která dokonale souzní s bolestí zaplavující její srdce. Do hudby se mísí tlumený šum přátelského rozhovoru dvou mužů zabraných do hry v šachy a zároveň znepokojivá krása básně, jejíž řádky se jí chvějí v prstech. A když zvedne zraky a setká se s pohledem Julie, která ji tiše v polostínu pozoruje, třpytí se v jejích modrých očích slza jako kapka téže rosy, která stéká po růži a po rytířových zbraních. Pomyslí si, že pohled té snědé dívky s tmavýma očima, podobné některým italským portrétům, je pouhým odrazem jejího vlastního upřeného a bolestného pohledu v zamlženém povrchu vzdáleného zrcadla. Beatrice Ostenburská, nebo možná Burgundská, má pocit, že se nachází mimo místnost na druhé straně jakéhosi temného zrcadla a hledí odtamtud na sebe samu, jak sedí pod gotickou hlavicí sloupu se zmrzačeným svatým Jiřím před oknem rámujícím modré nebe, které kontrastuje s černí jejího šatu. A pochopí, že žádná zpověď na světě nikdy neusmíří její vinu.

X. Modré auto

„Tohleto byl ale nečistý trik,“ řekl Hárún al Vezír.

„Teď mi předveď zase něco čestného.“

R. Smullyan

César za neustálého pohupování deštníkem rozladěně nadzvedl jedno obočí pod okrajem klobouku a pak se rozhlédl kolem pohledem, v němž se opovržení mísilo s vytříbeným odporem a k němuž se uchyloval ve chvílích, kdy skutečnost potvrzovala jeho nejhorší obavy. Madridský bleší trh toho rána opravdu nevypadal zrovna přívětivě. Z šedivého nebe se mohl každou chvíli spustit déšť a stánkaři na ulicích, podél nichž se rozprostíralo tržiště, podnikali opatření pro případ lijáku. Místy bylo třeba namáhavě se prodírat mezi lidmi, plachtami a špinavými plastikovými střechami, visícími ze stánků.

„V podstatě je to ztráta času,“ řekl Julii, která si prohlížela pár tepaných mosazných svícnů vystavených na přikrývce na zemi. „Už se ani nepamatuji, kdy jsem si odsud naposled přinesl něco, co by stálo za námahu.“

Tohle nebyla tak docela pravda a Julia to věděla. Čas od času vylovil César díky svému dobře vycvičenému oku znalce z hromady harampádí na starém tržišti, z toho obrovského pohřebiště snů neznámých ztroskotanců, které příboj vyvrhl na ulici, nějakou zapomenutou perlu, malý poklad, který náhodou zůstal ukryt před očima ostatních: křišťálovou skleničku z osmnáctého století, starožitný rám, porcelánovou miniaturu. A jednou v jednom ubohém krámku se starými knihami a časopisy objevil dvě krásné stránky z mešní knihy, křehce ilustrované zručnou rukou jakéhosi neznámého mnicha z 13. století, které Julia zrestaurovala a starožitník za ně nakonec utržil malé jmění.

Pomalu vystoupali nahoru, kde se v několika budovách s oprýskanými zdmi a na pochmurných dvorech domů propojených pasážemi se železnými mřížemi nacházela většina obchodů specializovaných na starožitnosti, které bylo možné považovat za poměrně seriózní; ačkoli i při zmínce o nich se César tvářil opatrně a skepticky.

„Kdy se máš sejít se svým dodavatelem?“

César si přehodil deštník – byl to drahocenný kousek s krásně vysoustruhovanou stříbrnou rukojetí – z jedné ruky do druhé, popotáhl si levou manžetu košile a pohlédl na ciferník zlatých hodinek, které měl na zápěstí. Ve svém tmavohnědém plstěném klobouku se širokou krempou a hedvábnou stužkou, ve svrchníku z velbloudí srsti přehozeném přes ramena a se šátkem vykukujícím z rozepnutého límce hedvábné košile vypadal velice elegantně. Vždycky se pohyboval na všech myslitelných hranicích, aniž by ale kteroukoli z nich překročil.

„Za čtvrt hodiny. Máme čas.“

Prohlédli si několik stánků. César stihl posměšným pohledem Julii, která projevila zájem o dřevěný malovaný talíř, na němž byla hrubými tahy namalována zažloutlá krajinka s vesnickou scénou: vůz tažený volským potahem vzdalující se po cestě mezi stromy.

„Snad bys nechtěla kupovat tohle, drahoušku,“ starožitník vyslovoval pečlivě jednotlivé slabiky a vychutnával si své pokárání. „Je to ohavnost. To ani nebudeš smlouvat?“

Julia otevřela kabelku, kterou měla přes rameno, a vytáhla peněženku, aniž by si všímala Césarových protestů.

„Nevím, co se ti nelíbí,“ řekla, zatímco jí balili talíř do několika stránek ilustrovaného časopisu. „Vždycky jsem od tebe slýchala, že lidé comme il faut se nikdy nedohadují o ceně: buďto vysází peníze na dřevo, nebo odejdou středem.“

„Tady tohle pravidlo neplatí,“ César se rozhlížel okolo sebe s naprostým nezájmem odborníka a ohrnoval nos nad plebejským vzhledem stánků s tretkami. „U těchhle lidí ne.“

Julia si uložila balíček do kabelky.

„Stejně jsi mohl mít tolik slušnosti, abys mi ho věnoval sám… Když jsem byla malá, kupoval jsi mi všechno, nač jsem si vzpomněla.“

„Když jsi byla malá, rozmazloval jsem tě až hrůza. Navíc nehodlám platit za něco tak vulgárního.“

„Jestli to nebude spíš v tom, že čím jsi starší, tím jsi hamižnější.“

„Mlč, zmije jedovatá.“ Starožitník se naklonil, aby si zapálil cigaretu před výkladní skříní plnou zaprášených dobových panenek, a jeho tvář zastínil okraj klobouku. „Už ani slovo, nebo tě vydědím.“

Julia se na něho zespodu dívala, jak důstojně stoupá po schodišti spojujícím obě části tržiště; ruku se slonovinovou špičkou měl pozvednutou a tvářil se napůl opovržlivě a napůl zhnuseně, jak bývalo jeho zvykem, unaveně jako člověk, který nepředpokládá, že ho na konci cesty čeká něco zvláštního, ale přesto se z čistě estetických důvodů rozhodne absolvovat ji co nejvznešeněji. Něco ve stylu Karla Stuartovce, který vystupoval na popraviště skoro tak, jako bytím prokazoval laskavost katu; slůvko remember měl už připravené na jazyku a byl odhodlán nechat se štít z profilu, aby to ladilo s mincemi, na nichž byla vyražena jeho podobizna.

Julia bloumala mezi stánky s kabelkou pevně sevřenou pod paží, aby nedala příležitost kapesním zlodějům. V téhle části tržiště bylo příliš mnoho lidí, takže se rozhodla vrátit se stejnou cestou zpátky ke schodišti se zábradlím přivráceným k náměstí a k hlavní ulici tržiště, odkud bylo vidět na záplavu plachet a přístřešků, pod nimiž se hemžily davy lidí. S Césarem se měla znovu sejít až za hodinu v kavárničce na náměstí mezi krámkem s námořními přístroji a vetešnictvím specializovaným na vyřazené armádní zboží. Zapálila si chesterfieldku a s lokty opřenými o zábradlí chvíli bez pohnutí kouřila a pozorovala procházející lidi. Pod schodištěm hrál jakýsi mladík v ponču s dlouhými světlými vlasy, usazený na obrubni kamenné fontány plné papírů, slupek z ovoce a prázdných plechovek od piva, andské melodie na primitivní rákosovou flétnu. Na chvíli se zaposlouchala do hudby a pak těkala očima po tržišti, jehož šum doléhal až k ní, utlumený výškou, z níž se dívala. Zůstala tam stát, dokud nedokouřila cigaretu, a pak sešla po schodišti a zastavila se před výkladní skříní s panenkami. Byly tam loutky oblečené i nahé, v malebných venkovských krojích nebo nazdobených romantických šatečkách včetně rukaviček, kloboučku a slunečníčku. Některé vypadaly jako malé holčičky a jiné zase jako dospělé ženy. Rysy jejich tvářiček byly hrubé i dětské, naivní i rafinované… Paže a ruce se zastavily v půli imaginárního pohybu v různých pozicích, jako by je v nich byl zastihl chladný závan času, který uplynul od chvíle, kdy je jejich majitelka odložila, prodala nebo kdy zemřela. Ta látková, kartónová a porcelánová tělíčka, pomyslela si Julia, hladívaly ruce děvčátek, ze kterých nakonec vyrostly ženy, krásné i nehezké, jež milovaly nebo snad byly milovány, a teď se rozpadají v prach na hřbitovech. Ale všechny tyhle panenky přežily své majitelky: byli to němí, nehybní svědkové, kteří uchovávali na svých pomyslných sítnicích scény ze starodávného rodinného života, už vymazané z času a paměti živých. Vybledlé obrazy zastřené nostalgií, chvíle v rodinném kruhu, dětské písničky, milostná objetí. A také slzy a zklamání, zmarněné sny, úpadek a smutek. Dokonce možná i nenávist. V tom množství skleněných a porcelánových očí, které na ni bez mrknutí upíraly slavnostní a vědoucí pohled, který je vlastní jenom času, v těch nehybných očích zasazených do bledých obličejů z vosku nebo z kartónu, v šatech, jež časem ztmavly a krajky dostaly vybledlý a zašlý nádech, bylo cosi děsivého. A bylo to i v učesaných nebo rozcuchaných vláscích, pravých vlasech – při té myšlence se zachvěla – které kdysi patřívaly živým ženám. V melancholické asociaci představ se jí vybavil úryvek básně, kterou před časem slyšela recitovat Césara:

Kdybychom vzali všechny vlasy

Všech žen, které kdy zemřely…

Stěží odtrhla oči od výkladní skříně, v jejímž skle viděla nad sebou odraz těžkých šedivých mraků, které pochmurně visely nad městem. Otočila se a chtěla jít dál, ale vtom spatřila Maxe. Skoro se s ním srazila uprostřed schodiště. Měl na sobě silnou námořnickou blůzu s límcem vyhrnutým až po copánek, do něhož si stahoval vlasy, a díval se do země, jako by se vzdaloval od někoho, v jehož přítomnosti se cítil nesvůj.

„To je ale náhodička,“ řekl s úsměvem fešáckého povaleče, který se tolik líbil Menchu, dřív než si vyměnili několik banálních frází o nevlídném počasí a návalu na tržišti. Zpočátku se nezmínil, co tu dělá, ale Julia si všimla, že je pořád trochu ve střehu a jakoby uhýbavý, jako by na něco nebo na někoho čekal. Nejspíš na Menchu, protože podle toho, co řekl pak, si dali kousek odtud schůzku. Vyprávěl jí pak zamotanou historku o starých rámech, které se dají opravit – Julia už to dělala mnohokrát – a pak se v nich budou krásně vyjímat některá plátna vystavená v umělecké galerii.

Julia neměla Maxe ráda a tím si vysvětlovala nepříjemný pocit, který se jí v jeho přítomnosti pokaždé zmocnil. I když ponechala stranou povahu vztahů, které udržoval s její přítelkyní, měl v sobě cosi, čeho si dívka všimla hned, jak se poznali, a co jí bylo nepříjemné. César se svou neomylnou ženskou intuicí prohlašoval, že Max má v sobě kromě tvarů výstavního exempláře ještě cosi nedefinovatelného a ničemného, co prozrazoval jeho pokřivený úsměv nebo nestoudný způsob, jakým se díval na Julii. Nedalo se říci, že by na ni zíral příliš upřeně, ale když tomu Julia už skoro přestávala věnovat pozornost, zahlédla koutkem oka znovu jeho prohnaný a číhavý pohled, vyhýbavý a zároveň utkvělý.

Nepatřil k lidem, kteří napřed hledí do neurčita a těkají očima po okolí a pak jimi znovu zvolna spočinou na nějaké věci nebo osobě, jako tomu bylo třeba v případě Paca Montegrifa, ale spíš k takovým, jejichž pohled na sobě člověk cítí, když mají dojem, že se nikdo nedívá, ale kteří uhnou očima, jakmile poznají, že je někdo zpozoroval. „Dívá se jako člověk, který se ti chystá přinejmenším ukrást peněženku,“ řeklo Menchuině milenci jednou César. A Julia, která se při téhle poznámce zatvářila vyčítavě nad starožitníkovou zlomyslností, musela v hloubi duše uznat, že má naprostou pravdu.

Celá záležitost v sobě navíc skrývala ještě další temné stránky. Julia věděla, že za těmi pohledy je ještě něco víc než jen zvědavost. Max si byl jistý svou fyzickou přitažlivostí a často se v Menchuině nepřítomnosti nebo za jejími zády choval vypočítavě a vyzývavě. Jakýchkoli pochybností o tom pozbyla Julia jednou pozdě v noci na večírku u Menchu. Rozhovor vázl a její přítelkyně odešla na chvilku z pokoje pro led. Max, skloněný nad stolkem s pitím, vzal Juliinu sklenici a pozvedl si ji ke rtům. To bylo všechno a tím by to také skončilo, nebýt toho, že když ji pak odkládal na stůl, pohlédl na kratičký okamžik na dívku, přejel si jazykem rty a usmál se s výrazem nestydaté lítosti, jako by ho mrzelo, že mu okolnosti brání vetřít se hlouběji do jejího soukromí. Menchu se pochopitelně o ničem nedozvěděla a Julia by si byla raději jazyk ukousla, než aby se jí svěřila s něčím, co by se nedalo vyslovit nahlas, aniž by to znělo směšně. Proto od incidentu se skleničkou zaujala vůči Maxovi jediný možný postoj: hluboké opovržení, projevující setím, že se na něho obracela, jen když opravdu nebylo jiného zbytí. Když se náhodou stalo, že se jako toho dopoledne na bleším trhu setkali tváří v tvář a beze svědků, chovala se k němu úmyslně chladně, aby si udržela odstup.

„Mám se sejít s Menchu až za chvíli,“ řekl a na tváři mu pohrával ten samolibý úsměv, který byl Julii tak protivný. „Nezajdeme si na skleničku?“

Pevně se na něho podívala a pak úmyslně pomalu zavrtěla hlavou.

„Čekám na Césara.“

Max se usmál ještě zářivěji. Byl si plně vědom toho, že ani starožitník ho nemá příliš v lásce.

„Škoda,“ zamumlal. „Nemáme moc příležitostí potkat se takhle jako dneska… Chci říct o samotě.“

Julia jen povytáhla obočí a rozhlédla se okolo sebe, jakoby se každou chvíli měl odněkud vynořit César. Max sledoval směr jejího pohledu a pak pokrčil rameny v námořnické blůze.

„Mám sraz s Menchu tady pod tou sochou vojáka za půlhodiny. Jestli chceš, můžeme si pak někam zajít společně,“ udělal přehnaně dlouhou pauzu a poťouchle dodal: „Všichni čtyři.“

„Uvidíme, až co řekne César.“

Hleděla, jak se jeho široká ramena kolébavě vzdalují v davu, až jí zmizel z očí. Zůstal jí po něm stejně jako jindy nepříjemný pocit, že se nedokázala zachovat tak, jak měla: jako kdyby se Maxovi navzdory jejímu odmítnutí podařilo proniknout jí do soukromí stejně jako tehdy při incidentu se skleničkou. Zlobila se sama na sebe, ačkoli dost dobře nevěděla, co by si vlastně měla vyčítat. Zapálila si další cigaretu a prudce vdechla kouř. Pomyslela si, že by občas dala cokoli za to, aby měla dost síly rozbít Maxovi bez obtíží ten přitažlivý obličej samolibého plemeníka.

Než zašla do kavárny, bloumala čtvrthodinku po stáncích. Pokoušela se rozptýlit okolním shonem, vyvoláváním prodavačů a lidmi mezi stánky, ale čelo měla stále zachmuřené a pohled nepřítomný. Na Maxe už zapomněla, teď ji znepokojovalo něco jiného. Musela přemýšlet stále dokola o obraze, o Álvarově smrti a o šachové partii a klást si otázky, na něž si nedokázala odpovědět. Možná je neviditelný hráč také někde tady v davu lidí, pozoruje ji a připravuje si další tah. S obavami se rozhlédla kolem sebe a přitiskla k sobě koženou kabelku, v níž měla pistoli od Césara. Bylo to tak děsivé, až to bylo absurdní. Nebo možná obráceně, tak absurdní, až to bylo děsivé.

Kavárna měla dřevěnou podlahu a staré stolky z kovaného železa a mramoru. Julia si objednala pití, tichounce usedla k zamženému oknu a pokoušela se na nic nemyslet, dokud se na ulici neobjevila starožitníkova silueta rozmazaná pohledem přes páru srážející se na okenních tabulkách. Vyběhla mu naproti, jako by u něho hledala útěchu, což poměrně přesně odpovídalo skutečnosti.

„Ty jsi čím dál tím krásnější,“ polichotil jí César s afektovaným údivem a s rukama v bok se teatrálně zastavil vprostřed ulice. „Jak to děláš, dceruško?“

„Neplácej hlouposti,“ zavěsila se do něho s pocitem nekonečné úlevy. „Vždyť jsme se naposled viděli sotva před hodinou.“

„Právě to mám na mysli, princezno.“ Starožitník ztišil hlas, jako by jí chtěl pošeptat nějaké tajemství. „Jsi jediná žena, kterou znám, co je schopná v rozmezí šedesáti minut ještě víc zkrásnět… Jestli je za tím nějaký trik, měli bychom si ho nechat patentovat. Skutečně.“

„Pitomče jeden.“

„Krasavice moje.“

Šli ulicí k místu, kde měla Julia zaparkované auto. Cestou jí César vyprávěl o úspěšném obchodu, který právě uzavřel: jedna Panna Maria Bolestná, která se před nepříliš náročným zákazníkem dala vydávat za Murilla, a jeden biedermeierovský sekretář, originál od Virienichena z roku 1832, silně poškozený, ale pravý; dobrý řezbář ho dá do pořádku jako nic. Dva opravdové skvosty za rozumnou cenu.

„Hlavně ten sekretář, princezničko.“ César pohupoval deštníkem z radosti, že se mu vydařil takový obchod. „Však víš, že zaplaťpánbůh existuje jistá společenská třída, která nemůže žít bez postele, jež patřila císařovně Evženii Montijové, nebo psacího stolu, kde Talleyrand podepisoval své proradnosti. A existují také noví měšťáčtí parvenu, kteří si chtějí hrát na přepych, a jeho největším symbolem je pro ně biedermeier. Přijdou a poručí si ho jen tak, beze všeho, a neřeknou ti ani, jestli to má být jídelní nebo psací stůl; chtějí prostě biedermeier za každou cenu, a je jim dočista jedno, co to bude. Dokonce se najdou takoví, kteří slepě věří, že existoval nějaký pan Biedermeier, a hrozně se diví, že na nábytku je podpis někoho jiného… Napřed se zaraženě usmívají, pak se začnou šťouchat loktem a zeptají se mě, jestli bych neměl nějakého jiného, pravého Biedermeiera…“ povzdechl si starožitník, bezpochyby nad politováníhodnou dnešní dobou. „Ujišťuji tě, že nebýt jejich šekových knížek, už bych nejednoho z nich poslal chez les grecs.“

„To už jsi několikrát udělal, pokud si vzpomínám.“

César znovu povzdechl a zarmouceně se zašklebil.

„To se projevilo moje troufalé já. Občas mi trochu kazí pověst tahle moje ukvapenost staré skandalózní dámy… Jako pan Hyde doktorovi Jekyllovi. Ještě štěstí, že dneska už skoro nikdo neumí pořádně francouzsky.“

Došli k Juliinu autu zaparkovanému v uličce, zrovna když vyprávěla o svém setkání s Maxem. Při pouhém zvuku jeho jména se César zamračil pod střechou klobouku, který měl stále posunutý elegantně na stranu.

„Jsem rád, že jsem se s tím prostitutem nesetkal,“ poznamenal rozladěně. „Pořád ti ještě dělá nemístné návrhy?“

„Už skoro vůbec. Mám dojem, že se v hloubi duše bojí, aby se o tom nedověděla Menchu.“

„Tady ho bota tlačí, darebáka. Má strach o dobré bydlo.“ César obešel auto k pravým dveřím. „No ne, podívej se. Dostali jsme pokutu.“

„To není možné.“

„Ale je. Tady za stěračem máš bloček.“ Starožitník rozčileně poklepával špičkou deštníku o zem. „To je neuvěřitelné. Strážníci si uprostřed tržiště ukládají pokuty, místo aby plnili svou povinnost a chytali zločince a pobudy… To je ale hanba,“ zopakoval nahlas a vyzývavě se rozhlížel okolo sebe. „To je hanba!“

Julia zvedla prázdnou plechovku od spreje, kterou kdosi postavil na kapotu, a vytáhla papírek, vlastně kartičku velkou asi jako vizitka. A ztuhla, jako by do ní uhodil blesk. Muselo jí to být vidět na obličeji, protože César na ni vylekaně pohlédl a přiskočil k ní.

„Ale holčičko, ty jsi celá zbledla. Co se stalo?“

Chvíli jí trvalo, než odpověděla, a když promluvila, nepoznávala vlastní hlas. Měla sto chutí rozběhnout se někam, kde by bylo teplo a klid, kde by mohla schovat hlavu, zavřít oči a cítit se v bezpečí.

„To není pokuta, Césare.“

Držela kartičku v prstech a starožitník zcela v rozporu se svým dobrým vychováním zaklel. Kdosi na ni totiž na stroji napsal písmeny, která už oba dobře znali, několik značek:

Pa7 × Vb6

Hlava se jí zatočila a omámeně se rozhlížela kolem sebe. Ulička byla prázdná. Nejblíž k nim byla prodavačka svatých obrázků, která seděla na rákosové židli na rohu dvacet metrů odtud a hleděla si lidí, kteří procházeli okolo jejího zboží vystaveného na zemi.

„Byl tady, Césare… Uvědomuješ si to?… Byl tady.“

Sama ucítila, že v jejích slovech zazněl strach, ale ne překvapení. Už to nebyl strach z neznáma – když si to uvědomila, zaplavila ji nekonečná bezútěšnost – ale jakási pochmurná rezignace: jako by se blízká a hrozivá přítomnost tajemného hráče přetavila v nezrušitelnou kletbu, s níž už bude muset žít až do konce života. Ovšem za předpokladu, řekla si s pesimistickou jasnozřivostí, že toho života má před sebou ještě dost.

César se zsinalou tváří otáčel kartičkou sem a tam. Rozhořčením ze sebe stěží mohl vypravit slovo.

„Ten lump… Ten mizera…“

V tu chvíli pustila Julia z hlavy kartičku. Její pozornost vzbudil prázdný obal, který našla na kapotě. Shýbla se pro něj jako ve snu a přiměla se soustředit na jeho nálepku natolik, aby pochopila, o co se jedná. Zmateně potřásla hlavou a pak ho ukázala Césarovi. Zase další nesmysl.

„Co to je?“ zeptal se starožitník.

„Sprej na opravu píchlých pneumatik. Nasadíš ho na ventilek a nafoukneš kolo. Je v něm taková bílá pasta, kterou se díra zalepí zevnitř.“

„A co dělá tady?“

„To by mě taky zajímalo.“

Zkontrolovali pneumatiky. Na levé straně na nich nebylo nic zvláštního a Julia obešla auto, aby prohlédla zbývající dvě. Všechno bylo v pořádku, ale když chtěla odhodit obal na zem, všimla si jedné maličkosti: ventilek u pravé zadní pneumatiky neměl našroubovanou čepičku. Místo ní ho pokrývala bublina bílé pasty.

„Někdo nafoukl kolo,“ usoudil César, když si užasle prohlédl prázdný obal. „Asi bylo píchlé.“

„Když jsme parkovali, tak nebylo,“ odpověděla dívka a oba na sebe v neblahé předtuše pohlédli.

„Nenastupuj do toho auta,“ řekl César.

Prodavačka svatých obrázků si ničeho nevšimla. Chodí tudy spousta lidí a ona se stará o své věci, vysvětlovala, zatímco urovnávala na zemi Nejsvětější srdce Páně, svaté Pankráce a nejrůznější Panenky Marie. Pokud jde o tu uličku, není si jistá. Možná tu prošel nějaký soused, za poslední hodinu tak tři čtyři lidé.

„Nevzpomínáte si na někoho konkrétně?“ César smekl klobouk a v kabátě přehozeném přes ramena a deštníkem pod paží se nakláněl k prodavačce; musela ho pokládat za prototyp kavalíra až snad na ten hedvábný šátek kolem krku, který byl na pána v jeho věku přece jen trochu křiklavý.

„Myslím, že ne,“ prodavačka se ještě víc zachumlala do vlněného šátku a zatvářila se, že vzpomíná. „Mám dojem, že tudy šla nějaká dáma. A dva mládenci.“

„Nepamatujete se, jak vypadali?“

„To víte, mladí. Kožené bundy, texasky…“

Julii hlavou prolétla absurdní myšlenka. Koneckonců za posledních několik dní se hranice nemožného hodně posunuly.

„Neviděla jste někoho v námořnické blůze? Vysokého muže mezi osmadvaceti a třiceti s vlasy staženými do copánku?“

Prodavačka si nevzpomínala, že by viděla Maxe. Té ženy si všimla, protože se na chvíli zastavila před jejími obrázky a ona měla dojem, že si chce nějaký koupit. Byla to dobře oblečená blondýna ve středních letech. Ale nedovede si ji představit, jak se vloupává do auta; nebyla na to ten správný typ. Měla na sobě pršiplášť.

„Měla sluneční brýle?“

„Ano.“

César vážně pohlédl na Julii.

„Dneska nesvítí slunce,“ řekl.

„Já vím.“

„Mohla by to být táž žena, která posílala ty dokumenty,“ César se odmlčel a pohled mu ztvrdl. „Nebo Menchu.“

„To je nesmysl.“

Starožitník zavrtěl hlavou a přelétl pohledem lidi, kteří procházeli kolem nich.

„Máš pravdu. Ale ty sama jsi pomyslela na Maxe.“

„Max… to je něco jiného,“ zamračila se a rozhlédla se ulicí, jestli se tam náhodou ještě neprochází Max nebo ta blondýna v pršiplášti. To, co spatřila, jí zmrazilo slova na rtech a zachvěla se, jako kdyby ji někdo udeřil. Neviděla žádnou ženu, která by odpovídala prodavaččině popisu, ale mezi plachtami a umělohmotnými stříškami stánků zahlédla auto zaparkované na rohu. Modré auto.

Na tu dálku nebyla Julia schopná rozpoznat, jestli je to ford, ale vzrušení ji přimělo okamžitě jednat. Nechala prodavačku prodavačkou a k Césarovu údivu popoběhla po chodníku, vyhnula se několika stánkům s tretkami, stoupla si na špičky, aby lépe viděla, a zadívala se směrem k rohu. Byl to modrý ford s kouřovými skly. Na poznávací značku neviděla, ale hlavou jí proběhlo, že na jedno dopoledne to je až příliš mnoho náhod: Max, Menchu, kartička za stěračem, prázdný sprej, žena v pršiplášti a teď to auto, které se stalo ústředním motivem jejích zlých snů. Uvědomila si, jak se jí třesou ruce, a zastrčila si je do kapes saka. Za zády přitom cítila starožitníkovu blízkost, a to jí dodalo odvahy.

„To je to auto, Césare. Chápeš? Ať je to, kdo chce, je tam uvnitř.“

César neřekl nic. Pomalu smekl klobouk, který možná nepovažoval za vhodný vzhledem k tomu, co se mohlo dít dál, a pohlédl na Julii. Rty měl stisknuté v tenkou čárku, bradu vysunutou kupředu, modré oči přivřené a neobvykle tvrdý lesk pod víčky a ona ho v tu chvíli milovala jako nikdy předtím. Hubené rysy jeho pečlivě oholeného obličeje byly napjaté: na obou stranách čelisti mu vystupovaly svaly. Možná je homosexuál, říkaly ty oči, a je také dobře vychovaný člověk, který nikterak nemiluje násilí. Ale v žádném případě není zbabělec. Alespoň když se jedná o jeho princeznu.

„Počkej tady,“ řekl.

„Ne. Jdeme tam oba,“ pohlédla na něho něžně. Občas ho v žertu políbila na rty, jako když byla malá. Teď měla chuť udělat to zase, ale tentokrát vážně. „Spolu.“

Sáhla do kabelky a odjistila derringera. César si s ledovým klidem, jako by si vybíral špacírku, přidržel deštník pod paží, přistoupil k jednomu ze stánků a popadl železný pohrabáč úctyhodných rozměrů.

„S dovolením,“ řekl překvapenému prodavači a strčil mu do ruky první bankovku, kterou nahmatal v náprsní tašce. Pak klidně pohlédl na Julii.

„Pro jednou mi, drahá, dovol, abych šel první.“

A zamířili k autu. Kryli se přitom za stánky, aby je nebylo vidět: Julia s rukou v kabelce, César s pohrabáčem v pravé ruce a kloboukem a deštníkem v levé. Dívce se silně rozbušilo srdce, když zahlédla poznávací značku. Už nebylo pochyb: modrý ford, kouřová skla, písmena TH. Měla sucho v ústech a nepříjemný pocit v žaludku, který jako by se jí sevřel. Hlavou jí prolétlo, že něco takového musel cítit kapitán Blood těsně předtím, než zahákoval nepřátelskou loď.

Dostali se na roh a pak události nabraly rychlý spád. Někdo uvnitř auta stáhl okénko na straně řidiče a vyhodil z něho nedopalek cigarety. César upustil na zem klobouk a deštník, pozvedl pohrabáč a zamířil na levou stranu auta, odhodlaný se v případě potřeby vrhnout na piráty nebo na kohokoli, kdo byl uvnitř. Julia se stisknutými zuby a krví bušící ve spáncích se rozběhla, vytáhla pistoli z kabelky a prostrčila ji okénkem dřív, než ho stačili vytáhnout. Před hlavní pistole se objevila neznámá tvář vousatého mladíka, který hleděl na zbraň s děsem v očích. Jeho spolujezdec na vedlejším sedadle se polekaně otočil, když César otevřel druhé dveře a výhružně napřáhl železný pohrabáč nad jeho hlavu.

„Vystupte! Vystupte!“ zaječela Julia, která se skoro přestávala ovládat.

Zbledlý vousáč prosebně zvedl ruce s roztaženými prsty.

„Uklidněte se, slečno,“ zakoktal. „Prosím vás, uklidněte se… Jsme policisté!“

„Musím přiznat,“ řekl vrchní inspektor Feijoo a zkřížil ruce na svém psacím stole, „že jsme zatím při řešení toho případu nebyli příliš úspěšní…“

Nechal nedopovězenou větu viset ve vzduchu a mile sena Césara usmál, jako by neúspěch policie byl omluvou pro všechno. My už přece víme, jak to na světě chodí, naznačoval jeho pohled, a můžeme si dovolit trochu konstruktivní sebekritiky.

Ale César nevypadal, že by to chtěl nechat jen tak.

„I tak se to dá říci,“ řekl s opovržením, „i když někdo by to možná nazval spíš naprostou neschopností.“

Na kyselém Feijoově úsměvu bylo poznat, jak ho ta poznámka rozzlobila. Pod hustým knírem bylo vidět, jak se zahryzl zuby do spodního rtu. Sklouzl pohledem se starožitníka na Julii a pak znepokojeně zabubnoval na stůl koncem laciné propisovačky. Když měl co do činění s Césarem, musel si chtě nechtě počínat velmi obezřetně: a všichni tři už věděli proč.

„Policie má svoje metody.“

To všechno byla jen prázdná slova a César pozbýval trpělivosti a začínal být krutý. To, že měl s Feijoem obchodní kontakty, ještě neznamenalo, že se k němu bude chovat přátelsky. A tím spíš, když ho překvapil při nečisté hře.

„Jestli ty vaše metody spočívají v tom, že necháváte sledovat Julii, zatímco tu volně pobíhá nějaký šílenec a posílá anonymní kartičky, raději pomlčím o tom, co si o takových metodách myslím…“ otočil se k dívce a pak znovu k policistovi. „A už vůbec mi nejde na rozum, proč ji podezíráte ze smrti profesora Ortegy… Pročpak jste nevyšetřovali třeba mě?“

„Ale vyšetřovali.“ Policisty se Césarova netaktnost dotkla a jen stěží se ovládal. „Po pravdě řečeno, vyšetřujeme každého.“ Pozvedl ruce dlaněmi nahoru, aby naznačil, že tohle je ochoten uznat jako kardinální chybu. „To bohužel patří k naší práci.“

„A objevili jste něco?“

„Bohužel ne.“ Feijoo se pod sakem poškrábal v podpaží a celý nesvůj se zavrtěl na židli. „Mám-li být upřímný, příliš daleko jsme nepokročili… Ani soudní lékaři se neshodují na příčině smrti Álvara Ortegy. Jestli skutečně existuje nějaký vrah, nezbývá než doufat, že udělá chybný krok.“

„A kvůli tomuhle jste mě sledovali?“ zeptala se Julia pořád ještě vztekle. Svírala na klíně kabelku a v prstech držela zapálenou cigaretu. „Abyste zjistili, jestli ten krok vedle neudělám já?“

Policista jí uštědřil nevlídný pohled.

„Nesmíte si to brát tak osobně… Je to jen rutina. Pouhá policejní taktika.“

César nadzvedl obočí.

„Nezdá se, že by taková taktika byla zvlášť slibná. Nebo rychlá.“

Feijoo polkl zároveň sliny i sarkastickou poznámku. Julia si se zlomyslným zadostiučiněním pomyslela, že v té chvíli policista z hloubi duše proklíná všechny své nelegální obchodní styky se starožitníkem. Stačilo by, aby se César zmínil na několika vhodných místech, a kariéra vrchního inspektora by skončila bez přímého nařčení nebo oficiálního papírování, diskrétním způsobem, jakým se takové věci na určité úrovni dělávají, v tmavé kanceláři nějakého venkovského policejního komisařství. Kancelářská myš bez naděje na další postup.

„Mohu vás ujistit jen o tom,“ řekl nakonec, když částečně spolkl trpkost, kterou podle výrazu v obličeji překypoval, „že pokračujeme v pátrání…“ zdálo se, jako by si proti své vůli vzpomněl ještě na něco. „A tady slečna bude samozřejmě požívat zvláštní ochrany.“

„Na to zapomeňte,“ řekla Julia. Feijoovo ponížení nestačilo na to, aby zapomněla na vlastní. „Už žádná modrá auta, prosím. Už toho bylo dost.“

„Jedná se o vaši bezpečnost, slečno.“

„Snad jste viděli, že se umím bránit sama.“ Policista uhnul očima. Ještě ho muselo škrábat v krku od toho, jak před chvílí vynadal oběma inspektorům za to, že se nechali takhle překvapit. „Vy idioti!“ řval na ně. „Zasranci jedni neschopní!… Nechali jste mě ve štychu a já vám teď za to zvednu mandle, až se z toho poserete!“ Julia s Césarem to všechno slyšeli přes dveře, když čekali na chodbě komisařství.

„Pokud jde o tohle…“ promluvil konečně po dlouhém přemýšlení. Bylo na něm vidět, že v nitru sváděl tuhý boj mezi povinností a pohodlím a nakonec převážilo to druhé. „Myslím, že za těchto okolností by nebylo vhodné… Mám na mysli tu pistoli…“ znovu polkl a pohlédl na Césara. „Je to koneckonců starožitný kousek, a ne moderní zbraň v pravém slova smyslu. A vy jako starožitník máte potřebnou licenci…“Sklopil oči na desku stolu. Bezpochyby uvažoval o poslední starožitnosti, hodinách z osmnáctého století, za které mu César před několika týdny dobře zaplatil. „Pokud jde o mě, a mluvím také jménem těch dvou zúčastněných inspektorů…“ Znovu se křivě smířlivě usmál. „Chci říci, že jsme ochotni zapomenout na podrobnosti celé záležitosti. Vy, done Césare, si vezmete zpátky svého derringera, ale slíbíte nám, že už si na něj budete dávat větší pozor. Tady slečna nás zase bude informovat o všem, co se bude dít, a kdyby se dostala do nějakých potíží, samozřejmě nám okamžitě zatelefonuje. A žádná pistole není a nikdy nebyla. Rozumíme si?“

„Naprosto,“ řekl César.

„Tak to bychom měli.“ Feijoo vypadal, že mu ústupek ohledně pistole trochu zlepšil náladu, takže se na Julii obrátil už vlídněji. „Pokud jde o to vaše kolo, potřeboval bych ještě vědět, jestli chcete podat trestní oznámení.“ Překvapeně se na něho podívala.

„Trestní oznámení? Na koho?“

Vrchní inspektor chvíli neodpovídal, jako kdyby čekal, že to Julia uhodne sama.

„Na neznámého pachatele nebo neznámé pachatele,“ řekl. „Ve věci pokusu o vraždu.“

„Myslíte Álvara?“

„Myslím vás,“ pod jeho knírem se znovu ukázaly zuby. „Protože ať už ty kartičky posílá kdokoli, jde mu o něco víc, než aby si jen zahrál šachy. Ten sprej, kterým vám nafoukli pneumatiku, když ji napřed vypustili, se dá koupit v každém obchodě s autopotřebami… Jenže do tohohle někdo nejdřív injekční stříkačkou napíchl benzin… A když se benzin smísí s plynem a s plastickou hmotou, kterou obsahuje původní sprej, vznikne směs, která je od určité teploty vysoce výbušná. Stačilo by ujet jen pár set metrů, pneumatika by se zahřála a vybuchla by vám přímo pod palivovou nádrží. To auto by chytlo jako pochodeň i s vámi dvěma.“ Potěšeně a s neskrývanou zlomyslností se usmál, jako by si to vyprávění schovával na konec jako malou soukromou pomstu. „Hrozná představa, že ano?“

Šachista dorazil do Césarova krámu o hodinu později; uši nad límcem pláště mu odstávaly a vlasy měl mokré. Vypadá jako vychrtlý toulavý pes, pomyslela si Julia, když se dívala, jak se sebe setřásá vodu na prahu krámu mezi gobelíny, porcelánem a obrazy, na které by mu nestačil ani celoroční plat. Muñoz jí krátce a suše stiskl ruku bez jakékoli vřelosti – prostý kontakt, který k ničemu nezavazoval – a úklonem hlavy pozdravil Césara. Pak, zatímco se snažil udržet své promočené boty co nejdál od koberců, bez hnutí brvou vyslechl, co se jim přihodilo na tržišti. Čas od času lehce přikývl hlavou na souhlas, jako by ho vyprávění o modrém fordu a Césarově pohrabáči ani trochu nezajímalo, a v jeho pohaslých očích se zajiskřilo, teprve když Julia vytáhla z kabelky kartičku a položila ji před sebe na stůl. V minutě měl před sebou rozloženou malou šachovnici, od níž se za posledních několik dní neodloučil, a studoval nové postavení figur.

„Jedné věci nerozumím,“ poznamenala Julia, která se mu dívala přes rameno. „Proč nechávali tu prázdnou plechovku ležet na kapotě. Tam jsme si jí přece museli všimnout… Ledaže by ten, kdo to udělal, musel honem zmizet.“

„Třeba to mělo být jen upozornění,“ navrhl César ze svého koženého křesla pod oknem s tabulkami zalitými do olova. „Dost nevkusné upozornění.“

„To si s tím ale musela dát spoustu práce, ne? Upravit sprej, vypustit pneumatiku a znovu ji nahustit… A to ani nemluvím o tom, že riskovala, že ji při tom někdo uvidí,“ vypočítávala nevěřícně na prstech. „To je ale k smíchu,“ řekla a zašklebila se, překvapená vlastními slovy. „Všimli jste si? Teď mluvím o tom neviditelném hráči v ženském rodě, jako kdyby to byla žena… Ta tajemná dáma v pršiplášti mi nejde z hlavy.“

„Snad zacházíme příliš daleko,“ podotkl César. „Uvědom si, že dneska dopoledne určitě byly na tržišti celé tucty blondýn v pršiplášti. Některé dokonce jistě měly sluneční brýle… Ale s tím prázdným sprejem máš pravdu. Ležel tam na autě všem na očích… Opravdu groteskní.“

„Možná ani ne tolik,“ řekl Muñoz a oba na něj zůstali hledět. Šachista seděl na stoličce u nízkého stolku, na kterém ležela malá šachovnice. Už si sundal plášť i sako a zůstal jen v košili: byla to pomačkaná laciná konfekční košile s příliš dlouhými rukávy vysoukanými k loktům. Když mluvil, měl ruce položené na kolenou a nespouštěl oči z figur. Julia, která stála vedle něho, spatřila v koutku jeho úst ten nevyslovitelný výraz, který už tak dobře znala, cosi mezi tichým zamyšlením a sotva znatelným úsměvem. Okamžitě pochopila, že Muñozovi se podařilo přijít na další tah.

Šachista ukázal na pěšce na políčku a7, aniž by se ho dotkl. „Černý pěšec z políčka a7 bere bílou věž na b6…“ řekla zároveň jim ten tah předvedl na šachovnici. „Tak to stojí na kartičce našeho soupeře:“

„A co to znamená?“ zeptala se Julia.

Muñoz chvíli neodpovídal.

„To znamená, že nechce udělat další tah, kterého jsme se svým způsobem báli. Myslím tím vzít bílou dámu na e1 černou věží z c1… Takový tah by měl nutně za následek výměnu dam…“ Zvedl oči od figur a znepokojeně pohlédl na Julii. „Se vším, co to s sebou přináší.“

Julia otevřela doširoka oči.

„Chcete tím říct, že nechce vzít mě?“

Šachista se zatvářil neurčitě.

„I tak by se to dalo vyložit,“ zahleděl se na chvíli na figurku bílé královny. „To by znamenalo, že nám říká: ‚Můžu tě zabít, ale udělám to, až budu chtít.‘“

„Jako když si kočka hraje s myší,“ zamumlal César a uhodil do opěradla křesla. „Ten mizera!“

„Ten nebo ta,“ řekla Julia.

Starožitník zavrtěl skepticky hlavou.

„Nikdo netvrdí, že ta žena v pršiplášti, pokud to v té uličce opravdu byla ona, jedná sama za sebe. Může být také s někým smluvená.“

„Dobře, ale s kým?“

„To kdybych věděl, holčičko.“

„Ať tak či onak,“ řekl Muñoz, „když na chvíli necháte stranou ženu v pršiplášti a soustředíte se na tu kartičku, můžete z ní vyčíst další informace o našem protivníkovi.“ Podíval se z jednoho na druhého, pokrčil rameny a pak ukázal na šachy, jako by pokládal za ztrátu času hledat odpověď jinde než na šachovnici. „Už víme, že uvažuje hodně zvráceně, ale všechno nasvědčuje tomu, že je velmi chytrý – nebo chytrá. A dost si o sobě myslí. V podstatě se nás pokouší vodit za nos…“ Ukázal jim znovu na postavení figur na šachovnici. „Podívejte se tady na to. Z praktického, čistě šachového hlediska by nebylo dobré brát bílou dámu… Bílému by nezbývalo než přistoupit na výměnu dam a vzít černou dámu bílou věží na b2, což by přivedlo černého do velmi nevýhodného postavení. V takové situaci by mohl udělat jedinou věc – táhnout černou věží z e1 na e4 a napadnout bílého krále… Ten by se ale mohl chránit jednoduše tím, že by přesunul bílého pěšce z d2 na d4. Pak by se černý král ocitl bez pomoci v obklíčení soupeřových figur a nevyhnutelně by následoval šach mat. Černý by prohrál partii.“

„Chcete snad říct,“ zeptala se Julia, „že celá ta záležitost se sprejem na kapotě a ohrožením bílé dámy byl jen bluf?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“

„Jak to?“

„Protože náš protivník zvolil tah, pro který bych se na jeho místě rozhodl i já: vzít bílou věž na b6 pěšcem z a7. To zmírní tlak bílých na černého krále, který byl ve velmi obtížné situaci.“ Obdivně pokýval hlavou. „Už jsem vám říkal, že je to dobrý hráč.“

„A co teď?“ zeptal se César.

Muñoz si přejel rukou po čele a zamyslel se nad šachovnicí.

„Teď máme dvě možnosti… Možná bychom měli vzít černou dámu, ale tím bychom mohli našeho soupeře dohnat k výměně dam,“ – pohlédl na Julii – „a to se mi nelíbí. Nenuťme ho k něčemu, čemu se sám chtěl vyhnout.“ Znovu pokývl hlavou, jako by ho bílá a černá políčka v jeho myšlenkách utvrzovala. „Zvláštní na tom je, že on ví, že budeme uvažovat právě takhle. Což je třeba ocenit, protože já vidím jeho tahy, které nám posílá, ale on si může ty moje jen představovat… A dokonce je podmiňuje. Až doteď jsme vždycky udělali to, co chtěl.“

„Máme na vybranou?“ zeptala se Julia.

„Až dosud jsme neměli. Dál se uvidí.“

„A jaký je další tah?“

„Naším střelcem. Posuneme ho z f1 na d3 a ohrozíme jeho dámu.“

„A co udělá on? Nebo ona?“

Muñoz chvíli neodpovídal. Hleděl bez hnutí na šachovnici, jako kdyby otázku přeslechl.

„V šachu,“ řekl konečně, „se dá předvídat jenom do určité míry… Nejlepší možný – nebo pravděpodobný – tah je takový, který soupeře co nejvíc znevýhodní. Proto se dá výhodnost následujícího tahu zjistit například tak, že prostě předpokládáte, že už jste svůj tah uskutečnili, a pak analyzujete partii ze soupeřova hlediska; to znamená, že postavíte sama sebe do role svého protivníka. Pak si představíte další tah a okamžitě se převtělíte do role soupeře svého soupeře, to znamená zase zpátky do sebe sama. A tak bychom mohli pokračovat donekonečna, podle toho, kam až je kdo schopen uvažovat dopředu… Tím chci říct, že vím, kam až jsem se dostal já, ale nevím, kam až došel on.“

„Ale to by znamenalo,“ vložila se do toho Julia, „že si pravděpodobně vybere tah, který nám způsobí co největší škodu. Nezdá se vám?“

Muñoz se podrbal na zátylku. Pak postavil velice pomalu bílého střelce na políčko d3 těsně vedle černé dámy. Vypadal, že hluboce přemýšlí nad novou situací na šachovnici.

„Ať udělám cokoli,“ řekl nakonec a tvář se mu zachmuřila, „jsem si jist, že nás připraví o nějakou figuru.“

XI. Analytický přístup

„Nebuďte naivní. Prapor přece nemůže vlát.

To, co vlaje, je vítr.“

D. R. Hofstadter

Při zazvonění telefonu sebou trhla. Beze spěchu oddálila tampón namočený do rozpouštědla od rohu obrazu, na němž pracovala – kousíček laku tam příliš přilnul k oděvu Ferdinanda z Ostenburku – a přidržela si pinzetu mezi zuby. Pak nedůvěřivě pohlédla na telefon na koberci u svých nohou a ptala se sama sebe, jestli na druhém konci linky zase uslyší dlouhé mlčení, na které si za posledních několik týdnů už tak zvykla. Na začátku si jen mlčky tiskla sluchátko k uchu a netrpělivě čekala na jakýkoli zvuk, třeba jen pouhý dech, který by prozrazoval přítomnost života, nějaké lidské bytosti, ať už by to bylo sebevíc děsivé. Ale vždycky se jí ozvalo jen naprosté ticho, nebyla jí dopřána ani pochybná útěcha slyšet klapnutí sluchátka na druhém konci drátu. Tajemný nebo tajemná – volající měl – nebo měla – vždycky silnější nervy a vydržel čekat, dokud Julia nezavěsila, i kdyby jí to trvalo sebedéle. Ať už to byl kdokoli, vyčkával na druhé straně drátu beze spěchu a obav z toho, že Julia vzbouří policii a ta zjistí, ze kterého telefonu volá. Nejhorší na tom bylo, že neznámý volající nemohl vědět, že mu nic nehrozí. Julia se o tom nezmínila nikomu, dokonce ani Césarovi nebo Muñozovi ne. Sama dobře nevěděla proč, ale považovala ty noční telefonáty za něco zahanbujícího. Jako by ji pokořovalo, že kdosi pronikl až do soukromí jejího bytu v nočním tichu, které předtím, než ji začala sužovat ta děsivá noční můra, tolik milovala. Nejspíš ze všeho se to podobalo rituálnímu znesvěcení, které se bez jakýchkoli pohybů nebo slov každodenně opakovalo.

Zvedla telefon, když zazvonil pošesté, a s úlevou uslyšela ve sluchátku Menchuin hlas. Ale její klid netrval dlouho; její přítelkyně byla opilá a Julia si znepokojeně pomyslela, že v sobě má možná něco silnějšího než jen alkohol. Menchu mluvila nahlas, protože musela překřikovat okolní hovor a hudbu, a vyrážela ze sebe jen nesouvislé půlky vět. Řekla Julii, že je u Stephana, a pak jí začala zmateně vykládat cosi o Maxovi, van Huysovi a Pacovi Montegrifovi. Julia jí nerozuměla ani slovo, a když se snažila přítelkyni přimět, aby jí zopakovala, co se vlastně stalo, Menchu se rozesmála opilým, hysterickým smíchem. Pak zavěsila.

Venku byla zima a vzduch byl prosycen vlhkostí. Julia, třesoucí se zimou v tlusté kožené bundě, seběhla dolů a zastavila taxíka. Světla nočního města jí promítala na obličej rychle se střídající světla a stíny, zatímco taxikář žvanil a ona mu roztržitě přikyvovala. Opřela se o sedadlo a zavřela oči. Než odešla z bytu, zapojila elektronický alarm a zamkla bezpečnostní zámek na dva západy; ve dveřích se neubránila, aby se podezíravě neohlédla po domácím telefonu v obavě, že tam uvidí další kartičku. Ale tentokrát tam nebylo nic. Neviditelný hráč svůj další tah dosud jen promýšlel.

U Stephana bylo plno. Vešla dovnitř a první, koho uviděla, byl César, který seděl se Sergiem na divanu. Mladík se světlými vlasy půvabně spadajícími do očí přikyvoval na cosi, co mu starožitník šeptal. César měl nohu přehozenou přes nohu a kouřil; ruka s cigaretou mu spočívala na kolenou a druhou rukou při řeči gestikuloval velmi blízko paže svého chráněnce, aniž by se ho však dotkl. Jakmile spatřil Julii, vstal a spěchal jí vstříc. Nevypadal překvapeně, že ji vidí takhle pozdě, nenalíčenou a v bundě s kožešinou navlečené přes texasky.

„Je tamhle,“ řekl jen a ukázal dál do místnosti lhostejným pohybem, který však prozrazoval určité pobavené očekávání. „Tam vzadu na pohovce.“

„Je opilá?“

„Je úplně namol. A obávám se, že z ní ještě navíc všemi póry prosakuje bílý prášek… Chodila na dámy až moc často, aby se tam byla jen vyčurat…“ Pohlédl na žhavý konec své cigarety a kousavě se usmál. „Před chvílí tady způsobila pozdvižení – uprostřed baru nafackovala Montegrifovi… Jen si to představ, drahoušku. Bylo to opravdu…“ vychutnal si ten výraz ještě dřív, než ho s úšklebkem znalce vyslovil, „…rozkošné.“

„A co na to Montegrifo?“

Starožitníkův výraz se změnil v krutý úšklebek.

„Byl dokonalý, lásko. Téměř božský. Odešel důstojně středem: však ho znáš. Vedl se pod paží s velmi vyzývavou blondýnkou, možná trošku ordinérní, ale dobře oblečenou; ta chuděrka z toho byla úplně vedle, a měla taky proč. Vůbec se jí nedivím,“ usmál se jedovatě. „Musím uznat, princezno, že ten člověk je formát. Nechal si klidně dát pohlavek, aniž hnul brvou, jako nějaký ostrý hoch z filmu. Zajímavý chlapík, ten váš dražebník… Musím uznat, že byl skutečně úžasný. Zachoval se naprosto chladnokrevně.“

„Kde je Max?“

„Nikde jsem ho tu neviděl, bohužel,“ přes rty mu znovu přelétl ten zvrácený úsměv. „Pak by to bylo teprve zábavné. Taková třešnička na dortu.“

Julia nechala Césara Césarem a šla dál do lokálu. Pozdravila několik známých, ale nezastavila se, dokud nespatřila svou přítelkyni – samotnou, zabořenou do pohovky, s kalnýma očima, vyhrnutou minisukní a groteskním okem na punčoše. Jako kdyby rázem zestárla o deset let.

„Menchu.“

Ta se na ni podívala, ale skoro ji nepoznávala. Mumlala cosi nesouvislého a přihlouple se usmívala. Pak zakroutila hlavou ze strany na stranu a krátce se uchichtla nejistým opileckým smíchem.

„Teď jsi o něco přišla,“ řekla po chvíli zastřeným hlasem a nepřestávala se smát. „Ten hajzl tu stál s půlkou ksichtu červenou jako rajče…“ Trochu se narovnala a třela si zčervenalý nos; neregistrovala zvědavé a pohoršené pohledy od ostatních stolů. „Debil jeden arogantní.“

Julia cítila, jak se na ně upírají pohledy všech hostův místnosti, a slyšela jejich polohlasné poznámky. Proti své vůli se začervenala.

„Myslíš, že bys dokázala vstát a jít se mnou?“

„Asi ano. Ale nejdřív ti musím povědět…“

„To mi povíš potom. Teď pojďme pryč.“

Menchu se namáhavě postavila a nemotorně si stáhla sukni. Julia jí přehodila přes ramena kabát a podařilo se jí poměrně důstojně odvést Menchu ke dveřím. César, který zůstal stát, k nim přistoupil.

„Všechno v pořádku?“

„Ano. Myslím, že to zvládnu sama.“

„Určitě?“

„Určitě. Uvidíme se zítra.“

Na ulici Menchu dezorientované vrávorala a pokoušela se přivolat taxi. Z okénka kolemjedoucího vozu na ni kdosi zakřičel něco sprostého.

„Odvez mě domů, Julie. Prosím tě.“

„K tobě, nebo ke mně?“

Menchu se na ni podívala, jako kdyby ji poznávala jen s obtížemi. Pohybovala se jako náměsíčná.

„K tobě,“ zablábolila.

„A co Max?“

„S Maxem je konec… Pohádali jsme se… Rozešli jsme se.“

Zastavily taxíka a Menchu se na sedadle stočila do klubíčka. Pak se rozplakala. Julia ji objala kolem ramen a cítila, jak jí tělem otřásají vzlyky. Taxík zastavil na červenou a světlo z výkladní skříně ozářilo její zrůzněný obličej.

„Promiň… Já bych se nejradši…“

Julia se styděla a bylo jí trapně. Všechno to bylo komické. Ať si Max trhne nohou, řekla si v duchu. Ať si všichni trhnou nohou.

„Neplácej hlouposti,“ přerušila ji podrážděně.

Pohlédla na záda taxikáře, který je ve zpětném zrcátku zvědavě pozoroval, a když se otočila k Menchu, zahlédla v jejích očích záblesk neobvyklé střízlivosti. Jako by v sobě měla nějaké místo, kam ještě nepronikly výpary drog a alkoholu. S překvapením v těch očích spatřila jakousi nekonečnou hloubku plnou temných významů. Takový pohled se hodil k Menchuinu zbědovanému stavu tak málo, že to Julii vyvedlo z míry. Pak Menchu znovu promluvila a její slova byla snad ještě podivnější.

„Ty nic nechápeš…“ vrtěla bolestně hlavou jako raněné zvíře. „Ale ať se stane cokoliv… Chci, abys věděla…“

Umlkla, jako by se právě kousla do jazyka, a její pohled splynul se stíny uvnitř znovu se rozjíždějícího taxíku. Julia z toho byla zamyšlená a celá zmatená. Na jednu jedinou noc toho bylo až příliš. S hlubokým povzdechem a s pocitem neurčité úzkosti, která nevěstila nic dobrého, si pomyslela, že chybí už jen další kartička za mřížkou domácího telefonu.

~ ~ ~

Tentokrát žádnou kartičku nenašla, a tak se mohla postarat o omámenou Menchu. Než ji uložila, vpravila do ní dva šálky kávy, posadila se k pohovce jako psychoanalytik a za pomoci nesmírné trpělivosti se jí postupně podařilo dostat z Menchu mezi odmlkami a nesouvislým blábolením, co se vlastně stalo. Max, ten nevděčník Max, si v nejnevhodnější dobu vzal do hlavy, že chce cestovat; jakási hloupá pracovní záležitost v Portugalsku. Menchu na tom právě nebyla nejlépe, a tak si Maxovo jednání vyložila tak, že ji chce sobecky nechat na holičkách. Pohádali se, a místo aby vyřešili celou záležitost v posteli jako obvykle, Max za sebou práskl dveřmi. Menchu nevěděla, jestli má v úmyslu se vrátit, nebo ne, ale v té chvíli jí to bylo ukradené. Nechtěla být sama a rozhodla se zajít ke Stephanovi. Za pomoci několika dávek kokainu se dala trochu dohromady, ale dostala se do stavu agresivní euforie… A tak tam seděla ve svém koutečku a pila hodně suché martini. Na Maxe už zapomněla, a navíc po ní pokukoval jakýsi urostlý mládenec a užuž začínal zabírat, když vtom se události otočily o sto osmdesát stupňů: Paca Montegrifa totiž nenapadlo nic lepšího, než se tu objevit ve společnosti jedné z těch děvek ověšených šperky, se kterými se čas od času ukazoval… Ta záležitost s provizí byla ještě dost čerstvá, Menchu měla dojem, že v dražebníkově pozdravu zaslechla náznak ironie, a otevřel se jí nůž v kapse, jak se vyjádřila. Bez okolků mu uprostřed ustrnulého publika vrazila pár ohromných facek. Velký skandál a konec. Opona.

Menchu usnula ve dvě ráno. Julia přes ni přehodila přikrývku a ještě chvíli u ní zůstala sedět a hlídala její neklidný spánek. Menchu se občas převalila a se stisknutými rty a rozcuchanými vlasy spadajícími do obličeje zamumlala cosi nesrozumitelného. Julia hleděla na vrásky okolo jejích úst a na její oči, z nichž slzy a pot smyly maskaro a obkroužily je dojemnými černými skvrnami: vypadala jako zestárlá dvorní dáma po probdělé noci. Kdyby tu byl César, určitě by si neodpustil nějakou kousavou poznámku, ale Julii se v tuhle chvíli nechtělo myslet na Césara. V duchu zadoufala, že až přijde řada na ni, dokáže se smířit s osudem a zestárnout důstojně. Pak si s nezapálenou cigaretou v ústech povzdechla. Musí to být hrozné, když loď ztroskotá a člověk nemá po ruce pevný vor, na kterém by si mohl zachránit kůži. Uvědomila si, že galeristka má věk na to, aby mohla být její matkou. Při té myšlence se zastyděla, jako kdyby zneužila spánku své přítelkyně k tomu, aby ji jakýmsi nejasným způsobem zradila.

Vypila vystydlý zbytek kávy a zapálila si cigaretu. Na střešní okno zase bubnoval déšť: takhle zní samota, řekla si smutně. Zvuk deště jí připomněl jiný den, kdy také pršelo; když se před rokem rozešla s Álvarem a věděla, že se v ní něco navždy zlomilo jako ve stroji, který už se nikdy nedá spravit. A věděla také, že se už nikdy nezbaví té hořkosladké samoty, která jí svírala srdce; bude ji provázet po všech cestách, které má ještě před sebou, po celý zbytek života pod nebem, na němž umírali bohové mezi výbuchy smíchu. Tu noc na ni také dlouho padal déšť, když seděla schoulená pod sprchou a pára ji zahalovala jako žhavá mlha. Slzy se jí na tváři mísily s vodou, která jí proudem stékala po mokrých vlasech, lepících se jí na tvář a po nahém těle. Ta čistá vlažná voda, pod níž tehdy zůstala skoro hodinu, s sebou odnesla Álvara celý rok před jeho fyzickou, skutečnou a definitivní smrtí. A zvláštní ironií, v níž si osud tolik libuje, tak skončil i sám Álvaro – ve vaně s otevřenýma očima a zlomeným vazem, pod sprchou; v dešti.

Zaplašila tu vzpomínku. Dívala se, jak se spolu s obláčkem kouře rozplývá ve tmě její pracovny. Pak si vzpomněla na Césara a pomalu pokývala hlavou do rytmu imaginární mollové hudby. V tu chvíli by si byla ráda položila hlavu na jeho rameno, zavřela oči a vdechovala jemnou vůni tabáku a myrhy, kterou znala už odmalička. César. Kéž by s ním mohla znovu prožít příběhy, o kterých vždycky věděla předem, že skončí šťastně.

Znovu vdechla kouř z cigarety a dlouho ho zadržela v plicích ve snaze omámit se a přinutit se myslet na něco úplně jiného. Jak vzdálené jí teď připadaly ty časy šťastných konců, které se ani v nejmenším neslučovaly se zdravým rozumem… Občas bylo těžké dívat se do zrcadla na sebe samu, navždy vyhoštěnou ze země Nezemě.

Zhasla a dál kouřila vsedě na koberci před van Huysem, kterého před sebou jen tušila. Nehýbala se ještě dlouho poté, co dokouřila. V představách slyšela vzdálené šumění příboje životů postav z obrazu. Hleděla na ně, jak sedí nad šachovou partií, která pokračuje v čase i v prostoru a bude pokračovat dál jako pomalý a neúprosný mechanismus hodin vyzývajících na souboj celá staletí, aniž by někdo věděl, jak skončí. V té chvíli zapomněla Julia na všechno, na Menchu i na stesk po časech, které se už nevrátí, a pocítila důvěrně známé zachvění strachu a jakési zvláštní zvrácené úlevy, jakoby morbidního očekávání. Jako když byla malá a tiskla se k Césarovi, aby si vyslechla nový příběh. Koneckonců kapitán Hák možná nezmizel nadobro ve stínech minulosti. Třeba se teď jenom naučil hrát šachy.

Když se probudila, Menchu ještě spala. Snažila se nenadělat při oblékání hluk, položila na stůl svazek klíčů a zavřela za sebou opatrně dveře. Už bylo skoro deset hodin; venku sice nepršelo, ale převalovalo se tam šedivé kouřmo z mlhy a smogu, které rozmazávalo šedivé obrysy budov, dodávalo autům s rozsvícenými světly strašidelného vzhledu, rozkládalo odraz jejich reflektorů na asfaltu na nekonečné množství světelných teček a utkalo okolo Julie, kráčející s rukama v kapsách pláště, světelnou atmosféru neskutečna.

Belmonte ji přijal ve svém kolečkovém křesle v salónu, na jehož stěně bylo ještě vidět světlejší stopu tam, kde visíval van Huys. Z gramofonu se ozýval všudypřítomný Bach a Julia přemýšlela, zatímco vytahovala z kabelky složku papírů, jestli si ho stařec pouští pokaždé, když k němu přijde na návštěvu. Belmonte vyjádřil politování, že nepřišel také Muñoz, šachista-matematik, jak ho nazval s ironií, která neprošla bez povšimnutí, a pak se začetl do informací o obraze, které mu Julia přinesla. Byly tam všechny historické údaje, Muñozovy závěry ohledně záhady Rogera z Arrasu, fotografie z různých fází restaurace obrazu a barevná brožurka o obraze a o aukci, kterou nedávno nechala vytisknout aukční síň Claymore. Četl beze slova a spokojeně přikyvoval. Čas od času zdvihl obdivně oči k Julii a pak se znovu ponořil do zprávy.

„Vynikající,“ řekl nakonec, když dočetl a zaklapl desky. „Vy jste neobyčejná mladá dáma.“

„To není jen moje zásluha. Pracovala na tom samozřejmě spousta dalších lidí… Paco Montegrifo, Menchu Rochová, Muñoz…“ na okamžik zaváhala. „Požádali jsme o pomoci historiky umění.“

„Myslíte zesnulého profesora Ortegu?“

Julia se na něho překvapeně podívala.

„Netušila jsem, že o tom víte.“

Stařec se rozladěně usmál.

„Už je to tak. Když našli jeho mrtvolu, policie se spojila s mou neteří, jejím manželem a se mnou… Přišel za mnou inspektor, na jméno si nevzpomínám… Měl hustý knír, asi takovýhle, a byl tlustý.“

„To byl Feijoo. Vrchní inspektor Feijoo,“ odvrátila v rozpacích oči. Ať jde k čertu, pomyslela si. Zatracený policajtský budižkničemu… „Ale když jsem tady byla posledně, vůbec jste se o tom nezmínil.“

„Čekal jsem, že o tom začnete vy. Když jste to neudělala, předpokládal jsem, že pro to máte své důvody.“

Starcův hlas zněl rezervovaně a Julia si uvědomila, že každou chvíli může ztratit spojence.

„Myslela jsem… Je mi to moc líto, opravdu. Nechtěla jsem vás znepokojovat. Koneckonců nejste…“

„Máte na mysli můj věk a moje zdraví?“ Belmonte zkřížil na břiše kostnaté ruce pokryté stařeckými skvrnami. „Nebo jste se bála, že to bude mít vliv na osud toho obrazu?“

Dívka potřásla hlavou; nevěděla, co na to odpovědět. Pak se usmála a pokrčila rameny s výrazem zmatené upřímnosti; dobře věděla, že to je jediná odpověď, která starce může uspokojit.

„Co vám mám na to říct?“ zamumlala, a když se Belmonte také usmál na znamení toho, že přijímá nabízené spiklenectví, poznala, že má vyhráno.

„S tím si nedělejte hlavu. Život je složitý a mezilidské vztahy jsou ještě mnohem složitější.“

„Ujišťuji vás, že…“

„Nemusíte mě o ničem ujišťovat. Mluvili jsme o profesoru Ortegovi… Byla to nehoda?“

„Myslím, že ano,“ zalhala Julia. „Alespoň tak jsem to pochopila.“

Stařec pohlédl na vlastní ruce. Nebylo na něm poznat, jestli jí věří, nebo ne.

„Stejně je to hrozné… Nezdá se vám?“ Pohlédl na ni dlouze a vážně a v jeho pohledu probleskoval jakýsi nezřetelný neklid. „Takovéhle věci, myslím smrt, na mě dost působí. I když v mém věku by tomu mělo být naopak. Je to zvláštní, jak člověk navzdory veškeré logice lpí na životě tím úporněji, čím méně času mu zbývá.“

Julia byla na okamžik v pokušení prozradit mu všechno: říci mu o tajemném hráči, o výhrůžkách, o temném pocitu, který ji tížil. O prokletí malíře van Huyse, po jehož obraze zůstal na zdi pod zrezivělou skobou prázdný obdélník jako předzvěst něčeho zlého. Ale to by znamenalo spoustu vysvětlování a na to teď neměla dost síly. Nechtěla také starce zbytečně znepokojovat ještě víc.

„Nemusíte si dělat starosti…“ zalhala znovu, aniž hnula brvou. „Všechno je pod kontrolou. Jako ten obraz.“

Znovu se na sebe usmáli, ale tentokrát trochu nuceně. Julia pořád ještě nevěděla, jestli jí Belmonte věří, nebo ne. Pochvíli se invalida opřel o opěradlo svého kolečkového křesla a zamračil se.

„Pokud jde o ten obraz, chtěl jsem vám něco říct…“ odmlčel se a maličko se zamyslel, dřív než pokračoval. „Minule, poté, co jste mě navštívila se svým přítelem šachistou, jsem přemýšlel o významu van Huyse… Vzpomínáte si, jak jsme mluvili o systému, jehož je zapotřebí k pochopení jiného systému, a že oba ty systémy potřebují nějaký další nadřazený systém, a tak dál až do nekonečna? Na tu Borgesovu báseň o šachu a o tom, jaký Bůh nad Bohem řídí tah hráče, který hýbá figurami? Tak tedy dávejte dobrý pozor: myslím, že něco z toho je na tom obraze. Něco, co obsahuje samo sebe a navíc samo sebe opakuje a neustále vás vrací zpátky do výchozího bodu… Podle mého názoru skutečný klíč k výkladu šachové partie nespočívá v lineárním postupu, v pohybu vpřed, který se vzdaluje od počátku, nýbrž to vypadá, jako by se ten obraz znovu a znovu vracel, jako by vedl do svého vlastního nitra… Rozumíte mi?“

Julia, soustředěná na starcova slova, přikývla. To, co právě vyslechla, bylo jen odůvodněné a nahlas vyslovené potvrzení jejího vlastního tušení. Vzpomněla si na diagram, který sama nakreslila, na šest úrovní, které byly obsaženy jedna ve druhé ve věčném návratu do výchozího bodu, na obrazy v obraze.

„Rozumím tomu líp, než si myslíte,“ řekla. „Jako by ten obraz obviňoval sám sebe.“ Belmonte zmateně zaváhal.

„Obviňovat? Tak daleko jsem ani nemyslel.“ Na chvíli zauvažoval, pak nadzvedl obočí, a tím jako by smetl se stolu to, co pro něho bylo nesrozumitelné. „Měl jsem na mysli něco jiného,“ ukázal na gramofon. „Zaposlouchejte se do Bacha.“

„Jako vždycky.“

Belmonte se spiklenecky usmál.

„Původně jsem dnes neměl v úmyslu poslouchat Bacha, ale rozhodl jsem se, že to na vaši počest udělám. Tohle je Francouzská suita číslo 5, a všimněte si: skladba se skládá ze dvou polovin a každá z nich se opakuje. Tónika první poloviny je g, a když skončí, začne se znovu opakovat od d… Slyšíte to? A teď dávejte pozor; zdá se, že skladba skončila v téhle tónině, ale vtom nás ten podvodník Bach skokem vrátí zase na začátek, znovu k tónice g a dominantě d. A opakuje se to zas a zas, ani nevíme jak. Co tomu říkáte?“

„Připadá mi to úžasné,“ Julia pozorně naslouchala akordům. „Je to jako nekonečná smyčka… Podobá se to obrazům a kresbám od Eschera s řekou, která teče, spadá dolů jako vodopád a pak se najednou nevysvětlitelným způsobem octne zase zpátky tam, odkud vyšla… Nebo tomu schodišti, jehož stupně neustále stoupají, ale přesto znovu vedou k jeho patě.“

Belmonte spokojeně přisvědčil.

„Přesně tak. Hrát se přece dá v mnoha různých tóninách.“ Pohlédl na prázdný obdélník na stěně. „Domnívám se, že nejtěžší ze všeho je poznat, ve kterém bodě těch kruhů se člověk sám právě nalézá.“

„Máte pravdu. Trvalo by hodně dlouho, kdybych vám to měla vypovědět, ale všechno, co se děje okolo toho obrazu, má v sobě něco takového. Když se užuž zdá, že příběh končí, začne se odvíjet znovu, jenomže jiným směrem. Nebo se třeba jen zdá, že jiným směrem. Protože možná stojíme pořád na jednom místě.“

Belmonte pokrčil rameny.

„Tuhle hádanku už musíte vyřešit vy a váš přítel šachista. Já nemám dost informací. A jak dobře víte, jsem pouhý amatér. Neuhodl jsem ani, že se tahle partie hraje směrem dozadu,“ pohlédl dlouze na Julii. „A když vezmeme v úvahu toho Bacha, něco takového je u mě neodpustitelné.“

Dívka sáhla do kabelky pro krabičku cigaret a uvažovala o neobvyklých vysvětleních, kterých se najednou objevilo příliš mnoho. Je to jako konce zamotaného klubíčka, pomyslela si. Ale tohle klubíčko má příliš mnoho konců.

„Nenavštívil vás v poslední době kromě toho policisty a mě někdo, kdo by se zajímal o ten obraz? Nebo o šachy?“

Stařec chvíli neodpovídal, jako by se pokoušel zjistit, co se za tou otázkou skrývá. Pak pokrčil rameny.

„Ani jedno, ani druhé. Když ještě žila moje žena, chodilo k nám hodně návštěv; byla společenštější než já. Ale od té doby, co jsem ovdověl, stýkal jsem se už jen s několika přáteli. Třeba s Estebanem Canem; jste příliš mladá, abyste ho pamatovala jako úspěšného houslistu… Ale letos v zimě to budou dva roky, co zemřel… Po pravdě řečeno, mí staří přátelé, kteří mi ještě zbývají, postupně odcházejí; já jsem jeden z mála, kdo je ještě naživu,“ usmál se odevzdaně. „Zbývá Pepe, můj dobrý přítel, Pepíček Pérez Giménez, penzista jako já, který ještě chodí do kasina a občas ke mně zaskočí na partičku. Ale už je mu skoro sedmdesát, a když hraje déle než půl hodiny, dostává silné migrény. Býval to vynikající šachista… Ještě si se mnou čas od času zahraje. Nebo s mou neteří.“

Julia, která si právě brala cigaretu, znehybněla. Když znovu sáhla po cigaretě, udělala to velmi pomalu, jako by se vzrušeným nebo netrpělivým pohybem mohla rozplynout slova, která právě vyslechla.

„Vaše neteř hraje šachy?“

„Lola? Docela obstojně.“ Invalida se podivně usmál, jakoby litoval, že ctnosti jeho neteře nezasahují také do jiných stránek života. „Sám jsem ji to před mnoha lety naučil, ale jako žákyně překonala svého učitele.“

Julia se pokusila zachovat klid, což nebylo nic jednoduchého. Donutila se pomalu si zapálit cigaretu, a dřív než promluvila, vydechla dva pomalé doušky kouře. Cítila, jak jí srdce v hrudi rychle tluče. Bez rozmýšlení se zeptala:

„Co si vaše neteř myslí o tom obraze? Co říká tomu, že jste se ho rozhodl prodat?“

„Je nadšená. A její manžel ještě mnohem víc.“ Ve starcově hlase se ozval hořký tón. „Alfonso už má jistě propočítané, na které číslo v ruletě vsadí který centim z ceny, kterou za ten obraz dostaneme.“

„Ale ještě ho nemá,“ upřesnila Julia s pohledem upřeným na Belmonta.

Invalida vydržel její pohled bez hnutí brvou a na dlouho se odmlčel. Pak se v jeho jasných lesklých očích na okamžik zablýsklo tvrdé světélko, které zmizelo stejně rychle, jako se objevilo.

„Za mých mladých let,“ řekl v nečekaně dobré náladě, a Julia v jeho očích spatřila už jen klidnou ironii, „jsme používali takové přísloví. Neříkej hop, dokud nepřeskočíš.“

Julia mu nabídla cigaretu z krabičky.

„Zmínila se vaše neteř někdy o něčem, co by mělo nějaký vztah k záhadě toho obrazu, postavám na něm nebo k té partii?“

„Nevzpomínám si,“ stařec zhluboka vdechl kouř. „První, kdo se o tom zmínil, jste byla vy. Až do té doby to pro nás byl obraz sice zvláštní, ale nijak výjimečný. Tím méně záhadný.“ Pohlédl zamyšleně na světlejší obdélník na stěně. „Měli jsme pocit, že se v něm neskrývá nic, co by nebylo na první pohled zřejmé.“

„Nevíte, jestli vaše neteř v době, kdy vás Alfonso seznámil s Menchu Rochovou, nebo předtím už s někým nejednala?“

Belmonte se zamračil. Zdálo se, že se mu taková možnost ani dost málo nelíbí.

„Doufám, že ne. Ten obraz byl koneckonců můj.“ Pohlédl na cigaretu, kterou svíral v prstech, jako umírající na poslední pomazání, a s vědoucí zlomyslností se prohnaně ušklíbl. „A pořád ještě je.“

„Smím se vás zeptat ještě na něco, done Manueli?“

„Vy smíte všechno.“

„Nezmínila se vaše neteř nebo její manžel někdy o tom, že by se obrátili na nějakého historika umění?“

„Myslím, že ne. Nevzpomínám si, že by o tom mluvili, a myslím, že něco takového bych si zapamatoval,“ pohlédl znepokojeně na Julii. V očích se mu znovu objevila nedůvěra. „Tím se zabýval profesor Ortega, ne? Historií umění. Doufám, že nechcete naznačit.“

Julia se zarazila. Viděla, že by zašla příliš daleko, a tak si pomohla z úzkých svým nejzářivějším úsměvem.

„Nemyslela jsem Álvara Ortegu, ale prostě nějakého historika… Není tak nepravděpodobné, že by si vaše neteř chtěla zjistit cenu obrazu nebo něco o jeho historii…“

Belmonte se zamyšleně zadíval na hřbet svých rukou pokrytých stařeckými skvrnami.

„Nikdy se o ničem takovém nezmínila. Ale myslím, že by mi to byla řekla, protože jsme o tom van Huysovi často mluvili. Hlavně tehdy, když jsme si přehrávali partii, kterou hrají postavy na obraze… Pochopitelně směrem dopředu. A něco vám povím. I když se zdá, že výhodu má bílý, Lola mě vždycky porážela černými.“

Skoro hodinu se bez cíle toulala po městě a pokoušela se uspořádat si myšlenky. Vlhkost ze vzduchu se jí na obličeji a na vlasech srážela v kapky vody. Prošla okolo hotelu Palace, kde se pod stříškou schovával vyfintěný portýr v cylindru a uniformě se zlatými prýmky, zachumlaný do pláštěnky, která navozovala atmosféru Londýna minulého století a k mlze se výborně hodila. Julia si pomyslela, že chybí už jenom kočár tažený koňmi a s lucernou, jejíž světlo by se utápělo v okolní šedi. Z toho by vystoupila hubená postava Sherlocka Holmese, následovaného věrným Watsonem. A kdesi ve špinavé mlze by číhal zločinný profesor Moriarty. Napoleon zločinu. Génius zla.

V poslední době hraje šachy příliš mnoho lidí. Jako by měl najednou každý něco společného s van Huysem. Na tom zatraceném obraze je příliš mnoho portrétů.

Muñoz. S ním jediným se seznámila až poté, co to všechno začalo. Jeho jediného si za bezesných nocí, když se převalovala na posteli a nemohla usnout, nespojovala s žádným obrazem ze svého zlého snu. Muñoz na jednom konci klubíčka a všechny ostatní figury, všechny ostatní postavy na druhém konci. Ale ani jím si nemohla být jistá. Poznala ho sice opravdu až potom, co narazila na první záhadu, ale dřív, než se celý příběh vrátil do výchozího bodu a začal se odvíjet znovu v jiné tónině. Když to domyslela do důsledků, nedalo se s určitostí říci, jestli Álvarova smrt a existence tajemného hráče jsou součástí jednoho a téhož tahu.

Ušla několik kroků a zastavila se; na obličeji cítila vlhkost mlhy, která ji obklopovala. Vycházelo jí, že jistá si může být jedině sama sebou. To byla jediná jistota, z níž může nadále vycházet. Tohle a pistole, kterou měla v kabelce.

Zamířila k šachovému klubu. Podlaha v hale byla vystlaná pilinami a na věšácích visely deštníky, kabáty a pršipláště. Bylo to tam cítit vlhkostí, tabákovým kouřem a ničím nezaměnitelným pachem míst, kam chodí jenom muži. Pozdravila předsedu Cifuentese, který jí úslužně přispěchal vstříc, a rozhlédla se mezi stoly, kde utichal šum vyvolaný jejím příchodem, až uviděla Muñoze. Seděl nehybně jako sfinga, soustředěný na hru, loktem se opíral o židli a bradu si podepíral dlaní. Jeho soupeř, mladík v silných brýlích pro dalekozraké, si olizoval rty a vrhal na protihráče neklidné pohledy, jako by se bál, že mu každou chvíli prolomí složitou obranu krále, kterou soudě podle jeho nervozity a vyčerpaného vzhledu velmi pracně vybudoval.

Muñoz vypadal klidně a nepřítomně jako vždycky a jeho nehybný pohled jako by na šachovnici spíše odpočíval, než by ji studoval. Nejspíš se toulal kdesi ve snění, o kterém Julii vyprávěl, daleko od hry probíhající před jeho očima, a jeho matematický mozek splétal a rozplétal nekonečné množství možných i nemožných kombinací. Okolo něho stáli tři nebo čtyři zvědavci a studovali hru očividně s ještě větším zájmem než hráči samotní; občas pronesli polohlasem nějakou poznámku ohledně toho, kterou figurou by hráči měli táhnout. Z napětí kolem stolu bylo zřejmé, že očekávají od Muñoze nějaký rozhodný tah, kterým by zasadil obrýlenému mladíkovi smrtící úder. Mládenec byl nervózní a očima zvětšenýma za čočkami brýlí hleděl na svého soupeře jako otrok, který je uprostřed cirku vydán na pospas lvům a prosí o milost všemocného císaře v purpurové tóze.

Vtom Muñoz vzhlédl a spatřil Julii. Po několik vteřin na ni upřeně hleděl, jako by ji nepoznával, a zdálo se, že pomalu přichází k sobě s překvapeným výrazem člověka, který se probouzí ze spánku nebo se vrací z dlouhé cesty. Pak jeho pohled ožil a on dívce neurčitě kývl na pozdrav. Pohlédl znovu letmo na šachovnici, aby se přesvědčil, jestli je tam i nadále všechno v pořádku, a bez zaváhání, bez jakékoli známky uspěchanosti nebo improvizace, ale jakoby po dlouhé úvaze posunul pěšce. Kolem stolu se ozvalo zklamané zašumění a obrýlený mladík se na něho podíval nejprve překvapeně jako odsouzenec na smrt, který dostal na poslední chvíli milost, ale pak se spokojeně zašklebil.

„Po tomhle je to na remízu,“ poznamenal jeden ze zvědavců.

Muñoz, který právě vstával od stolu, pokrčil rameny.

„Ano,“ odpověděl, aniž už pohlédl na šachovnici. „Ale se střelcem na d7 by to byl pátým tahem mat.“

Opustil skupinku a přistoupil k Julii, zatímco fanouškové rozebírali tah, o kterém se právě zmínil. Dívka nenápadně ukázala směrem k nim.

„Musejí vás upřímně nenávidět,“ řekla potichu. Šachista naklonil hlavu na stranu a výraz jeho tváře mohl být zrovna tak vzdálený úsměv jako pohrdavý úšklebek.

„Nejspíš ano,“ odpověděl, zatímco si bral pršiplášť a vycházeli z klubu. „Slétnou se vždycky jako supi; doufají, že budou u toho, až mě někdo konečně roznese na kopytech.“

„Ale vy je necháváte vyhrát… To pro ně musí být ponižující.“

„Těm to ani trochu nevadí.“ V jeho hlase nezněla samolibost ani pýcha, jen objektivní opovržení. „Za nic na světě by si nenechali ujít žádnou moji partii.“

V šedivé mlze před pradskou galerií mu Julia vylíčila průběh rozhovoru s Belmontem. Muñoz ji vyslechl až dokonce a neřekl ani slovo, ani když se dívka zmínila o zálibě starcovy neteře. Vlhko jako by ani nevnímal; pomalu kráčel s rozepnutým pršipláštěm a s uzlem na kravatě napůl povoleným jako obvykle a pozorně naslouchal Juliiným slovům. Hlavu měl sklopenou a pohled upíral na nevyčištěné špičky svých bot.

„Jednou jste se mě ptala, jestli šachy hrají i ženy…“ řekl konečně. „Odpověděl jsem vám, že i když šachy jsou doménou mužů, některé ženy si nevedou špatně. Ale je to spíš výjimka.“

„Která, jak předpokládám, potvrzuje pravidlo.“

Muñoz se zamračil.

„Předpokládáte špatně. Výjimka nejen že pravidlo nepotvrzuje, ale naopak ho znehodnocuje nebo ruší. Proto musíte být při vyvozování závěrů velmi opatrná. Já tvrdím, že ženy obvykle hrají šachy špatně, ne že je všechny hrají špatně. Chápete?“

„Chápu.“

„Což neznamená, že by žena jako šachistka nemohla v praxi dosáhnout vynikající úrovně… Jen abyste si udělala představu: celá dlouhá léta mezi oběma světovými válkami se velmistrům vyrovnala jen jediná žena, Věra Menčíková.“

„A proč to tak je?“

„Možná že šachy vyžadují příliš velkou lhostejnost vůči okolnímu světu.“ Zastavil se a pohlédl na Julii. „Jaká je ta Lola Belmontová?“

Dívka chvíli uvažovala, než odpověděla.

„Nevím, co na to mám říct. Nesympatická. Nejspíš panovačná… Agresivní. Škoda že nebyla doma, když jste tam onehdy šel se mnou.“

Stáli u obrubně kamenné kašny, nad níž se v mlze nad jejich hlavami hrozivě tyčila nejasná silueta jakési sochy. Muñoz si rukou prohrábl vlasy, prohlédl si vlhkou dlaň a pak si ji otřel o pršiplášť.

„Typickou vlastností mnoha hráčů je agresivita, ať už vnější, nebo vnitřní,“ řekl a krátce se pousmál, aniž by dal jasně najevo, jestli mezi ně počítá i sebe. „Šachista obvykle považuje sám sebe za tvora omezeného, svým způsobem utlačovaného. A cílem šachové hry je útok na krále, atentát na autoritu, který je jakýmsi osvobozením z tohoto stavu. Z tohohle hlediska mohou být šachy pro ženu určitě zajímavé…“ Po Muñozových rtech přelétl znovu ten prchavý úsměv. „Když hrajete, vypadají lidé z místa, odkud se díváte, hodně malincí.“

„Objevil jste něco z toho v tazích našeho protivníka?“

„Na tuhle otázku je těžko odpovědět. Potřebuji víc informací. Víc tahů. Například ženy mívají zálibu ve hře střelcem.“ Jak se Muñoz začínal zabírat do detailů, jeho výraz ožil. „Nevím proč, ale povaha těchhle figur, které se pohybují do hloubky a po úhlopříčce, je pravděpodobně nejženštější ze všech.“ Mávl rukou, jako by sám nepřikládal svým slovům příliš velkou váhu a pokoušel se je ve vzduchu smazat. „Ale zatím nehráli černí střelci v téhle partii žádnou velkou roli… Jak vidíte, vymysleli jsme spoustu pěkných teorií, které nám nejsou k ničemu. Náš problém je stejný jako na šachovnici: můžeme si jen v představách vytvářet hypotézy nebo dohady, ale nemůžeme se dotknout figur.“

„A máte nějakou hypotézu? Občas z vás mám dojem, že už jste na něco přišel, ale nechcete nám to prozradit.“

Muñoz naklonil hlavu trochu na stranu jako vždycky, když mu někdo položil obtížnou otázku.

„To je trochu složité,“ odpověděl po krátkém zaváhání. „Mám v hlavě pár nápadů, ale je tu problém, o kterém jsem se právě zmínil… V šachu nemáte možnost si něco vyzkoušet, dokud netáhnete nějakou figurou, a pak už nemáte možnost to napravit.“

Šli dál mezi kamennými lavičkami a neurčitými obrysy plotů. Julia si lehce povzdechla.

„Kdyby se mi někdo předtím snažil naznačit, že budu pátrat na šachovnici po někom, kdo možná spáchal vraždu, byla bych se mu vysmála, že se zbláznil. Nadobro.“

„Už jsem vám jednou řekl, že šachy a policejní vyšetřování mají hodně společného.“ Muñoz znovu natáhl ruku před sebe do prázdna a sevřel ji, jako by chtěl pohnout nějakou figurou. „To je Dupinova metoda, kterou vymyslel Poe dokonce ještě před Conanem Doylem.“

„Edgar Allan Poe? Neříkejte mi, že taky hrál šachy.“

„Velmi rád. Nejznámější epizoda v tomhle směru je jeho studie šachového automatu řečeného Maelzelův hráč, který téměř nikdy neprohrával… Poe o něm napsal esej kolem roku osmnáct set třicet a něco. Aby rozluštil jeho záhadu, provedl šestnáct analytických odhadů, až dospěl k závěru, že uvnitř automatu musí nutně být schovaný člověk.“

„A vy děláte právě tohle, že? Hledáte toho schovaného člověka?“

„Pokouším se o to, ale to nic neznamená. Já nejsem Allan Poe.“

„Doufám, že se vám to podaří. Moc mi na tom záleží. Jste moje jediná naděje.“

Muñoz pokrčil rameny a hned neodpověděl.

„Radši si nedělejte příliš velké iluze,“ řekl po několika krocích. „Když jsem začínal hrát šachy, měl jsem okamžiky, kdy jsem si byl jist, že neprohraji ani jedinou partii… A pak mě uprostřed téhle euforie někdo porazil a ta porážka mě znovu postavila nohama na zem…“ Přivřel oči, jako kdyby se pokoušel zahlédnout, jestli před nimi v mlze někdo nestojí. „Vždycky se najde někdo, kdo je lepší než vy. Proto je dobře udržovat se ve zdravé nejistotě.“

„Podle mě je taková nejistota strašná.“

„Ale má svůj důvod. I při největším vzrušení ze hry ví každý hráč, že při takových bitvách neteče krev. Vždyť je to vlastně jen hra, utěšuje se… Ale tohle je jiný případ.“

„A co vy? Myslíte, že on ví, jakou roli v tom všem hrajete?“

Muñoz se znovu zatvářil vyhýbavě.

„Netuším, jestli ví, kdo jsem. Ale je si jistý, že je tu někdo, kdo dokáže vykládat jeho tahy. Jinak by ta hra pro něho neměla smysl.“

„Myslím, že musíme jít za Lolou Belmontovou.“

„Souhlasím.“

Julia se podívala na hodinky.

„Bydlím kousek odtud, takže vás napřed zvu na kávu. Je u mě Menchu, ale touhle dobou už bude vzhůru. Má nějaké problémy.“

„Velké?“

„Zdá se, že ano; včera se chovala divně. Chci, abyste se s ní seznámil.“ Na okamžik se znepokojeně zamyslela. „A teď tím spíš.“

Přešli ulici. Rozsvícené reflektory pomalu jedoucích aut je oslňovaly.

„Jestli tohle všechno spunktovala Lola Belmontová,“ řekla znenadání Julia, „byla bych ji schopná vlastníma rukama uškrtit.“

Muñoz na ni překvapeně pohlédl.

„Pokud je na té teorii o agresivitě něco pravdy,“ řekl a ona si všimla, že na ni hledí s jakousi novou, zvláštní úctou, „byla by z vás vynikající hráčka, kdybyste se rozhodla věnovat se šachu.“

„A co si myslíte, že dělám,“ odpověděla Julia a nevraživě hleděla na stíny, které se rozplývaly okolo ní v mlze. „Už nějakou dobu šachy hraju. A ani trochu se mi to nelíbí.“

Vsunula klíč do bezpečnostního zámku a dvakrát jím otočila. Muñoz čekal vedle ní na odpočívadle. Sundal si pršiplášť a právě si ho skládal pod paži.

„Bude tam hrozný nepořádek,“ řekla Julia. „Dneska ráno jsem neměla čas uklidit.“

„Nedělejte si starosti. Teď je důležitá ta káva.“

Julia vešla do pracovny, odložila kabelku na židli a roztáhla velkou roletu na střešním okně. Zvenčí pronikl dovnitř mlhavý jas a naplnil místnost šedavým světlem; vzdálenější kouty pokoje zůstaly ve stínu.

„Je tu tma,“ řekla a stiskla vypínač lampy. Vtom spatřila na Muñozově tváři výraz překvapení a s náhlým zděšením sledovala směr jeho pohledu.

„Kam jste dala ten obraz?“ zeptal se šachista.

Julia neodpověděla. Kdesi hluboko uvnitř v ní se cosi zlomilo a ona zůstala bez hnutí stát. Doširoka otevřenýma očima zírala na prázdný stojan.

„Menchu,“ zamumlala po chvíli a cítila, jak se s ní všechno točí. „Včera v noci mě varovala a já jsem to nepochopila…“

Žaludek se jí prudce zvedl a v ústech ucítila hořkou pachuť žluči. Pohlédla nevěřícně na Muñoze, neudržela se a rozběhla se do koupelny. V chodbičce se jí podlomily nohy a musela se opřít o zárubeň dveří do ložnice. A pak uviděla Menchu. Ležela naznak na podlaze u nohou postele a okolo krku měla ještě obtočený šátek, kterým ji kdosi uškrtil. Sukni měla groteskně vyhrnutou až k pasu a z pohlaví jí vyčnívalo hrdlo láhve.

XII. Královna, jezdec, střelec

„Nehraji s bílými nebo černými pěšci bez života.

Hraji s lidskými bytostmi z masa a krve.“

E. Lasker

Soudce nařídil odvézt mrtvolu až v sedm hodin a tou dobou už byla tma. Celé odpoledne pobíhali po bytě policisté a zaměstnanci soudu a na chodbičce a v ložnici neustále blýskaly blesky fotografických aparátů. Nakonec Menchu vynesli na nosítkách v bílém plastikovém pytli na zip; zůstal po ní jen obrys nakreslený křídou na zemi lhostejnou rukou jednoho z inspektorů; téhož, který řídil modrého forda, když Julia tehdy na tržišti vytáhla pistoli.

Vrchní inspektor Feijoo odcházel poslední; předtím zůstal ještě skoro hodinu v Juliině bytě a doplňoval výpovědi, které ona, Muñoz i César – ten dorazil okamžitě poté, co mu zatelefonovali a o celé věci ho uvědomili – učinili krátce předtím. Policista, který v životě neměl v ruce šachovnici, byl viditelně zmaten. Hleděl na Muñoze jako na exotické zvíře, s vážným a podezíravým výrazem přikyvoval na jeho vysvětlování technických podrobností a čas od času se otočil na Césara a Julii, jako by se sám sebe ptal, jestli ho ti tři nevodí nějakým neslýchaným způsobem za nos. Občas si napsal nějakou poznámku, sem tam si upravil uzel na kravatě a v pravidelných intervalech vytahoval z kapsičky u vesty kartičku z tuhého papíru, kterou našli vedle Menchuina těla, a tupě na ni zíral. Bylo na ní několik znaků napsaných na stroji, ze kterých Feijoa po Muñozově pokusu o výklad prudce rozbolela hlava. Bez ohledu na zvláštnost celé situace ho doopravdy zajímaly jen podrobnosti o hádce, která se odehrála mezi galeristkou a jejím přítelem předchozího odpoledne. Policisté pověření tím úkolem ho totiž už v průběhu odpoledne informovali o tom, že Máximo Olmedilla Sánchez, svobodný, osmadvacet let, povoláním reklamní model, je nezvěstný. Přesněji: dva svědci, taxikář a domovník ze sousedního domu, si všimli mladého muže odpovídajícího jeho popisu, který vycházel ze dveří Juliina domu mezi polednem a čtvrt na jednu. A podle předběžné zprávy soudního lékaře dostala Menchu Rochová první smrtící úder zepředu do krku a pak byla uškrcena mezi jedenáctou a dvanáctou hodinou. Tu záležitost s láhví mezi nohama – byla to prakticky plná třičtvrtělitrovka ginu značky Beefeater, o níž se Feijoo několikrát skoro až surově zmínil, aby se jim pomstil za šachový galimatyáš, kterým mu zamotali hlavu – interpretoval policista jako pádný důkaz toho, že by se mohlo jednat o sexuálně motivovaný trestný čin. Koneckonců, nedalo se říci, že by zavražděná podle toho, co mu sama Julia a don César právě řekli – tady svraštil čelo a zatvářil se mentorsky, aby dal na srozuměnou, že čím kdo zachází, tím také schází – žila zrovna bezúhonným sexuálním životem. Pokud šlo o profesora Ortegu, dalo se už teď s jistotou prohlásit, že vzhledem ke zmizení obrazu jeho smrt s celou tou záležitostí souvisí. Ještě Julii, Muñozovi a Césarovi několik věcí vysvětlil, vyslechl pozorně jejich odpovědi na další otázky, vyzval je, aby se druhý den dopoledne všichni dostavili na komisařství, a pak se s nimi rozloučil.

„Pokud jde o vás, slečno, nemusíte se bát,“ zastavil se na prahu a pohlédl na ni s vážným výrazem úředníka, který má situaci pod kontrolou. „Teď už víme, koho máme hledat. Dobrou noc.“

Julia zavřela dveře, opřela se o ně a pohlédla na své dva přátele. Oči už měla klidné, ale rýsovaly se pod nimi veliké kruhy. Předtím hodně plakala – bolestí, vzteky a bezmocí. Nejdřív potichu, když s Muñozem objevili Menchuino tělo. Když pak dorazil bledý a uspěchaný César s hrůzou té zprávy ještě vepsanou ve tváři, objala ho, jako když byla malá, a její pláč se zlomil ve vzlyky. Přestala se ovládat a přitiskla sek Césarovi šeptajícímu slůvka útěchy, která nezabírala. Do takového stavu se Julia dostala nejen kvůli smrti své přítelkyně. Bylo to, jak řekla přerývaným hlasem, zatímco jí po tvářích tekly proudy horkých slz, tím nesnesitelným napětím posledních dní; ponižujícím vědomím, že si vrah dál naprosto beztrestně zahrává s jejich životy a ví, že jsou mu vydáni na milost a nemilost.

Policejní výslech přinesl alespoň jeden kladný výsledek; vrátil jí smysl pro realitu. Z paličaté zabedněnosti, s níž Feijoo odmítal připustit to, co bylo očividné, a z falešné chápavosti, s níž přitakával jejich podrobným výkladům, ačkoli ničemu z toho nerozuměl a ani se to nesnažil předstírat, dívka pochopila, že toho od něho nemůže mnoho očekávat. Telefonát inspektora vyslaného do Maxova bytu a objevení dvou svědků nakonec utvrdily Feijoa v jeho typicky policejní myšlence; nejjednodušší motiv bývá vždycky nejpravděpodobnější. Dobrá, ta historka se šachem je zajímavá. Bezpochyby doplní mozaiku celé té události. Ale z hlediska podstaty věci je to pouhá anekdota… Ta záležitost s tou lahví je jasná. Jednoznačná kriminální patologie. Protože narozdíl od toho, co se píše v detektivkách, milá slečno, zdání nikdy neklame.

„Teď už je to jasné,“ řekla Julia, když policistovy kroky ještě doznívaly na schodech. „Álvaro byl zavražděn stejně jako Menchu. Někdo už dlouho pase po tom obraze.“

Muñoz stál u stolu s rukama v kapsách saka a hleděl na papír, na který si hned po Feijoově odchodu poznamenal údaje z kartičky nalezené u mrtvoly. César seděl na pohovce, kde Menchu strávila noc, a dosud ohromeně zíral na prázdný stojan. Při Juliiných slovech otočil hlavu.

„To nebyl Max,“ řekl po kratičkém zaváhání. „Je naprosto vyloučeno, aby tohle všechno zorganizoval takový idiot, jako je on.“

„Ale byl tady. Přinejmenším na schodech.“

Starožitník před tímto nesporným faktem sklonil ramena, ale přesvědčeně nevypadal.

„V tom případě je do toho zapletený ještě někdo další… Pokud Max vyřídil takříkajíc špinavou práci, za drátky musel tahat někdo jiný.“ Pomalu zvedl ruku a namířil si ukazováček na čelo. „Někdo, komu to myslí.“

„Náš tajemný hráč. A tu partii vyhrál.“

„Ještě ne,“ řekl Muñoz a oba se na něho překvapeně podívali.

„Má ten obraz,“ namítla Julia. „Jestli tohle neznamená vyhrát…“

Šachista zvedl oči od náčrtků, které ležely před ním na stole. V očích měl nepřítomný a fascinovaný výraz a vypadalo to, že jeho rozšířené zornice vidí kdesi za čtyřmi stěnami, ve kterých se nacházeli, prostor složitých kombinací převedený na matematické vzorce.

„Ta partie pokračuje, ať už ten obraz máme, nebo ne,“ řekl a ukázal jim papír:

D × V

De7? – Db3+

Kd4 – pb7 × pc6

„Tentokrát,“ dodal, „nám vrah nabízí nejen jeden tah, ale hned tři.“ Přistoupil k pršiplášti, který měl přehozený přes židli, a vytáhl z kapsy svou skládací šachovnici. „Ten první je jasný: D × V, černá dáma bere bílou věž… Bílá věž symbolizovala na šachovnici Menchu Rochovou, která byla zavražděna, stejně tak jako bílý jezdec v téhle partii představoval vašeho přítele Álvara a na obraze Rogera z Arrasu.“ Muñoz hovořil a přitom rozestavoval figurky na šachovnici. „Až dosud tedy černá dáma vzala ze hry dvě figury. A v reálném světě,“ pohlédl krátce na Césara a Julii, kteří k němu přistoupili a hleděli na šachovnici, „symbolizují tyhle dvě figury obě vraždy… Náš soupeř se ztotožňuje s černou dámou; když bere jiná figura téže barvy, k čemuž došlo o dva tahy dřív, když jsme přišli o první bílou věž, nestalo se nic zvláštního. Aspoň pokud víme.“

Julia ukázala na papír.

„Proč jste připsal ty otazníky ke dvěma následujícím tahům bílého?“

“Ty jsem tam nepřipsal já. Byly na té kartičce; vrah předpokládá naše dva další tahy. Myslím, že ta znaménka mají být výzva, abychom táhli právě takhle… Říká nám: ‚Když uděláte tohle, já udělám zase ono.‘ A kdybychom to opravdu udělali,“ přesunul několik figur, „vypadala by partie následovně:“

„Jak vidíte, došlo tu k významným změnám. Poté, co černý vzal věž na b2, předpokládal, že uděláme nejlepší možný tah – přemístíme naši bílou královnu z políčka e1 na e7. To nám dává výhodu: možnost ohrozit v úhlopříčné linii černého krále, kterého už tak dost omezuje v pohybu bílý jezdec, střelec a pěšec, kteří jsou okolo něho… Za předpokladu, že budeme táhnout tak, jak jsme to právě udělali, přemístí se černá dáma z b2 na b3, aby posílila obranu svého krále a šachovala krále bílého, kterému nezbývá než se stáhnout na sousední políčko doprava a utéct z c4 na d4 daleko z dosahu dámy, což jsme také udělali…“

„To je třetí šach, který nám dává,“ poznamenal César.

„Ano. A to se dá vykládat mnoha způsoby… Například že do třetice všeho dobrého, protože při tomhle třetím šachu ukradne vrah ten obraz. Myslím, že už mu začínám trochu rozumět. Včetně jeho osobitého smyslu pro humor.“

„A co dál?“ zeptala se Julia.

„Pak bere černý našeho bílého pěšce na c6 černým pěšcem, který byl původně na b7. Tenhle tah kryje černý jezdec z políčka b8… Pak jsme na tahu my, ale soupeř nám na tomhle papírku už žádný jiný tah nenavrhuje… Jako by chtěl říci, že odpovědnost za to, co uděláme, teď už nenese on, ale my sami.“

„A co tedy budeme dělat?“ zeptal se César.

„Existuje jen jediné správné řešení: pokračovat ve hře bílou dámou.“ Při těch slovech se hráč podíval na Julii. „Ale hrát s ní znamená také riskovat, že o ni přijdeme.“

Julia pokrčila rameny. Přála si jediné: aby to už všechno skončilo, bez ohledu na nebezpečí.

„Hřejme s dámou,“ řekla.

César se s rukama za zády nakláněl nad šachovnicí se stejným výrazem, jako by se chtěl zblízka přesvědčit o sporné kvalitě nějaké starožitné porcelánové figurky.

„Tenhle bílý jezdec na b1 se mi také nelíbí,“ řekl potichu Muñozovi. „Co myslíte?“

„Přesně tak. Pochybuji, že ho tam černý nechá dlouho na pokoji. Jeho přítomnost ohrožuje černého zezadu a je hlavní oporou pro útok bílé dámy… Totéž platí o bílém střelci na d3. Obě tyhle figury spolu s královnou jsou rozhodující.“

Oba muži na sebe mlčky pohlédli a Julia viděla, jak mezi nimi přeskočila jiskra sympatie, které si nikdy předtím nevšimla, cosi na způsob odevzdaného spojenectví dvou Sparťanů tváří v tvář nebezpečí u Thermopyl, kteří slyší, jak se k nim zdálky přibližuje rachot perské vozby.

„Dal bych nevím co za to, kdybych věděl, kdo z nás je která figura,“ poznamenal César a nadzvedl obočí. Rty se mu zkřivily v bledém úsměvu. „Mám-li být upřímný, nerad bych se poznal v tom jezdci.“

Muñoz pozvedl prst.

„Nezapomínejte, že je to rytíř. Knight. Tohle označení je čestnější.“

„Neměl jsem na mysli označení,“ César si znepokojeně prohlížel figuru. „Ten jezdec, rytíř, nebo jak mu budeme říkat, po čertech páchne hřbitovem.“

„Já si myslím totéž.“

„Jste to vy, nebo to jsem já?“

„Nemám tušení.“

„Přiznám se, že bych byl raději tím střelcem.“

Muñoz zamyšleně naklonil hlavu na stranu, aniž by spustil oči ze šachovnice.

„Já také. Zdá se, že mu nehrozí takové nebezpečí jako tomu jezdci.“

„Právě to jsem měl na mysli, drahý.“

„Tak hodně štěstí.“

„Nápodobně. Poslední ať zhasne světlo.“

Pak se rozhostilo dlouhé ticho. Prolomila ho až Julia, která se zeptala Muñoze.

„Když jsme teď na tahu my, co uděláme?… Mluvil jste o bílé dámě…“

Šachista sklouzl pohledem po šachovnici, aniž by jí věnoval příliš velkou pozornost. Jeho šachistický mozek už dávno promyslel veškeré možné kombinace.

„Nejprve jsem chtěl vzít černého pěšce na c6 naším pěšcem d5, ale to bychom poskytli našemu soupeři zbytečně mnoho oddychu… Takže přesuneme naši královnu z e7 na políčko e4. V příštím tahu tak stačí jen ustoupit naším králem, abychom ohrozili krále černého. Náš první šach.“

Tentokrát přesunul bílou královnu César a postavil ji na příslušné políčko vedle krále. Julia si všimla, že ačkoli se starožitník snaží vypadat klidně, prsty se mu lehce chvějí.

“Ano, to je správné postavení,“ pochválil ho Muñoz a všichni tři se znovu zadívali na šachovnici:

„A co teď udělá on?“ zeptala se Julia.

Muñoz zkřížil paže a chvíli uvažoval, aniž by spustil oči z šachovnice. Ale když odpověděl, poznala Julia, že neuvažoval o dalším tahu, ale o tom, nakolik je vhodné hovořit o něm nahlas.

„Má několik možností,“ odpověděl vyhýbavě. „Některé jsou zajímavější než ty ostatní. A také nebezpečnější. Od téhle chvíle se partie větví jako koruna stromu; existují minimálně čtyři varianty. Některé z nich by nás zavedly do dlouhé a složité hry, o což mu možná jde. Jiné by mohly rozhodnout partii ve třech nebo čtyřech tazích.“

„A co si myslíte vy?“ zeptal se César.

„Zatím si nechám svůj názor pro sebe. Na tahu je černý.“

Posbíral figury, zavřel šachovnici a vrátil ji do kapsy svého pláště. Julia na něho zvědavě pohlédla.

„To, o čem jste mluvil před chvílí, bylo zvláštní… Jak jste říkal, že už začínáte rozumět vrahovu smyslu pro humor… Opravdu nacházíte v tom všem nějaký humor?“

Šachista chvíli neodpovídal.

„Můžete tomu říkat humor, ironie, jak chcete,“ řekl konečně. „Ale faktem zůstává, že si náš protivník libuje ve slovních hříčkách.“ Položil ruku na papír, který ležel na stole. „Je tu něco, co jste si možná neuvědomili… Vrah tu používá znaky D × V a spojuje tak smrt vaší přítelkyně s věží, kterou vzala černá dáma. Menchu se příjmením jmenovala Rochová, je to tak? A slovo roch, stejně jako anglické rock, znamená jednak skálu, jednak se jím v některých jazycích také označuje šachová věž.“

„Ráno tu byla policie.“ Lola Belmontová loupla po Julii a Muñozovi kyselým pohledem, jako by si myslela, že to všechno je jen jejich vina. „Celá tahle záležitost je…“ Neúspěšně se pokusila připadnout na správný výraz a pak se obrátila o pomoc ke svému manželovi.

„Velice nepříjemná,“ řekl Alfonso a znovu se bezostyšně zadíval do Juliina výstřihu. Bylo na něm vidět, že právě vstal z postele, policie nepolicie. S tmavými kruhy pod dosud napuchlými víčky vypadal ještě vyžileji než obvykle.

„To je slabé slovo,“ Lola Belmontová konečně našla výraz, který hledala, a naklonila na židli své kostnaté a suché tělo. „Bylo to ponižující: znáte pana Iks nebo pana Ypsilon… Kdyby to někdo viděl, řekl by, že ti zločinci jsme my.“

„Ale to my nejsme,“ řekl její manžel s cynicky předstíranou vážností.

„Neplácej hlouposti,“ Lola Belmontová ho zpražila pohledem. „Tohle je vážná věc.“

Alfonso se potichu uchechtl.

„Vždyť je to ztráta času. Jisté je jedině to, že obraz je fuč a s ním i naše peníze.“

„Moje peníze, Alfonso,“ zasáhl Belmonte ze svého kolečkového křesla. „Když dovolíš.“

„To jsem jen tak plácl, strýčku Manolo.“

„Tak buď tak laskav a vyjadřuj se správně.“

Julia zamíchala lžičkou obsah svého šálku kávy. Byla vystydlá a Julii napadlo, jestli ji neteř takhle naservírovala schválně. Přišli k nim nečekaně k večeru pod záminkou, že chtějí rodinu informovat o tom, co se stalo.

„Myslíte, že se ten obraz objeví?“ zeptal se stařec. Přijal je ve svetru a v trepkách a jeho laskavost vyvažovala zachmuřené obočí jeho neteře. Teď na ně se šálkem v ruce ochable hleděl; zpráva o loupeži a Menchuině zavraždění jím otřásla.

„Teď se tím případem zabývá policie,“ řekla Julia. „Jsem si jistá, že ho vypátrají.“

„Slyšel jsem, že existuje černý trh s uměleckými díly. A že ho mohou prodat v zahraničí.“

„Ano. Ale policie má popis toho obrazu; já sama jsem jim dala několik fotografií. Vyvézt ho ze země nebude tak jednoduché.“

„Nejde mi na rozum, jak se mohli dostat do vašeho bytu… Policisté mi řekli, že máte bezpečnostní zámek a elektronický alarm.“

„Mohla jim otevřít sama Menchu. Hlavní podezřelý je Max, její přítel. Existují svědkové, kteří ho viděli vycházet z domu.“

„Toho jejího přítele známe,“ řekla Lola Belmontová. „Jednou tu byl s ní. Vysoký, pohledný mládenec. Na můj vkus až příliš pohledný. Doufám, že ho brzy chytnou a dostane, co si zaslouží. Pro nás,“ pohlédla na prázdné místo na stěně, „je to nenahraditelná ztráta.“

„Přinejhorším je tady ta pojistka,“ řekl její manžel a usmíval se na Julii jako lišák obcházející okolo kurníku.

„Díky předvídavosti tady té hezké slečny.“ Na cosi se rozpomněl a jeho výraz náležitě zesmutněl. „I když vaší přítelkyni to samozřejmě už život nevrátí.“

Lola Belmontová pohlédla na Julii s nevolí.

„To by byl vrchol, kdyby ho ještě ke všemu nepojistili,“ vysunula pohrdlivě spodní ret. „Ale pan Montegrifo říká, že ve srovnání s cenou, za kterou by se ten obraz mohl prodat, je ta pojistka úplný pakatel.“

„Vy už jste mluvili s Pakem Montegrifem?“ podivila se Julia.

„Ano. Telefonoval brzo ráno. Vlastně nás tou zprávou vytáhl z postele. Proto už jsme byli v obraze, když přišla policie. Je to každým coulem džentlmen,“ pohlédla neteř na manžela se špatně skrývanou nevolí. „Už jsem jednou řekla, že jsme celou tuhle věc vzali za špatný konec.“

Alfonso se zatvářil, že si myje ruce.

„Chuděra Menchu nám udělala dobrou nabídku…“ řekl. „Nemůžu za to, že se to nakonec tak zkomplikovalo. Kromě toho poslední slovo má stejně vždycky strýček Manolo,“ pohlédl na invalidu s přehnaně uctivým úšklebkem. „Nebo snad ne?“

„O tom,“ řekla neteř, „by se také dalo diskutovat.“

Belmonte si ji změřil přes okraj šálku, který právě zvedal k ústům, a Julia postřehla v jeho očích potlačený záblesk, který už tak dobře znala.

„Ten obraz je zatím pořád ještě psaný na mě, Lolito,“ řekl stařec, když si pečlivě osušil rty zmuchlaným kapesníkem, který vytáhl z kapsy. „Ať se s ním stane cokoli dobrého nebo špatného, ať ho ukradnou nebo ne, je to moje věc.“ Na chvíli se odmlčel, jako by o tom přemýšlel, a když se jeho oči znovu setkaly s Juliinýma, odrážela se v nich upřímná sympatie. „Pokud jde o tuhle slečnu,“ povzbudivě se usmál, jakoby právě ona potřebovala dodat odvahy, „jsem přesvědčen, že jejímu postupu se nedá nic vytknout…“ Obrátil se k Muñozovi, který ještě neotevřel ústa. „Nemám pravdu?“

Šachista seděl zabořený do křesla s nataženýma nohama a prsty propletenými pod bradou. Když uslyšel otázku, krátce zamrkal a naklonil hlavu na stranu, jako by ho vyrušili z nějaké složité meditace.

„Nepochybně,“ řekl.

„Ještě pořád si myslíte, že každá záhada se dá vyřešit podle matematických pravidel?“

„Pořád.“

Tenhle krátký rozhovor Julii něco připomněl.

„Dneska nemáte puštěného Bacha,“ řekla.

„Vzhledem k tomu, co se stalo vaší přítelkyni, a ke zmizení toho obrazu se sem dnes hudba příliš nehodí.“ Belmonte jako by se zamyslel a pak se záhadně usmál. „Ať tak či onak, ticho má stejný význam jako uspořádané zvuky… Co myslíte, pane Muñozi?“

Tentokrát šachista přitakal.

„To je pravda,“ pohlédl na svého společníka opět se zájmem. „Myslím, že je to něco jako fotografický negativ. Pozadí, místo, které na první pohled není exponované, také obsahuje nějakou informaci. Platí to i o Bachovi?“

„Samozřejmě. Bach má negativní prostory, pomlky stejně výmluvné jako noty, takty a synkopy… Zabýváte se také studiem bílých míst ve vašich logických systémech?“

„Ovšem. Je to jakási změna úhlu pohledu. Občas se to podobá zahradě, v níž z určitého místa nevidíte žádný řád; ale když se podíváte odjinud, uvědomíte si, že je narýsovaná jako podle pravítka.“

„Obávám se,“ řekl Alfonso s posměšným pohledem, „že v tuhle hodinu je to na mě moc vědecké.“ Zvedl se a přistoupil k baru. „Dal by si někdo skleničku?“

Nikdo neodpověděl, a tak Alfonso pokrčil rameny a nalil si whisky s ledem. Pak se opřel o bar a pozvedl sklenku směrem k Julii.

„To s tou zahradou má něco do sebe,“ řekl a zvedl sklenku k ústům.

Muñoz, který ho podle všeho neposlouchal, teď hleděl na Lolu Belmontovou. Byl nehybný jako lovec na čekané a jen jeho oči ožily pronikavým a přemýšlivým výrazem, který Julia už tak dobře znala; byla to jediná známka, která navzdory jeho zdánlivé lhostejnosti prozrazovala čilého ducha zaujatého událostmi vnějšího světa. Teď je právě na tahu, řekla si Julia spokojeně s pocitem, že je v dobrých rukou, a upila doušek studené kávy, aby zakryla spiklenecký úsměv, který jí pohrával na rtech.

„Dovedu si představit,“ řekl Muñoz pomalu Belmontově neteři, „že pro vás to byla určitě také velká rána.“

„Samozřejmě,“ Lola Belmontová znovu vyčítavě pohlédla na svého strýce. „Ten obraz má cenu celého jmění.“

„Neměl jsem na mysli jen ekonomickou stránku věci. Mám dojem, že jste si občas přehrávala tu partii… Hrajete šachy ráda?“

„Celkem ano.“

Její manžel zvedl sklenku whisky.

„Musím uznat, že hraje moc dobře. Ještě nikdy jsem ji neporazil.“ Zauvažoval o tom a pak přimhouřil jedno oko a dlouze upil. „I když to ještě nic neznamená.“

Lola Belmontová hleděla podezíravě na Muñoze. Julia si pomyslela, že ve svých příliš dlouhých sukních, s hubenýma a kostnatýma rukama jako pařáty a s pevným pohledem pod zahnutým nosem, jehož účinek ještě zesilovala výbojná brada, vypadá zároveň potměšile a chamtivě. Všimla si, že se jí šlachy na hřbetu rukou napínají, jako kdyby v sobě potlačovala jakousi energii. Je to nebezpečná bestie, řekla si Julia: zatrpklá a arogantní. Nebylo těžké představit si ji, jak s potěšením vychutnává pomluvy a promítá do ostatních lidí vlastní komplexy a frustraci, svou ušlápnutou osobnost sráženou vnějšími poměry. Útok na krále je pro ni výrazem odporu k jakékoli jiné autoritě, než je ona sama, krutosti a vypočítavosti, vyřizování účtů s něčím nebo s někým… Se strýcem, s manželem… Nejspíš s celým světem. Ten obraz se proměnil v utkvělou představu chorého nesnášenlivého mozku. A její hubené, nervózní ruce měly dost síly na to, aby někoho zabily úderem do šíje nebo uškrtily hedvábným šátkem… Bez potíží si ji dokázala představit ve slunečních brýlích a v pršiplášti. Ale nedařilo se jí najít žádné pojítko mezi ní a Maxem. Musela by se pustit do nepodložených spekulací.

„Nestává se příliš často,“ říkal právě Muñoz, „aby se člověk setkal se ženou, která hraje šachy.“

„Já je hraji.“ Lola Belmontová vypadala, že je ve střehu a je připravená se bránit. „Je snad na tom něco špatného?“

„Právě naopak. Moc se mi to líbí… Na šachovnici se dají dělat věci, které se v praxi, to jest v opravdovém životě, nedají uskutečnit… Nemyslíte?“

Zaváhala, jako by si takovou otázku nikdy v životě nepoložila.

„To je možné. Ale pro mě to byla vždycky jen hra. Zábava.“

„Ale podle mého názoru pro ni máte talent. Musím znovu zopakovat, že není tak běžné, aby žena hrála dobře šachy…“

„My ženy dokážeme všechno. Jiná otázka je, jestli nám to dovolí.“

Muñozovi pohrával v koutku úst lehounký úsměv.

„Hrajete ráda s černými? Většinou se černý musí omezit na obrannou hru… Iniciativu mívá spíš bílý.“

„To je nesmysl. Nevím, proč by černý měl vždycky čekat, až co udělá bílý. Jako žena v domácnosti,“ vrhla opovržlivý pohled na svého manžela. „Všichni pokládají za samozřejmost, že hlavou rodiny je muž.“

„A není to tak?“ zeptal se Muñoz s pousmáním na rtech. „Třeba na té partii na obraze. Výchozí postavení tady vypadá výhodně pro bílé. Černý král je v ohrožení. A černá dáma není na začátku nic platná.“

„Černý král v téhle partii nic neznamená. Veškerá zodpovědnost leží na dámě. Na dámě a na pěšcích. Takováhle partie se vyhrává dámou a pěšci.“

Muñoz sáhl do kapsy a vytáhl papírek.

„Zkoušela jste tuhle variantu?“

Lola Belmontová se podívala s očividným zmatkem nejprve na Muñoze a pak na papírek, který jí vložil do ruky. Muñozovy oči bloudily po místnosti a pak se jakoby náhodou zastavily na Julii. Dobrý tah, říkal pohled, který k němu dívka vyslala, ale šachista se dál tvářil neproniknutelně.

„Myslím, že ano,“ řekla Lola Belmontová po chvíli. „Bílý vymění pěšce za pěšce, nebo táhne dámou ke králi a připravuje příštím tahem šach…“ pohlédla spokojeně na Muñoze. „Tady si bílý vybral tah dámou – to vypadá jako správné řešení.“

Muñoz přikývl.

„Souhlasím s vámi. Ale víc mě zajímá další tah černého. Co byste udělala vy?“

Lola Belmontová podezíravě přimhouřila oči, jako by za vším viděla nějaký postranní úmysl. Pak vrátila papírek Muñozovi.

„Už dlouho jsem tu partii nehrála, ale vzpomínám si aspoň na čtyři varianty: černá věž bere jezdce, což vede k nudnému vítězství bílými pěšci a dámou… Další možnost je myslím výměna koně za pěšce. Černá dáma také může vzít jezdce nebo střelec pěšce… Existuje nekonečné množství možností,“ pohlédla na Julii a pak znovu na Muñoze. „Ale nechápu, jak tohle všechno souvisí…“

„Jak byste to zařídila,“ zeptal se Muñoz nevzrušeně, aniž by vzal na vědomí její poznámku, „abyste vyhrála s černými?… Jako hráče by mě zajímalo, ve kterém okamžiku získáváte výhodu.“

Lola Belmontová se zatvářila samolibě.

„Můžeme si spolu někdy zahrát. Tak se to dovíte.“

„To bych opravdu rád a beru vás za slovo. Ale existuje ještě jedna varianta, o které jste se nezmínila, možná jste si na ni nevzpomněla. Varianta, která předpokládá výměnu dam.“ Máchl krátce rukou, jako by chtěl smést figury z imaginární šachovnice. „Víte, co mám na mysli?“

„Pochopitelně. Když černá dáma vezme pěšce na d5, rozhodne výměna dam hru,“ prohlásila Lola Belmontová s krutým a vítězoslavným úšklebkem. „A černý vyhrává.“ Její dravčí oči pohlédly s pohrdáním na manžela a pak se stočily na Julii. „To je opravdu škoda, že nehrajete šachy, slečno.“

„Tak co?“ zeptala se Julia hned, jak vyšli na ulici.

Muñoz naklonil hlavu trochu na stranu. Kráčel napravo od ní po vnějším okraji chodníku, rty měl stisknuté a jeho pohled se nepřítomně zastavoval na obličejích chodců, kteří je míjeli. Dívka si všimla, že s odpovědí příliš nespěchá.

„Technicky vzato,“ prohlásil šachista neochotně, „to mohla být ona. Zná všechny možnosti té partie, a navíc hraje dobře. Řekl bych, že hodně dobře.“

„Moc přesvědčeně to neříkáte.“

„Protože některé maličkosti tu nehrají.“

„Ale zapadá do představy, kterou máme o něm. Tu partii na obraze má v malíčku. Má dost síly na to, aby dokázala zabít muže nebo ženu, a je v ní něco tak temného, že se člověk v její blízkosti cítí nesvůj…“ Zamračila se ve snaze najít vhodný výraz, kterým by zakončila svůj popis. „Navíc jsem jí zjevně nesympatická a nejde mi na rozum proč. Přitom podle toho, co říká, jsem prototyp ideální ženy: nezávislá, bez závazků, s určitým sebevědomím… Moderní, jak by řekl don Manuel.“

„Třeba vás nenávidí právě kvůli tomu. Protože jste tím, čím by se ona sama ráda stala, ale nepodařilo se jí to. Nejsem moc na ty pohádky, které se tolik líbí vám a Césarovi, ale myslím, že si vzpomínám, že čarodějnice začala nakonec nenávidět zrcadlo.“

Navzdory okolnostem se Julia dala do smíchu.

„To je možné… To by mě nikdy nenapadlo.“

„Tak vidíte.“ Muñoz se také pousmál. „Pokuste se v nejbližší době nejíst žádná jablíčka.“

„Mám přece své prince. Vás a Césara. Střelce a jezdce, je to tak?“

Muñoz se přestal usmívat.

„Tohle není hra, Julie,“ řekl po chvíli. „Nezapomínejte na to.“

„Já na to nezapomínám,“ zavěsila se do něho a Muñoz skoro nepostřehnutelně ztuhl. Vypadal, že mu to není příjemné, ale ona ho nepustila. Po pravdě řečeno, začínala tomuhle zvláštnímu, neupravenému a nemluvnému chlapíkovi přicházet na chuť. Sherlock Muñoz a Julia Watsonová, zasmála se v duchu, plná přehnaného optimismu, který vyprchal teprve ve chvíli, kdy jí hlavou bleskla vzpomínka na Menchu.

„O čem přemýšlíte?“ zeptala se šachisty.

„Pořád o té neteři.“

„Já taky. Musíte uznat, že do všech detailů odpovídá tomu, co hledáme. Ale vy moc přesvědčeně nevypadáte.“

„Neříkám, že by to nemohla být ta žena v pršiplášti. Jen v ní ne a ne poznat našeho tajemného hráče…“

„Ale spousta věcí tu sedí. Nezdá se vám divné, že tak chamtivá ženská, které navíc před chvílí ukradli obraz za celé jmění, najednou zapomene na zlost a začne se s vámi klidně bavit o šachu?…“ Julia pustila Muñozovu paži a zahleděla se na něho. „Buďto je tak pokrytecká, nebo pro ni šachy znamenají mnohem víc, než se zdá. A v obou případech tona ni vrhá podezření. Mohla se celou dobu přetvařovat. Když jí zatelefonoval Montegrifo, mohla si snadno domyslet, že policie půjde k nim, a měla spoustu času připravit si to, čemu vy říkáte obranná linie.“

Muñoz přisvědčil.

„To opravdu mohla. Koneckonců je to šachistka. A šachisté si dovedou se spoustou věcí poradit. Zvlášť když se jedná o to obstát v nějaké kompromitující situaci…“

Ušel několik kroků mlčky a hleděl si na špičky bot. Pak zvedl oči a zavrtěl hlavou.

„Podle mě to nebyla ona,“ řekl nakonec. „Od začátku mám dojem, že až jednou staneme tváří v tvář, budu cítit něco zvláštního. Ale teď necítím nic.“

„Nezdá se vám, že si toho soupeře možná příliš idealizujete?“ zeptala se Julia po kratičkém zaváhání. „Nemohlo se třeba stát, že vás skutečnost zklamala, a proto teď odmítáte smířit se s fakty?“

Muñoz se zastavil a netečně na ni pohlédl. Jeho přivřené oči teď byly naprosto bez výrazu.

„Také už mě to napadlo,“ zamumlal a hleděl na ni zastřeným pohledem. „A nemohu tu možnost vyloučit.“

Za tím je něco víc, pomyslela si Julia bez ohledu na šachistovu úsečnou odpověď. Jeho mlčení i způsob, jakým nakláněl hlavu na stranu a hleděl na ni, aniž by ji viděl, zabraný do neproniknutelných úvah, které znal jen on, utvrdily dívku v přesvědčení, že se mu hlavou honí něco jiného, co nemá s Lolou Belmontovou nic společného.

„Je za tím ještě něco jiného?“ nedokázala ovládnout svou zvědavost. „Přišel jste tam uvnitř ještě na něco, co jste mi neřekl?“

Muñoz neodpověděl.

Zastavili se v krámu u Césara, aby mu vylíčili podrobnosti svého setkání. Starožitník už na ně netrpělivě čekal, a jakmile zaslechl zvonek u dveří, vyšel jim vstříc se svou novinou.

„Maxe už zatkli. Dneska ráno na letišti. Před půl hodinou telefonovali z policie. Je na komisařství v Pradu, Julie. A chce tě vidět.“

„Proč zrovna mě?“

César pokrčil rameny. Možná toho ví hodně o modrém čínském porcelánu nebo malbě devatenáctého století, říkal ten pohyb. Ale psychologií gigolů a zločinců vůbec se v současné době zrovna příliš nezabýval. To by mu tak ještě scházelo.

„A co ten obraz?“ zeptal se Muñoz. „Nevíte, jestli ho našli?“

„Dost o tom pochybuji.“ Ze starožitníkových modrých očí vyzařovalo znepokojení. „Myslím, že právě v tom je ta potíž.“

Vrchní inspektor Feijoo nevypadal příliš nadšeně nad tím, že Julii vidí. Přijal ji ve své kanceláři pod portrétem krále a kalendářem Správy státního pojištění a ani jí nenabídl židli. Měl náladu pod psa a bez dlouhých okolků přikročil přímo k věci.

„Tohle je poněkud mimořádná situace,“ řekl drsně. „Vzhledem k tomu, že se jedná o podezřelého z několika vražd… Ale trvá na tom, že nebude vypovídat, dokud si nepromluví s vámi. A jeho advokát,“ z jeho tónu nemohlo být pochyb, co si o takových advokátech myslí, „s tím souhlasí.“

„Jak se vám podařilo ho zadržet?“

„Jednoduše. Včera jsme rozeslali jeho popis po celém Španělsku včetně hraničních přechodů. Poznali ho dneska ráno při kontrole na letišti Barajas, když se chystal odletět s falešným pasem do Lisabonu. Ani se nebránil.“

„Řekl vám, kde je ten obraz?“

„Neřekl nám vůbec nic.“ Feijoo pozvedl baculatý prst s ploským nehtem. „Vlastně ano. Že je nevinný. To tady slýcháme často; patří to k věci. Ale když jsme mu dali přečíst svědeckou výpověď toho taxikáře a domovníka, zhroutil se. Pak požádal o advokáta. A vyžádal si také setkání s vámi.“

Doprovodil ji ven z kanceláře a došel s ní chodbou až ke dveřím, které hlídal uniformovaný policista.

„Já zůstanu tady, kdybyste něco potřebovala. Trval na tom, že se chce s vámi setkat mezi čtyřma očima.“

Zamkli za ní dveře. Max seděl na jedné ze dvou židlí, které stály na protilehlých stranách dřevěného stolu uprostřed holé místnosti bez oken s vypolštářovánými špinavými zdmi. Přes rozepnutou košili měl na sobě navlečený zmačkaný svetr, copánek měl rozpuštěný a vlasy rozcuchané; několik uvolněných pramenů mu viselo přes uši a do očí. Spoutané ruce měl položené před sebou na stole.

„Ahoj, Maxi.“

Zvedl oči a dlouze se na Julii zadíval. Pod očima měl veliké kruhy z nevyspání a vypadal nejistě a unaveně jako po dlouhé, ale bezvýsledné námaze.

„Konečně přátelská tvář,“ řekl s unavenou ironií a naznačil jí, aby si sedla na volnou židli.

Julia mu nabídla cigaretu; lačně přiblížil tvář k zapalovači, který mu přidržela, a připálil si.

„Co mi chceš, Maxi?“

Hleděl na ni chvíli bez odpovědi a trochu lapal po dechu. Už nevypadal jako fešácký povaleč, ale spíš jako králík, který se krčí v doupěti a slyší, jak se k němu blíží fretka. Julii napadlo, jestli ho policisté zbili, i když na něm nebylo nic vidět. Teď už lidi netlučou, řekla si. Dneska už ne.

„Chci tě varovat,“ řekl Max.

„Varovat?“

Max neodpověděl hned. Kouřil a spoutanýma rukama si přidržoval u úst cigaretu.

„Už byla mrtvá, Julie,“ řekl tiše. „Já jsem to neudělal. Když jsem přišel k tobě do bytu, už byla po smrti.“

„Jak ses tam dostal? To ona ti otevřela?“

„Říkám ti, že už byla mrtvá, když jsem tam přišel… podruhé.“

„Podruhé? Má to snad znamenat, že bylo nějaké poprvé?“

Max s lokty na stole odklepl popel z cigarety a palci si podepřel neholenou bradu.

„Počkej,“ povzdechl si vyčerpaně. „Bude lepší, když ti to povím od začátku…“ Pozvedl si znovu cigaretu ke rtům a mezi dvojím vdechnutím kouře přivřel oči. „Víš, jak těžce Menchu nesla tu záležitost s Montegrifem. Přecházela po bytě jako lvice v kleci, nadávala a hrozila. ‚Okradl mě,‘ vykřikovala pořád. Pokoušel jsem se ji uklidnit, mluvili jsme o tom. Byl to můj nápad.“

„Jaký nápad?“

„Mám styky mezi lidmi, kteří jsou schopni vyvézt ze země cokoli. Tak jsem navrhl Menchu, že bychom mohli toho van Huyse ukrást. Napřed vyváděla jako šílená, vynadala mi, otloukla mi o hlavu, že jste kamarádky a tak dále, dokud nepochopila, že tebe to nijak nepoškodí. Byla jsi pojištěná, a pokud šlo o provizi, kterou jsi mohla získat z prodeje toho obrazu… No, už bychom byli vymysleli nějaký způsob, jak ti to později vynahradit.“

„Vždycky jsem věděla, že jsi hajzl, Maxi.“

„Ano. Asi jsem. Ale to s tím nijak nesouvisí… Podstatné je, že Menchu na můj plán přistoupila. Měla za úkol přesvědčit tě, abys ji vzala k sobě domů. Opít se, zfetovat, však víš… Opravdu bych do ní byl nikdy neřekl, že to sehraje tak dobře… Druhý den ráno jsem jí měl zavolat, až odejdeš, a zjistit, jestli je všechno v pořádku. Udělal jsem to a pak jsem tam zašel. Zabalili jsme ten obraz, abychom ho trochu zamaskovali, vzal jsem si od Menchu klíče… Měl jsem zaparkovat její auto před domem, pak jít znovu nahoru a odnést toho van Huyse. Podle plánu měla Menchu zůstat v bytě, a až budu pryč s obrazem, založit ten požár.“

„Jaký požár?“

„Ve tvém bytě,“ zasmál se Max nevesele. „To byla také součást plánu. Promiň.“

„Tohle ti mám prominout?“ Julia zděšeně a rozhořčeně uhodila do stolu. „Kristepane, on si jen tak beze všeho řekne promiň…!“ Rozhlédla se po stěnách a pak se podívala znovu na Maxe. „Nejspíš jste se oba zbláznili, když vás mohlo napadnout něco takového.“

„Měli jsme to v hlavě přesně srovnané, nemělo to chybu. Menchu by byla předstírala nějakou nehodu, třeba špatně uhašený nedopalek. S těmi litry rozpouštědel a barev, které máš doma… Naplánovali jsme, že tam vydrží až do poslední chvíle a pak přidušená kouřem vyběhne a bude hystericky volat o pomoc. I kdyby sebou hasiči hodili sebevíc, půlka domu by dávno lehla popelem…“ Na tváři se mu objevil nestydatě omluvný výraz, jako by litoval, že věci nevyšly podle plánu. „A nikdo na světě by nedokázal, že van Huys neshořel se vším ostatním. Zbytek si už jistě dovedeš představit… Obraz bych prodal v Portugalsku soukromému sběrateli, už jsme to s ním měli rozjednané… Zrovna ten den, kdy jsi mě potkala na tržišti, jsme se s Menchu sešli se zprostředkovatelem… Pokud jde o požár ve tvém bytě, Menchu by ho sice byla zavinila, ale vzhledem k tomu, že jste byly kamarádky a že by se jednalo o nešťastnou náhodu, následky by nebyly až tak vážné… Možná nějaké dohadování s majiteli, to by bylo všechno. Menchu se ze všeho nejvíc těšila nato, jak protáhne obličej Paco Montegrifo.“

Julia zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Menchu by něčeho takového nebyla schopná.“

„Menchu byla schopná všeho, jako každý z nás.“

„Ty jsi ale svině, Maxi.“

„Na tom teď už nezáleží,“ zašklebil se Max poraženecky. „Podstatné je to, že mi trvalo půl hodiny, než jsem přivezl auto a zaparkoval ho u tebe v ulici. Vzpomínám si, že byla hustá mlha, nemohl jsem najít místo a pořád jsem se díval na hodinky, protože jsem měl strach, aby ses tam náhodou neobjevila… Mohlo být tak čtvrt na jednu, když jsem znovu vyšel nahoru. Tentokrát jsem nezazvonil, ale rovnou jsem si odemkl. Menchu ležela v předsíni na zádech s otevřenýma očima. Nejdřív jsem si myslel, že z té nervozity omdlela, ale když jsem se k ní sklonil, uviděl jsem, že má na krku podlitinu. Byla mrtvá, Julie. Mrtvá a ještě teplá. Skoro jsem se pominul strachy. Bylo mi jasné, že když zavolám policii, budu jim muset spoustu věcí vysvětlovat… Tak jsem hodil klíče na zem, zabouchl jsem dveře a bral jsem schody dolů po čtyřech. Nebyl jsem vůbec schopen myslet. Noc jsem strávil v nějakém penziónu; byl jsem hrůzou bez sebe, převaloval jsem se na posteli a nezamhouřil jsem oka. Ráno jsem odjel na letiště… A zbytek už znáš.“

„Když jsi našel Menchu mrtvou, byl obraz ještě v bytě?“

„Ano. To bylo to jediné, čeho jsem si kromě ní všiml… Ležel na gauči zabalený v novinovém papíře a přelepený lepící páskou, jak jsem ho tam sám položil,“ usmál se trpce. „Ale už jsem neměl odvahu na to, abych si ho odnesl. Měl jsem pocit, že i tak jsem v pěkném průšvihu.“

„Podle tebe ležela Menchu v předsíni, jenže policie ji našla v ložnici… Viděl jsi ten šátek, co měla okolo krku?“

„Žádný šátek tam nebyl. Krk měla holý a pohmožděný. Zabili ji úderem do krku, na ohryzek.“

„A co ta láhev?“

Max na ni podrážděně pohlédl.

„Ještě ty začínej s tou zatracenou lahví… Policajti se mě pořád ptají, proč jsem strčil Menchu do píči tu láhev. Ale já ti přísahám, že nevím, o čem mluví.“ Pozvedl ke rtům cigaretu, zhluboka nervózně vdechl kouř a podezíravě se podíval na Julii. „Menchu už prostě byla po smrti. Někdo ji praštil, víc nevím. Nehýbal jsem jí. Nezůstal jsem v tom bytě víc než minutu. To všechno musel někdo udělat až potom.“

„Kdy potom? Podle tebe byl vrah už pryč.“

Max nakrčil čelo a snažil se rozpomenout. „To nevím.“ Vypadalo to, že je z toho upřímně zmatený. „Možná se tam vrátil později, když jsem odešel.“ Zbledl, jako by si právě něco uvědomil. „Nebo možná,“ řekl a Julia si všimla, že se mu spoutané ruce třesou. „Možná tam byl celou tu dobu schovaný. A čekal – na tebe.“

Dohodli se, že si rozdělí práci. Zatímco Julia šla za Maxem a pak všechno zopakovala vrchnímu inspektorovi, který ji poslouchal a ani se nesnažil zakrýt svou skepsi, zabývali se César a Muñoz po zbytek dne zpovídáním sousedů. Všichni se sešli navečer ve staré kavárně na Pradské ulici. Probírali dopodrobna Maxovu historku, zpřevraceli ji ze všech stran v dlouhé debatě u mramorového stolu, na kterém stál popelník plný nedopalků a spousta prázdných šálků. Nakláněli se k sobě a v tabákovém kouři a v šumu hovoru od sousedních stolů si šeptali jako tři spiklenci.

„Já Maxovi věřím,“ uzavřel to César. „To, co říká, má hlavu a patu. Ta historka s krádeží obrazu, to je samozřejmě celý on. Ale nejde mi do hlavy, že by byl schopný udělat to ostatní… Ta láhev ginu už je příliš, moji milí. Dokonce i na takového člověka. Ale teď aspoň víme, že i tam se objevila ta žena v pršiplášti. Lola Belmontová, Nemesis, nebo kdo tok čertu byl.“

„A proč ne Beatrice z Ostenburku?“ zeptala se Julia.

Starožitník se na ni vyčítavě podíval.

„Takovéhle žerty mi připadají naprosto nemístné, drahoušku.“ Poposedl neklidně na židli, pohlédl na Muñoze, který se dál tvářil bezvýrazně, a napůl v žertu a napolo vážně udělal pohyb, jako by chtěl zažehnat nějaký přízrak. „Tažena, která obcházela kolem tvého bytu, byla z masa a kostí. Aspoň doufám.“

Před chvílí César nenápadně vyzpovídal domovníka ze sousedního domu, který ho znal od vidění, a dověděl se přitom několik užitečných informací. Domovník například zametal mezi dvanáctou a půl jednou před domem a všiml si, že ze dveří Juliina domu vyšel vysoký mladík s vlasy staženými do copánku, který zamířil k autu zaparkovanému o kus dál u obrubníku. Ale za malou chvíli – a při zmínce o tom zaznělo ve starožitníkově hlase čiré vzrušení, jako když vyprávěl nějaký klípek z lepší společnosti – snad o čtvrt hodiny později, když vynášel kbelík s odpadky, potkal domovník také blond ženu v tmavých brýlích a pršiplášti… Když to César vyprávěl, ztišil hlas a nedůvěřivě se rozhlédl kolem sebe, jako kdyby ta žena seděla u některého ze sousedních stolů. Domovník tvrdil, že si jí příliš dobře nevšiml, protože odešla po ulici stejným směrem jako ten muž před ní… Také si nebyl stoprocentně jistý, že ta žena vyšla ze dveří Juliina domu. Prostě se otočil s kbelíkem v ruce a ona tam byla. Ne, těm pánům od policie, kteří se ho ráno vyptávali, o tom neřekl, protože se ho na nic takového neptali. On sám by si na to také nevzpomněl, přiznal se domovník a poškrábal se na spánku, kdyby se don César o tom sám nezmínil. Ne, nevšiml si, jestli nenesla v ruce velký balík. Viděl jen blondýnu, která přešla po ulici. Nic víc.

„Po ulici,“ řekl Muñoz, „chodí spousta blondýn.“

„V pršiplášti a tmavých brýlích?“ namítla Julia. „To mohla být Lola Belmontová. Tou dobou jsem byla u dona Manuela. A ani ona, ani její manžel nebyli doma.“

„Ne,“ skočil jí do řeči Muñoz. „V poledne jste už byla semnou v šachovém klubu. Procházeli jsme se asi hodinu a k vám jsme došli kolem jedné.“ Pohlédl na Césara a Julii neuniklo, že se jejich oči setkaly s jakýmsi vzájemným porozuměním. „Jestli ten vrah čekal na vás, musel změnit plán, když jste se neobjevovala… Takže vzal ten obraz a odešel. To vám možná zachránilo život.“

„Proč zabil Menchu?“

„Nejspíš nečekal, že ji tam najde, a chtěl se zbavit nepohodlného svědka. Asi měl původně v úmyslu jiný tah než vzít věž dámou… Možná to od začátku do konce byla geniální improvizace.“

César pohoršeně nadzvedl obočí.

„‚Geniálníʻ jepodle mého názoru příliš silné slovo, drahý.“

„Nazvěte to, jak chcete. Takhle najednou změnit tah, namístě použít variantu, která se hodila k dané situaci, a ještě položit vedle mrtvoly kartičku s příslušným záznamem…“ uvažoval o tom šachista. „Podíval jsem se na to trochu zblízka. Ta zpráva byla dokonce napsaná na stroji, na Juliině olivetce, jak tvrdil Feijoo. A nikde žádné otisky. Ten, kdo to udělal, pracoval naprosto chladnokrevně, ale rychle a bezchybně. Jako hodinový stroj.“

Dívce na okamžik bleskla hlavou vzpomínka na to, jak Muñoz před několika hodinami, když čekali na příchod policie, klečel vedle Menchuina těla, ničeho se nedotýkal a nepromluvil ani slovo. Studoval vrahovu navštívenku stejně nevzrušeně, jako kdyby seděl nad šachovnicí v klubu Capablanca.

„Pořád ještě mi není jasné, proč mu Menchu otvírala…“

„Myslela, že to je Max,“ navrhl César.

„Ne,“ řekl Muñoz. „Max měl klíč, ten, který jsme našli na podlaze, když jsme přišli. Musela vědět, že to není on.“

César si povzdechl a otáčel topasem na prstě.

„Vůbec se nedivím, že se policie drží Maxe zuby nehty,“ řekl malomyslně. „Už jim nezbývají žádní podezřelí. Kdyžto takhle půjde dál, za chvíli nezbudou ani žádné oběti… A jestli tady pan Muñoz bude své deduktivní systémy uplatňovat opravdu do důsledků, dopadne to nakonec… Jen si to představte. Vy, můj milý, obklopen mrtvolami jako v posledním jednání Hamleta, dospějete k nevyhnutelnému závěru: Jsem jediný, kdo zůstal naživu; když z přísně logického hlediska vyloučím všechna nemožná řešení, v tomto případě všechny mrtvé, musím být vrahem nutně já… A půjdete se udat na policii.“

„To není tak jisté,“ řekl Muñoz.

César se na něho vyčítavě podíval.

„Že vrah jste vy? Odpusťte, milý příteli, ale tenhle rozhovor se začíná nebezpečně podobat rozmluvě v blázinci. V životě by mě nenapadlo…“

„Ne, tohle nemyslím.“ Šachista hleděl na své ruce, spočívající po obou stranách prázdného šálku, který měl před sebou. „Mám na mysli to, o čem jste se zmínili před chvílí: totiž že už nezbývají žádní podezřelí.“

„Snad tím nechcete říct,“ zamumlala Julia nevěřícně, „že máte ještě něco za lubem?“

Muñoz zvedl oči a pomalu pohlédl na dívku. Pak lehce pokrčil rameny a naklonil hlavu trochu na stranu.

„Možná.“

Julia zaprotestovala a požadovala vysvětlení, ale ani ona, ani César z něj nedostali už ani slovo. Hráč šachu jen zíral s nepřítomným výrazem na stůl mezi svýma rukama, jako kdyby luštil v žilkách mramoru tajemné tahy imaginárních figur. Čas od času mu jako prchavý stín přelétl přes rty ten neurčitý úsměv, za nějž se schovával pokaždé, když chtěl zůstat stranou.

XIII. Sedmá pečeť

„V té vteřině jasnozřivosti spatřil cosi,

čeho se nesmírně ulekl:

nahlédl do propastných hlubin šachu

v celé jejich hrůze.“

V. Nabokov

„Je samozřejmé,“ řekl Paco Montegrifo, „že ty politováníhodné okolnosti nic nemění na naší dohodě.“

„Děkuji vám.“

„Nemáte zač. Víme, že s tím, co se stalo, nemáte nic společného.“

Ředitel aukční síně se zastavil za Julií v její dílně v Pradu. Objevil se tam nečekaně a vysvětlil jí, že měl cestu okolo. Sešel se totiž s ředitelem muzea, s nímž chtěl projednat koupi jakéhosi Zurbarána, kterou byla jeho firma pověřena. Zastihl ji v plné práci; právě vstřikovala lepidlo z klihu a medu do výdutě na triptychu připisovaném Ducciovi di Buoninsegna. Julia, která v té chvíli nemohla přerušit práci, pozdravila Montegrifa rozpačitým pokynem hlavy, zatímco tiskla píst stříkačky se směsí. Dražebník vypadal nadšen tím, že ji zastihl in flagranti, jak se svým nejzářivějším úsměvem prohlásil; zapálil si cigaretu, usadil se na jednom ze stolů a pozoroval ji.

Julii to bylo nepříjemné a pospíšila si, aby rychle skončila. Překryla ošetřené místo voskovaným papírem a zatížila ho pytlíkem písku tak, aby dobře přilnul k povrchu malby. Pak si otřela ruce do pláště zamazaného od nejrůznějších barev a sáhla po půlce cigarety, která ještě dýmala v popelníku.

„To je úžasné,“ řekl Montegrifo a ukázal na obraz. „Okolo roku třináct set, nemám pravdu? Mistr Buoninsegna, jestli se nemýlím.“

„Ano. Muzeum ho získalo před několika měsíci.“ Julia kriticky hleděla na výsledek své práce. „Měla jsem trochu potíže s plátky zlaté fólie na lemu pláště Panny Marie. Na několika místech odprýskaly.“

Montegrifo se naklonil nad triptych a prohlížel si ho očima odborníka.

„V každém případě je za tím ohromný kus práce,“ konstatoval, když dokončil prohlídku. „Jako ostatně za vším, co děláte vy.“

„Díky.“

Dražebník pohlédl na dívku s hluboce zarmoucenou účastí.

„Ačkoli se samozřejmě nedá srovnávat s naším krásným vlámským obrazem…“ řekl.

„Ovšemže ne. Při vší úctě k Ducciovi.“

Oba se usmáli. Montegrifo si povytáhl neposkvrněné manžety košile, aby vyčnívaly přesně tři centimetry z rukávů dvouřadového tmavomodrého saka, právě jen tolik, aby bylo vidět zlaté manžetové knoflíčky s jeho monogramem. Měl na sobě šedé kalhoty s bezvadnými puky a jeho černé italské polobotky se navzdory deštivému počasí leskly.

„Už vědí něco o tom van Huysovi?“ zeptala se dívka.

Na dražebníkově tváři se objevil výraz uhlazeného zármutku.

„Bohužel ne.“ Odklepl popel do popelníku, i když na podlaze se válely piliny, papíry a zbytky barev. „Ale jsme ve spojení s policií… Belmontovi mě pověřili veškerým jednáním.“ Jeho výraz prozrazoval, že takovou soudnost schvaluje a jen lituje, že to majitelé obrazu neudělali už dávno. „A paradoxní na tom všem, Julie, je to, že jestli se Šachová partie objeví, vystřelí tahleta série politováníhodných událostí její cenu do závratné výše…“

„O tom nepochybuji. Ale sám jste to řekl: jestli se objeví.“

„To nezní příliš optimisticky.“

„Po tom, co se stalo v posledních několika dnech, nemám k optimismu příliš mnoho důvodů.“

„Chápu vás. Ale důvěřuji policii… Nebo věřím ve štěstí. A jestli se nám podaří ten obraz získat zpátky a dát ho do aukce, ujišťuji vás, že to bude událost roku.“ Usmál se, jako kdyby měl pro ni v kapse schovaný nějaký nádherný dárek. „Četla jste Umění a starožitnosti! Rozepisují se tam o tom na pěti barevných stranách. Neustále nám telefonují novináři. A ve Financial Times vyjde příští týden reportáž… Někteří z těch novinářů se samozřejmě chtějí setkat s vámi.“

„Nechci žádná interview.“

„To je škoda, když dovolíte. Vy žijete ze své prestiže. Reklama zvýší vaše odborné jméno.“

„Ale ne tenhle druh reklamy. Ten obraz koneckonců ukradli z mého bytu.“

„Tuhle záležitost se snažíme nezdůrazňovat. Vy na tom nenesete žádnou vinu, o tom nepřipouští policejní zpráva žádné pochybnosti. Podle stop odevzdal druh vaší přítelkyně ten obraz neznámému komplicovi a pátrání se pohybuje tím směrem. Jsem si jist, že se objeví. Není snadné vyvézt ilegálně za hranice obraz tak slavný, jako je náš van Huys. V zásadě.“

„Jsem ráda, že jste takový optimista. Tomu říkám umění prohrávat. Berete to opravdu sportovně. Myslela jsem si, že ta krádež znamenala pro váš podnik hroznou ztrátu…“

Montegrifo se zatvářil zarmouceně. Mrzí mě, že mi nevěříte, jako by říkaly jeho oči.

„To také znamenala,“ pohlédl na Julii, jako kdyby k němu byla nespravedlivá. „Po pravdě řečeno jsem toho musel naší londýnské centrále spoustu vysvětlovat. Ale v mém povolání už musí člověk s něčím podobným počítat… Nicméně všechno zlé je pro něco dobré. Naše pobočka v New Yorku objevila dalšího van Huyse: Lovaňského směnárníka.“

„To slovo objevila se mi zdá přehnané. Je to známý obraz, uvedený v katalozích. Patří soukromému sběrateli.“

„Vidím, že jste dobře informovaná. Měl jsem tím na mysli, že jednáme s majitelem; očividně se domnívá, že je vhodná doba na to, aby svůj obraz výhodně prodal. Kolegové z New Yorku byli tentokrát rychlejší než konkurence.“

„To vám gratuluji.“

„Myslel jsem, že bychom to spolu mohli oslavit,“ pohlédl na rolexky na svém zápěstí. „Je skoro sedm, takže vás zvu na večeři. Musíme si promluvit o vaší další práci pro nás. Máme tam jednu polychromovanou řezbu svatého Michala – indoportugalská škola ze sedmnáctého století – a rád bych, abyste se na ni podívala.“

„Děkuji mockrát, ale jsem trochu rozrušená. Smrt mé přítelkyně, ta záležitost s tím obrazem… Dnes večer bych nebyla příjemná společnice.“

„Jak myslíte,“ Montegrifo přijal odmítnutí odevzdaně a galantně, aniž mu ze rtů zmizel úsměv. „Jestli s tím budete souhlasit, zavolám vám začátkem příštího týdne… Asi tak v pondělí, co říkáte?“

„Dobře.“ Julia napřáhla ruku a dražebník ji jemně stiskl. „A děkuji za návštěvu.“

„Vždycky je pro mě potěšení znovu vás vidět, Julie. Kdybyste něco potřebovala,“ upřel na ni významný pohled, který si dívka nedovedla vysvětlit. „A když říkám něco, myslím tím cokoli, vůbec se nerozmýšlejte. Zavolejte mi.“

Z prahu se na ni ještě naposled zářivě usmál a Julia osaměla. Ještě na půl hodiny se vrátila k práci na Buoninsegnovi a pak si posbírala věci. Muñoz a César trvali na tom, aby se po několik dní nevracela domů. Starožitník jí znovu nabídl, aby se přestěhovala k němu, ale Julia odmítla a jen dala vyměnit bezpečnostní zámek. Umíněná a paličatá, prohlásil s nelibostí César, a alespoň jí co chvíli telefonoval, jestli je všechno v pořádku. Pokud šlo o Muñoze, starožitník se Julii prořekl, že společně probděli noc po vraždě prokřehlí zimou na stráži před jejím domem. Jedinou společnicí jim byla termoska kávy a plochá láhev koňaku, kterou César prozíravě vzal s sebou. Za ty hodiny, které strávili zabalení do kabátů a šál, se mezi nimi vyvinulo prazvláštní přátelství, které ty dva tak rozdílné lidi díky Julii spojilo. Když se o tom dověděla, zakázala jim, aby se něco podobného opakovalo, a na oplátku jim slíbila, že nebude nikomu otvírat a na noc si bude dávat pod polštář derringera.

Když si dávala věci do kabelky, padl jí pohled na pistoli a špičkami prstů pohladila studený pochromovaný kov. Od Menchuiny smrti uplynuly už čtyři dny a neobjevila se žádná další kartička ani se znovu neozval telefon. Třeba ten zlý sen už skončil, řekla si, ale sama tomu moc nevěřila. Přehodila přes Buoninsegnův obraz plátno, pověsila plášť do skříně a oblékla si kabát. Náramkové hodinky na vnitřní straně jejího levého zápěstí ukazovaly tři čtvrtě na osm.

Právě se chystala zhasnout světlo, když zazvonil telefon.

Položila sluchátko do vidlice, zůstala bez pohnutí stát a zadržovala dech i touhu se rozběhnout daleko odtud. Po zádech jí přeběhlo zamrazení jako závan studeného větru, až se celá otřásla a musela se opřít o stůl, aby znovu nabyla ztraceného klidu. Nemohla odtrhnout polekané oči od telefonu. Hlas, který v něm před chvílí slyšela, byl k nepoznání. Zněl bezpohlavně jako hlasy, jimiž mluví břichomluvci za své podivné pohyblivé loutky. V tom hlase se ozývaly pronikavé tóny, z nichž Julii v záchvěvu slepé hrůzy naskočila husí kůže.

„Sál dvanáct, Julie…“ Pak se hlas odmlčel a bylo slyšet jen dech tlumený nejspíš kapesníkem přehozeným přes mluvítko. „Sál dvanáct,“ opakoval hlas. „Ten Brueghelův obraz,“ dodal po další odmlce. Pak se ozvalo suché a ponuré uchechtnutí a na druhém konci sluchátka to klaplo.

Pokusila se uspořádat své zběsile pádící myšlenky a zároveň nepropadnout panice. César jí jednou řekl, že vyděšené kachny mají při honu nejmenší šanci… César. Sáhla po telefonu a vytočila napřed číslo jeho obchodu a pak bytu, ale nikdo nebral telefon. Úspěch neměla ani u Muñoze; zachvěla se při představě toho, jak dlouhou dobu si bude muset poradit sama.

Vytáhla z kapsy derringera a natáhla kohoutek. Alespoň takhle se může postavit komukoli, pomyslela si. Na mysli jí znovu vytanulo to, co jí říkával César, když byla malá. Potmě jsou věci stejné jako za světla, jenom nejsou vidět. To ji také naučil, když se mu svěřovala se svými dětskými strachy.

S pistolí v ruce vyšla na chodbu. V tuhle dobu v budově nebyl nikdo kromě nočních hlídačů na obchůzce, ale Julia nevěděla, kde je v tu chvíli hledat. Na konci chodby bylo schodiště, které se třikrát lomilo v pravém úhlu a na každém odpočívadle mělo velkou plošinu. Světla bezpečnostního systému vydávala slabou modravou záři, v níž se daly rozeznat obrazy s tmavou patinou na stěnách, mramorová balustráda na schodišti a busty římských patricijů shlížející z výklenků ve zdi.

Zula si boty a uložila si je do tašky. Přes punčochy ji do nohou zastudila podlaha. Tohle noční dobrodružství odnese v nejlepším případě pořádným nachlazením. Sešla se schodů; čas od času se zastavila a nahlédla přes zábradlí, ale neviděla ani neslyšela nic podezřelého. Nakonec došla dolů a musela se rozhodnout, jak dál. Jedna z cest vedla přes několik restaurátorských dílen k bezpečnostním dveřím, kterými se Julia s pomocí své elektronické karty mohla dostat na ulici u Murillovy brány. Druhou cestou se dalo dojít k jiným dveřím na konci úzké chodbičky, které vedly do muzejních sálů. Většinou bývaly zavřené, ale nikdy se nezamykaly před desátou hodinou večer, když hlídači naposledy procházeli vedlejší budovou.

Bosá a s pistolí v ruce zvážila u paty schodiště obě možnosti. Nohy ji zábly, srdce jí divoce tlouklo a v žilách jí nepříjemně bušila krev. Neměla bych tolik kouřit, pomyslela si hloupě a položila si na srdce ruku, ve které svírala derringera. Má vzít co nejrychleji nohy na ramena, nebo se dovědět, co se děje v sále dvanáct? Rozhodne-li se pro druhou možnost, čeká ji nepříjemná šesti nebo sedmiminutová cesta prázdnou budovou. Pokud nebude mít to štěstí a nepotká cestou hlídače z tohohle křídla, mladého strážného, který občas Julii zastihl při práci v dílně, zval ji na kávu z automatu a žertoval o jejích krásných nohou, které podle jeho tvrzení představovaly nejkrásnější exponát z celého muzea.

K sakru, řekla si nakonec, když celou věc důkladně zvážila. Ona, Julia, je přece zvyklá zabíjet piráty. Jestli je vrah tady uvnitř, je to skvělá příležitost, která se možná už nikdy nenaskytne, jak mu stanout tváří v tvář a spatřit jeho obličej. Koneckonců on se pohybuje, zatímco ona, opatrná kachna, je ve střehu a v ruce svírá půl kila pochromovaného kovu, perleti a olova; kdyby se téhle věcičky použilo na krátkou vzdálenost, dokázala by v téhle podivné lovecké partii úplně otočit role.

Julia nebyla jen tak někdo, a co víc, věděla to. V pološeru se jí rozšířily nozdry, jako by se snažila vycítit, odkud přichází nebezpečí. Zaťala zuby a vyvolala si v duchu na pomoc potlačovaný vztek nad vzpomínkou na Álvara a na Menchu a své odhodlání nebýt jen ustrašenou loutkou na šachovnici, ale soupeřem schopným oplatit při první příležitosti oko za oko a zub za zub. Ať už je to kdokoli, jestli se s ní chtěl setkat, teď se mu to splní. V sále dvanáct nebo v pekle. Na to ať vezme jed.

Vstoupila do spojovacích dveří, které byly podle očekávání otevřené. Noční hlídač byl nejspíš daleko, protože všude panovalo naprosté ticho. Kráčela halou mezi hrozivými stíny mramorových soch, které ji sledovaly prázdnýma nehybnýma očima. Pak prošla sálem se středověkými oltáři, z nichž bylo vidět jen temné stíny na zdech; jen občas zahlédla náznak tlumeného odlesku zlacené malby a zlatého pozadí. Na konci dlouhého sálu vlevo rozeznávala malé schůdky vedoucí k sálům vlámských primitivů, k nimž patřil i sál dvanáct.

Na okamžik se zastavila na prvním schodu a velice opatrně nahlédla dovnitř. Strop tu byl nižší a v záři bezpečnostního systému bylo zřetelněji vidět. V modravém pološeru přecházely barvy obrazů do neurčita. Mezi stíny s obtížemi rozpoznávala van der Weydenovo Snímání s kříže. Neskutečné šero v místnosti mu dodávalo vzezření jakési ponuré velikosti, protože bylo vidět jen nejjasnější barvy na postavě Krista a na tváři jeho matky, která omdlela a jejíž paže sklesla rovnoběžně s neživým tělem jejího syna.

V místnosti nebyl nikdo kromě postav na obrazech; zdálo se, že většina z nich ve tmě spí hlubokým spánkem. Ale Julia se nenechala tím zdánlivým klidem ukolébat. Cítila, jak se na ni ze starých rámů na stěnách upírají oči mnoha podobizen, které stvořily ruce lidí zemřelých před stovkami let; tak dorazila až na práh sálu dvanáct. Pokusila se bezvýsledně polknout, protože jí vyschlo v krku. Ještě jednou se ohlédla, ale nic podezřelého nezpozorovala. Zhluboka se nadechla s pocitem, že jí napětím tuhnou svaly na čelistech, a vkročila do sálu tak, jak to vídala ve filmech; s prstem na spoušti pistole, kterou svírala oběma rukama a mířila jí kamsi mezi stíny.

Ani tady nikdo nebyl a Julie se zmocnila nekonečná, opojná úleva. První, co v pološeru spatřila, bylo geniální zobrazení zlého snu – Zahrada pozemských rozkoší, která zabírala většinu jedné stěny. Opřela se o protější zeď a jejím dechem se zamžilo sklo na Vlastní podobizně od Dürera. Dřív než přistoupila ke třetí stěně vzadu, otřela si hřbetem ruky zpocené čelo. Jak se přibližovala, vystupovaly jí před očima nejdřív obrysy a pak nejjasnější barvy Brueghelova obrazu. Ten obraz, který také rozeznávala, ačkoli většinu podrobností na něm nebylo potmě vidět, ji vždycky zvláštním způsobem přitahoval. Už mnoho let vzrušovala její představivost tragika, která z něho vyzařovala až do posledního tahu štětcem, výmluvnost nekonečného množství postav zmítaných neúprosným dechem smrti a mnoho dílčích scén tvořících dohromady ponurou perspektivu jeho celku. Ve slabém namodralém světle dopadajícím ze stropu rozpoznávala kostry deroucí se jedna přes druhou z hlubin země jako trestající a ničivý vichr, požáry odrážející se od pozadí černých zřícenin na obzoru, popravčí kola otáčející se v dálce na konci svých tyčí a vedle nich kostlivec, který pozvedl meč a právě se chystá utnout hlavu odsouzenci se zavázanýma očima, který se vkleče modlí… V popředí viděla krále překvapeného uprostřed hodokvasu, milence netušící, že se přiblížila jejich poslední hodina, usmívajícího se kostlivce, který bije na bubny Posledního soudu, rytíře, který s tváří zrůzněnou děsem má ještě dost odvahy, aby v posledním záchvěvu statečnosti a vzdoru vytasil meč z pochvy, rozhodnut neprodat v posledním beznadějném boji svou kůži lacino…

Ve spodní části obrazu mezi malbou a rámem byla zasunutá kartička. Přímo nad pozlacenou tabulkou, na níž Julia spíš vytušila než přečetla dvě ponurá slova, název obrazu: Triumf Smrti.

Když vyšla na ulici, lilo jako z konve. Světlo luceren z dob královny Isabely osvětlovalo proudy vody, které bouřlivě tryskaly ze tmy a bubnovaly na dláždění. Povrch louží rozbíjely nesčíslné obrovské kapky a odrazy města se tříštily v mučivém střídání světel a stínů.

Julia zvedla obličej a nechala si vodu volně stékat na vlasy a na tváře. Lícní kosti a rty jí tuhly chladem a mokré vlasy se jí lepily na tvář. Zapnula si kabát ke krku a kráčela mezi zdmi domů a kamennými lavičkami bez ohledu na to, že prší a že jí teče do bot. Před sebou dosud viděla Brueghelovy výjevy, jako by se jí otiskly do sítnice. Oslňovaly ji reflektory aut projíždějících po nedaleké ulici, které vykrajovaly v dešti zlaté kužele. Čas od času osvětlily dívčinu siluetu, která vrhala dlouhé chvějivé stíny násobící se v odrazech na zemi. Před jejíma očima mezi těmi všemi světly okolo znovu ožívala děsivá středověká tragédie. A mezi těmi muži a ženami zavalenými lavinou pomstychtivých kostlivců deroucích se ze země zřetelně rozpoznávala postavy z toho druhého obrazu: Rogera z Arrasu, Ferdinanda Altenhoffena, Beatrici Burgundskou… V pozadí spatřila dokonce skloněnou hlavu a odevzdaný postoj starého Pietera van Huyse. Všechno ústilo do té děsivé závěrečné scény, do posledního vrhu kostek, které se točily na hrací desce země, kde skončí bez rozdílu krása i ošklivost, láska i nenávist, dobro a zlo, úsilí i lhostejnost. Julia poznávala v zrcadle zobrazujícím s nemilosrdnou zřetelností rozlomení sedmé pečeti z Apokalypsy i sama sebe. Ona byla ta dívka otočená zády k celé scéně, zahloubaná do svého snění a omámená hudbou loutny, na niž hrál usmívající se kostlivec. V té ponuré krajině už nezbývalo místo pro piráty ani zakopané poklady, legie kostlivců odvlékala zmítající se Wendy, Popelka se Sněhurkou s očima plnýma děsu vdechovaly pach síry a olověný vojáček, svatý Jiří opuštěný drakem ani Roger z Arrasu s napolo taseným mečem už pro ně nemohli nic udělat. Měli dost co dělat s tím, že se snažili zasadit pár ran do prázdna, marně, jen aby dostáli své cti, dřív než jako všichni ostatní uchopí bezmasé, kostlivé ruce Smrti, která je táhla do svého ponurého tance.

Reflektory jednoho z aut osvětlily telefonní budku. Julia vešla dovnitř a jako ve snách našla v kabelce několik mincí. Voda z mokrých vlasů jí stékala na sluchátko, když mechanicky vyťukávala Césarovo a Muñozovo číslo, ale nikdo z nich nezvedal telefon. Zavěsila, opřela si hlavu o sklo budky a pak si vložila cigaretu mezi rty, které byly rozpraskané a znecitlivělé chladem. Se zavřenýma očima se nechala obtékat jejím kouřem, a když ji nedopalek začínal pálit do prstů, odhodila ho na podlahu. Déšť monotónně bubnoval do hliníkové střechy telefonní budky, ale Julia se ani tam necítila v bezpečí. Bylo to, jak si s bezútěšným pocitem nekonečné únavy uvědomila, jen nejisté přístřeší, které ji nechránilo před chladem, záblesky ani stíny, jež ji obklopovaly.

Neuvědomovala si, kolik času už v budce strávila. Ale v jednu chvíli vhodila znovu mince do automatu a vyťukala číslo, tentokrát Muñozovo. Když uslyšela šachistův hlas, začala přicházet pomalu k sobě, jako by se vracela z dlouhé cesty, jak tomu také ve skutečnosti bylo. Byla to cesta do hlubin času i sebe sama. S klidem, který vzrůstal s každým dalším slovem, mu vysvětlila, co se děje. Muñoz se zeptal, co bylo napsáno na kartičce, a ona mu to řekla: S × p, střelec za pěšce. Na druhé straně drátu se rozhostilo ticho a pak se jí Muñoz zeptal podivným tónem, kterým ho ještě nikdy neslyšela mluvit, odkud volá. Když mu to řekla, požádal ji šachista, aby zůstala tam, kde je. Bude tam co nejdřív.

O patnáct minut později zastavilo před telefonní budkou taxi, Muñoz otevřel dvířka a zavolal na ni, aby nastoupila. Julia se v dešti rozběhla a schovala se dovnitř. Zatímco se auto rozjíždělo, sundal jí Muñoz promáčený kabát a přehodil jí přes ramena svůj.

„Co se děje?“ zeptala se dívka a chvěla se chladem.

„Hned se to dovíte.“

„Co to znamená střelec za pěšce?“

Proměnlivé odlesky světel zvenčí chvílemi osvětlovaly zamračený šachistův výraz.

„To znamená,“ řekl, „že černá dáma se chystá vzít další figuru.“

Julia ohromeně zamrkala. Pak uchopila Muñozovu ruku do svých ledových dlaní a poplašeně na něho pohlédla.

„Musíme to říct Césarovi.“

„Na to je zatím čas,“ odpověděl šachista.

„Kam to jedeme?“

„Pro krále. Držte si korále.“

Když taxík zastavil před šachovým klubem, pořád ještě lilo jako z konve. Muñoz otevřel dvířka, aniž pustil Juliinu ruku.

„Pojďte,“ řekl.

Poslušně ho následovala. Vyšli po schodech až do haly. U stolů ještě sedělo několik šachistů, ale předsedu Cifuentese nebylo nikde vidět. Muñoz zavedl Julii přímo do knihovny. V zasklených vitrínách tam bylo mezi trofejemi a diplomy vystaveno několik stovek knih. Hráč pustil Juliinu ruku, jednu vitrínu otevřel a vytáhl z ní tlustý svazek vázaný v plátně. Na jeho hřbetu si zmatená Julia přečetla nápis ze zlatých písmen ztmavlých lety a častým používáním: Šachový týdeník. Čtvrtý trimestr. Letopočet byl nečitelný.

Muñoz položil svazek na stůl a prolistoval několik zažloutlých stránek tištěných na špatném papíře. Šachové úlohy, analýzy partií, informace o turnajích, staré fotografie usmívajících se vítězů v bílých košilích a kravatách, v oblecích a s vlasy zastřiženými podle tehdejší módy. Zastavil sena dvoustraně plné fotografií.

„Dobře se na ně podívejte,“ řekl Julii.

Dívka se naklonila nad fotografie. Nebyly příliš kvalitní; na všech byly skupinky šachistů pózujících před kamerou. Někteří drželi poháry nebo diplomy. Julia si přečetla záhlaví stránky:

II. ROČNÍK CELOSTÁTNÍHO MEMORIÁLU

JOSÉ RAÚLA CAPABLANKY.

Pohlédla zmateně na Muñoze.

„Nechápu,“ zamumlala.

Šachista ukázal prstem na jednu z fotografií. Byla na ní skupinka mladíků, z nichž dva drželi v ruce malé poháry. Zbývající čtyři hleděli se slavnostním výrazem do objektivu. Pod fotografií bylo napsáno:

FINALISTÉ SOUTĚŽE JUNIORŮ.

„Poznáváte někoho z nich?“ zeptal se Muñoz.

Julia se zadívala postupně na všechny obličeje, ale jenom jeden z nich, který byl na fotografii docela vpravo, jí byl trochu povědomý. Patřil asi patnácti nebo šestnáctiletému mladíkovi v saku a kravatě s vlasy sčesanými dozadu a se smuteční páskou na levé paži. Hleděl do objektivu klidnýma inteligentníma očima a Julii se zdálo, že v nich čte výzvu. A v té chvíli ho poznala. Chvějícím se prstem na něj ukázala, a když vzhlédla, spatřila, že šachista souhlasně přikývl.

„Ano,“ řekl Muñoz. „To je náš neviditelný hráč.“

XIV. Společenská konverzace

„Objevil jsem to, protože jsem to hledal.“

„Jakže? Cožpak vy jste předpokládal, že to naleznete?“

„Domníval jsem se, že to není nepravděpodobné.“

A. C. Doyle

Světlo na schodišti nefungovalo, a tak vyšlapali schody potmě. Muñoz šel první a přidržoval se rukou zábradlí. Když dorazili na odpočívadlo, oba se mlčky zastavili a naslouchali. Za dveřmi neslyšeli nic, ale na prahu těsně u země prosvítal úzký proužek světla. Julia ve tmě neviděla Muñozovi do tváře, ale věděla, že se na ni dívá.

„Teď už nemůžeme couvnout,“ odpověděla na jeho nevyřčenou otázku a jedinou odpovědí jí byl klidný šachistův dech. Nahmatala tedy potmě zvonek a jednou ho stiskla. Jeho zvuk dozněl na konci dlouhé chodby uvnitř bytu jako vzdálená ozvěna.

Za chvíli uslyšeli, jak se k nim pomalu přibližují kroky. Jejich zvuk na okamžik ustal a pak je bylo znovu slyšet pomaleji a blíž, až se úplně zastavily. Zámek se nesnesitelně pomalu otáčel a pak se dveře konečně otevřely a na Julii s Muñozem dopadl obdélník světla, který je na okamžik oslnil. Julia pohlédla na důvěrně známou siluetu, která se rýsovala v měkkém protisvětle, a pomyslela si, že vítězství za takovou cenu opravdu nechtěla.

Ustoupil, aby mohli projít. Nevypadal, že by mu nečekaná návštěva vadila; byl na něm znát jen náznak zdvořilého překvapení, jehož jediným viditelným projevem byl rozpačitý úsměv, který Julia postřehla na jeho rtech, když za nimi zavíral dveře. Na věšáku, těžkém edvardovském kusu nábytku z ořechu a bronzu, visel ještě promočený plášť, klobouk a deštník.

Zavedl je do salónu dlouhou chodbou, jejíž vysoký strop byl obložený krásnými kazetami a na stěnách visela malá galerie sevillských krajinek z devatenáctého století. Kráčel před nimi mezi obrazy a čas od času se k nim otočil s výrazem pozorného hostitele. Julia na něm přitom marně hledala nějakou známku prozrazující jeho druhou tvář, o které teď věděla, že se v něm skrývá jako duch vznášející se mezi nimi a na jejíž existenci už nikdy nebude moci zapomenout, ať už se dál bude dít cokoli. A přesto přese všechno, navzdory tomu, že věci už byly tak jasné a nezbýval jí žádný prostor pro pochybnosti, ačkoli všechno už do sebe zapadalo jako součástky s přesnými obrysy vrhající na Šachovou partii světelný a stínový obrys té druhé tragédie, nebo několika tragédií, které se navrstvily na tu, již představoval vlámský obraz… Přes to přese všechno i přes ostré vědomí bolesti, která krok po kroku vystřídala počáteční úžas, nebyla Julia dosud schopna nenávidět muže, který před ní kráčel chodbou a byl k ní zpola otočen s úslužnou zdvořilostí. Byl elegantní dokonce i v soukromí; přes dobře ušité kalhoty měl přehozený župan z modrého hedvábí a v pootevřeném límci košile měl uvázaný šátek. Vlasy na šíji a na spáncích měl lehce nakadeřené a s obočím znechuceně povytaženým vypadal jako starý dandy. Před Julií však starožitníkův výraz vždycky změkl jako v této chvíli něžným úsměvem plným lehkého smutku, který se rýsoval v koutku jeho tenkých bledých rtů.

Nikdo z nich tří neřekl ani slovo, dokud se neoctli v salónu. Byla to prostorná místnosti, v níž se pod vysokým stropem vyzdobeným klasickými scénami – Julia měla až do toho večera nejraději tu, na níž se Hektor v blýskavé přílbě loučil s Andromachou a se synkem – shromažďoval starožitník mezi stěnami pokrytými koberci a malbami věci, jichž si nejvíc cenil. Po celý svůj život si je vybíral pro sebe a odmítal je prodat, i když mu za ně nabízeli sebevíc. Julia je znala tak dobře, jako by byly její, dokonce mnohem lépe než ty, které si pamatovala od rodičů nebo které měla ve svém vlastním bytě. Byla tam empírová pohovka s hedvábným čalouněním, na kterou se teď Muñoz s kamenně vážnou tváří a s rukama v kapsách pršipláště zdráhal posadit, přestože ho k tomu César pokynem ruky vybízel. Bronzová socha šermířského mistra od Steinera – vztyčený urostlý rváč s hrdě zvednutou bradou, pyšně přehlížející místnost ze svého podstavce na holandském psacím stole z konce osmnáctého století, na jehož desce měl César odnepaměti ve zvyku vyřizovat korespondenci. Rohová vitrína ve stylu Jiřího IV. s krásnou sbírkou tepaného stříbra, které starožitník každý měsíc osobně leštil. Vynikající obrazy božských umělců, jeho miláčků: Mladá dáma připisovaná Lorenzu Lottovi, překrásné Zvěstování Juana ze Soredy, statný Mars od Luky Giordana, melancholický Soumrak od Thomase Gainsborougha. A sbírka anglického porcelánu, koberce a další gobelíny, vějíře… Kousky, jejichž historii si César pečlivě zaznamenával a vedl si vyčerpávající evidenci o stylech, původu a genealogii své soukromé sbírky, tak osobní a tolik propojené s jeho vkusem a založením, že se zdálo, jako by se on sám promítal do podstaty všech těchto předmětů zároveň i každého z nich zvlášť. Chybělo jen malé porcelánové trio z commedie dell’arte: Lucinda, Octavio a Scaramouche od Bustelliho, kteří odpočívali ve své skleněné schránce v krámě v přízemí.

Muñoz zůstával stát. Navenek vypadal mlčenlivě a klidně, ačkoli cosi na něm – nejspíš postoj jeho nohou na koberci nebo ruce v kapsách pršipláště s lokty odtaženými od těla – signalizovalo, že je ve střehu a je připraven čelit nečekaným překvapením. César na něho hleděl s nevzrušenýma zdvořilým zájmem a jen občas obrátil oči na okamžik k Julii, jako by tu ona byla doma a jedinou cizí osobou, která by musela vysvětlovat svou přítomnost v tak pokročilou noční hodinu, by tu byl nakonec jenom Muñoz. Julia, která znala Césara tak dobře jako sama sebe – okamžitě se v duchu opravila, že až do dnešního večera si myslela, že ho zná tak dobře jako sama sebe – věděla, že starožitník pochopil hned, jak otevřel dveře, že jde o něco víc než jen o návštěvu třetího účastníka společného dobrodružství. V jeho přátelské shovívavosti, ve způsobu, jímž se usmíval, a ještě víc v nevinném výrazu jeho průzračných modrých očí postřehla dívka obezřetné vyčkávání, zvědavé a trochu pobavené. Totéž, jako když ji před mnoha lety houpal na kolenou a čekal, až vysloví magická slůvka – rozluštění dětských hádanek, které od něho tak ráda dostávala: Leze, leze po železe, nedá pokoj, až tam vleze… Nebo: Ráno chodí po čtyřech, o poledni o dvou, večer o třech nohách… A tu nejkrásnější ze všech: Rozsypal se hrách po sterých cestách; nikdo ho nesebere, ani král, ani královna, ani krásná princezna?

A přesto César stále hleděl na Muñoze. Té zvláštní noci při světle anglické lampy tlumeném pergamenovým stínidlem potištěným písmeny, které deformovalo předměty kolem nich a vrhalo na ně stíny, se starožitníkovy oči zabývaly dívkou jen málo. Ne že by uhýbal před jejím pohledem; když se jejich oči setkaly, opětoval ho, sice jen krátce, ale upřímně a zpříma, jako kdyby před sebou neměli žádné tajemství. Vypadalo to, že až Muñoz řekne všechno, co má na srdci, a odporoučí se, bude na všechny otázky, které by snad mohly mezi Césarem a Julií vyvstat, existovat přesná, přesvědčivá, logická a definitivní odpověď. Snad to bude ta veliká odpověď na všechny otázky, které si za celý svůj život položila. Ale bylo už příliš pozdě a Julia poprvé neměla chuť poslouchat. Její zvědavost už byla uspokojena před Triumfem smrti Brueghela staršího. A teď už nepotřebovala nikoho, dokonce ani Césara. K tomuhle všemu došlo dřív, než Muñoz otevřel starou šachovou kroniku a ukázal jí jednu z fotografií, takže to nemělo nic společného s jejich přítomností dnes večer v Césarově bytě. Šla sem z čistě formální zvědavosti. Estetické, jak by řekl sám César. Její povinností bylo být zároveň protagonistkou i chórem, herečkou i obecenstvem fascinující klasické tragédie – s Oidipem, Orestem, Médeou a všemi ostatními starými přáteli – které dosud nikdo před jejíma očima nevytvořil. Koneckonců, bylo to představení na její počest.

Bylo to až neskutečné. Tak neskutečné, že si Julia zapálila cigaretu, posadila se na pohovku a s rukou na opěrce přehodila nohu přes nohu. Před ní tvořili oba muži podobnou scénu jako postavy na zmizelém obraze. Muñoz stál vlevo na okraji prastarého pákistánského koberce, jehož vybledlost jen podtrhovala jeho narudlou a okrovou krásu. Hráč šachu – teď jsou vlastně hráči šachu oba, pomyslela si dívka se zvráceným uspokojením – si nesvlékl plášť a hleděl na starožitníka s hlavou nakloněnou trochu na stranu. Na tváři měl svůj holmesovský výraz, s nímž vypadal obzvlášť důstojně, zejména díky výrazu svých unavených očí soustředěných na pozorování soupeře. Ale Muñoz nehleděl na Césara s uspokojením vítěze. V jeho pohledu nebyla ani zášť, ani obavy, které by byly vzhledem k okolnostem plně ospravedlnitelné. V jeho pohledu a ve svalech vystupujících na kostnaté čelisti se sice zračilo napětí, ale to podle Juliina názoru souviselo se způsobem, jímž šachista studoval vzhled svého skutečného soupeře poté, co takovou dobu hrál proti soupeři ideálnímu. Bezpochyby korigoval omyly, jichž se dopustil, rekonstruoval tahy, domýšlel si příčiny. Byl to tvrdošíjný a nepřítomný výraz člověka, který právě brilantními manévry uzavřel partii, ale opravdové starosti mu dělalo jen to, jak ho soupeř, ke všem čertům, dokázal připravit o obyčejného pěšce z kteréhosi nedůležitého a zapomenutého políčka.

César stál napravo a se svými stříbrnými vlasy a v hedvábném županu vypadal jako jedna z elegantních postav, jaké se objevovaly v komediích z počátku století: klidný a distingovaný, sebejistý, vědom si skutečnosti, že koberec, na němž stojí jeho společník, je dvě stě let starý a že mu patří. Julia sledovala, jak sáhl do kapsy, vytáhl krabičku cigaret se zlaceným filtrem a jednu vložil do slonovinové špičky. Ta scéna byla příliš výjimečná na to, aby se jí nevryla do paměti: v dekoraci, kterou tvořily starožitnosti tmavých barev a tlumené odlesky světel, pod stropem vyzdobeným štíhlými klasickými figurami stáli tváří v tvář starý dandy elegantního a dvojsmyslného vzhledu a ošuntělý hubený muž ve zmačkaném plášti a mlčky se pozorovali, jako kdyby čekali, až kdosi, možná nápověda skrytý v některém kusu dobového nábytku, vysloví narážku a bude moci začít poslední jednání. Od okamžiku, kdy Julia rozpoznala známé rysy ve tváři mladíka hledícího do fotografova objektivu s veškerou vážností svých patnácti nebo šestnácti let, předpokládala, že tahle část představení bude vypadat přibližně takhle. Podobalo se to onomu zvláštnímu pocitu nazývanému déjá vu. Věděla už dopředu, jak skončí tohle jednání, jemuž k překročení hranic grotesknosti chyběl jen majordomus v pruhované vestě oznamující, že večeře je na stole. Pohlédla na své dvě oblíbené postavy, zvedla cigaretu k ústům a pokoušela se rozpomenout. Ta Césarova pohovka je ale pohodlná, pomyslela si mimoděk s lenivou těkavostí; v žádném divadle by nenašla lepší sedadlo. Ano. Teď se jí ta vzpomínka znovu snadno vybavila a byla to vzpomínka z nedávné doby. Tenhle scénář už někde viděla. Bylo to před pár hodinami v sále dvanáct pradského muzea. Brueghelův obraz, hlas bubnů ohlašující pustošivý závan nevyhnutelnosti, který cestou smetá i poslední stéblo trávy na zemi a roztáčí všechno v jedné jediné obrovské závěrečné piruetě za hlasitého chechtotu jakéhosi opilého boha, který se ve své olympské kocovině válí za zčernalými kopci mezi kouřícími ruinami a v záři požárů. Jiný Vlám, starý mistr ostenburského dvora Pieter van Huys, zobrazil totéž, ale po svém, možná jemněji a s více odstíny, hermetičtěji a větší oklikou než brutální Brueghel, ale se stejným záměrem: všechny obrazy jsou koneckonců jen zobrazením téhož obrazu, stejně tak jako všechna zrcadla jsou odrazem téhož odrazu a všechny smrti jsou smrtí Smrti samotné:

„Všechno je jen šachovnice skládající se z nocí a dnů,

na níž Osud hraje s lidmi jako s figurkami.“

Zašeptala ten citát, aniž pohnula rty, a přitom hleděla na Césara a Muñoze. Všechno je na svém místě, takže se může začít. Slyšte, slyšte, slyšte. Nažloutlé světlo anglické lampy tvořilo světelný kužel, který objímal obě postavy. Starožitník naklonil trochu hlavu na stranu, zapálil si cigaretu a i Julia si vložila tu svou do úst. Muñoz pomalu pokýval hlavou, jako by právě tohle byla narážka k zahájení rozhovoru, ačkoli ještě nikdo neřekl ani slovo. Pak promluvil:

„Předpokládám, Césare, že máte po ruce šachovnici.“

To nebylo příliš nápadité, pomyslela si dívka. Dokonce ani trefné. Důmyslný scenárista by byl bezpochyby dokázal vložit Muñozovi do úst něco lepšího, ale autor téhle tragikomedie, jak si Julia bezútěšně pomyslela, je koneckonců stejně průměrný jako svět, který sám vytvořil. Nemohla žádat, aby fraška překonala talent, hloupost nebo zvrácenost vlastního autora.

„Myslím, že žádnou šachovnici nebudeme potřebovat,“ odpověděl César, a tím se rozhovor povznesl na vyšší úroveň. Nebylo to jeho slovy, která také nebyla ničím výjimečná. Bylo to tónem, který se sem přesně hodil především znuděným zabarvením, jež starožitník dokázal do věty vtěsnat. Tenhle postoj mu byl tak vlastní, jako kdyby celou scénu pozoroval takříkajíc zpovzdálí z jedné z těch železných zahradních židlí natřených nabilo s hodně suchým martini v ruce. César byl ve svých dekadentních pózách tak rafinovaný, jak jen dokázal být ve své homosexualitě nebo ve své zvrhlosti. Julia, která ho milovala i pro tohle, dokázala plně ocenit ten rigorózní a přesný přístup, do všech detailů tak dokonalý, že když pozorovala starožitníka přes spirály cigaretového kouře, musela se obdivem zabořit do pohovky. Protože nejúžasnější na tom všem bylo, že ji ten člověk celých dvacet let podváděl. I když přísně vzato za ten podvod nemohl on, ale ona sama. César se v ničem nezměnil: ať už o tom Julia věděla, nebo ne, vždycky byl takový – nutně musel být. Teď tu stál, bez hnutí brvou kouřil a Julia si byla naprosto jistá, že necítí ani sebemenší výčitky svědomí nebo lítost nad tím, co udělal. Stál tam – přesněji řečeno pózoval – napohled tak vznešeně a bezvadně, jako když Julia kdysi z jeho úst poslouchala příběhy o milencích nebo o bojovnících. Zrovna tak mohl každou chvíli převést řeč na Dlouhého Honzu Silvera, na Wendy, Lagardera nebo sira Kennetha s leopardem, a dívku by to ani v nejmenším nepřekvapilo. A přesto to byl on, kdo zabil Álvara pod sprchou a vrazil Menchu láhev ginu mezi nohy… Julia vdechla pomalu kouř z cigarety a přivřela oči, vychutnávajíc svou vlastní hořkost. Jestliže se nezměnil, řekla si, a to se očividně nestalo, musela jsem se změnit já. Proto ho dnes večer vidím jinak, jinýma očima: jako darebáka, komedianta a vraha. A přece tu sedím fascinovaně dál a znovu mu visím na rtech. Za chvíli mi místo nějakého dobrodružství v karibském moři začne vykládat, že to všechno udělal kvůli mně nebo něco na ten způsob. A já ho budu poslouchat jako vždycky, protože tohle navíc předčí všechny ostatní Césarovy historky. Co do představivosti i co do hrůzy.

Sundala paži z opěradla pohovky a předklonila se. Rty měla pootevřené v pozorném soustředění na všechno, co setu odvíjelo před jejíma očima, aby jí neunikla ani sebemenší podrobnost celé scény, a tento její pohyb jako by byl signálem ke znovunavázání rozhovoru. Muñoz s rukama v kapsách pláště a s hlavou na stranu hleděl na Césara.

„Vysvětlete mi jednu věc,“ řekl. „Když černý střelec vezme bílého pěšce na a6, rozhodne se bílý táhnout králem z d4 na e5, a vydá tak černého krále napospas bílé dámě… Jak má táhnout černý?“ Starožitníkovy oči ožily pobaveným zábleskem: vypadalo to, že se nezávisle na neproniknutelném zbytku tváře usmívají.

„To nevím,“ odpověděl po chvíli. „Mistr jste tu vy, můj drahý. Vy už budete vědět.“ Na Muñozově tváři se objevil jeden z jeho neurčitých výrazů, kterým jako by se zříkal mistrovského titulu, jímž ho César právě poprvé oslovil.

„Přesto bych rád věděl,“ vyslovil pomalu a jakoby s námahou, „co si o tom jako odborník myslíte.“

Na starožitníkovy rty přeskočil úsměv, který jako by se až do té chvíle omezoval jen na oči.

„V tom případě bych chránil černého krále střelcem na c4…“ pohlédl na hráče se zdvořilou přičinlivostí. „Zdá se vám to schůdné?“

„Toho střelce vám beru,“ prohlásil Muñoz skoro hrubě. „Bílým střelcem z d3. A vy mi pak dáte šach koněm na d7.“

„Nic vám nedám, milý příteli,“ opětoval starožitník s neotřesitelným klidem jeho pohled. „Nevím, o čem to mluvíte. A na hádanky je teď dost nekřesťanská hodina.“

Muñoz se paličatě zamračil.

„Vy mi dáte šach na d7,“ trval na svém. „Nechte těch vytáček a soustřeďte se na šachovnici.“

„A proč bych to měl dělat?“

„Protože vám ubývá možností… Já se vyhnu vašemu šachu tím, že zahraji bílým králem na d6.“

Když to César uslyšel, povzdechl si a jeho modré oči, které se v kalném osvětlení pokoje v té chvíli zdály neobyčejně jasné, skoro bezbarvé, spočinuly na Julii. Pak si vložil náustek mezi zuby a dvakrát s lehce zarmouceným úšklebkem pokývl hlavou.

„Pak by mi tedy bylo nesmírně líto,“ řekl a vypadal, že ho to opravdu mrzí, „ale musel bych vám vzít druhého bílého jezdce, toho, který je na b1,“ pohlédl smutně na svého společníka. „To je škoda, nemyslíte?“

„To je. Zvlášť pro toho jezdce…“ skousl si Muñoz pátravě spodní ret. „A vzal byste ho věží, nebo dámou?“

„Pochopitelně dámou,“ zatvářil se César dotčeně. „Existují určitá pravidla…“ nedopověděl větu a doprovodil ji pohybem pravé ruky. Byla to ruka bledá a útlá, na jejímž hřbetě prosvítaly modravé žíly a o níž teď Julia věděla, že je schopna stejně nenuceně i zabíjet; možná začínala smrtelný úder stejným elegantním pohybem, jaký jí teď starožitník ve vzduchu opisoval.

V tu chvíli se na Muñozových rtech objevilo poprvé od chvíle, kdy vstoupili do starožitníkova bytu, zase to nic neříkající pousmání, neurčité a vzdálené, které platilo spíš jeho podivným matematickým úvahám než skutečnému světu, jenž ho obklopoval.

„Já bych byl na vašem místě zahrál dámou na c2, ale na tom teď už nezáleží,“ řekl potichu. „Teď by mě spíš zajímalo, jak jste mě chtěl zabít.“

„Neříkejte nesmysly,“ odpověděl starožitník a vypadalo to, že je upřímně pohoršen. Pak, jako by se odvolával na šachistovo dobré vychování, naznačil rukou pohyb směrem k pohovce, na níž seděla Julia, ale nepodíval se přitom na ni. „Tady před slečnou…“

„Když už to došlo takhle daleko,“ poznamenal Muñoz a v koutku úst mu stále pohrávalo to nejasné pousmání, „myslím, že slečna je na to zvědavá zrovna tak jako já. Ale vy jste mi neodpověděl na otázku… Zamýšlel jste použít svou starou taktiku, ránu do krku nebo do šíje, nebo jste si pro mě schovával něco klasičtějšího? Mám na mysli jed, dýku nebo něco na způsob… Jak byste ho asi nazval vy?“ pohlédl krátce na nástropní malby, jako by tam hledal vhodný výraz. „Ach ano, už to mám. Něco na benátský způsob.“

„Já bych ho nazval spíš florentským,“ opravil ho César, puntičkář až do konce, ačkoli nedokázal skrýt jistý obdiv. „Ale nevěděl jsem, že jste schopen žertovat o takových věcech.“

„To nejsem,“ odpověděl hráč. „Ani zdaleka ne.“ Pohlédl na Julii a pak ukázal prstem na starožitníka. „Tady ho máte: střelce, který se těší důvěře krále i královny. Kdybychom celou věc měli pojmout jako román, je to anglický bishop, biskup intrikán. Zrádný velkovezír, který v zákulisí kuje pikle, protože ve skutečnosti je to převlečená černá dáma…“

„Krásná pohádka,“ poznamenal César posměšně a pomalu k sobě přiblížil ruce v náznaku bezhlesého potlesku. „Ale ještě jste mi neřekl, co udělá bílý, až ztratí jezdce… Mám-li být upřímný, můj milý, napínáte mne.“

„Střelec na d3, šach. A černý prohrává partii.“

„Takhle snadno? Vy mě děsíte, milý příteli.“

„Takhle snadno.“

César o tom zauvažoval. Pak vytáhl zbytek cigarety z náustku, jemně z něho odklepl popel a odložil ho do popelníku,

„Zajímavé,“ řekl a zvedl náustek do výšky, jako by to byl prst, kterým by se hlásil o malou přestávku. Pak se pomalu pohnul, aby Muñoze zbytečně nepoplašil, a přistoupil k anglickému hracímu stolku, který stál u pohovky napravo od Julie. Otočil stříbrným klíčkem v zámku zásuvky vykládané hnědelem a vytáhl zažloutlé a tmavé figury prastaré šachové hry ze slonoviny, kterou až dosud nikdy neviděla.

“Zajímavé,“ opakoval, zatímco jeho štíhlé prsty s pěstěnými nehty rozestavovaly figury na šachovnici. „Situace tedy teď vypadá takto:“

„Přesně tak,“ potvrdil Muñoz, který k šachovnici nepřistoupil, ale hleděl na ni z dálky. „Když se bílý střelec stáhne z c4 na d3, umožní napadení dvou figur: bílá dáma bude šachovat černého krále a sám bílý střelec dá garde černé dámě. Králi nezbude než ustoupit z a4 na b3 a nechat černou dámu jejímu osudu… Bílá dáma pak dá další šach na c4 a bude tlačit soupeřova krále dolů, až pak bílý střelec skoncuje s černou dámou.“

„Pak toho střelce vezme černá věž.“

„Ano. Ale na tom už nezáleží. Bez dámy je černý ztracen. Navíc jakmile tahle figura zmizí ze šachovnice, ztrácí partie smysl.“

„Snad máte pravdu.“

„Mám. Partii, nebo to, co z ní zbývá, teď rozhodne bílý pěšec na d5, který napřed vezme černého pěšce na c6 a pak bude postupovat dál, až se z něho stane dáma, aniž by mu v tom kdokoli mohl zabránit… Bude to trvat šest, nanejvýš devět tahů.“ Muñoz si sáhl do kapsy a vytáhl papír plný tužkou psaných poznámek. „Například takhle:“

Pd5 × Pc6 Jd7 – f6

Dc4 – e6 Pa5 – a4

De6 × Jf6 Pa4 – a3

Pc3 – c4+ Kb2 – c1

Df6 – c3+ Kc1 – d1

Dc3 × Pa3 Vb1 – c1

Da3 – b3+ Kd1 × Pd2

Pc6 – c7 Pb6 – b5

Pc7 – c8… (Černý se vzdává)

Starožitník sáhl po papíru s poznámkami a pak ses prázdným náustkem mezi zuby s naprostým klidem zahleděl na šachovnici. Usmíval se jako člověk přijímající porážku, která byla už předem napsaná ve hvězdách. Přesunoval figury jednu za druhou, dokud neměl před sebou konečné postavení:

„Uznávám, že neexistuje způsob, jak z toho ven,“ řekl konečně. „Černý prohrává.“

Muñozovy oči sklouzly ze šachovnice na Césara.

„Vzít toho druhého jezdce byla chyba,“ zamumlal věcným tónem.

Starožitník pokrčil rameny, aniž by mu z tváře zmizel úsměv:

„Od určitého okamžiku už černý neměl na vybranou… Řekněme, že i on byl vězněm svého vlastního pohybu: své přirozené dynamiky. Ten jezdec byl dovršením celé hry.“ V té chvíli Julia na okamžik zahlédla v Césarových očích záblesk hrdosti. „Abych pravdu řekl, byl téměř dokonalý.“

„To v šachu neplatí,“ řekl Muñoz suše.

„V šachu? Ale milý příteli,“ ukázal starožitník pohrdavě směrem k figurám. „Měl jsem teď na mysli něco víc než jen pouhou šachovnici.“ Pohled jeho modrých očí se najednou prohloubil, jako by z nich vyhlédl jakýsi skrytý svět. „Měl jsem na mysli život sám, těch druhých čtyřiašedesát políček černých nocí a bílých dní, o kterých hovoří básník… Nebo je tomu možná naopak: bílých nocí a černých dní. Podle toho, ze strany kterého hráče se díváme… Mám-li to vyjádřit obrazně, podle toho, na kterou stranu umístíme zrcadlo.“

Julia postřehla, že César se na ni nedívá, ačkoli když mluvil k Muñozovi, jako by se stále obracel k ní.

„Podle čeho jste poznal, že to byl on?“ zeptala se šachisty a starožitník jako by se v té chvíli poprvé lekl. Cosi v jeho chování se rázem změnilo, jako by Julia tím, že nahlas vyslovila stejné obvinění jako Muñoz, porušila jakousi mlčenlivou dohodu. Počáteční leknutí ale hned zmizelo a Césarův úsměv se změnil v trpký úsměšek.

„Jen do toho,“ řekl hráči šachu a tehdy se poprvé výslovně vzdal. „Povězte jí, jak jste zjistil, že jsem to já.“

Muñoz trochu naklonil hlavu směrem k Julii.

„Váš přítel udělal několik chyb…“ na pár vteřin zapochyboval o smyslu svých slov a pak udělal směrem ke starožitníkovi kratičké gesto, které mělo být nejspíš omluvné. „Ačkoli říkat tomu chyby by nebylo přesné, protože po celou tu dobu si uvědomoval, co dělá a co riskuje… Paradoxně jste právě vy sama způsobila, že se prozradil.“

„Já? Ale vždyť jsem neměla ani nejmenší tušení, že…“

César zavrtěl hlavou. Skoro něžně, pomyslela si dívka, polekaná vlastními pocity.

„Náš přítel Muñoz se vyjadřuje obrazně, princezno.“

„Buď tak laskav a neříkej mi princezno,“ Julia nepoznávala svůj vlastní hlas; dokonce i jí samotné připadal nezvykle tvrdý. „dneska večer ne.“

Starožitník se na ni na několik vteřin zadíval a pak sklonil hlavu na znamení souhlasu.

„Dobrá,“ řekl a zdálo se, že jen s námahou navazuje nit hovoru. „Muñoz se ti tu pokouší vysvětlit, že tvoje přítomnost ve hře mu posloužila jako kontrast, aby mohl sledovat úmysly svého soupeře. Náš přítel je nejen dobrý hráč šachu, ale ukázalo se, že je navíc ještě lepší detektiv, než jsem sám předpokládal… Ne jako ten hlupák Feijoo, který vidí nedopalek v popelníku a domyslí si nanejvýš, že tam někdo kouřil.“ Pohlédl na Muñoze. „Upozornil vás tah střelec za pěšce místo dáma za pěšce na d5, že ano?“

„Ano. Nebo to přinejmenším byla jedna z indicií, které ve mně vzbudily podezření. Už při čtvrtém tahu nevyužil černý příležitosti vzít bílou dámu, což by bylo rozhodlo celou partii v jeho prospěch… Nejdřív jsem si myslel, že si s Julií buď hraje jako kočka s myší, nebo že je ve hře natolik nepostradatelná, že ji bude možné vzít – nebo zavraždit – až později. Ale když náš soupeř, to jest vy, zvolil tah střelec za pěšce místo tahu dáma za pěšce na d5, který by nutně vedl k výměně dam, pochopil jsem, že náš tajemný hráč nikdy nechtěl vzít bílou dámu, a že by dokonce raději prohrál celou partii, než by to udělal. A souvislost tohohle tahu s tím sprejem na tržišti, to domýšlivé prohlášení mohl bych tě zabít, ale neudělám to, byla tak jasná, že už jsem ani v nejmenším nepochyboval; ohrožení bílé dámy byl jen bluf.“ Pohlédl na Julii. „Protože vám v celé téhle historii ani jednou nehrozilo žádné skutečné nebezpečí.“

César přikyvoval, jako by tu nebyla řeč o tom, co udělal on, ale kdosi třetí, z jehož osudu ho hlava nebolela.

„Pochopil jste i to,“ poznamenal, „že vaším skutečným soupeřem není král, ale černá dáma…“

Muñoz pokrčil rameny s rukama stále v kapsách.

„Na tom nebylo nic těžkého. Spojitost s vraždami tu byla nasnadě: jen figury, které vzala černá dáma, představovaly skutečné mrtvé. Soustředil jsem se tedy na tahy této figury a přišel jsem na zajímavé věci. Například na to, že jste sestavěl do role ochránce černých figur a kromě toho navíc ještě bílé dámy, vašeho hlavního soupeře, kterou jste ale přesto ctil, jako by byla svatá… Na blízkost bílého jezdce, což jsem byl já sám; obě figury stály na sousedních políčcích, skoro jako dobří sousedé, ale černá dáma by se odhodlala zabodnout své otrávené žihadlo až později, když už by jí nic jiného nezbývalo…“ pohlédl na Césara zastřeným pohledem. „Mohu se utěšovat aspoň tím, že byste mě byl zabil bez nenávisti, dokonce s jakousi uhlazeností a spikleneckou sympatií, s omluvou na rtech a prosbou o pochopení. Dohnala by vás k tomu jenom šachová pravidla.“

César mávl teatrálně rukou ve stylu osmnáctého století a sklonil hlavu, vděčný za to, že se Muñoz vyjádřil tak přesně.

„Máte úplnou pravdu,“ odpověděl. „Ale vysvětlete mi jedno… Podle čeho jste poznal, že vy sám jste jezdec, a ne střelec?“

„Byla tu řada indicií; některé z nich byly nepodstatné, jiné důležité. Rozhodující byla symbolická role střelce jako důvěrníka krále a královny, o které jsem se zmínil před chvílí. Vy, Césare, jste v tomhle všem sehrál výjimečnou roli: byl jste bílým střelcem převlečeným za černou královnu, který hrál na obou stranách šachovnice… A právě tohle bylo příčinou vaší porážky v téhle partii, kterou jste paradoxně rozehrál právě proto: abyste se nakonec nechal porazit. A ránu z milosti si zasadíte vlastní rukou: bílý střelec vezme černou dámu, starožitník coby Juliin přítel vyzradí sám svou vlastní hrou neviditelného hráče, štír zabodne sám do sebe své vlastní žihadlo… Musím přiznat, že poprvé v životě jsem svědkem tak dokonalé sebevraždy na šachovnici.“

„Brilantní,“ řekl César a Julia si nebyla jistá, jestli má namysli Muñozův rozbor, nebo svou vlastní hru. „Jen mi vysvětlete… Proč jsem se podle vás ztotožnil zároveň s černou dámou i s bílým střelcem?“

„Mám dojem, že podrobnosti bychom mohli rozebírat celou noc a bavit by se o tom dalo celé týdny… Teď mohu mluvit jen o tom, co jsem viděl na šachovnici. A viděl jsem tam dvojí osobnost: zlo, temné a černé, Césare. To byla vaše ženská přirozenost, pamatujete? Sám jste si jednou řeklo analýzu: osobnost potlačovaná a omezovaná okolím, zpochybnění zavedené autority, kombinace nepřátelských a homosexuálních pohnutek… To všechno se vešlo pod černý šat Beatrice Burgundské, nebo – což vyjde nastejno – do šachové královny. A vedle toho stojí v protikladu jako denní světlo k noci vaše láska k Julii… Vaše druhá přirozenost, která jeve vašem případě stejně bolestná jako ta první: mužská přirozenost se vším, co k ní patří, estetika vašich kavalírských postojů: to, čím jste se chtěl stát, ale nepodařilo se vám to. Roger z Arrasu vtělený nikoli do jezdce či rytíře, ale do elegantního bělostného střelce. Co tomu říkáte?“

César byl bledý, seděl bez pohnutí a Julia poprvé v životě viděla, že strnul úžasem. Po několika okamžicích dlouhých jako věčnost, kdy znělo jen tikání nástěnných hodin odměřujících ticho, se na starožitníkových rtech znovu pomalu objevilo slabé pousmání a usadilo se v koutku jeho bezkrevných rtů. Ale tentokrát to bylo jen mechanické gesto, kterému mělo pomoci čelit té nelítostné pitvě, kterou mu Muñoz vmetl do tváře, jako by mu házel rukavici.

„Povězte mi něco o tom střelci,“ řekl chraptivě.

„Dobrá, když si o to říkáte.“ Muñozovy oči ožily horečnatým leskem, jako když se pouštěl do nějakého rozhodujícího tahu. Teď vracel svému protivníkovi všechny pochybnosti a veškerou nejistotu, kterou kvůli němu nad šachovnicí zakusil: to byla jeho profesionální pomsta. A když to Julia pochopila, uvědomila si, že v určitém okamžiku partie šachista uvěřil ve vlastní porážku. „Střelec,“ pokračoval Muñoz. „Figura, která je se svými úhlopříčnými hlubokými pohyby homosexualitě nejbližší… Ano. Přidělil jste si skvělou roli i v tomhle střelci, který chrání bezmocnou bílou královnu a který nakonec v záchvěvu ušlechtilého rozhodnutí, jež bylo naplánované od začátku, zasadí smrtelnou ránu své vlastní temné stránce, a navíc uštědří své zbožňované bílé dámě mistrovskou a strašlivou lekci… Tohle všechno jsem objevoval krůček po krůčku, jak jsem si dával dohromady všechny informace. Ale vy jste nehrál šachy. Proto jsem vás napřed vůbec nepodezíral. A později, když už jsem si začínal být jistý, mě právě tohle zmátlo. Způsob, jakým byla ta partie rozehraná, byl příliš dokonalý na obyčejného hráče, a u amatéra byl nepředstavitelný… Abych pravdu řekl, jsem z toho zmatený ještě pořád.“

„Všechno má své vysvětlení,“ odpověděl César. „Ale nechtěl bych vás přerušovat, drahý. Pokračujte.“

„Už nemám příliš mnoho co říci. Alespoň ne dnes v noci a tady. Álvara Ortegu zabil někdo, koho možná znal, ale o tom jsem neměl dostatek informací. Ale Menchu Rochová by nikdy neotevřela dveře někomu, koho by neznala, a tím méně za okolností, které popsal Max. Onehdy v noci v té kavárně jste řekl, že už skoro nezbývají žádní podezřelí, a měl jste pravdu. Pokusil jsem se postupně to rozebrat za pomoci analytického přístupu: Lola Belmontová nebyla moje soupeřka, to jsem poznal, když jsem se s ní setkal. A její manžel také ne. Pokud jde o dona Manuela Belmonta, jeho podivuhodné hudební paradoxy mi nasadily pořádného brouka do hlavy, ale jako podezřelý byl nepravděpodobný. Jeho šachistické schopnosti nebyly, abych tak řekl, na výši těch ostatních. Navíc je invalida, takže by nebyl schopen zaútočit na Álvara ani na Menchu. Před podrobnou analýzou neobstálo ani to, že by pachatelem byl strýc ve spojení se svou neteří jako se ženou v pršiplášti: proč by chtěli uloupit něco, co už jim patřilo? A pokud jde o toho Montegrifa, pár věcí jsem si zjistil a dověděl jsem se, že s šachem neměl v životě nic společného. Navíc by mu to ráno Menchu Rochová nikdy neotevřela.“

„V tom případě jsem zbýval už jen já.“

„Už jsem říkal, že když vyloučíme všechno nemožné, pak to, co zbude, ať je to jakkoli nepravděpodobné, musí nutně být pravda.“

„Vzpomínám si na to, drahý. A blahopřeji vám. Jsem rád, že jsem se ve vás nezmýlil.“

„Právě proto jste si mě vybral, že? Věděl jste, že tu partii vyhraji. Vy jste se chtěl nechat porazit.“

César se souhlasně ušklíbl, aby dal na srozuměnou, že to teď není důležité.

„Máte pravdu, v to jsem doufal. Využil jsem vašich služeb, protože Julia potřebovala někoho, kdo by ji vedl při jejím sestupu do pekel… Protože já jsem se tentokrát musel omezit na to, že budu hrát roli ďábla, jak nejlépe budu umět. Dám ti společníka. A právě to jsem udělal.“

V dívčiných očích se při těch slovech zajiskřilo. Její hlas zazněl tvrdě:

„Ty jsi nehrál roli ďábla, ty sis hrál na Boha. Chtěl jsi vládnout nad dobrem a zlem, nad životem a smrtí.“

„To byla tvoje hra, Julie.“

„Nelži. Byla tvoje. Mě jsi použil jen jako záminku, nic víc.“

Starožitník našpulil vyčítavě rty.

„Ty jsi nic nepochopila, milovaná. Ale na tom už teď tolik nezáleží… Podívej se do jakéhokoli zrcadla a možná mi dáš za pravdu.“

„Ta tvoje zrcadla si, Césare, můžeš strčit, víš kam.“

Podíval se na ni s upřímným zármutkem, jako neprávem uhozený pes nebo dítě. V jeho očích se rozplývala němá výčitka plná absurdní věrnosti, až v nich nakonec zůstal jen nepřítomný pohled, upřený do prázdna a podivně zavlhlý. Pak starožitník pomalu otočil hlavu a pohlédl znovu na Muñoze.

„Ale vy jste mi ještě neřekl,“ promluvil a zdálo se, že mu dá hodně práce pokračovat v tónu, jímž se šachistou hovořil předtím, „jak jste propojil své induktivní teorie se skutečností… Proč jste například přišel s Julií sem ke mně až dnes v noci, a ne už včera?“

„Protože teprve včera jste podruhé odmítl vzít bílou dámu… A také proto, že až dnes odpoledne jsem našel to, co jsem hledal: vázaný sešit šachových publikací ze třetího trimestru roku devatenáct set čtyřicet pět. Je tam fotografie finalistů šachového turnaje mládeže. Na té fotografii jste vy, Césare. A na další straně je vaše jméno a příjmení. Jediné, co mě na tom překvapilo, je, že jste tehdy ten turnaj nevyhrál… Také mě překvapuje, že od té chvíle vaše stopa mezi šachisty nadobro mizí. Oficiálně jste už nikdy nesehrál ani jedinou partii.“

„Nerozumím jedné věci,“ řekla Julia. „Nebo přesněji řečeno, je to jedna z mnoha věcí, kterým v celé téhle šílené záležitosti nerozumím… Znám tě od té doby, co jsem začala rozum brát, Césare. Vyrostla jsem vedle tebe a myslela jsem si, že vím o tvém životě úplně všechno. Ale o šachu ses mi nikdy nezmínil. Ani slovem. Proč?“

„To by bylo dlouhé vysvětlování.“

„Máme dost času,“ řekl Muñoz.

Byla to poslední partie turnaje. Koncovka s pěšci a střelci, při které zbývalo na šachovnici už jen málo figur. Před pódiem, na němž se utkávali finalisté, sledovalo několik diváků tahy, které jeden z rozhodčích zaznamenával na tabuli na stěně mezi Frankovým portrétem a kalendářem s datem12. října 1945 nad stolem, na němž se blýskal stříbrný pohár určený vítězi.

Mládenec v šedém saku se mechanicky dotkl uzlu své kravaty a pohlédl na své figury – měl černé – s výrazem beznaděje. Jeho soupeř ho posledními několika tahy metodicky a neúprosně zaháněl do úzkých. Ze strany bílého se nejednalo o nijak brilantní hru, spíš o pomalý postup založený na solidní počáteční obraně – byla to královská indická obrana – a výhodu získával jen proto, že trpělivě vyčkával a postupně využíval chyb svého soupeře. Byla to hra postrádající veškerou představivost, při níž hráč nic neriskoval, ale právě tím překazil každý pokus černého ohrozit krále. Černé figury teď byly zdecimované a rozprášené daleko od sebe a nebyly schopny ani si navzájem přispěchat na pomoc, ani zabránit v postupu dvěma bílým pěšcům, kteří táhli střídavě a právě šli do dámy.

Mládenci v šedém saku se kalily oči únavou a zahanbením. Věděl, že mohl tu partii vyhrát, že hraje lépe, odvážněji a brilantněji než jeho soupeř, ale jako útěcha tváří v tvář nevyhnutelné porážce to nestačilo. Všechny bujné a vznětlivé iluze jeho patnácti let, mimořádná citlivost jeho ducha a bystrost myšlenek, dokonce téměř fyzické potěšení, které zakoušel při doteku figur z lakovaného dřeva, když je elegantně posunoval po šachovnici, a spřádal tak na bílých a černých políčcích jemnou osnovu, která mu připadala krásná a harmonická téměř až k dokonalosti, to všechno teď bylo k ničemu, pošpiněné sprostým uspokojením a pohrdáním, které se zračilo ve výrazu jeho vítězného soupeře, jakéhosi vesnického balíka s nazelenalou pletí, malýma očkama a hrubými rysy, který vděčil za svůj úspěch jen tomu, že dokázal opatrně vyčkávat jako pavouk uprostřed pavučiny. Své nevýslovné zbabělosti.

Takže šachy jsou i tohle, pomyslel si mladík s černými figurami. Nakonec to vždycky skončí pokořením z nezasloužené porážky; vyhrává ten, kdo nic neriskuje. To cítil v té chvíli před šachovnicí, která byla nejen dějištěm hloupé poziční války, ale zároveň zrcadlem života samého – těla a krve, života a smrti, hrdinství a oběti. Stejně jako hrdí francouzští rytíři u Kresčaku, poražení galskými lučištníky anglického krále v plné slávě, která jim nakonec nebyla k ničemu, se mládenec díval, jak se útoky jeho jezdců a střelců, odvážné a pronikavé, krásné tahy zářící jako seky mečem, tříští jeden za druhým v hrdinských, ale marných vlnách o flegmatickou nehybnost jeho soupeře. A bílý král, ta nenáviděná figura, pozoroval s opovržením stejným jako opovržení hráče, který ho vedl, z dálky z bezpečného úkrytu za nedobytnou řadou svých plebejských pěšců zmatek a bezmoc osamělého černého krále, neschopného přispěchat na pomoc svým posledním obklíčeným pěšcům, kteří mu zůstali věrní a kteří sváděli marný boj v posledním záchvěvu snahy o záchranu.

Na tom nemilosrdném bitevním poli z chladných bílých a černých čtverců nezbývalo místo ani pro čest, která by měla být prokazována poraženým. Ta prohra bořila všechno, a ničila tak nejen poraženého, ale i jeho představivost, jeho sny, jeho sebeúctu. Mládenec v šedém saku se opřel loktem o stůl, složil čelo do dlaně, na okamžik zavřel oči a naslouchal, jak v údolí zaplaveném stíny pomalu umlká třeskot zbraní. Už nikdy, řekl si. Jako Galové, kteří po porážce Římany odmítali vyslovit jméno místa své porážky, bude se i on po zbytek svého života bránit vzpomínkám na to, co před jeho očima odhalilo jalovost veškeré slávy. Už nikdy nebude hrát šachy. A kéž by to dokázal vymazat i z paměti, stejně jako po smrti faraónů byla z hrobek smazávána jejich jména.

Soupeř, rozhodčí a diváci čekali na další tah se špatně skrývanou nechutí – finále se už táhlo příliš dlouho. Mládenec naposledy pohlédl na svého uštvaného krále a s neveselým pocitem, že jsou oba stejně osamělí, usoudil, že mu může už jen dopřát milosrdnou a důstojnou smrt vlastní rukou, která ho uchrání před ponížením. Neskončí obklíčený jako toulavý pes, uvězněný v rohu šachovnice. Natáhl tedy ruku k poraženému králi, nekonečně něžným pohybem ho pomalu uchopil a láskyplně ho položil na nehostinná šachová pole.

XV. Dámská koncovka

„Šach byl příčinou mnoha hříchů i vášní, hádek i zbytečných slov – když nechci rovnou říci lží –, kterých jsem se dopustil já sám, můj soupeř nebo oba dva. Kvůli šachu jsem začal zanedbávat své povinností vůči Bohu i vůči lidem.“

The Harleyan Myscellany

Když César potichu domluvil s pohledem upřeným do neurčitého bodu v místnosti, nepřítomně se usmál a pomalu se otočil, až jeho oči padly na šachovou hru ze slonoviny, která ležela na stole. Pak pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že svou minulost si nikdo nevybírá.

„Tohle jsi mi nikdy nevyprávěl,“ promluvila Julia a měla pocit, že zvuk jejího hlasu prolomil ticho v místnosti jaksi podivně, jakoby nevhodně.

César chvíli neodpovídal. Světlo dopadající přes pergamenové stínítko ozařovalo jen část jeho tváře a druhá polovina zůstávala ve stínu. To prohlubovalo vrásky kolem starožitníkových očí a úst a zdůrazňovalo jeho aristokratický profil s jemným nosem a bradou, podobný čistě ražené starožitné minci.

„Jak jsem ti mohl vyprávět o něčem, co neexistovalo,“ zamumlal něžně a jeho oči, nebo možná jejich lesk utlumený v pološeru, se nakonec upřely do dívčiných. „Celých čtyřicet let jsem se musel hodně přesvědčovat, abych tomu uvěřil.“ Do jeho úsměvu se teď vloudil trochu posměšný odstín, který bezpochyby platil jemu samotnému. „Šachy jsem si od té doby už nezahrál, ani sám se sebou ne. Nikdy.“

Julia ohromeně zakroutila hlavou. Dělalo jí potíže tomu všemu uvěřit.

„Ty jsi nemocný.“

Starožitník se krátce a suše zasmál. Světlo se teď odráželo v jeho očích, které vypadaly jako z ledu.

„Zklamala jsi mě, princezno. Čekal jsem, že alespoň ty mi prokážeš tu čest a nespokojíš se se snadným vysvětlením.“ Pohlédl zamyšleně na svůj náustek ze slonoviny. „Ujišťuji tě, že jsem normální. Jak jinak bych mohl do takových podrobností vymyslet tenhle překrásný příběh?“

„Překrásný?“ pohlédla na něho užasle. „Mluvíme o Álvarovi a o Menchu… Překrásný příběh, říkáš?“ Otřásla se hrůzou a odporem. „Proboha živého! Jak ksakru můžeš něco takového vůbec vypustit z úst?“

Starožitník bez mrknutí oka opětoval její pohled a pak se obrátil k Muñozovi, jako by ho žádal o přispění.

„Jsou tu jisté… estetické stránky,“ řekl. „Nesmírně originální faktory, které nemůžeme tak povrchně zjednodušovat. Šachovnice není jenom černobílá. Na události lze nahlížet i z vyšších úrovní. Objektivních úrovní.“ Pohlédl na ně s náhlým zoufalstvím, které se zdálo být upřímné. „Doufal jsem, že to pochopíte.“

„Vím, co máte na mysli,“ poznamenal Muñoz a Julia sena něho překvapeně otočila. Šachista dosud nehybně stál uprostřed místnosti s rukama v kapsách pomuchlaného pláště. V koutku úst se mu usadil neurčitý úšklebek, jeho nejasný a nepřítomný, sotva znatelný úsměv.

„Že to víte?“ vykřikla Julia. „Co vy o tom, do prdele, můžete vědět?“

Stiskla rozhořčeně pěsti a zadržela dech, který jí zněl v uších jako dech zvířete uštvaného po dlouhém běhu. Ale Muñoz se tvářil neproniknutelně a Julia postřehla, že César mu věnoval klidný pohled plný vděčnosti.

„Vidím, že jsem se nezmýlil, když jsem si vybral právě vás,“ řekl starožitník. „A to mě těší.“

Muñoz neodpověděl. Jen se rozhlédl kolem sebe po obrazech, nábytku a ostatních věcech v místnosti a pomalu přikývl, jako by z toho všeho vyvozoval jakési tajemné závěry. Po chvíli ukázal bradou na Julii.

„Myslím, že má právo dovědět se všechno.“

„Vy také, drahý,“ upřesnil César.

„Já také. I když mně tady přísluší jen úloha svědka.“

V jeho hlase nezazněl ani stín kritiky nebo výhrůžky. Vypadalo to, jako by si šachista chtěl zachovat jakousi absurdní neutralitu. A zůstat neutrální není možné, pomyslela si Julia, protože dřív nebo později nastane okamžik, kdy všechno už bude vyřčeno a bude zapotřebí se rozhodnout. S pocitem neskutečnosti, kterého se jí nedařilo zbavit, však usoudila, že ten okamžik je ještě příliš daleko.

„Tak tedy začněme,“ řekla, a když uslyšela svůj vlastní hlas, s překvapivou úlevou zjistila, že se jí vrací ztracený klid. Pohlédla tvrdě na Césara. „Pověz nám, jak to bylo s Álvarem.“

Starožitník přikývl.

„Álvaro,“ opakoval potichu. „Ale nejdřív se musím zmínit o tom obraze…“ Najednou se mrzutě zašklebil, jako kdyby byl zanedbal cosi, co patří k základům dobrého vychování. „Ještě jsem vám nic nenabídl, to je neodpustitelné. Co budete pít?“

Nikdo neodpověděl. César přistoupil ke starožitné dubové truhle, kterou používal jako příruční bar.

„Poprvé jsem ten obraz viděl u tebe na návštěvě, Julie. Pamatuješ? Přinesli ho právě před několika hodinami a ty ses radovala jako malá holčička. Skoro hodinu jsem tě pozoroval, jak sis ho dopodrobna prohlížela a vysvětlovala mi, jakých technik použiješ, abys z něho udělala, cituji doslova, to nejkrásnější, co jsi kdy vytvořila.“ Zatímco hovořil, vybral si César úzkou sklenici z drahého broušeného skla a naplnil ji ledem, ginem a citrónovou šťávou. „Nemohl jsem se vynadívat, jak jsi šťastná, a po pravdě řečeno, princezno, sám jsem byl šťastný také.“ Otočil se se sklenicí v ruce, opatrně ochutnal směs a zatvářil se spokojeně. „Ale tenkrát jsem ti neřekl, že… No, po pravdě řečeno se to těžko říká i teď. Ty ses nemohla vynadívat na krásu toho obrazu, vyváženost kompozice, barvy a světla. Já jsem na tom byl stejně, ale z jiného důvodu… Ta šachovnice, hráči sklonění nad figurami, dáma čtoucí u okna, ve mně probudili spící ozvěnu mé staré vášně. Představ si, jak jsem byl překvapený. Myslel jsem, že už jsem na ni dávno zapomněl, a najednou bum a byla tu zase zpátky jako rána z děla. Byl jsem jako v horečce a zároveň mě to vyděsilo; měl jsem pocit, že jsem právě zešílel.“

Starožitník se na okamžik odmlčel a osvětlenou polovinou úst se sám pro sebe zlomyslně ušklíbl, jako by tuhle vzpomínku vychutnával s obzvláštním potěšením.

„Ale nešlo jen o šachy,“ pokračoval. „Měl jsem z té hry hluboký osobní dojem spojnice mezi životem a smrtí, mezi skutečností a sněním… A zatímco ty, Julie, jsi mluvila o barvách a lacích, já jsem tě skoro neposlouchal, protože jsem se chvěl potěšením a zároveň mě mrazilo nesmírnou úzkostí. Seděl jsem vedle tebe na pohovce a hleděl ne na to, co Pieter van Huys namaloval na svůj obraz, ale na to, na co ten člověk, ten geniální mistr, myslel, když ho maloval.“

„A rozhodl ses, že ten obraz musíš získat pro sebe.“

César pohlédl na dívku s ironickým pokáráním.

„Nezjednodušuj to, princezno.“ Upil trochu ze sklenice a jeho lehounký úsměv byl zároveň prosbou o shovívavost. „V tu chvíli jsem se rozhodl, že tu vášeň musím bezpodmínečně naplnit. Za tak dlouhý život, jako je můj, se člověk leccos naučí. Snad proto jsem to na místě pochopil – ne tu zprávu, která, jak se později ukázalo, byla zašifrovaná, ale nespornou skutečnost, že se v ní skrývá nějaká fascinující a strašlivá záhada. Možná, a doufám, že oceníš ten nápad, záhada, která by mi konečně dala za pravdu.“

„Za pravdu?“

„Ano. Svět není tak jednoduchý, jak se nám všichni snaží namluvit. Má nejasné obrysy, záleží na odstínech. Nic není jen černé nebo jen bílé: za zlem se může skrývat dobro nebo krása a naopak, aniž by jedno vylučovalo druhé. Lidská bytost může touž osobu milovat i zrazovat zároveň a její city proto nejsou o nic méně opravdové. Člověk může být současně otcem, bratrem, synem i milencem, zároveň obětí i katem… Příklady si dosaď podle libosti. Život je nejisté dobrodružství v rozlehlé krajině, jejíž hranice jsou umělé a neustále se pohybují; všechno tam může každým okamžikem přestat a znovu začít, anebo rázem skončit jednou provždy. Jedinou absolutní, pevnou, neoddiskutovatelnou a definitivní skutečností tam je smrt. A my se tu kmitneme jen jako prchavý záblesk mezi dvojí věčnou nocí; čas, který nám je tu vyhrazen, je strašlivě krátký, princezno.“

„A jak to souvisí s Álvarovou smrtí?“

„Všechno souvisí se vším.“ César zvedl ruku, jako by chtěl požádat o trpělivost. „Kromě toho život je sled faktů, které na sebe občas navazují nezávisle na vůli člověka…“ Pohlédl proti světlu na svou sklenici, jako by v ní plavalo pokračování jeho úvahy. „Tehdy, myslím tím tu návštěvu u tebe, Julie, jsem se rozhodl, že si zjistím veškeré informace o tom obraze. A stejně jako tobě mi jako první přišel na mysl Álvaro. Nikdy jsem ho neměl rád; ani když jste byli spolu, ani potom. S jedním důležitým rozdílem; nikdy jsem tomu mizerovi neodpustil, že ti tolik ublížil…“

Julia si právě brala další cigaretu, ale v půli pohybu se zarazila a překvapeně na Césara pohlédla.

„To byla jenom moje věc,“ řekla. „Ne tvoje.“

„Mýlíš se. Byla to moje věc. Álvaro zaujímal místo, které já jsem nikdy zaujmout nemohl. Svým způsobem,“ starožitník na chvíli zaváhal a trpce se usmál, „to byl můj sok. Jediný člověk, který mě od tebe mohl odloučit.“

„Mezi Álvarem a mnou už všechno dávno skončilo… Je nesmysl chtít to takhle spojovat.“

„Až zas takový nesmysl to není, ale nechme toho. Nenáviděl jsem ho, a dost. To samozřejmě není důvod, abych ho zabíjel. Kdyby tomu tak bylo, ujišťuji tě, že bych s tím nebyl čekal tak dlouho… Prostředí umělců a starožitníků, ve kterém se pohybujeme, není moc velké. Občas jsem se nevyhnul tomu, že jsem s Álvarem přišel do styku pracovně. Naše vztahy by se pochopitelně nedaly označit za vřelé, ale peníze a zájem často bývají příčinou podivných kooperací. Důkazem toho je, že ty sama jsi šla za ním, když jsi narazila na ten problém s van Huysem… A tak jsem za ním zašel a požádal ho o informace o tom obraze. Samozřejmě ne pro moje krásné oči. Nabídl jsem mu okrouhlou sumičku. Tvůj bývalý, ať je mu země lehká, byl vždycky drahý chlapec. Hodně drahý.“

„Proč jsi mi o tom nic neřekl?“

„Z několika důvodů. Za prvé jsem nestál o to, abyste sedali znovu dohromady, dokonce ani pracovně ne. I když z ohně zbývá jen popel, nikdy nevíš, jestli pod ním ještě něco nedoutná… Ale měl jsem k tomu ještě další důvod. Ten obraz mi připomněl cosi příliš blízkého.“ Ukázal na šachy ze slonoviny na hracím stolku. „Něco, co ke mně kdysi patřilo a o čem jsem si myslel, že jsem se toho už navždy zřekl. Zákoutí, kam jsem si nemohl pustit nikoho, dokonce ani tebe ne, princezno. Znamenalo by to dát prostor otázkám, na které bych nenašel dost odvahy ti odpovídat.“ Pohlédl na Muñoze, který mlčky naslouchal a do ničeho se nevměšoval. „Mám dojem, že tohle by ti mohl nejspíš objasnit tady náš přítel. Nemám pravdu? Šachy jako projekce ega, porážka jako frustrace libida a podobné rozkošné prasečinky… Ti střelci klouzající po šachovnici dlouhými a hlubokými úhlopříčnými pohyby,“ přejel špičkou jazyka po okraji své sklenice a lehce se otřásl. „Zkrátka a dobře – Freude, vždycky na tě dojde.“

Povzdechl si, jakoby na počest svých vlastních přeludů. Pak pomalu pozvedl sklenku k přípitku směrem k Muñozovi, posadil se do křesla a nenuceně si přehodil nohu přes nohu.

„Nechápu,“ naléhala dívka, „jak tohle všechno souvisí s Álvarem.“

„Na začátku nijak zvlášť,“ uznal starožitník. „Chtěl jsem jen úplně obyčejnou historickou informaci. A byl jsem ochoten za ni dobře zaplatit, jak jsem ti už řekl. Ale když ses za ním rozhodla zajít i ty, všechno se najednou zkomplikovalo… Na začátku to nebylo tak strašné. Ale Álvaro ti v záchvatu chvályhodné profesionální obezřetnosti neřekl, že se o věc také zajímám; požádal jsem ho totiž o maximální diskrétnost…“

„A nebylo mu divné, že si zjišťuješ informace o tom obraze za mými zády?“

„Ani dost málo. A pokud ano, nezmínil se o tom. Nejspíš měl dojem, že tě chci překvapit a obstarat ti další údaje… nebo si možná myslel, že na tebe chystám nějaký podraz,“ přemítal César vážně. „Když teď o tom uvažuji, už jen pro tohle by zasluhoval zabít.“

„Snažil se mě varovat. Říkal, že poslední dobou je van Huys nějak v módě.“

„Ničema až do konce,“ usoudil César. „Tímhle upozorněním, kterým nic neriskoval, se snažil krýt před tebou a zároveň si to nerozházet se mnou. Byl by hezký na všechny strany, shrábl by peníze, a navíc by si ještě nechal otevřená zadní vrátka, aby si mohl ohřát starou milostnou polívčičku…“ Krátce se uchechtl a nadzvedl obočí. „Ale zpátky k tomu, co se stalo mezi Álvarem a mnou,“ pohlédl do své sklenice. „Za dva dny poté, co jsem se s ním setkal, jsi mi přišla říct, že na obraze je skrytý nápis. Pokoušel jsem se to dát co nejméně najevo, ale bylo mi, jako bych dostal ránu elektrickým proudem; moje tušení o existenci záhady se potvrzovalo. Okamžitě jsem si uvědomil, že to znamená i spoustu peněz, protože cena van Huyse tím několikanásobně stoupne, a vzpomínám si, že něco v tom smyslu jsem ti řekl. Tohle spolu s historií obrazu a postav otevíralo možnosti, které mi v tom okamžiku připadaly úžasné: my dva budeme spolu pátrat po rozluštění té záhady. To by bylo jako za starých časů, viď? Jako výprava za pokladem, ale tentokrát by to byl opravdický poklad. Ty bys z toho získala slávu, Julie. Tvé jméno by se objevilo v odborných publikacích, v knihách o umění. A já… Řekněme, že to samo o sobě už by mi stačilo; ale navíc pro mě účast v té hře znamenala velmi složitou osobní záležitost. Ale o jednom tě mohu ujistit: ctižádost v tom nehrála vůbec žádnou roli. Věříš mi?“

„Věřím.“

„To jsem rád. Protože jen tak budeš moci pochopit to, co se stalo potom.“ César zachrastil ledem a zdálo se, že mu ten zvuk pomáhá uspořádat si vzpomínky. „Když jsi odešla, zavolal jsem Álvarovi a dohodli jsme se, že se u něho v poledne zastavím. Šel jsem k němu beze zlých úmyslů a musím se přiznat, že jsem se samým vzrušením třásl. Álvaro mi řekl, co zjistil. S uspokojením jsem konstatoval, že neví o existenci skrytého nápisu, a dával jsem si dobrý pozor, abych se mu o něm ani slovíčkem nezmínil. Všechno šlo jako po másle, dokud nezačal mluvit o tobě. V tu chvíli, princezno, se situace diametrálně změnila.“

„V jakém smyslu?“

„Ve všech.“

„Myslím, v jakém smyslu mluvil Álvaro o mně?“

César poposedl v křesle ve viditelných rozpacích a chvíli mu trvalo, než neochotně odpověděl:

„Tvoje návštěva na něho hluboce zapůsobila. Nebo to přinejmenším tvrdil. Pochopil jsem, že jsi nebezpečně rozjitřila staré city a že by Álvarovi nebylo proti mysli, kdyby se všechno vrátilo do původních kolejí.“ Odmlčel se a zachmuřil obočí. „Musím přiznat, Julie, že tohle mě rozčílilo tak, že si to ani nedovedeš představit. Álvaro ti zničil dva roky života a já jsem tam před ním stál a poslouchal jeho nestydaté plány, jak se ti do něho zase vetře… Řekl jsem mu bez okolků, aby tě nechal na pokoji. Podíval se na mě jako na starého všetečného teplouše a začali jsme se hádat. Podrobností tě ušetřím, ale bylo to opravdu nepříjemné. Obvinil mě, že se pletu do něčeho, do čeho mi nic není.“

„A měl pravdu.“

„Neměl. Šlo přece o tebe, Julie. A na tobě mi záleží víc než na čemkoli na světě.“

„Nebuď k smíchu. Nikdy bych se k Álvarovi nevrátila.“

„Tím si nejsem tak jistý. Moc dobře vím, co pro tebe ten gauner znamenal…“ usmál se César ironicky do prázdna, jako by se na ně odtamtud díval teď už neškodný Álvarův přízrak. „Jak jsme se tak dohadovali, cítil jsem, jak se ve mně probouzí moje stará nenávist a stoupá mi do hlavy jako sklenice tvé horké vodky. Takovou nenávist jsem ještě nikdy předtím nezažil, dceruško; byla to pořádná, poctivá, slastně latinská nenávist. Zvedl jsem se a mám dojem, že jsem se nechal trochu unést: zahrnul jsem ho vybranými nadávkami z repertoáru trhovkyň, které mám vyhrazené pro zvláštní příležitosti… Napřed vypadal, že ho můj výbuch překvapil. Pak si zapálil dýmku a vysmál se mi do tváře. Jeho vztah s tebou, řekl, zkrachoval kvůli mně. Já jsem prý vinen tím, že jsi nedospěla. Moje přítomnost ve tvém životě, kterou označil za nezdravou a obtížnou, ti nikdy nedovolila postavit se na vlastní nohy. ‚A nejhorší na tom je,‘ dodal s urážlivým úsměvem, ‚že Julia byla v hloubi duše vlastně vždycky zamilovaná do tebe, byl jsi pro ni otcem, kterého skoro nepoznala… A takhle dopadla.‘ Po těch slovech si Álvaro strčil ruku do kapsy u kalhot, zabafal z dýmky a podíval se na mě přes obláčky kouře. ‚Váš vztah,‘ uzavřel, ‚není nic jiného než nekonzumovaný incest. Jediné štěstí je, že jsi buzerant.‘“

Julia zavřela oči. César nechal poslední větu viset ve vzduchu a rozhostilo se ticho, které se zahanbená a zmatená dívka neodvažovala porušit. Když posbírala dost odvahy na to, aby na něho znovu pohlédla, pokrčil starožitník vyhýbavě rameny, jako by za to, co bude následovat, už nenesl žádnou odpovědnost.

„Těmi slovy, princezno, si Álvaro podepsal rozsudek smrti. Ještě tam přede mnou seděl a klidně si kouřil, ale ve skutečnosti už byl mrtvý. Ne pro to, co mi řekl, to byl koneckonců názor jako každý jiný, ale protože jeho slova odhalovala moji podstatu, jako kdyby odhrnul záclonu, která přede mnou po celá léta zakrývala skutečný stav věcí. Možná protože vyslovil nahlas myšlenky, které jsem vytěsnil do nejtemnějšího koutku paměti a na které jsem se vždycky bránil podívat ve světle rozumu a logiky…“

Zarazil se, jako by ztratil nit své řeči, a nerozhodně se podíval z Julie na Muñoze. Pak se usmál zvláštním úsměvem, nesmělým a trochu zvráceným zároveň, zvedl znovu sklenku ke rtům a trochu z ní upil. „A tehdy mě osvítila náhlá inspirace.“ Julia si všimla, že jakmile se napil, zmizel mu ze rtů ten zvláštní úsměv. „Před očima se mi jako mávnutím kouzelného proutku, jak se píše v pohádkách, najednou objevil plán. Každá z figur, které se až do té chvíle pohybovaly nazdařbůh, v něm náhle získala své přesné místo i charakteristiku. Álvaro, ty, já, ten obraz… Zahrnovalo to i mou vlastní temnou stránku se všemi vzdálenými ohlasy, dávno zapomenutými pocity, utlumenými vášněmi… To všechno se poskládalo v několika vteřinách jako obrovská šachovnice, kde každá postava, každá myšlenka a každá situace měly své přesné místo v čase a v prostoru a každou představovala určitá figura. Byla to Partie s velkým P, veliká hra mého života. A tvého také. Protože v ní bylo všechno, princezno: šachy, dobrodružství, láska, život i smrt. A na konci toho všeho ses tyčila ty, osvobozená od všeho a ode všech, a tvá krása a dokonalost se odrážela v nejčistším zrcadle zralosti. Tu partii jsi musela sehrát, Julie, nedalo se nic dělat. Musela jsi nás všechny zabít, abys nakonec mohla být volná.“

„Proboha živého…“ Starožitník zavrtěl hlavou.

„Bůh s tím nemá nic společného… Ujišťuji tě, že když jsem přistoupil k Álvarovi a uhodil jsem ho do zátylku obsidiánovým popelníkem z jeho stolu, už jsem k němu necítil žádnou nenávist. Byla to už jen nepříjemná formalita. Mrzutá, ale nevyhnutelná.“

Zahleděl se zblízka se zájmem na svou pravou ruku. Zdálo se, že uvažuje o schopnosti zasadit smrtící úder, ukryté v těch dlouhých bledých prstech s pěstěnými nehty, které v té chvíli tak nonšalantně svíraly sklenku ginu.

„Padl jako podťatý,“ uzavřel César nezúčastněným tónem, když se dosyta vynadíval. „Zhroutil se bez hlesu, bum, a v zubech ještě svíral dýmku. A pak, když už ležel na podlaze… Řekněme, že jsem mu zasadil ještě jednu lépe mířenou ránu, abych se ujistil, že je opravdu mrtvý jaksepatří. Když už člověk něco dělá, měl by to buďto udělat pořádně, nebo by se do toho vůbec neměl pouštět… To ostatní už znáš; ta sprcha a všechno ostatní byly pouhé umělecké detaily. Brouillez les pistes, jak říkal Arsene Lupin… Ačkoli Menchu, budiž jí země lehká, by určitě tvrdila, že to byla Coco Chanelová. Chuděra.“ Upil doušek na Menchuinu památku a pak se zahleděl do prázdna. „Takže jsem kapesníkem setřel otisky a pro všechny případy jsem si odnesl ten popelník a daleko odtud jsem ho hodil do popelnice… Zní to ošklivě, princezno, ale na začátečníka jsem uvažoval obdivuhodně zločinecky. Než jsem odešel, sebral jsem tu zprávu o obraze, kterou ti Álvaro chtěl donést domů, a na stroji jsem nadepsal adresu na obálku.“

„Také sis vzal hrst kartiček z bílého kartónu…“

„Ne. To byl sice vtipný detail, ale napadlo mě to až později. Už nebylo ani pomyšlení, abych se pro ně vracel, takže jsem koupil v papírnictví jiné. Ale to jsem udělal až o několik dní později. Napřed jsem musel naplánovat tu partii; každý tah musel být dokonalý. Ale jelikož jsem se měl u tebe zastavit druhý den k večeru, musel jsem se ujistit, že dostaneš i zbytek té zprávy. Musela ses bezpodmínečně dovědět všechny podrobnosti o tom obraze.“

„A tady vstupuje na scénu ta žena v pršiplášti…“

„Ano. A teď se ti musím k něčemu přiznat. Nejsem transvestita a nemám z toho ani to nejmenší potěšení… Několikrát, zvlášť když jsem byl mladý, jsem se zkoušel převléknout jen tak pro zábavu. Asi jako na maškarní ples. Zkoušel jsem to vždycky o samotě před zrcadlem,“ při té vzpomínce se César spokojeně zašklebil, zároveň zlomyslně i shovívavě vůči sobě samotnému. „Když jsem ti chtěl poslat tu obálku, připadalo mi zábavné si tu zkušenost zopakovat. Bylo to něco jako dávný rozmar, chápeš. Jako hozená rukavice, když se na to podíváme z hlediska, řekněme… hrdinství. Mohl jsem si ověřit, jestli jsem schopen oklamat lidi, když si budu svým způsobem hrát na pravdu nebo na její část… Takže jsem vyrazil na nákupy. Spořádaný pán, který kupuje pršiplášť, kabelku, střevíce na nízkém podpatku, blond paruku, punčochy a šaty nevzbudí podezření, když se přitom chová odpovídajícím způsobem a nakupuje ty věci bezpochyby pro manželku – ve velkých obchodních domech, kde je spousta lidí. Zbytek byla otázka perfektního oholení a líčidel, protože teď mohu bez jakéhokoli studu přiznat, že takové věci jsem doma měl. Nic výstředního, znáš mě. Jen diskrétní doladění. V té kurýrní agentuře nepojal nikdo ani sebemenší podezření. Musím přiznat, že jako zkušenost to bylo zábavné… a poučné.“

Starožitník si s afektovaným zármutkem dlouze povzdechl. Pak se jeho tvář zachmuřila.

„Tahle část,“ dodal o poznání vážnějším tónem, „by sedala považovat, abych tak řekl, za zábavnější stránku věci…“ Pohlédl na Julii upřeně a zamyšleně, jako by pečlivě volil slova před jakýmsi slavnostnějším neviditelným publikem, na které chtěl udělat dobrý dojem. „To doopravdy těžké mělo teprve přijít. Teď jsem tě musel správně nasměrovat jak k první části hry, která spočívala v rozluštění té záhady, tak k části druhé, mnohem nebezpečnější a složitější… Problém spočíval v tom, že jsem oficiálně šachy hrát neuměl. Při pátrání ohledně toho obrazu jsme museli postupovat společně, ale já jsem měl svázané ruce a nemohl jsem ti pomoci. Bylo to strašné. A sám proti sobě jsem hrát nemohl; potřeboval jsem soupeře. Někoho, kdo by byl opravdu dobrý. Takže mi nezbývalo než vyhledat nějakého Vergilia, aby tě tím dobrodružstvím provázel. To byla poslední figura, kterou mi ještě zbývalo postavit na šachovnici.“

Dopil zbytek nápoje a odložil sklenku na stůl. Pak vytáhl z rukávu svého županu hedvábný kapesník a pečlivě si osušil rty. Nakonec pohlédl na Muñoze a přátelsky se na něho usmál.

„A tak jsem si po poradě se svým sousedem panem Cifuentesem, předsedou klubu Capablanca, vybral vás, milý příteli.“

Muñoz jednou přikývl. Jestli si pomyslel cosi o pochybnosti takové cti, zdržel se komentáře. Jeho oči, které se ve stínech slabé záře propouštěné stínítkem lampy zdály ještě zapadlejší, hleděly zkoumavě na starožitníka.

„Vy jste nikdy nepochyboval o tom, že vyhraju,“ poznamenal tiše.

César se mu ironicky uklonil a smekl pomyslný klobouk.

„To máte pravdu, nepochyboval,“ potvrdil. „To, že máte nadání pro šachy, mi bylo jasné hned, jak jste se postavil k tomu van Huysovi; kromě toho jsem se chystal dodat vám, můj milý, přehršel vydatných stop, jejichž správný výklad by vás dovedl k rozluštění toho druhého tajemství záhady tajemného hráče.“ Zamlaskal spokojeně jazykem, jako by vychutnával nějaký vynikající pokrm. „Musím přiznat, že jste na mě udělal dojem. A po pravdě řečeno ho na mě děláte ještě teď. Máte tak rozkošný zvyk analyzovat všechny tahy dohromady a každý zvlášť. A pro tu vaši metodu, kterou se přibližujete k cíli vylučováním všech nepravděpodobných možností, mám jen jediný výraz: mistrovská.“

„Vy mě přeceňujete,“ poznamenal Muñoz bezvýrazně a Julia nebyla schopna odhadnout, jestli to myslel vážně nebo ironicky. César zaklonil hlavu a s požitkem se teatrálně rozesmál tichým smíchem.

„Musím vám říci,“ poznamenal s dvojsmyslným, skoro koketním úšklebkem, „že to, jak jste mě krok za krokem tlačil do kouta, mě začalo namouduši doopravdy vzrušovat. Byl to pocit… skoro fyzický, jestli mi prominete ten výraz. I když nejste přesně můj typ.“ Na několik okamžiků se zamyslel, jako by se snažil zařadit Muñoze do určité kategorie, ale pak podle všeho od toho úmyslu upustil. „Už při posledních tazích mi bylo jasné, že se stávám jediným podezřelým, který přichází v úvahu. A vy jste věděl, že to vím. Myslím, že se příliš nezmýlím, když řeknu, že jste to věděl od okamžiku, kdy jsme si začali být bližší, nemám pravdu? Tu noc, když jsme seděli na lavičce před Juliiným domem ve společnosti mé cestovní láhve koňaku, jsme měli dlouhý rozhovor o psychologických rysech toho vraha. Vy jste si tou dobou byl už skoro jist, že vaším soupeřem jsem já. Velmi pozorně jsem vás poslouchal, když jste jako odpověď na mé otázky rozvíjel souvislost všech známých řešení s patologií šachu. Až na jedno, na to správné. Na to, o kterém jste se nikdy až dodneška nezmínil a kterého jste si přesto byl dokonale vědom. Však víte, co mám na mysli.“

Muñoz na to znovu klidně přikývl. César ukázal na Julii.

„My dva to víme, ale ona ne. Nebo přinejmenším ne všechno. Měl byste jí to vysvětlit.“

Dívka pohlédla na šachistu.

„Ano,“ řekla s pocitem únavy a podráždění, jehož příčinou byl i Muñoz. „Možná byste mi opravdu měl vysvětlit, o čem to vy dva mluvíte, protože už začínám mít toho vašeho zatraceného poplácávání po ramenou plné zuby.“

Šachista stále upřeně hleděl na Césara.

„Matematická povaha šachu,“ odpověděl, aniž by ho Juliina rozmrzelost vyvedla z míry, „dodává téhle hře zvláštního rázu. Čehosi, co by odborníci nejspíš definovali jako anální sadismus… Víte přece, co mám na mysli: šachy jako zarputilý boj mezi dvěma muži, který má co dělat se slovy jako agrese, narcisismus, masturbace… Homosexualita.

Vyhrát znamená porazit dominantního otce nebo matku, dostat se nahoru. Prohrát znamená být poražen, podlehnout.“

César zvedl do výšky prst, jako by žádal o pozornost.

„Ledaže by právě tohle znamenalo vítězství,“ poznamenal zdvořile.

„Ano,“ přitakal Muñoz. „Ledaže by vítězství paradoxně spočívalo právě v porážce sebe sama,“ pohlédl na okamžik na Julii. „Belmonte měl vlastně pravdu. Ta partie, stejně jako obraz, obviňuje sama sebe.“

Starožitník se na něho obdivně, téměř šťastně usmál.

„Výborně,“ řekl. „Stát se nesmrtelným skrze vlastní porážku, že ano? Jako Sokrates blahé paměti se svou číší bolehlavu,“ obrátil se vítězoslavně k Julii. „Náš milý pan Muñoz, princezno, tohle všechno věděl už dávno, a přesto se o tom slůvkem nezmínil ani tobě, ani mně. A já jsem ve vší skromnosti pochopil, že můj soupeř je na nejlepší cestě, právě proto, že se v téhle souvislosti vyhýbal jakékoli narážce na mě. Zatímco ve skutečnosti si poté, co se setkal s Belmontovými a mohl je konečně vyloučit jako podezřelé, už byl jistý, kdo je jeho protivník. Mýlím se?“

„Nemýlíte.“

„Dovolíte mi, abych vám položil poněkud osobní otázku?“

„Položte a uvidíte, jestli na ni odpovím, nebo ne.“

„Co jste cítil, když jste přišel na ten pravý tah?… Když jste pochopil, že jsem to já?“

Muñoz na okamžik zapřemýšlel.

„Ulevilo se mi,“ řekl.

„Zklamalo by mě, kdyby to byl někdo jiný.“

„Zklamalo by vás, že jste se zmýlil v totožnosti tajemného hráče?… Ne že bych chtěl přeceňovat své zásluhy, ale tak evidentní to zase nebylo, milý příteli. I pro vás to bylo hodně těžké. Spoustu postav v tomhle příběhu jste ani neznal a s námi jste byl sotva pár týdnů. Neměl jste k dispozici nic jiného než svoji šachovnici…“

„Vy jste mi nerozuměl,“ odpověděl Muñoz. „Já jsem si přál, abyste to byl vy. Vyhovovalo mi to.“

Julia na ně hleděla s nevěřícným výrazem ve tváři. „Jsem ráda, že si tak dobře rozumíte,“ řekla kousavě. „Co kdybychom si pak ještě třebas zašli na skleničku, abychom se mohli navzájem poklepávat po rameni a notovat si, jaká to všechno byla legrace.“ Pohodila hlavou, jak se snažila znovu získat vědomí skutečnosti. „Je to neuvěřitelné, ale mám pocit, jako bych tu byla navíc.“ César na ni vrhl zarmoucený a oddaný pohled. „Některým věcem prostě nemůžeš rozumět, princezno.“

„Neříkej mi princezno! A šeredně se pleteš. Rozumím tomu dokonale. Teď se na něco zeptám zase já tebe: Co bys byl udělal tehdy dopoledne na tržišti, kdybych si nevšimla toho spreje a kartičky, nastoupila do auta a nastartovala ho i s tou bombou místo kola?“

„To je směšné,“ César se zatvářil dotčeně. „Nikdy bych byl nedopustil, abys…“

„Ani kdybys tím riskoval, že se prozradíš?“

„Dobře víš, že ano. Jak to Muñoz řekl před chvílí – tobě nikdy nehrozilo žádné nebezpečí… Toho dopoledne jsem měl všechno spočítané: převlek jsem měl připravený v malém kumbálku se dvěma východy, který mám pronajatý jako skladiště; tu schůzku s dodavatelem jsem měl skutečně domluvenou, ale byla vyřízená během několika minut… Co nejrychleji jsem se převlékl, šel jsem do té uličky, upravil jsem pneumatiku a naaranžoval kartičku a prázdný obal od spreje. Pak jsem se zastavil u té prodavačky svatých obrázků, aby si mě všimla, vrátil jsem se do skladu, honem jsem shodil převlek a odlíčil se a pospíchal jsem do kavárny na schůzku s tebou. Jistě se mnou budeš souhlasit, že to bylo provedené dokonale.“

„Dokonale k poblití, to máš pravdu.“

Starožitník se zatvářil vyčítavě. „Nebuď vulgární, princezno,“ pohlédl na ni s bezelstností tak upřímnou, až to u něj vypadalo neobvykle. „Takové hrozné výrazy nic nevyřeší.“

„Proč sis dal takovou práci, abys mě vystrašil?“

„Mělo to přece být dobrodružství, ne?… Muselo to být trochu nebezpečné. Dovedeš si představit dobrodružství beze strachu?… Už jsem ti nemohl nabídnout pohádky, které tě vzrušovaly, když jsi byla malá, a tak jsem si pro tebe vymyslel tu nejzvláštnější, na jakou jsem připadl. Dobrodružství, na které do konce života nezapomeneš.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuj.“

„V tom případě se mi to tedy podařilo. Souboj rozumu se záhadou, zničení přízraků, které tě spoutávaly… Zdá se tito snad málo? A k tomu si přičti ještě objev, že dobro a zlo nejsou přesně vymezené jako na bílých a černých políčcích na šachovnici.“ Pohlédl na Muñoze a pak se potutelně usmál, jako by hovořil o jejich společném tajemství. „Všechna šachová pole jsou šedá, holčičko, odstíněná vnímáním zla jako výsledku zkušenosti a poznáním toho, jak jalovým a často trpně nespravedlivým se může stát to, co nazýváme dobrem. Pamatuješ se na mého oblíbeného Settembriniho, víš, toho z Kouzelné hory?… Podle něho je zlo zářící zbraní rozumu proti temným mocnostem a proti ošklivosti.“

Julia pozorně hleděla na starožitníkovu tvář, napolo osvětlenou září lampy. Chvílemi se zdálo, že mluví jen jedna její polovina – buďto ta viditelná, nebo ta skrytá ve stínu – a ta druhá jen přihlíží v roli svědka. A Julia se ptala sama sebe, která z těch dvou je skutečnější.

„Tehdy dopoledne, když jsme zaútočili na ten modrý ford, jsem tě milovala, Césare.“

Instinktivně se obrátila k osvětlené polovičce jeho tváře, ale odpověděla jí ta druhá, ponořená do stínů:

„Já vím. A jen kvůli tomu by mi to všechno stálo za to… Nevěděl jsem, proč se tam to auto objevilo, a dělalo mi to stejné starosti jako tobě. Dokonce mnohem větší, z pochopitelných důvodů: nikdo mu v tomhle příběhu nepřidělil žádnou roli, mohu-li užít takového výrazu, drahá.“ Při té vzpomínce zavrtěl měkce hlavou. „Musím uznat, že těch pár metrů, které jsme uběhli, ty s pistolí a já s tím dojemným pohrabáčem v ruce, a to, jak jsme zaútočili na ty dva hlupáky a nevěděli jsme, že to jsou pochopové inspektora Feijoa…“ Zatřepal rukama, jako by se mu nedostávalo slov. „To bylo opravdu něco úžasného. Díval jsem se, jak ses vrhla přímo na nepřítele s obočím staženým a zuby stisknutými, statečná a strašlivá jako pomstychtivá fúrie, a přísahám, že jsem v té chvíli cítil nejen vzrušení, ale i úžasnou pýchu. ‚Tohle je žena, jaká se rodí jednou za tisíc let,‘ pomyslel jsem si s obdivem… Kdybys měla jinou povahu, nestálou nebo křehkou, nikdy bych tě takové zkoušce nepodrobil. Ale znám tě od narození a znám tě dobře. Byl jsem si jistý, že z toho dobrodružství vyjdeš proměněná: tvrdší a silnější.“

„Za dost vysokou cenu, nemyslíš? Álvaro, Menchu… Ty sám.“

„Ach ano, Menchu.“ Starožitník zapátral v paměti, jakoby se jen těžko rozpomínal, o kom to Julia mluví. „Chuděra Menchu, zapletla se do hry, která na ni byla příliš složitá.“ Zdálo se, že si konečně vzpomněl, a zamračil se. „Svým způsobem to byla brilantní improvizace, odpusť mi tu neskromnost. Časně ráno jsem ti volal, abych zjistil, jaká je situace. Telefon ale zvedla Menchu a řekla, že nejsi doma. Připadalo mi, že se snaží ukončit hovor co nejdřív, teď už víme proč. Čekala na Maxe, aby mohli uskutečnit ten bláznivý plán s krádeží toho obrazu. To jsem pochopitelně nevěděl. Ale sotva jsem zavěsil telefon, napadl mě můj další tah: Menchu, obraz, tvůj byt… Za půl hodiny jsem už u tebe zvonil jako žena v pršiplášti.“

Když se dostal až sem, zatvářil se César pobaveně, jakoby Julii vyzýval, aby si všimla neobyčejně humorných stránek situace, o které vyprávěl. „Vždycky jsem ti říkal, princezno,“ pokračoval a povytáhl přitom jedno obočí, jako by se jeho vtip nesetkal s příslušným ohlasem, „že bys potřebovala ke dveřím takové to panoramatické kukátko, kterým se můžeš podívat, kdo zvoní. Blondýně ve slunečních brýlích by Menchu nejspíš neotevřela. Ale uslyšela jen Césarův hlas, který jí říkal, že jí nese vzkaz od tebe a že to spěchá. Bylo logické, aby otevřela, což také udělala,“ obrátil ruce dlaněmi vzhůru, jako by posmrtně omlouval Menchuinu chybu. „Předpokládám, že v té chvíli si pomyslela, že bych mohl překazit její a Maxův plán, ale neklid se změnil v překvapení, když na prahu uviděla neznámou ženu. Všiml jsem si udiveného výrazu jejích doširoka otevřených očí, dřív než jsem jí dal ránu pěstí na ohryzek. Jsem si jist, že zemřela, aniž věděla, kdo ji zabil. Zavřel jsem dveře a začal jsem připravovat scénu, když vtom – a to jsem namouduši nečekal – jsem zaslechl klíč v zámku.“

„To byl Max,“ řekla Julia zbytečně.

„Přesně tak. Byl to ten hezký gigolo, který šel podruhé nahoru, jak jsem se dověděl později, když ti to všechno vyklopil na komisařství, aby si odnesl ten obraz a založil požár ve tvém bytě. Což, a na tom trvám, byl naprosto směšný plán, který mohl napadnout právě jen Menchu a toho jejího idiota.“

„Ty dveře jsem ale zrovna tak mohla odemykat já. To tě nenapadlo?“

„Musím se přiznat, že když jsem uslyšel klíč v zámku, nepomyslel jsem na Maxe, ale na tebe.“

„A co bys byl udělal? Byl bys mi taky dal ránu pěstí do ohryzku?“

Pohlédl na ni znovu s bolestným výrazem člověka, který byl z něčeho nařčen neprávem. „To je,“ řekl a zarazil se ve snaze najít vhodný výraz, „nespravedlivá a krutá otázka.“

„Vážně?“

„Vážně. Nevím, co bych byl udělal přesně, ale pravda je, že na chvíli jsem nevěděl kudy kam a neměl jsem čas myslet na nic jiného, než kam se schovám… Běžel jsem do koupelny a tam jsem bez dechu uvažoval, jak se dostanu pryč. Ale tobě by se nebylo stalo vůbec nic. Partie by prostě jen skončila o něco dřív, v polovině. To je všechno.“

Julia nevěřícně vysunula kupředu spodní ret. Cítila, že ji slova pálí na jazyku.

„Nevěřím ti, Césare. Teď už ti nevěřím.“

„Ať už mi věříš, nebo ne, milovaná, na věci to nic nemění.“ César se zatvářil rezignovaně, jako by ho rozhovor už začínal unavovat. „A teď už je to vlastně jedno… Podstatné je, že jsi to nebyla ty, ale Max. Slyšel jsem ho přes dveře koupelny, jak vyděšeně opakuje ‚Menchu, Menchu‘, ale křičet si netroufal, gauner jeden. To už jsem se uklidnil. Měl jsem v kabelce stilet, víš který, ten od Celliniho. Kdyby Max začal slídit po místnostech, sotva by otevřel dveře do koupelny, byl by zčistajasna trapně zjistil, že ho má v srdci – kuch – a nestačil by ani pípnout. Naštěstí pro sebe, a také pro mě, neměl na takové čmuchání dost odvahy a raději horempádem utekl po schodech. Náš velký hrdina.“

Odmlčel si a bez jakékoli chvástavosti si povzdechl.

„Tomu ten kretén vděčí za to, že je ještě naživu,“ dodal, a když se zvedal z křesla, vypadalo to, jako by litoval Maxova dobrého zdravotního stavu. Když se postavil, pohlédl na Julii a pak na Muñoze, kteří ho mlčky pozorovali, a prošel se po místnosti po kobercích, které tlumily zvuk jeho kroků:

„Byl bych měl udělat to samé co Max: vzít nohy na ramena, protože jsem nevěděl, jestli se tam každou chvíli neobjeví policie. Ale pak ve mně převážilo to, co bychom mohli nazvat smyslem pro uměleckou čest, takže jsem odtáhl Menchu do ložnice a… No, však už víš: trochu jsem naaranžoval scénu a byl jsem si jistý, že to přičtou Maxovi. Netrvalo mi to ani pět minut.“

„Proč jsi udělal to s tou lahví? To bylo zbytečné. Odporné a hrozné.“

Starožitník zamlaskal jazykem. Zastavil se před jedním z obrazů na stěně – byl to Mars od Luky Giordana – a zahleděl se na něj, jako by čekal, že mu bůh v lesklém krunýři své anachronické středověké zbroje odpoví.

„To s tou lahví,“ zamumlal, aniž by se k nim otočil, „byl pouhý doplňující detail… Inspirace na poslední chvíli.“

„Která neměla nic společného se šachy,“ poznamenala Julia a její hlas zněl rezavě jako žiletka. „Spíš s vyřizováním účtů. Se všemi námi ženami.“

Starožitník na to neřekl nic. Hleděl dál tiše na obraz.

„Neslyšela jsem tvoji odpověď, Césare. Kdysi jsi míval odpověď na všechno.“

Pomalu se k ní otočil. Tentokrát jeho pohled nežádal o shovívavost ani z něj nečišela ironie, ale byl vzdálený a nevyzpytatelný.

„Potom,“ řekl nakonec nepřítomným tónem, jako by byl Julii neslyšel, „jsem vyťukal další tah na tvém psacím stroji, vzal jsem pod paži obraz, který Max už předtím zabalil, a odešel jsem. To je všechno.“

Mluvil neutrálním hlasem bez intonace, jako by rozhovor pro něho už pozbyl zajímavosti. Ale Julia ani zdaleka nepovažovala záležitost za vyřízenou.

„Proč jsi zabíjel Menchu?… Mohl jsi chodit do mého bytu a zase odcházet, jak se ti zlíbilo. Měl jsi tisíc jiných příležitostí ukrást ten obraz.“

Do starožitníkových očí se vrátila jiskřička zájmu.

„Vidím, že ses rozhodla přikládat té krádeži van Huyse větší důležitost, než jí přísluší… Ve skutečnosti to byl jen jeden z detailů, protože všechny součásti téhle záležitosti se navzájem doplňují. Něco jako zopakovat to, co už tu jednou bylo,“ zapřemýšlel ve snaze najít nejvhodnější výraz. „Menchu musela zemřít z několika různých důvodů: některé teď nejsou podstatné, jiné ano. Řekněme, že se pohybují od pohnutek čistě estetických – a tady náš přítel Muñoz obdivuhodným způsobem objevil souvislost mezi Menchuiným příjmením a věží vzatou na šachovnici – až po příčiny hlubšího charakteru… Udělal jsem to všechno proto, abych tě oprostil od škodlivých vazeb a vlivů, abych přerušil veškeré tvoje spojení s minulostí. A Menchu měla tu smůlu, že byla se svou vrozenou hloupostí a vulgárností jedním z takových spojení, stejně jako jím byl Álvaro.“

„A kdo ti dal právo, abys podle vlastního rozmaru rozhodoval o životě a smrti?“

Starožitník se mefistofelsky usmál.

„Dal jsem si ho sám, na vlastní pěst. A odpusť mi, jestli to zní neskromně…“ Zdálo se, že si uvědomil šachistovu přítomnost. „Pokud jde o zbytek partie, nezbývalo mi už mnoho času. Muñoz šel po mé stopě jako lovecký pes. Ještě pár tahů a byl by na mě ukázal prstem. Ale byl jsem si jistý, že náš drahý přítel nezasáhne, dokud nebude nezvratně přesvědčený. Na druhou stranu už najisto věděl, že tobě nehrozí žádné nebezpečí… I on je svým způsobem umělec. Proto mě nechal, ať dělám, co umím, a mezitím hledal důkazy, které by potvrdily jeho analytické závěry… Bylo to nějak takhle, příteli Muñozi?“

Jedinou odpovědí hráče šachu bylo pomalé pokývnutí hlavou. César přistoupil ke stolku se šachovnicí. Chvíli hleděl na figury a pak jemně uchopil bílou královnu, jako kdyby byla z křehkého skla, a dlouze se na ni zahleděl. „Včera večer,“ pokračoval, „když jsi pracovala v ateliéru v Pradu, jsem přišel do muzea deset minut před zavírací dobou. Chvíli jsem se potloukal po sálech v přízemí a zastrčil jsem za Brueghelův obraz tu kartičku. Pak jsem šel na kávu, chvíli jsem počkal a zavolal jsem ti. Nic víc. Jediné, co jsem nemohl předpokládat, bylo, že Muñoz vyhrabe v klubové knihovně ten starý šachový časopis. Sám už jsem dávno zapomněl, že vůbec existuje.“

„Něco tady nehraje,“ řekl najednou Muñoz a Julia se k němu překvapeně otočila. Šachista hleděl upřeně na Césara s hlavou nakloněnou k rameni a v jeho očích svítilo zkoumavé světélko, jako když se nad šachovnicí soustřeďoval na tah, o jehož správnosti nebyl tak docela přesvědčen. „Vy jste vynikající hráč, na tom se shodneme. Nebo spíš pro to máte všechny předpoklady. Přesto nevěřím, že byste mohl sehrát tuhle partii tak, jak jste ji sehrál… Vaše kombinace byly příliš dokonalé na člověka, který se čtyřicet let nedotkl šachovnice. V šachu záleží na cviku, na praxi, takže jsem si jistý, že jste nám neřekl pravdu. Buďto jste po celé ty roky často hrál sám se sebou, nebo vám musel někdo pomáhat. Je mi líto, jestli jsem se dotkl vaší marnivosti, Césare. Ale vy máte nějakého spolupachatele.“

Ještě nikdy se mezi nimi nerozhostilo tak dlouhé a tíživé ticho jako to, které následovalo po těchto slovech. Julia na ně zmateně hleděla a nebyla schopna uvěřit hráčovým slovům. Ale když se užuž chystala otevřít ústa a vykřiknout, že všechno to je do nebe volající nesmysl, spatřila, jak César, jehož tvář se proměnila v neproniknutelnou masku, konečně ironicky zvedl jedno obočí. Pak se mu na tváři objevil úsměv, nebo spíš úšklebek uznání a obdivu. A potom starožitník zkřížil ruce na prsou, hluboce si povzdechl a přikývl.

„Můj milý pane,“ řekl pomalu a shledával slova. „Vy si zasluhujete víc než být jen neznámým víkendovým hráčem někde v předměstském klubu.“ Ukázal pravou rukou stranou, jako by chtěl upozornit na přítomnost kohosi, kdo byl kdesi v koutě ve stínu po celou tu dobu v místnosti s nimi. „Opravdu mám spolupachatele. Musím po pravdě přiznat, že ho mám, ale on je v tomhle případě v bezpečí, mimo jakýkoli dosah ramene spravedlnosti. Chcete vědět, kdo to je?“

„Doufám, že mi to povíte.“

„Samozřejmě vám to povím, protože nemyslím, že by mu moje udání mohlo příliš uškodit.“ Znovu se usmál, tentokrát víc. „Doufám, že se neurazíte, že jsem si pro sebe vyhradil tohle malé zadostiučinění, můj vážený příteli. Věřte mi, že je pro mě potěšením konstatovat, že jste nebyl schopen přijít na všechno. Neuhodnete, o koho se jedná?“

„Přiznávám, že ne. Ale jsem si jist, že to není nikdo, koho znám.“

„To máte pravdu. Jmenuje se Alfa PC-1212 a je to osobní počítač s komplexním šachovým programem o dvaceti úrovních… Koupil jsem si ho den poté, co jsem zabil Álvara.“

Poprvé za tu dobu, co Muñoze znala, spatřila Julia v jeho tváři ohromení. Lesk v jeho očích pohasl a ústa se mu pootevřela v užaslém křečovitém úsměšku.

„Co říkáte tomuhle?“ zeptal se starožitník, který ho s pobavenou zvědavostí pozoroval.

Muñoz na něho bez odpovědi upřel dlouhý pohled a pochvíli naklonil hlavu směrem k Julii.

„Dejte mi cigaretu,“ řekl dutě.

Podala mu krabičku a šachista ji napřed několikrát otočil v prstech, než vytáhl jednu cigaretu a vložil si ji do úst. Julia k němu přistoupila s rozškrtnutou zápalkou a on pomalu a zhluboka vdechl do plic kouř. Zdálo se, že se pohybuje kdesi na tisíce kilometrů daleko.

„To je tvrdé, že?“ konstatoval César a potichu se zasmál. „Celou tu dobu jste hrál proti obyčejnému počítači, proti stroji bez emocí a pocitů… Jistě se mnou budete souhlasit, že to je rozkošný paradox, velmi příznačný pro dobu, ve které žijeme. Zázračný Maelzelův hráč měl podle Allana Poea uvnitř ukrytého člověka. Pamatujete? Ale časy se mění, příteli. Dnes se uvnitř člověka ukrývá počítač.“ Pozvedl královnu ze zažloutlé slonoviny, kterou držel v ruce, a posměšně mu ji ukázal. „A veškerý váš talent, vaše představivost, vaše mimořádná schopnost matematické analýzy, milý pane Muñozi, mají svůj ekvivalent – jako ironický odraz v zrcadle, které odráží karikaturu naší podstaty – na obyčejné disketě z umělé hmoty, která se vejde do dlaně… Obávám se, že ani vy stejně jako Julia už po tom všem nebudete stejný, jaký jste býval. I když ve vašem případě,“ připustil s přemýšlivým úšklebkem, „pochybuji, že byste na té změně vydělal.“

Muñoz neodpověděl. Jen stál zase s rukama v kapsách pršipláště a ze rtů mu visela cigareta, před jejímž kouřem přivíral bezvýrazné oči. Vypadal jako ošuntělý detektiv z černobílého filmu, který paroduje sám sebe.

„Je mi líto,“ uzavřel César a znělo to upřímně. Pak vrátil královnu na šachovnici s výrazem člověka, který se právě chystá ukončit příjemný večírek, a pohlédl na Julii.

„Na závěr,“ řekl, „vám něco ukážu.“

Přistoupil k mahagonovému přihrádkovému psacímu stolu, otevřel jednu ze zásuvek a vytáhl tlustou zapečetěnou obálku a tři porcelánové figurky od Bustelliho.

„Tvoje výhra, princezno,“ usmál se na dívku a v očích mu zlomyslně zablesklo. „Zase jednou se ti podařilo získat poklad. Teď si s ním můžeš dělat, co budeš chtít.“

Julia hleděla podezíravě na figurky a na obálku.

„Nechápu.“

„Hned všechno pochopíš. Protože v několika posledních týdnech jsem si udělal čas i na tvoje zájmy… V tuhle chvíli je Šachová partie na bezpečném místě: v bezpečnostní schránce jedné švýcarské banky, kterou si pronajala akciová společnost se sídlem v Panamě, která existuje jen na papíře… švýcarští advokáti a bankéři jsou lidé poněkud nudní, ale velice solidní, a pokud člověk dodržuje zákony jejich země a uhradí předem příslušný honorář, na nic se nevyptávají…“ Položil obálku na stůl před Julii. „Ty máš v té společnosti, jejíž akcie jsou tady uvnitř, pětasedmdesátiprocentní podíl. O veškeré formality se postaral jeden švýcarský advokát, o kterém jsem se určitě před tebou už zmínil, můj starý přítel Demetrius Ziegler. A nikdo kromě nás a jedné třetí osoby, o které si pohovoříme později, neví, že v tom trezoru zůstane po nějakou dobu ležet dobře zabalený obraz Pietera van Huyse… Mezitím se příběh Šachové partie stane obrovskou uměleckou událostí. Všichni – masmédia i specializované časopisy – zužitkují ten skandál až do poslední kapky. Cena toho obrazu na mezinárodním trhu vyšplhá hrubým odhadem na několik miliónů… pochopitelně dolarů.“

Julia zmateně a nevěřícně pohlédla napřed na obálku a pak na Césara.

„Je úplně jedno, jaké ceny dosáhne,“ zamumlala a slova jí jen těžce plynula z úst. „Ukradený obraz se nedá prodat. Dokonce ani v zahraničí ne.“

„Přijde na to jak a komu,“ odpověděl starožitník. „Až nato bude doba zralá, řekněme za pár měsíců, vyjde obraz ze své skrýše a objeví se ne na veřejné aukci, ale na černém trhu s uměleckými díly… Skončí potají pověšený kdesi v luxusní rezidenci nějakého z těch mnoha brazilských, řeckých nebo japonských sběratelů-milionářů, kteří se jako žraloci vrhají na cenná díla, aby je obratem znovu prodali nebo aby uspokojili svou soukromou touhu po přepychu, moci a kráse. Je to také dobrá dlouhodobá investice, protože v některých zemích je podle zákona krádež uměleckého díla po dvaceti letech promlčena… A ty jsi ještě tak úchvatně mladá. Není to úžasné? Tohle už ale v každém případě nebude tvoje starost. Podstatné je to, že teď, v nejbližších několika měsících, se podle tajného van Huysova itineráře objeví na účtu tvé zbrusu nové panamské společnosti otevřeném před dvěma dny u jiné počestné banky v Curychu několik miliónů dolarů… Ty se nebudeš muset starat o nic, protože všechny tyhle choulostivé transakce za tebe provede někdo jiný… To mám dobře pojištěné, princezno. Hlavně nepostradatelnou loajalitu dotyčné osoby. Mimochodem, je to loajalita dobře zaplacená, ale o nic horší než jakákoli jiná, dokonce lepší. Nikdy nedůvěřuj nikomu, kdo ti nabízí nezištnou věrnost.“

„Kdo to je? Tvůj švýcarský přítel?“

„Ne. Ziegler je metodický a schopný advokát, ale v celé záležitosti se až do téhle míry nevyzná. Proto jsem si vybral člověka, který má příslušné kontakty, úžasný nedostatek skrupulí a je dostatečně zkušený, aby se dokázal v tomhle složitém podzemním světě přirozeně pohybovat: Paka Montegrifa.“

„Ty si děláš legraci.“

„Nikdy nežertuji, když se jedná o peníze. Montegrifo je šikovný a je do tebe mimochodem tak trochu zamilovaný, i když to s celou touhle záležitostí nemá nic společného. Podstatné je to, že tenhle člověk, který je zároveň dokonale nestydatý a mimořádně schopný, tě nikdy nepodvede.“

„To určitě. Když bude mít ten obraz, tak se na mě vykašle. Montegrifo je schopen za akvarel prodat i vlastní matku.“

„To ano. Ale tebe prodat nemůže. Za prvé proto, že Demetrius Ziegler a já jsme mu dali podepsat spoustu dokumentů, které by sice, kdyby se zveřejnily, neměly po právní stránce žádnou hodnotu, protože celá tahle transakce je zjevně nezákonná, ale stačí na to, aby dokázaly, že ty s tím nemáš vůbec nic společného. Stačily by ho také namočit až po uši, kdyby si náhodou nedal pozor na ústa nebo se pokusil nehrát čistě; hrozilo by mu mezinárodní pátrání, které by mu nedalo do konce života vydechnout… A také jsou mi známa určitá tajemství, jejichž zveřejnění by poškodilo jeho pověst a způsobilo by mu velmi vážné problémy se spravedlností. Pokud vím, Montegrifo mimo jiné přinejmenším dvakrát zorganizoval vývoz a ilegální prodej národních kulturních památek, které se dostaly do mých rukou a já jsem mu je předal jako prostředník: oltář z patnáctého století připisovaný Pere Ollerovi, který byl v roce devatenáct set sedmdesát osm ukraden z kostela Santa Maria de Cascalls, a toho slavného Juana de Flandes, který před čtyřmi lety zmizel z Olivaresovy sbírky, jestli si vzpomínáš.“

„Ano. Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že ty…“

César se zatvářil lhostejně.

„Takový je život, princezno. Neochvějná poctivost je v mém povolání stejně jako v každém jiném nejjistější cestou k tomu, jak umřít hlady… Ale nemluvili jsme o mně, ale o Montegrifovi. Samozřejmě se bude snažit nechat si co nejvíc peněz, s tím se nedá nic dělat. Ale bude se držet uvnitř mezí, které neohrozí minimální zaručenou výši zisku tvé panamské společnosti, nad jejímž zájmem bude bdít Ziegler jako dobrman. Až bude obchod uzavřen, Ziegler automaticky převede peníze z bankovního účtu tvé akciové společnosti na jiný soukromý účet, jehož tajné číslo patří tobě, a první účet zruší, aby zahladil stopy. Zničí také veškerou dokumentaci kromě té, která se týká Montegrifovy temné minulosti. Tu zachová, aby ti zajistil loajalitu našeho přítele dražebníka. I když jsem přesvědčen o tom, že v té chvíli už bude taková opatrnost zbytečná… Můj výtečný Ziegler má pochopitelně výslovné instrukce, aby třetinu z tvých zisků spolehlivě a výhodně investoval do podniků, které ty peníze vyperou a zajistí ti dostatek prostředků na celý život i v případě, že by ses rozhodla vesele rozhazovat. Jeho radám můžeš naprosto důvěřovat, protože Ziegler je dobrý člověk, kterého znám už víc než dvacet let; čestný kalvinista a homosexuál. Pochopitelně, že ti napřed pečlivě srazí svou provizi a náklady.“

Julia, která až dosud poslouchala bez hnutí, se otřásla. Všechno do sebe dokonale zapadalo jako dílky neuvěřitelné skládanky. César nezapomněl opravdu na nic. Pohlédla dlouze na starožitníka a prošla se po pokoji ve snaze srovnat si myšlenky v hlavě. Na jednu noc je toho příliš, pomyslela si a zastavila se před Muñozem, který na ni s naprostým klidem pohlédl s téměř dohořelou cigaretou v ústech. Možná je toho příliš i na jeden jediný život.

„Vidím,“ promluvila dívka znovu ke starožitníkovi, „že jsi opravdu myslel na všechno… Nebo skoro na všechno. Pomyslel jsi také na dona Manuela Belmonta? Možná ti to bude připadat jako nepodstatný detail, ale majitelem toho obrazu je on.“

„Na to jsem pomyslel také. Samozřejmě tě mohou přepadnout ušlechtilé výčitky svědomí a ty se rozhodneš, že na můj plán nepřistoupíš. V tom případě se stačí jen zmínit Zieglerovi a obraz se objeví na patřičném místě. Montegrifa z toho sice raní mrtvice, ale ten si nic jiného nezaslouží. V konečném důsledku pak věci zůstanou tak jako dřív: hodnota obrazu se kvůli skandálu zvýší a Claymore si zachová právo ho vydražit… Ale v případě, že se rozhodneš zachovat se prakticky, můžeš si uklidnit svědomí několika argumenty: Belmonte se zbavuje obrazu pro peníze, takže citovou hodnotu si můžeme odmyslet. Zbývá nám hodnota ekonomická, a ta je krytá pojištěním. Kromě toho ti nic nebrání poslat mu anonymní odškodnění ve výši, kterou uznáš za vhodnou. Peněz na to budeš mít víc než dost. Pokud jde o Muñoze…“

„No ano,“ řekl šachista. „Abych byl upřímný, jsem opravdu zvědav, co bude se mnou.“

César se na něho posměšně podíval.

„Vy, drahý, jste vyhrál první cenu v loterii.“

„Ale jděte.“

„Opravdu. Za předpokladu, že druhý bílý jezdec přečká partii se zdravou kůží, jsem si dovolil učinit ho písemně podílníkem naší společnosti a připsat mu pětadvacet procent jejích akcií. Což vám mimo jiné umožní nakoupit si čisté košile a odjet hrát šachy třeba na Bahamy, když vám bude libo.“

Muñoz zvedl ruku k ústům a uchopil do prstů vyhaslý zbytek cigarety. Krátce se na něj zahleděl a pak ho s rozmyslem odhodil na koberec.

„To je od vás velmi šlechetné,“ řekl.

César pohlédl na nedopalek na zemi a pak na šachistu.

„To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat. Musím si nějak koupit vaše mlčení; a kromě toho jste si to víc než zasloužil… Řekněme, že vám tak chci po svém vynahradit to, co jsem vám provedl s tím počítačem.“

„A napadlo vás, že bych mohl odmítnout se na tom všem podílet?“

„No ano. Po pravdě řečeno mě to napadlo. Vzhledem k tomu, že jste zvláštní člověk… Ale to už není moje věc. Vy a Julia jste teď společníci, takže si to vyřiďte mezi sebou. Já mám k přemýšlení spoustu jiných věcí.“

„A co bude s tebou, Césare?“ řekla Julia.

„Se mnou?“ pousmál se starožitník a dívka měla dojem, že se v jeho úsměvu objevila bolest. „Má drahá princezno, já musím odčinit mnoho hříchů a zbývá mi už jen hodně málo času.“ Ukázal na zapečetěnou obálku na stole. „Tady máš moje podrobné přiznání, ve kterém je celá tahle historie popsaná od začátku do konce, pochopitelně s výjimkou naší švýcarské kombinace. Ty, Muñoz a prozatím i Montegrifo z toho vycházíte čistí jako sníh. Pokud jde o obraz, podrobně popisuji, jak jsem ho z osobních a citových důvodů zničil. Jsem si jistý, že soudní psychiatři po důkladném prozkoumání mého doznání diagnostikují nebezpečnou schizofrenii.“

„Chceš odjet za hranice?“

„Ani nápad. Jediný význam toho, že člověk má kam jít, je, že mu to poskytne příležitost k cestě. Ale já jsem už moc starý. Na druhé straně mě neláká ani vězení, ani blázinec. Musí být poněkud nepříjemné, když tam člověku urostlí a přitažliví ošetřovatelé dávají skotské střiky a tak podobně. Obávám se, že ne, drahoušku. Mám na zádech pět těžkých křížků a podobné představy mě už nevzrušují. Kromě toho je tu další malý detail.“

Julia na něho zachmuřeně pohlédla.

„Jaký detail?“

„Už jsi někdy slyšela,“ ušklíbl se César ironicky, „o čemsi, co se jmenuje syndrom získané ztráty jánevímčeho a v poslední době je to tak legračně v módě?… Tak já jsem v konečném stadiu. Aspoň doktoři to tvrdí.“

„Lžeš.“

„Ani v nejmenším. Ujišťuji tě, že se tomu tak opravdu říká: konečné, jako ty ponuré stanice metra.“

Julia zavřela oči. Všechno okolo jako by najednou zmizelo a v jejím vědomí zůstal jen tlumený tupý zvuk jako žbluňknutí kamene, když dopadne doprostřed rybníka. Když je znovu otevřela, měla je plné slz.

„Ty lžeš, Césare. To nemůže být pravda. Řekni mi, že lžeš.“

„To bych sám rád, princezno. Ujišťuji tě, že nic by mě nepotěšilo víc, než kdybych ti mohl říci, že to všechno byl jen špatný vtip. Ale život občas lidem vyvádí takovéhle kousky.“

„Jak dlouho to víš?“

Starožitník mávl unaveně rukou, jako by mu na čase už přestalo záležet.

„Asi dva měsíce. Začalo to tím, že mi v konečníku objevili malý nádorek. Dost nepříjemná záležitost.“

„Nikdy ses mi o tom nezmínil.“

„Proč bych to měl dělat?… Odpusť, jestli to zní málo jemnocitně, drahá, ale svůj konečník jsem odjakživa považoval za soukromou záležitost.“

„Kolik času ti zbývá?“

„Už moc ne, asi tak šest sedm měsíců. A člověk prý přitom zhubne až hrůza.“

„Tak tě pošlou do nemocnice. Nepůjdeš do vězení. Ani do blázince, jak jsi říkal.“

César s klidným úsměvem zavrtěl hlavou. „Nepůjdu ani na jedno z těch tří míst, moje milovaná. Dovedeš si představit tu hrůzu, umřít takhle vulgárně?… To ne. Ani nápad, to odmítám. Na onen svět se musíme nakonec odebrat všichni, a já trvám na svém právu vtisknout svému odchodu ze scény alespoň určitý osobní rys… Musí být hrozné odnášet si jako poslední dojem z tohoto světa láhev s nitrožilním roztokem visící nad tvou hlavou a návštěvy, které ti šlapou po přívodu kyslíku, nebo něco podobného…“ Rozhlédl se okolo sebe po nábytku, kobercích a obrazech v pokoji. „Já dávám přednost tomu odejít po florentsku mezi věcmi, které miluji. Takový diskrétní a příjemný odchod se víc hodí k mému vkusu a k mé povaze.“

„Kdy?“

„Za chvíli. Až budete tak laskaví a necháte mě o samotě.“

Muñoz čekal na ulici opřený o zeď s límcem pršipláště zapjatým až k uším. Zdálo se, že je zabrán do jakýchsi tajemných úvah, a když Julia vyšla ze dveří a zamířila k němu, chvíli mu trvalo, než k ní zvedl pohled.

„Jak to chce udělat?“ zeptal se.

„Cyankáli. Má ampulku, kterou si schovává už spoustu let,“ usmála se trpce. „Rána z pistole je prý hrdinštější, ale nechala by mu na tváři nehezky překvapený výraz. Dává přednost tomu vypadat dobře.“

„Chápu.“

Julia si úmyslně pomalu zapálila cigaretu.

„Tady poblíž za rohem je telefonní budka…“ pohlédla nepřítomně na Muñoze. „Požádal mě, abychom mu dali deset minut, než zavoláme policii.“

Kráčeli po chodníku vedle sebe ve žlutavém světle lamp. Semafor na konci prázdné ulice měnil barvy ze zelené na oranžovou a pak zase na červenou. Poslední záblesk ozářil Julii a promítl jí na obličej neskutečné a hluboké stíny.

„Co chcete dělat teď?“ zeptal se Muñoz. Promluvil, aniž se na ni podíval, s očima upřenýma do země před sebou. Dívka pokrčila rameny.

„To záleží na vás.“

A tehdy Julia poprvé uslyšela, jak se Muñoz směje. Byl to hluboký a příjemný, trochu nosový smích, který jako by tryskal odkudsi z hloubky. Na zlomek vteřiny měla dívka dojem, že se to vedle ní nesměje šachista, ale jedna z postav na obraze.

„Váš přítel César má pravdu,“ řekl Muñoz. „Potřebuji čisté košile.“

Julia pohladila prsty tři porcelánové figurky – Octavia, Lucindu a Scaramouche – které měla v kapse kabátu vedle zapečetěné obálky. Noční chlad ji pálil na rtech a zmrazoval jí slzy v očích.

„Řekl ještě něco, než jste odešla?“ zeptal se Muñoz.

Dívka znovu pokrčila rameny. „Nec sum adeo informis… Nejsem tak ošklivý… Naposledy jsem se viděl na břehu, když bylo moře klidné.“ To byl celý César, citoval Vergilia, když se na prahu naposledy otočila a jediným pohledem obsáhla sešeřelý salón, tmavé odstíny starých obrazů na stěnách, slabý odlesk záře na povrchu nábytku, zažloutlé slonovině a zlacených hřbetech knih, utlumené pergamenovým stínidlem. A uprostřed salónu stál protisvětlu César, jehož rysy už nebyly k rozeznání: jeho hubená silueta se rýsovala zřetelně jako profil na minci nebo na starožitné kameji a jeho stín se kladl na rudé a okrové arabesky na koberci téměř až k Juliiným nohám. V témž okamžiku, kdy zavírala dveře jako náhrobní desku, se rozezněla zvonkohra, jako by tohle všechno bylo určené předem. Jako by každý z nich jen svědomitě sehrál svou roli ve hře, která končila na šachovnici v určený čas přesně pět století od prvního jednání s matematickou přesností posledního tahu černé dámy.

„Ne,“ zamumlala potichu a cítila, jak se ten obraz pomalu vzdaluje a noří se do hlubin její paměti. „Vlastně neřekl nic.“

Muñoz zvedl obličej k temnému nebi nad jejich hlavami jako větřící hubený a nevzhledný pes a s jakousi podivnou sympatií se usmál.

„Škoda,“ řekl. „Byl by z něho vynikající šachista.“

Ozvěna jejích kroků se nese prázdným ambitem pod klenbami, které už se noří do stínů. Poslední paprsky zapadajícího slunce ztlumené kamennými mřížemi v oknech dopadají téměř vodorovně a zalévají narudlou září stěny kláštera, prázdné výklenky a listy břečťanu žloutnoucí podzimem, které se ovíjejí kolem hlavic sloupů s obludami, válečníky, svatými a mytologickými zvířaty pod přísnými gotickými oblouky obklopujícími kolem dokola zahradu zarostlou býlím. Vítr ohlašující chladna ze severu, která jsou předzvěstí zimy, skučí venku na úbočí pahorku, zachvívá větvemi stromů, hvízdá na střeše ve staletých kamenných chrličích a žlabech a rozeznívá zvony na zvonici, kde skřípějící zrezivělá korouhvička tvrdošíjně ukazuje k vzdálenému a nedostupnému jihu, kde možná svítí slunce.

Žena ve smutečním šatu se zastaví před nástěnnou malbou oprýskanou časem a vlhkem, z jejíchž původních barev už toho mnoho nezbývá; modř na tunice, okr na vzorku.

Ruka, z níž zůstalo jen zápěstí s ukazováčkem mířícím k neexistujícímu nebi, Kristus, jehož rysy splývají s drolící se omítkou na stěně; paprsek slunce či božského světla mezi nebesy a zemí, na němž už není zřetelné, odkud a kam směřuje, útržek žlutého jasu absurdně zamrzlého v prostoru a v čase, který léta a nečas krok za krokem smazávají, až ho úplně zahladí a vymažou, jako by tam nikdy ani nebyl. A je tam i anděl bez úst, s obočím zachmuřeným jako soudce nebo kat a ve zbytcích malby lze teď už jen tušit křídla potřísněná vápnem, kousek roucha a nejasné obrysy meče.

Žena ve smutku odhrne černý závoj, jenž jí kryje horní část obličeje, a na dlouhou dobu se zahledí do očí anděla. Už osmnáct let se tu zastavuje každý den ve stejnou hodinu a pozoruje, jak čas tu malbu postupně rozhlodává a pustoší. Celou tu dobu se dívá, jak ji kousek po kousku smazává jako malomocenství, které rve maso po kusech, jak nechává mizet obrysy anděla a mísí je se špinavou sádrou na zdi a se skvrnami vlhkosti, kterou se odchlipuje barva a obrazy praskají a opadávají. Tady, kde teď žije, nejsou zrcadla: řehole, jejíž slib složila, nebo spíš musela složit – její paměť má čím dál tím víc bílých míst stejně jako malba na stěně je zakazuje. Už osmnáct let nevídá svou vlastní tvář a ten anděl, který bezpochyby kdysi míval krásné rysy, je pro ni jediným měřítkem času poznamenávajícího její obličej: odprýskávající barva místo vrásek, stírající se rysy místo povadlé pleti. Ve chvilkách jasného vědomí, které k ní přicházejí, jako když vlna olízne písek pláže, a ke kterým se zoufale upíná a pokouší se je zadržet ve své zmatené mysli trápené přízraky, má občas dojem, že si vzpomíná, že jí je čtyřiapadesát let.

Z kaple doléhá sbor hlasů ztlumený tlustými zdmi; pějí chvály Bohu dřív, než půjdou do refektáře. Žena ve smutku je zproštěna povinnosti účastnit se některých bohoslužeb; v době jejich konání ji nechávají, aby se samotná procházela prázdným ambitem jako temný a tichý stín. Z opasku jí visí dlouhý růženec ze zčernalého dřeva, který se už dlouho nemodlí. Vzdálený nábožný zpěv se mísí se skučením větru.

Když udělá znovu několik kroků a dojde až k oknu, zbývá ze zapadajícího slunce skvrna načervenalého světla stlačená v dálce pod olověnými mraky táhnoucími ze severu. Na úpatí pahorku se ocelově leskne veliké šedé jezero. Žena se opře hubenýma kostnatýma rukama o předprseň okna – je to okno s gotickou klenbou a jí se jako každé odpoledne znovu nelítostně vracejí vzpomínky – a cítí, jak jí chlad kamene proniká pažemi a pomalu a nebezpečně stoupá až k unavenému srdci. Přepadne ji záchvat drásavého kašle, který otřásá jejím křehkým tělem, jehož zdraví nahlodala vlhkost tolika zim, zmučeným odloučením, osamělostí a občasnými nápory vzpomínek. Už neslyší zpěv z kaple ani kvílení větru. Teď k ní z mlh času stoupá jednotvárná smutná melodie mandolíny, nepřátelský podzimní obzor před jejíma očima mizí a místo něho se objevuje jako na obraze jiná krajina: mírně zvlněná rovina, z níž v dálce vystupuje proti modrému nebi štíhlá silueta zvonice jako načrtnutá jemným štětcem. A najednou se jí zdá, že slyší hovor dvou mužů sedících u stolu, ozvěnu jejich smíchu. A pomyslí si, že kdyby se otočila a pohlédla dozadu, spatřila by sama sebe, jak sedí na stoličce s knihou na klíně, a kdyby zvedla oči, uviděla by odlesk ocelového nákrčníku a Řádu zlatého rouna. A stařec s šedivými vousy se na ni usměje, zatímco se štětcem v ruce zachycuje s veškerou úsporností a moudrostí svého řemesla ten výjev navěky na dubovou desku.

Vítr na okamžik protrhne vrstvu mraků, poslední záblesk světla se odrazí od jezerní hladiny, dopadne na zestárlou tvář ženy a oslní její jasné a chladné, téměř vyhaslé oči. Když pak záblesk zmizí, jako by vítr zaskučel s větší silou a zadul do černého závoje, který se třepotá jako havraní křídla. Tehdy žena znovu pocítí pronikavou bolest, která jí rve útroby a proniká až k srdci. Bolest, která jí ochromuje polovinu těla a od níž jí nedokáže ulevit žádný lék. Která jí zmrazuje údy i dech.

Z jezera už zbývá jen tmavá skvrna mezi stíny. A žena ve smutku, která se ve světě jmenovala Beatrice Burgundská, ví, že tahle zima přicházející od severu bude její poslední. A ptá se sama sebe, jestli na tom temném místě, kam se ubírá, nalezne dostatek milosrdenství, jež by umlčel poslední útržky jejích vzpomínek.

La Navata

duben 1990

Šachová poznámka

Zápletka tohoto příběhu je postavena do značné míry na šachové hře, zvláště čtenáři nepříliš znalí této hry snad uvítají pár následujících řádků. Autoři, kteří si ve svých dílech vypůjčují šachovou problematiku, trpí totiž vesměs představou, že šachy jsou jako fotbal, kterému rozumí každý, a servírují zhusta čtenáři řadu absurdností.

Postavení, které autor příběhu vtělil do obrazu svého malíře, je evidentně umělá šachová úloha – postavení figur, zvláště černých, by v běžné partii mohlo vzniknout jen velice těžko. Šachové úlohy jsou oborem šachu, ve kterém je nejvíce vyzdvižena umělecká stránka hry, hlavním cílem je myšlenkový obsah řešení úlohy. Sportovní či herní prvek je maximálně potlačen.

Požadavek formulovaný otázkou „Kdo sebral bílého jezdce?“ je sice neobvyklý, ale jinak zcela legální pro skladby kategorie retrográdních úloh, jedné z nejnáročnějších oblastí skladebního šachu. Vysvětlení smyslu takové úlohy a neúprosné logice jejího řešení, které podává Muñoz, se nedá nic vytknout, ovšem s jednou důležitou poznámkou. Muñozův dotaz na dataci obrazu v souvislosti s šachovými pravidly je nesmírně důležitý. Datum 1471 je dost zákeřné a připomíná doutnající rozbušku. Nevím, odkud autor čerpal znalosti o pravidlech šachu, nicméně ještě jedna z nejstarších českých literárních památek, „Kniežky o šašiéch“ Tomáše Štítného, napsaná koncem 14. století, uvádí tah dámy (vezíra) a tah střelce (alfil) ve staré arabsko-perské verzi (vezír jen o jedno pole diagonálně, alfil skáče ob jedno pole diagonálně). Sto let možná v tehdejší Evropě stačilo k tomu, aby se rozšířila pravidla o chodu figur, jak je známe dnes, ale přesný vznik této úpravy datován není. Dalším háčkem je pravidlo proměny pěšce, který se v středověku mohl po vstupu na poslední řadu proměnit ve vezíra. Právo jeho proměny v každou vlastní figuru se plně prosadilo až na počátku našeho století. Kdyby byla úloha na obraze řešena podle současných pravidel, musel by se Muñoz vypořádat s dalšími možnými tahy černého Pe2 × d1 (jezdec) a Pb2 × c1 (věž), přičemž proměnu v černého jezdce by mohl jen stěží vyloučit. Také by v další úvaze musel respektovat možnost vzniku dalších černých figur (věže) proměnou ostatních černých pěšců.

Dohrávka partie se, jak se zdá, poněkud odchýlila od běžných šachových zásad. Především proto, že po tazích

1. Vb5 – b3 d7 – d5+

2. e4 × d5 Jd1 – b2+

3. Vb3 × b2 a7 × b6 bílý rychle vyhrává postupem

4. De1 × c1, neboť nelze 4.… Dc2 × c1 pro 5. Vb2 – a2+ s matem.

Černému zbývá pár šachů pěšci

4.… b6 – b5+

5. Kc4 – c5 b7 – b 6+ (po braní dámy je pro změnu mat Sf1 × b5)

6. Kc5 × b6 Jb8 – d7+

7. Kb6 – c7 a černý může pouze kapitulovat. Muñoz prokázal při řešení prvního problému takové šachové schopnosti, že by měl tuto variantu rovněž snadno objevit. Místo toho však zvolil tah, po kterém skutečně partii může prohrát zmíněnou výměnou dam na d5. Můžeme sice připustit snahu neohrozit bílou dámu, o takovém pravidlu je však rozhodně obtížné přesvědčit šachový počítač.

Freudovskými úvahami nad vlastnostmi jednotlivých figur se autor pustil na hodně tenký led. Přinejmenším šachová dáma je dítkem evropského středověku, perský a arabský šach na její místo umísťoval rádce (vezíra), a tento název přetrval v drobných obměnách v řadě jazyků, podobně je tomu i s jazykovými paralelami střelce. V každém případě představa, že by šachista z několika málo tahů mohl rozeznat povahu soupeře, je absurdní.

A závěrem – ve chvíli, kdy Muñoz obdržel kartičku s druhým tahem „tajemného hráče“, musel jako každý šachista vědět, že jeho soupeřem musí být jeden z jeho společníků při analýze. Jedině Julia a César totiž věděli, že při odpovědi na první kartičku přijal návrh soupeře a hlavně – udělal při své odpovědi hned dva tahy v partii najednou.

Mezinárodní mistr Marek Vokáč

VLÁMSKÝ OBRAZ

Arturo Pérez-Reverte

Ze španělského originálu LA TABLA DE FLANDES

vydaného nakladatelstvím Alfaguara S. A.

Beazley 3860, 1437 Buenos Aires, Argetina

přeložila Bronislava Skalická

Odborný šachový poradce Marek Vokáč

Redakční úprava Darina Daňková, Věra Davídková

Grafická úprava obálky Helena Kočí

Vydalo nakladatelství ALPRESS s. r. o., FRÝDEK-MÍSTEK v edici Klokan, 1997

Sazba Lumír Kaděra

Vytiskla Těšínská tiskárna a. s., Štefánikova 2, Český Těšín

Vydání první

ISBN 80-7218-045-2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai