Arto Paasilinna

Autobus sebevrahů

Obsah

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35 Doslov

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Chmury, truchlivost a bezedná apatie jsou největší nepřátelé Finů. Nad nešťastným národem se vznáší těžkomyslnost, která za tisíce let ovládla svou mocí všechny Finy, a proto je duše tohoto národa zachmuřená a vážná. Smutek svírá Finy tak pevně, že mnozí jedinou spásu před depresí spatřují ve smrti. Černá mysl je hrozivější nepřítel než Sovětský svaz.

Finové jsou však národ bojovníků. Jen tak se nevzdávají. Neustále proti tyranům brojí.

Svatojánská noc, letní slunovrat, svátek světla a radosti, pro Finy znamená lítý boj, ve kterém se snaží společnými silami potlačit hlodavou těžkomyslnost. Celý národ v předvečer slunovratu mobilizuje - na frontu se ženou nejen bojeschopní muži, ale i ženy, děti a starci. Na březích tisíců finských jezer se zapalují ohromné pohanské ohně, mající za úkol odehnat smutek. Na žerdě stoupají modrobílé válečné zástavy. Pět milionů finských válečníků se před bojem posilňuje tučnými klobásami a grilovanými bůčky. Bez výčitek svědomí si připíjejí do dna na odvahu a bojové oddíly se dávají na pochod do taktu harmonik, zatočit se sklíčenosti, jejíž moc je ochromena bitvou, která neutuchá po celou noc.

V zápalu bojů zblízka se vzájemně nalézají pohlaví, ženy jsou přiváděny do jiného stavu. Muži v útočných člunech se plaví vodami a topí se v jezerech a mořských zátokách. Desítky tisíc lidí padnou v olšinách a kopřivových porostech. K vidění je spousta hrdinských činů a odvážné obětavosti. Radost a štěstí vítězí, těžká mysl je zahnána na útěk, lidé si aspoň jednu noc v roce užívají svobody, protože chmurný despota je násilně svržen.

V kraji Häme, na břehu Chmelového jezera nadešlo ráno. Vzduchem se ještě slabě nesl zbylý pach kouře po noční bitvě - včera, v předvečer slunovratu, plály na všech březích ohně. Nad vodami finského jezera těsně nad hladinou létala vlaštovka a do rozevřeného zobáčku lapala hmyz. Počasí bylo klidné a jasné, lidé spali. Do zpěvu bylo už jen ptactvu.

Na schodech před svou chatou seděl osamocený muž, v ruce držel nenačatou lahev piva. Byl to pan ředitel Onni Rellonen, takřka padesátník. Na tvářích se mu zračil nejsmutnější výraz v kraji. Nepatřil k vítězům noční bitvy. Utrpěl ošklivé zranění, a nikde nebyla žádná polní nemocnice, která by jeho zlomenému srdci poskytla první pomoc.

Rellonen byl štíhlý, středního vzrůstu, měl docela velké uši a dlouhý nos se zarudlou špičkou. Na sobě měl košili s krátkým rukávem a manšestrové kalhoty.

Bylo zřejmé, že kdysi se v něm ukrývala výbušná síla, ale to bylo kdysi, dnes už ne. Vypadal unaveně, ztrápeně, jako by ubitý životem. Zbrázděný obličej a řídnoucí vlasy na temeni byly tklivou známkou, že v bitvě proti krušnosti a krátkosti života utržil porážku.

Pana ředitele Onniho Rellonena už desítku let trápil překyselený žaludek a ve střevech mu propukal počínající katar. Klouby měl v pořádku a stejně tak i svalstvo, přehlédneme-li ovšem jistou ochablost. Zato srdce mu zbytnělo a namáhavě tlouklo, v současné době představovalo pro tělo spíš zátěž a překážku než orgán, který ho měl udržovat při životě. Existovaly důvodné obavy, že se srdce zastaví, ochromí tělo a nechá svého majitele žíznit po životodárné tekutině, předhodí ho smrti. Tak ponuře se přetěžovaný orgán odměňoval člověku, který na své srdce spoléhal od embryonálního věku. Kdyby se srdce zastavilo, aby se nadechlo, třeba jen po dobu jednoho sta úderů, všechno by skončilo. Dosavadní miliardy úderů Rellonenova srdce by rázem nic neznamenaly. Taková je smrt. Každoročně se to stává tisícům Finů. Nikdo se nevrací se zprávou, co je smrt vlastně zač.

Na jaře se Onni Rellonen pustil do lakování obvodových stěn své oprýskané chaty, ale práci nedokončil. Plechovka barvy se povalovala vedle podezdívky a odložený štětec ztvrdnul na víku kádě.

Onni Rellonen byl podnikatel, občas ho titulovali pan ředitel. Měl za sebou řadu podnikatelských let, zažil vzrušující počáteční úspěchy, vzestup na žebříčku drobného průmyslu, míval vlastní zaměstnance, účetnictví, peníze, fungující podnik. Působil jako dodavatel, v šedesátých letech dokonce v malém vyráběl plechy. Jenže nepříznivý hospodářský vývoj a hamižní konkurenti přivedli Rellonenovu firmu Okapy a plechy s.r.o. k bankrotu. A nebyl to zdaleka poslední bankrot. Objevilo se i podezřeni ze spáchání trestných činů. Naposledy pan ředitel Rellonen vystupoval jako majitel automatizované prádelny. Ta však taky nevynášela - každá finská rodina měla svou vlastní pračku, a ti, kteří ji neměli, těm bylo úplně jedno, jestli si mají kde vyprat. Rellonenově prádelně nedaly vydělat ani velké hotely nebo výletní lodi - silné prádelenské řetězce s celostátní působností Onnimu pokaždé přebraly objednávky před nosem. Takové objednávky se totiž domlouvají na důvěrných schůzkách. Nejnovější bankrot udeřil na jaře. Od té doby Onni Rellonen trpěl hlubokou depresí.

Děti už byly dospělé, manželství před rozpadem. Pokud Onni někdy zahořel plány na novou budoucnost a líčil manželce své nápady, manželka s ním odmítala sdílet nadšení, nemluvě o tom, že by ho podpořila.

„Hm.“

To byl její jediný, skličující komentář. Ani proti, ani pro, zkrátka nic. Všechno působilo beznadějně, celý život a zejména podnikatelská existence.

Myšlenkami na sebevraždu se pan ředitel Onni Rellonen zaobíral už od zimy. Zdaleka ne poprvé. Chuť do života několikrát ztratil i dříve. Deprese opět přivedla zdravou agresivitu k úvahám o sebezničení. Byl by ukončil svou životní pouť už na jaře, v době, kdy prádelna vyhlásila úpadek, ale jaksi k tomu v sobě nenašel sílu.

Teď byl letní slunovrat. Manželka zůstala ve městě, prohlásila, že si nemíní kazit svátek na venkově ve společnosti zachmuřeného chlapa. Osamělý sváteční předvečer bez ohně, bez společnosti, bez budoucnosti. To člověku na radosti nepřidá.

Onni Rellonen odložil lahev piva na schůdky a zašel do chaty, vyhrabal z komody revolver, nabil ho a zbraň zastrčil do kapsy manšestráků.

A bude to, říkal si smutně, ale odhodlaně.

Po dlouhé době opět zažíval pocit, že se do něčeho pouští, že dává záležitostem spád. Nastal čas udělat tečku za ubohým tichým přežíváním. Velkou tečku za celým životem, hlasitý vykřičník!

Pan ředitel Onni Rellonen se vydal nazdařbůh idylickou venkovskou krajinou středního Finska. Doprovázen ptačím zpěvem kráčel po pískových cestách mezi chatami, kolem sousedovy letní vilky, přes louku, minul stodolu a chlév a statek. Prošel kusem lesa, za kterým se rozevřela další louka. Vzpomněl si, že na kraji lesa stojí starý polorozpadlý seník. Tam by se mohl zastřelit, bylo to klidné místo a vhodné prostředí k ukončení života.

Neměl v chatě na stole zanechat dopis na rozloučenou? Co by asi tak napsal? Loučím se, drahé děti, snažte se, aby se vám vedlo, otec se rozhodl...? Nic mi nevyčítej, ženo?

Onni Rellonen si představil, jak by manželka zareagovala, až by četla dopis na rozloučenou. Asi by poznamenala:

„Hm.“

Louka voněla posečenou travou, sedlák včera večer kosil čerstvou píci. Zemědělci pracují i v předvečer svátku, dobytek je nutí. Čmeláci bzučeli, na střeše starého seníku švitořily vlaštovky. Od jezera doléhal křik racků. Onni Rellonen kráčel s mrazením u srdce k seníku, starému šedému stavení, jež se nehodilo už k ničemu jinému než k ukončení života. Seník se přibližoval, rostl rychle před očima, život se nachýlil ke konci dřív, než si člověk pomyslel.

Onni Rellonen nedokázal projít rovnou do zejících dvoukřídlých vrat. Vrata čekala jako černočerný pekelný chřtán. Rellonen začal bezděčně protahovat svůj život, rozhodl se, že stavení nejprve obejde jako zraněné zvíře, které se ubezpečuje o místě posledního spočinutí. Nahlédl dovnitř škvírou mezi ztrouchnivělými trámy, obestřela ho hrůza. Ale rozhodnutí už padlo, nezbylo než seník obejít, vstoupil dovnitř do náruče smrti a natáhnout zbraň. Jeden drobný pohyb prstu na spoušti vykoná poslední transakci a stav účtů bude srovnán, zoufalé zúčtování života a smrti. Rellonen se zachvěl.

Jenže v seníku kdosi byl! Mezi trámy se pohnulo cosi šedivého, ozvalo se zafunění. Že by sob? Člověk? Rellonenovo přetažené srdce se šťastně rozbušilo. Copak to jde spáchat sebevraždu v seníku, ve kterém je zvíře, nebo v nejlepším případě člověk? Vyloučeno! Něco takového je proti obecnému vkusu.

V seníku byl skutečně člověk, urostlý muž v šedivé vojenské uniformě stál na sušáku sena a uvazoval k střešnímu vazníku modrý nylonový provaz. Za okamžik byl provaz pevně uchycen.

Muž stál k sebevrahovi Rellonenovi, který nakukoval škvírou mezi trámy, bokem. Onni poznal, že je to důstojník, na švech vojenských kalhot byly žluté lampasy. Na límečku rozepnutého saka se třpytily tři hvězdičky. Plukovník.

Panu řediteli Rellonenovi nejprve nedošlo, co pan plukovník ve starém seníku ve sváteční ráno vlastně pohledává. Proč uvazuje nylonovou šňůru k trámu? Důvod se však záhy objasnil. Pan plukovník se jal na druhém konci provazu vázat smyčku. Provaz klouzal, jak už to u nylonových provazů bývá, a uvázat smyčku vyžadovalo velké úsilí. Pan plukovník nesrozumitelně vrčel, možná i sprostě nadával. Stál na sušáku a nohy se mu třásly, jak bylo zřejmé podle třepotajících se nohavic. Důstojníkovi se oprátku konečně podařilo jakž takž uvázat a nasadil si ji na krk. Byl prostovlasý. Voják bez čepice nevěstí nic dobrého. Ten důstojník se snad chce oběsit, no tohle... svět je vážně malý, ježíšmarjá, říkal si Onni Rellonen. Do jednoho a toho samého seníku vlezou v jednu a tu samou chvíli dva Finové, aby spáchali jednu a tu samou strašlivou věc!

Pan ředitel Onni Rellonen se vrhl dovnitř a vykřikl:

„Zadržte, dobrý muži! Pane plukovníku!“

Pan plukovník se k smrti vylekal. Zapotácel se, smyčka na krku se utáhla, muž na provaze chvíli bojoval a určitě by se byl oběsil, kdyby mu Onni Rellonen nepřispěchal na pomoc. Popadl pana plukovníka do náruče, uvolnil provaz, na uklidněnou ho plácal do zad. Polooběšenému panu plukovníkovi se obličej orosil potem a zmodral, oprátka se přece jen stačila pevně utáhnout. Onni Rellonen stáhl sebevrahovi provaz z krku, doprovodil nešťastníka na zápraží seníku a tam ho usadil. Muž oddechoval, masíroval si krk. Měl na něm červenou rýhu, smrt byla velmi blízko.

Asi minutu seděli mlčky. Potom se pan plukovník postavil, podal ruku a představil se:

„Kemppainen, plukovník Hermanni Kemppainen.“

„Onni Rellonen, těší mě.“

Pan plukovník řekl, že jeho tedy netěší. Věci se mu politováníhodným způsobem vymkly z rukou. Doufal, že jeho zachránce se o nehodě nikomu nezmíní.

„Co bych komu povídal, takové věci se přece stávají,“ slíbil Onni Rellonen. „Ostatně já jsem sem přišel udělat to samé,“ dodal a vytáhl revolver. Pan plukovník dlouze civěl na nabitou zbraň, než pochopil. Nebyl na světě sám.

Kapitola 2

Drobná souhra okolností zachránila dvěma urostlým chlapíkům život. Když se nepovede sebevražda, není to nezbytně ta nejsmutnější věc na světě. Člověku se nemůže podařit všechno.

Čirou náhodou se Onni Rellonen i Hermanni Kemppainen rozhodli skoncovat se životem v témže seníku a vlezli tam ve stejnou dobu. Vznikla tím překážka, která jim zabránila akt sebezáhuby vykonat. Nezbylo jim než se svých úmyslů vzdát, což oba společně učinili. Zapálili si a vykouřili první cigaretu zbývajícího života. Potom Rellonen navrhl, že by se mohli přesunout k němu na chatu, beztak nemají co dělat.

Rellonen panu plukovníkovi vyprávěl o svém podnikání a o životní situaci, která ho přivedla k hrůznému rozhodnutí. Pan plukovník ho účastně vyslechl. Potom se na oplátku rozpovídal o sobě. Ani jeho záležitosti se nevyvíjely žádoucím směrem.

Kemppainen svého času velel brigádě ve východním Finsku, ale před víc než rokem se octl v jakési karanténě, byl převelen na hlavní štáb, kde ho ustavili pomocníkem inspektora pěchotních vojsk. Na práci nic neměl, ani nevelel brigádě. Obecně ho považovali za neschopného důstojníka, pro něhož není využití. Byl jako diplomat odvolaný ze zahraničí, těšil se úctě a pobíral plat, ale to bylo asi tak všecko.

Ovšem vojáka takové odstavení nemůže sklíčit natolik, aby se šel věšet. Problém spočíval jinde - v zimě Kemppainenovi zemřela manželka na rakovinu. To ho dorazilo, pořád se s tím nedokázal smířit ani tomu uvěřit. Rázem nic nefungovalo. Domov zel prázdnotou, žádné děti ani pes. Samota byla tak drásavá, že si to nikdo neumí představit. Nejhorší byly noci, pan plukovník už několik měsíců nemohl pořádně spát. Nepomohla ani kořalka, ostatně pitím by manželku k životu neprobudil. Svou ženu miloval... to pan plukovník pochopil až po její smrti.

Život ztratil význam. Kdyby aspoň svitla naděje na válku nebo povstání, jenže světová situace se v posledních letech uklidňovala. Což samo o sobě je dobré, ale pro profesionálního vojáka to značí nezaměstnanost. Dokonce ani současná mládež neměla chuť brojit proti vládnoucím pořádkům. Dnešní mladí Finové se vzpírali společnosti tím, že po zdech nádražních hal stříkali sprejem sprosťačiny. Na vedení nebo potlačování takové revolty není plukovníků zapotřebí.

Tento svět se nesháněl po důstojnících, rozhodně ne po plukovnících, kteří na pomyslném vojenském žebříčku přestali stoupat. Vážnost vojenského řemesla klesla v posledních letech rapidně dolů. Zatímco civilkářům se dostávalo pochopení, starými vojáky, kteří prošli tvrdou školou, se veřejně opovrhovalo. Když nějaký namyšlený rekrut dostal povel plížením vpřed, výsledkem bylo obvinění z týrání. Jenže vojáka, který se ve válce odmítá plazit, nepřítel zabije, a jeho tělo odvlečou do hromadného hrobu. Tohle jako by ti strážci lidských práv nechtěli pochopit.

Pan plukovník Kemppainen přiznal, že je z důstojnické profese otrávený. Vojáci se celý život připravují na válku - absolvují vojenská cvičení, manévry, nácvik střelby. Skolí se, jak nejlépe zabíjet, a tyto schopnosti dál rozvíjejí, zdokonalují, až se z nich stávají čím dál nebezpečnější zabijáci.

„Kdyby mě přirovnali k vědci, který se věnuje výzkumu, byl bych přinejmenším doktor zabijáckých věd. Jenomže tyhle dovednosti člověk v praxi nikdy nevyužije, protože žijeme v době hlubokého míru. Tahle situace tak trochu připomíná výtvarníka, který celý život studuje na čím dál lepšího malíře, črtá jednu skicu za druhou, až se vypracuje mezi nejvýznačnější umělce, ale nikdy se mu nepodaří vystavit jediné dílo. Důstojník je jako špičkový umělec, kterému bylo upřeno právo uspořádat vlastní výstavu.“

Pan plukovník Kemppainen vyprávěl, že se včera vypravil na svátek z Helsinek do Jyväskylä, odkud pochází. Jenže v podvečer propadl depresi a tady v Häme odbočil na vedlejší silnici, došel ke starému seníku a celou noc apaticky proležel vedle ztrouchnivělých sušáku na seno. Do seníku doléhal křik lidí, kteří se veselili někde na břehu. Nad ránem se pan plukovník vydal k nedalekému jezeru a na přístavní lávce u nějaké chatky odvázal kus provazu. Otupělý se vrátil do seníku.

Na zpáteční cestě zničehonic ucítil na pravém spánku zvláštní plesknutí, jako by mu praskla žilka v hlavě. Byl to opojně osvobozující pocit. Tahle šťastná okolnost mu dovolí zemřít uprostřed letní krajiny přirozeně a přitom do jisté míry důstojně. Krvácení do mozku je pro plukovníka, zejména v čase míru, velmi obstojná příčina smrti. Pan plukovník pocítil nával závratě a padl v poli na všecky čtyři s nadějí, že co nevidět započnou smrtelné křeče.

Rukou si přejel po skráni - prasklá žilka asi vyhřezla a patlavě se rozmázla po kůži. Podíval se na prsty. Kruci, to není krev, ale bílá páchnoucí hmota. Až po chvilce pan plukovník pochopil, že ho nepostihla žádná mozková mrtvice. Na vině byl racek kroužící po nebi.

Pan plukovník se zklamaně a uraženě postavil, umyl si obličej ve strouze a zachmuřeně se uchýlil do seníku. Po krátkém odpočinku vylezl na sušák sena a jal se věšet. Jenže ani tahle snaha nevedla ke kýženému výsledku, neboť ho vyrušil Rellonen.

Oba muži konstatovali, že toho dne je na spáchání sebevraždy už přešla chuť. Touha po smrti ochabla. Tak jedinečný úkol, jako je zabít sám sebe, vyžaduje naprostý klid. Někde v cizině se možná najdou lidé, kteří jsou ochotni upálit se veřejně, demonstrativně, z politických nebo náboženských důvodů, ale Fin při své sebevraždě po obecenstvu netouží. V tom byli oba zajedno.

V živém rozhovoru dorazili až k Rellonenově chatě. Onni zapomněl zavřít vstupní dveře. Někdy člověka ovládne takové rozčilení, že vyběhne z domu a klidně nechá svůj majetek zlodějům napospas.

Pán domu návštěvu pohostil několika obloženými chleby a pivem. A po jídle navrhl, že roztopí saunu. Plukovník Kemppainen nanosil vodu z jezera a ředitel Rellonen zašel do kůlny pro dřevo.

Před polednem byla sauna nachystaná. Šlehali se navzájem větvičkami bez sebemenšího slitování, zdálo se, jako by k tomu teď měli zvláštní, zcela nevysvětlitelný důvod. Jako by měli potřebu vypráskat si bývalý život ze zad co nejdál. Tělo se očistilo, což vyspravilo i stav mysli.

„V životě jsem si v sauně tak nelebedil,“ pochvaloval si pan plukovník.

Na terase pak pokračovali v hovoru na téma dne. Potykali si. Prozradili na sebe věci, jaké ani jeden dosud žádnému jinému smrtelníkovi nepřiznal. Oba se shodli na tom, že pokus o sebevraždu lidské tvory sbližuje. Objevili v sobě navzájem řadu skvělých rysů, o nichž sami netušili, že je mají. Připadalo jim, jako by celý život byli těmi nejlepšími přáteli. Občas se zašli vykoupat do jezera. Osvěženi cítili, že být naživu je zázrak.

Když ti dva spolunešťastníci plavali a dívali se na svět z vody, skrz zvlněnou sluneční záři svátečního dne, začal jim svět připadat jako báječné místo. Bylo vůbec nutné odsud tak spěšně prchat?

K večeru si v chatě u krbu dopřáli skleničku koňaku. Pro láhev zašel pan plukovník přes louku do auta. Autu ještě běžel motor, jako by jeho majitel vůbec neodešel umřít.

Pan plukovník pozvedl sklenku a pronesl:

„Nakonec je to dobře, Onni, že tě náhoda přivedla do toho seníku... v pravou chvíli.“

„Tak... zůstali jsme naživu. Ale kdybych se opozdil nebo zabloudil do jiného seníku, tak bychom už oba byli nebožtíci. Ty bys visel na trámu a já bych měl hlavu na kaši.“

Pan plukovník se Rellonenovi zadíval na hlavu.

„Byla by z tebe ošklivá mrtvola,“ prohodil zamyšleně.

Rellonen vyslovil názor, že ani mohutný plukovník pověšený na trámu by nevypadal zrovna vábně.

To, k čemu došlo, pan plukovník považoval za obrovskou náhodu, z matematického hlediska stejně pravděpodobnou jako výhra v loterii. Přemýšleli, jak je vůbec možné, že dva muži se chystali zabít zrovna ve stejném seníku a dorazili na místo ve stejný čas. Kdyby se rozhodli vzít si život o kus dál na sever, v Pohjanmaa, sotva by je něco zachránilo. V Pohjanmaa jsou přece nedozírné lány poseté stovkami, možná tisícovkami seníků. Ty by vystačily, aby se v nich nerušené oběsila nebo zastřelila i stovka mužů.

Přemýšleli také o tom, co člověka ve chvíli, kdy se chce sprovodit ze světa, vlastně přiměje odejít z vlastního domova? A proč si hledá nějaké chráněné místo, například starý seník? Že by se podvědomě zdráhal zaneřádit si dům? Smrt se rozhodně nedá považovat za pěknou nebo čistou událost. A chráněné místa je třeba najít, aby tělo, jakkoli ošklivé, nebylo pod širým nebem vystaveno napospas dešťům či kálejícím ptákům.

Pan plukovník si zamyšleně otřel spánek.

Kemppainen se podíval příteli přímo do očí a řekl, že on tedy svou sebevraždu odkládá přinejmenším do zítřka. A možná se vším skoncuje až příští týden nebo v nejlepším případě až na podzim. Jak je na tom Onni, stále ještě hloubá nad svými záležitostmi stejně vážně jako ráno?

Pan ředitel Rellonen dospěl k obdobným úvahám. Když už ho od úmyslu odradil rozmar náhody, dala by se věc ještě odložit. Nejhorší deprese je zažehnána, leccos se ještě stihne promyslet.

„Celý den jsem přemýšlel, co bychom my dva mohli spolu udělat,“ nadhodil Onni Rellonen opatrně.

Pan plukovník Kemppainen dojatě přiznal, že teprve nyní našel dobrého přítele, férového a důvěryhodného. V tomto smyslu už nebyl sám jako ještě včera.

„Nechci hned tvrdit, že bych dostal novou chuť do života... nic takového. Ale něco bychom vymyslet mohli. Když už jsme zůstali naživu.“

Ředitel Onni Rellonen se zaradoval, dokonce nadchl. Rozpovídal se, chvatně, horečně, a nadhazoval, že by mohli tak nějak začít nový život, opustit všecko předešlé a vrhnout se do něčeho, zač by stálo žít.

Pan plukovník usoudil, že o tom návrhu má smysl pouvažovat. Svým způsobem odteď dostali zadarmo další život, jako dárek navíc. Měli by ho využít dle vlastní libosti. Byl to nápad.

Přátelé si zafilozofovali, že lidé přece neustále žijí svůj první den zbylého života, i když si to uprostřed všeho shonu ani neuvědomují. Pouze ti lidé, kteří se octli na pokraji smrti, chápou, co v praxi znamená počátek nového života.

„Tady se otvírají úžasné obzory,“ pravil pan plukovník.

Kapitola 3

Pan plukovník Hermanni Kemppainen se rozhodl strávit na chatě pana ředitele Onniho Rellonena dovolenou. Pánové si měli hodně co povídat. Probírali životní osudy, diskutovali o věcech ze všech stran. Byla to terapie, z níž se zrodilo přátelství, jaké oba muži doposud nezažili. Občas se saunovali a chodili na ryby. Pan plukovník seděl u vesel, pan ředitel tahal návnadu. Ulovili tři štiky, které si upekli.

Po jídle si pro zábavu zastříleli z Rellonenova revolveru. Pan plukovník si v této Činnosti vedl excelentně. Vypili několik třetinek. Rellonena napadlo vytáhnout starý budík. Postavil si ho na hlavu a požádal Kemppainena, ať budík rozstřílí na padrť. Pan plukovník váhal, co když Rellonena trefí přímo mezi oči?

„To nevadí, jen střílej.“

Omlácený budík se rozlétl na kusy, Rellonen nezemřel. Smrtelně nebezpečná hra muže zvláštním způsobem pobavila.

U krbu Rellonen prohodil, že by stálo za to sezvat více podobně nešťastných lidí. Pokud mu bylo známo, ročně si ve Finsku sáhne na život tisíc pět set lidí a desetkrát víc jich o sebevraždě uvažuje. Zejména muži. Tu statistiku četl někde v novinách. Oproti tomu vražd a zabití bylo jen sto.

„Takže každý rok si vezmou život dva prapory lidí. A rovnou celá brigáda to plánuje,“ spočetl pan plukovník. „Opravdu je nás tolik? Skoro armáda.“

Rellonen svou myšlenku dál rozvíjel:

„Prostě mě napadlo, jestli by se takovou skupinu nepodařilo svolat, tedy skupinu těch, co o sebevraždě teprve uvažují. Mohli bychom mluvit o společných věcech a podělit se o novinky. Podle mě by mnozí svou sebevraždu odložili, kdyby si v kruhu spřízněných duší mohli bez zábran promluvit o tom, co je trápí. Tak jako my dva za poslední dny. Povídali jsme si od rána do večera a dost se nám ulevilo.“

Pan plukovník zapochyboval, že by se rozhovory nesly v bůhvíjak příjemném duchu. Kdyby se sešla parta sebevrahů, tak by se bezesporu mluvilo jen o samých strašných věcech. Takové setkání by nepřineslo ani radost, ani uvolnění. A čemu by se tím pomohlo? Lidi akorát budou ještě sklíčenější než předtím.

Rellonen se nevzdával. Podle jeho názoru by setkání určitě mělo terapeutický význam. Člověk dostane sílu žít, když ví, že se i někomu jinému vede špatně, že není jediný chudák na světě.

„Vždyť přesně to se přihodilo nám. Kdybychom se nepoznali, byli bychom už nebožtíci. Není to tak?“

Pan plukovník musel uznat, že v jejich případě společný osud pomohl, aspoň na krátký čas. Přesto ještě zvažoval, zda se neoběsí. Problémy za těch pár dnů nikam nezmizely. Věc se jenom odložila. Rellonenovo přátelství mu ženu nenahradilo ani ho nezbavilo dalších problémů.

„Ty na chmury trpíš od přírody, Hermanni.“

Pan plukovník připustil, že u vojáků je chmurnost běžná, často uvažují o sebevraždě. Soudil, že už příští týden, až odsud odjede, bude nejspíš viset na trámu.

Podle Rellonena ale mělo smysl o tom nápadu uvažovat. Proč by nemohli sezvat skupinu sebevrahů, klidně i velkou? Společně by se pokusili najít pro své problémy řešení, a pokud by řešení nenašli, tak nikdo nic neztratí. Rellonen si říkal, že ve skupině by aspoň mohli vymyslet lepší, stylovější sebevražedné metody. Společnými silami by snáze objevili vybranější způsoby, jak se sprovodit ze světa - copak by smrt nemohla být bezbolestná, elegantní, hodná lidské bytosti, a třeba i královsky krásná? Copak se člověk musí spokojit s tradičními metodami? Oběsit se na šňůře je venkoncem primitivní. Krční páteř se zlomí, průdušnice se prodlouží na půl metru, obličej zmodrá, jazyk vyhřezne, takového nebožtíka si nikdo netroufne ukázat ani nejbližším příbuzným.

Pan plukovník si pohladil krk. Rýha po oprátce za pár dnů výrazně ztmavla. Vypadala jako nežádoucí nádor.

„Možná máš pravdu,“ připustil a vyhrnul si límec uniformy.

Rellonen se rozparádil:

„Uvažuj, Hermanni! Jako větší skupina bychom si mohli zaplatit společného terapeuta, mohli bychom si poslední dny života užít. Vždycky je příjemnější živořit v partě než o samotě. Mohli bychom namnožit dopisy na rozloučenou pro příbuzné, společně bychom mohli zaplatit notáře a dát mu k vyřízení naše závěti, ušetřilo by to peníze... možná bychom dostali slevu na smuteční oznámení, kdyby nás byl dostatečný počet. Možná by se nám poštěstilo žít na vysoké noze, protože by se mezi námi určitě objevil nějaký zámožný člověk, v dnešní době boháči páchají sebevraždy víc, než bys Čekal. A snadno bychom přilákali i ženy, vím, že ve Finsku je spousta ženských, které přemýšlejí o sebevraždě, a nejsou všecky jen ošklivky, naopak, sklíčené ženské jsou svým smutečním způsobem rajcovní...“

V panu plukovníkovi začalo uzrávat přesvědčení, že na tom nápadu přece jen něco je. Uvědomoval si, že větší kolektiv sebevrahů umožní věc zracionalizovat. Při vlastním aktu sebevraždy by se vyhnuli jakémukoliv amatérismu. Když o věci uvažoval jako důstojník, na mysli mu vytanuly výhody, jež přináší velká jednotka. Ani sebelepší voják nedokáže zvítězit v bitvě sám o sobě, ale výsledky se zrodí, jakmile se dá dohromady odhodlaná jednotka mající společný cíl. Dějiny válek jsou plné příkladů, jak účelné je spojenectví.

Rellonen se nadchl:

„Ty jako plukovník budeš umět hromadnou sebevraždu zorganizovat profesionálně. Díky svému povolání máš v sobě vůdčí schopnosti, Proč bys nevelel třeba tisícovce finských sebevrahů? Nejprve bychom těm chudákům zkusili rozumně domluvit, a kdyby to nepomohlo, odvedl bys svou jednotku na smrt.“

Pan ředitel Rellonen rozpředl představy, jak plukovník Kemppainen jde se svým vojskem vstříc smrti. Vzal si příklad ze Starého zákona, přirovnal Kemppainena k Mojžíšovi, který vedl svůj lid do zaslíbené země. To bude odvážná pouť! Místo zaslíbené země bude cílem smrt, hromadná sebevražda, šokující tečka pro všecky bez rozdílu! Rellonen vyčaroval před Kemppainenem vidinu, ve které plukovník zavelí svému lidu ke zdolání Rudého moře jako Mojžíš svého času izraelskému národu. Řekl, že on sám by se spokojil s rolí Árona.

Rovněž pan plukovník začal plánovat:

„Hromadná sebevražda by se dala zamaskovat třeba nějakou velkou katastrofou... vykolejí vlak, sto mrtvých!“

Podle Rellonena by takové velké neštěstí bylo zářným příkladem spolupráce, důkazem, že Finové se dovedou nejen upachtěně oběsit někde v ústraní, ve ztrouchnivělém seníku, ale když už se do něčeho pustí, dokážou vyvolat i velezkázu, způsobit okázalé a politováníhodné neštěstí. Konec konců smrt není všednodenní událost. Je to otřesná, poslední tečka za životem, která i při vší bezútěšnosti může být úžasná.

Pan plukovník si vzpomněl na velkou hromadnou sebevraždu, k níž došlo asi před deseti lety v Latinské Americe. Rellonen o tom také slyšel. Ten případ vzbudil lítost a znechucení po celém světě. Jeden americký náboženský fanatik zblbnul několik stovek věřících, kteří mu darovali veškerý svůj majetek. Spolu s nimi a jejich penězi pak v Latinské Americe založil jakýsi náboženský stát. Když se o podivné duchovní hnutí začaly zajímat úřady, vůdce sekty se rozhodl skoncovat se životem, ale nejen se svým - vstříc smrti odvedl i všechny své stoupence. Při té hromadné sebevraždě zemřely stovky zhypnotizovaných lidí. Následky byly ohavné - hnijící těla se v tropickém vedru nafoukla, území obývané sektou zamořily masařky... prostě hnus.

Taková hromadná smrt pány Rellonena a Kemppainena nelákala. Co se množství týče, to byl věru pozoruhodný skutek, leč kvalita umírání byla mizerná a konečný výsledek odporný.

Jednomyslně zkonstatovali, že by se smrt neměla nikomu doporučovat, a když už to přece jen skončí sebevraždou, nechť se tak stane elegantně.

V této fázi debat pan ředitel Onni Rellonen zavolal do Helsinek na církevní linku důvěry. Žena s vřelým hlasem ho vybídla, jen ať se jí s důvěrou svěří se všemi starostmi. Rellonen se zeptal, jestli toho večera mají žhavý telefon.

„Chci říct, jestli vám volalo hodně lidí, kteří uvažují o sebevraždě?“

Pracovnice na opačné straně odpověděla, že není oprávněna poskytovat informace o důvěrných hovorech. Považovala dotaz za netaktní a pohrozila, že zavěsí.

Sluchátka se chopil pan plukovník Kemppainen. Představil se a stručně vylíčil průběh náhodného setkání, k němuž došlo před dvěma dny v opuštěném seníku. Nijak se netajil, že on i jeho přítel měli v úmyslu vzít si život. Potom prozradil, jak je napadlo založit terapeutickou skupinu, do níž by pozvali Finy, kteří se ocitli ve stejné životní situaci. Právě proto by rád věděl, kde by se daly získat adresy nebo telefonní Čísla sebevražedných kandidátů.

Pracovnice linky důvěry vyjádřila pochybnosti. Podle ní teď nebyla vhodná chvíle hovořit o skupinových sebevraždách. Ona má práce víc než dost s jednotlivci. Dnes večer volalo v tísni kvůli stejné věci už šest osob. Pokud pány věc zajímá, mohli by zavolat třeba do nějaké psychiatrické léčebny, tam jim snad poradí více. „Linka důvěry neposkytuje jmenný seznam těch, kteří nám volali kvůli sebevraždě, naše činnost je přísně důvěrná.“

„Ta stará bréca nám moc nepomohla,“ zabručel pan plukovník a zavolal do psychiatrické léčebny v Nikkile. Vysvětlil, oč mu jde, ale tamější personál byl stejně rezervovaný. Lékař, který měl službu, sice připustil, že jejich ústav pečuje i o pacienty se sebevražednými úmysly, ale jména nelze poskytnout. Navíc je o tyhle pacienty už postaráno, dostává se jim dostatek léků i potřebné terapie, podle názoru mnohých dokonce zbytečně moc. Léčebna v Nikkile nestála o laickou pomoc při řešení psychiatrických problémů. Doktor rozhodně nevěřil, že by plukovník ozbrojených sil měl schopnosti odradit někoho od spáchání sebevraždy. Podle jeho názoru se vojenský výcvik a školení zaměřují spíš na jiné cíle.

Pan plukovník se namíchl a sdělil lékaři, že podle jeho názoru si zas pan doktor v ničem nezadá se svými pacienty, a práskl telefonem.

„Musíme dát inzerát do novin,“ napadlo ředitele Rellonena.

Kapitola 4

Plukovník Kemppainen S ředitelem Rellonenem sepsali inzerát, který chtěli otisknout v celostátním deníku. Text zněl:

UVAŽUJETE O SEBEVRAŽDĚ?

Netrapte se, nejste jediní.

Je nás víc, kdo máme stejné myšlenky

a dokonce první pokusy za sebou.

Napište nám stručně o sobě a své životní situaci,

třeba vám dokážeme pomoci.

V odpovědi uveďte jméno a adresu,

budeme vás kontaktovat.

Vaše údaje zpracujeme jako důvěrné

a neposkytneme je dalším osobám.

Nehledejte žádné dobrodružství.

Odpovědi laskavě zašlete poste restante

na hlavní poštu v Helsinkách.

Značka: „Pokusme se společně“.

Zmínka o dobrodružství připadala panu plukovníkovi zbytečná, ale pan ředitel Rellonen na ní trval. V mládí hledal přes inzerát někoho, s kým by si mohl dopisovat, a tehdy se mu ozvala celá řada žen toužících po nějakém dobrodružství, ačkoliv on se sháněl jenom po někom upřímném a vyrovnaném.

Podle názoru pana plukovníka se inzerát nehodil do rubriky Osobní zprávy. Inzeráty v této rubrice považoval za smetí, za skládku určenou lidem, kteří propadli romantickým a erotickým touhám. Sebevražda byla mnohem vážnější věc. Navrhl proto, aby inzerát vyšel v rubrice Úmrtí. Domníval se totiž, že lidé se sebevražednými úmysly nepochybně rádi čtou smuteční oznámení. Tak se poselství s větší jistotou dostane ke správným adresátům. Rellonen slíbil, že text inzerátu odveze do podatelny novin.

Pan plukovník zůstal na chatě a pan ředitel Rellonen odjel vyřizovat věci do Helsinek. Zároveň se domluvili, že na zpáteční cestě nakoupí proviant a další potřebné. Pan plukovník mezitím oznámí na hlavním štábu, že si bere dovolenou. Může u Rellonena na chatě prožít aspoň její začátek? Domů do Jyväskylä ho to netáhne, byt tam zeje prázdnotou.

„Samozřejmě! Tady na břehu Chmelového jezera spolu můžeme prožít třeba celé léto.“

Když Rellonen podával inzerát, zjistil, že ho bude muset zaplatit hotově. Paní v podatelně si přečetla text a vyloučila platbu na fakturu. Usoudila, že platba na fakturu je přinejmenším nejistá. Učet by pravděpodobně museli uhradit pozůstalí a nebyla záruka, že se jim do toho bude chtít.

Rellonen se zastavil doma pro povlečení. Manželka se ho zeptala, jak prožil svátek. Odpověděl, že v předvečer svátku a pak ráno mu bylo dost krušno, ale potom čirou náhodou natrefil v jednom starém seníku na chlapíka z Jyväskylä, velmi slušného člověka. Dokonce nového přítele pozval na chatu.

„Uklidit si tam jistě umíte sami,“ prohlásila manželka.

„Je to nějaký Kemppainen.“

„Hm, nemůžu znát všecky Kemppaineny.“

Rellonen se zeptal, jestli k nim nepřišli nějací exekutoři, zatímco byl pryč. Manželka řekla, že jeden exekutor volal den nebo dva před svátkem. Vyhrožoval, že chata u Chmelového jezera bude obstavena, dokud se šetření kolem jarního bankrotu neuzavře.

Krátká návštěva doma Rellonena notně sklíčila. S radostí se vracel na chatu do Häme. Cestou však zažíval obavy - co když se pan plukovník Kemppainen mezitím oběsil? Jestli si Kemppainen něco udělal, tak co si on počne? Asi si bude muset na místě prostřelit hlavu.

Když kráčel po chrupající štěrkové cestě k chatě na břehu, cítil syté letní vůně, slyšel neutuchající ptačí čiřikáni a po příchodu na plácek před chatou spatřil pana plukovníka Kemppainena, jak vychází z kůlny s plnou náručí polínek na zátop do sauny. Rellonen s úlevou zahalekal:

„Zdravím tě, Hermanni! Pořád živý, jak se daří?“

„Jde to... trochu jsem natíral chatu, abych zabil čas, zdálo se mi, žes to nedodělal.“

Rellonen připustil, že letos na jaře se prací zrovna nepřetrhl. Pan plukovník ho chápal.

Pánové prožili v jezernatém kraji Häme týden a čekali, jakou úrodu přinese jejich novinový inzerát. Trávili čas v poklidu, důstojně, užívali si léta, debatovali o zapeklitostech lidského žití, pozorovali přírodu. Někdy vypili trochu vína, vysedávali s udicí na přístavní lávce a dívali se na Chmelové jezero. Pan plukovník Kemppainen se divil Rellonenově pozoruhodnému zvyku mrhat alkoholem - pokaždé když lahev ze dvou třetin vyprázdnili, Rellonen ji pečlivě zazátkoval, a jakmile foukalo od břehu, hodil ji do jezera. Lahev houpavě odplula na otevřené jezero a po čase patrně doputovala na protější břeh. Ten byl asi kilometr daleko a odesílatel lahvové pošty s vinným obsahem nemohl tušit, v kterých místech zásilka přirazí ke břehu.

„Takhle to dělají skoro všichni majitelé chat v okolí. Stalo se zvyklostí nechat v každé lahvi třetinu obsahu a poslat ji do oběhu,“ vysvětloval Rellonen.

Pan plukovník takové mrhání stále nechápal. Alkohol je ve Finsku drahý, k čemu je dobré vyhazovat ho do jezera?

Rellonen řekl, že jde o starý, vyzkoušený prostředek komunikace. Kdosi s tím napůl omylem začal už před lety. K Rellonenově lávce se první lahev s obsahem kořalky přihoupala před sedmi lety, koňak Charante, vynikající kvalita. Zásilka připlula zrovna jednoho srpnového, kalně kocovinového rána a zachránila ho z nejhoršího. Hned poté, co otevřeli v prodejně alkoholu, Rellonen svůj dluh Chmelovému jezeru splatil. Od té doby se občas, v posledních letech dokonce častěji, objevovaly u břehu před chatou další lahve. Zvyk se v tichosti rozšířil podél všech břehů jezera. Moc se o tom nemluvilo, bylo to nevyslovené tajemství zdejších letních obyvatel.

„Loni v létě mi přišly tři lahve sherry a krátce před tím, než jezero zamrzlo, ještě jedna ruská vodka a jedna Koskenkorva. Byly tak plné, že se horko těžko udržely na hladině. Něco takového člověka zahřeje na mysli. Říká si, že někde za vodou žijí spřízněné duše, štědrý přítel dobrého koňaku nebo náruživý piják vodky, kteří pamatují na neznámého bližního na opačném břehu.“

Jednoho večera seděli v sauně a pan plukovník Kemppainen se zadíval na nahé, poměrně dost zjizvené tělo svého přítele. Řekl, že ty jizvy mu už delší dobu vrtají hlavou. To je zranění z války, nebo kde Onni přišel k těm hlubokým šrámům?

Rellonen odpověděl, že je moc mladý, aby se stihl účastnit války. Na počátku války mu byl teprve rok. Ale život ve Fiasku je skoro jako válka i v době míru. On má za sebou například čtyři bankroty. A ty jizvy jsou jejich následkem.

„Tobě to můžu přiznat, po každém bankrotu jsem upadl do tak hlubokých depresí, že jsem chtěl spáchat sebevraždu. Ten pokus teď nebyl ani zdaleka první. A zřejmě ani poslední, kdo ví.“

O sebevraždu se Rellonen předtím pokouše) už třikrát. V Šedesátých letech, po prvním bankrotu, se rozhodl odpálit pomocí výbušniny. Tenkrát měl firmu, která se zabývala zemními pracemi. Poslední stavba byla v Lohje. O výbušninu nebyla nouze, zato chyběla profesionální zručnost. Rellonen si na staveništi zalezl do své budky a vzal si s sebou velké množství výbušniny, ke které připojil dvě roznětky a dvě zápalné šňůry. Nálož si nacpal do kalhot.

Pak si sedl na židli a zapálil obě šňůry. Zároveň si taky zapálil poslední cigaretu.

Výbuch se zdařil jen částečně. Hořící zápalné šňůry propálily do kalhot velké díry a škaredě ho ožehly na nohou. Rellonen nevydržel žár a s jekotem vyběhl ze stavební buňky ven. Tritolová nálož mu sjela nohavicemi ke kotníkům a oddělila se od roznětky. Roznětka vybuchla a ošklivě ho poranila na zadku a bocích. Rellonenův život tak zůstal ušetřen, leč jizev se urodilo požehnaně. Druhá roznětka odpálila nálož, která zůstala v buňce, následkem čehož se celá bouda rozlétla na kusy až do vzdálenosti dobrých sedmdesáti metrů.

V roce 1974 Rellonen zbankrotoval znovu a tehdy se chtěl zastřelit brokovnicí, kterou nalíčil k úpatí stromu u tchána v Sonkajärvi. Měla to být past, ve které střelná zbraň zabije kořist, tedy jeho samotného. Během přípravných prací se Rellonen uvedl do silně podroušeného stavu a výstřel ho nakonec téměř minul.

Rellonen se k panu plukovníkovi natočil zjizvenými zády. Stopy osudného výstřelu byly dodnes viditelné. Jeden brok pronikl až k pohrudnici, nicméně Rellonen ze své vlastní pasti vyvázl živý, bohužel.

Konečně při předposledním pokusu si Rellonen chtěl přeřezat tepny. Podařilo se mu ale přefiknout jenom žílu na levé ruce. V tu chvíli při pohledu na vlastní krev omdlel. I z tohoto pokusu mu zbyla jizva na památku.

Kvůli dřívějším nezdarům se Rellonen rozhodl opatřit si revolver. Soudil, že s jeho pomocí se dokáže odpravit definitivně. Ale jak pan plukovník ví, i tento pokus zůstal napůl cesty.

Plukovník Kemppainen se díval na jizvy. Podle jeho názoru Rellonen prokázal ve svých sebevražedných snahách pozoruhodné odhodlaní. Zatímco on se o sebevraždu doposud nikdy nepokusil, jeho kamarád je zkušený harcovník, před nímž je třeba za jeho vytrvalost smeknout.

Kapitola 5

Koncem prvního červencového týdne odjel pan ředitel Rellonen do Helsinek, aby na hlavní poště vyzvedl odpovědi na inzerát, který noviny otiskly minulý týden. Rellonen užasl ~ inzerát slavil obrovský úspěch, odpovědí přišla celá hromada. Dopisy se ani nevešly do kufříku, zaplnily ještě dvě igelitové tašky.

Pan ředitel Rellonen odnesl obří úlovek do auta a spěšně se vydal na zpáteční cestu do Häme. To neuvěřitelné množství odpovědí ho děsilo. Nestrhli s panem plukovníkem Kemppainenem lavinu, kterou vlastními silami už nezvládnou? Zavazadlový prostor plný dopisů představoval šílenou nálož sebezáhuby, byl to hrůzu budící náklad, s nímž si nebylo radno zahrávat. Rellonen se obával, zda s panem plukovníkem nerozhrábli mraveniště, z něhož nevyváznou jen s běžnými štípanci.

Na chatě dopisy vysypali na podlahu. Nejprve je spočítali. Celkem 612 zásilek, z toho 514 dopisů, 96 pohlednic a dva balíčky.

Ze všeho nejdřív otevřeli balíčky. Jeden byl anonymní a obsahoval tlustý dlouhý cop, ustřižený nejspíš nějaké ženě. Podle poštovního razítka přišel balíček z Oulu. Těžko říct, co odesílatel svou vlasovou zprávou mínil, nicméně to působilo hrůzostrašně. V druhém balíčku se skrýval víc jak pětisetstránkový rukopis s názvem „Sebevraždy na ostrově Hailuoto v tomto století“. Autorem byl učitel základní školy v Pulkkile Osmo Saarniaho, který si v průvodním dopise stěžoval, že se jeho dílu mezi komerčními nakladateli dostalo opovržlivého přijetí - nikdo z nich neměl zájem knihu vydat. Proto se nyní prostřednictvím poste restante obrací na inzerenta, zda by nemohli pozoruhodný rukopis vydat společně a vytisknout ho vlastním nákladem a distribuovat do knihkupectví po celé zemi. Odhadoval, že kniha vydělá nejméně 100 000 marek. Pokud se mu dílo nepovede publikovat, zabije se.

„Tohle musíme vrátit, nemůžeme se pouštět do nakladatelské činnosti, i když nám vyhrožuje, že si vezme život,“ rozhodl pan plukovník.

Dopisy nahrubo roztřídili podle poštovních razítek na jednotlivé kraje. Ukázalo se tak, že nejvíce odpovědí přišlo z krajů Uusimaa, Turku, Pori a Häme. Slušně zastoupeny byly také Savo a Karélie, zato z Oulu a Laponska přišla sotva hrstka dopisů. To pramení z toho, odhadoval Rellonen, že se tam noviny z hlavního města nerozšiřují stejnou měrou jako v oblastech na jihu. Ani z Pohjanmaa neobdrželi nijak bohatou nadílku. To zase mohlo znamenat, že v Pohjanmaa nedochází k tolika sebevraždám jako v jiných částech země. Obyvatelé Pohjanmaa tvořili v tomto smyslu výjimku, sebevrahy tam považují za zrádce venkovského obyvatelstva.

Přečetli si několik pohledů a otevřeli pár dopisů. Z textů čišela beznaděj. Lidé, jež posedla myšlenka na sebevraždu, psali nevyrovnaným rukopisem, nedbali na gramatické chyby a jakoby hnáni maniakální silou volali o pomoc - vážně není člověk v okamžiku nouze sám? Ani potom? Opravdu jim kdosi neznámý může podat pomocnou ruku?

Pisatelům se zhroutil svět. Docházelo u nich k rozpadu mysli, někteří zažívali tak strašlivou úzkost, že i otrlému plukovníkovi vlhly oči Spásný novinový inzerát pro většinu znamenal poslední stéblo, jehož je možné se ještě chytit.

Začít odepisovat každému zvlášť připadlo oběma mužům jako zoufalost. Už jen otevřít a přečíst všecky dopisy bylo nad lidské síly.

Když Rellonen s Kemppainenem zběžně přečetli asi stovku dopisů, byli tak uondaní, že dál nemohli. Šli si zaplavat.

„Kdybychom teď skočili do vody a utopili se, víc jak šest set lidí by zůstalo ponecháno napospas svému osudu. Mohli by si vzít život. Nesli bychom morální odpovědnost za jejich smrt,“ filozofoval Rellonen na kraji lávky.

„Jo... teď nám sebevražda nepomůže, když jsme si na krk pověsili skoro celý prapor chudáků,“ připustil pan plukovník.

„Skutečný sebevražedný prapor,“ dodal Rellonen.

Ráno ředitel Rellonen a plukovník Kemppainen zajeli do papírnictví v nedalekém Sysmä a nakoupili kancelářské potřeby - šest Šanonů, děrovačku, sešívačku, nožík na otvírání dopisů, malý elektrický psací stroj a také 612 obálek a dva balíky kancelářského papíru. Na poště objednali 612 poštovních známek. Zároveň odeslali učiteli Saarniahovi jeho dílo „Sebevraždy na ostrově Hailuoto v tomto století“ a připojili doprovodný dopis, ve kterém na spisovatele apelovali, ať upustí od sebevražedných úmyslů. Navrhovali mu, ať se s rukopisem obrátí na Finskou společnost pro duševní zdraví nebo jinou podobnou instituci, kde by lépe porozuměli vědecké hodnotě díla.

Rellonen zašel nakoupit do potravin, pan plukovník do prodejny alkoholu. Pak se vrátili ke Chmelovému jezeru.

Teď nebyl čas na saunování nebo rybaření. Rellonen si vzal nožík a pustil se do otvírání dopisů, Kemppainen fungoval jako písař. Zaznamenával osobní údaje každého odesílatele, jména a adresy, a každému přidělil registrační číslo. Práce trvala dva dny. Když bylo vše podchyceno, muži usoudili, že záplavu dopisů je třeba projít důkladněji. Postup zvolili dobrý, ale byli na samém počátku.

Oběma bylo jasné, že si se zpracováním dopisů musejí pospíšit. Hodně pospíšit. V rukou měli víc než šest set finských duší. Na dopisy bylo nutné reagovat rychle, jenže copak to šlo časově zvládnout jenom ve dvou?

„Potřebujeme sekretářku,“ vzdychl si ředitel Rellonen pozdě večer, když všecky dopisy otevřeli a zařadili.

„Kdo nám asi tak uprostřed léta půjčí sekretářku?“ mručel plukovník Kemppainen.

Rellonena napadlo, že nějaká šikovná sekretářská síla by se mohla najít mezi sebevrahy. Nebo aspoň někdo, kdo by jim s vyřízením té hromady vypomohl. Začali prověřovat odesílatele právě z tohoto hlediska. Přirozeně že kancelářskou sílu zkusili nejprve najít v nejbližším okolí. Rozdělili si proto štos dopisů, které přišly z Häme. Rellonen jich přečetl patnáct, plukovník dvacítku.

Z Hauho, Sysmä a okolí jim kvůli sebevraždě odepsalo několik sedláků. Přátelé se shodli, že zemědělci nejsou ti nejlepší kandidáti pro sekretářské práce. Našlo se i něco lepšího - tři učitelky ze základní Školy, nějaká stará panna někde u Forssy, a pak konečně narazili na správné trefy: v Humppile žila profesionální sekretářka, bývalá pracovnice exportního oddělení v chemičce Kemira, dnes v důchodu, jménem Kukka-Maria Ovaskainenová, a v Toijale zase zástupkyně ředitele tamějšího večerního učiliště Helena Puusaariová, věk třicet pět let, která vyučovala obchodní korespondenci. Obě ženy byly zklamané životem a vážně uvažovaly o sebevraždě. Navíc důvěřivě uvedly své adresy a telefonní spojení.

Bylo už pozdě, ale protože věc spěchala, pánové se rozhodli ty nadmíru povolané ženy okamžitě kontaktovat. Nejprve zavolali do Humppily, ale nikdo telefon nezvedl.

„Co když se už stačila zabít?“ napadlo Rellonena.

K zastižení nebyla ani zástupkyně ředitele Puusaariová, ale aspoň se ozval její záznamník a požádal o zanechání vzkazu. Pan plukovník Kemppainen se představil, stručně vysvětlil, proč volá, a omluvil se, že ho okolnosti nutí volat v tak neobvyklou dobu, hodiny totiž ukazovaly bezmála půlnoc. Na závěr dodal, že za paní zástupkyní přijede s přítelem v důležité věci.

Kemppainen se s Rellonenem rozhodli vyrazit do Toijaly okamžitě. Zvečera si sice dopřáli něco silnějšího na povzbuzení a zdálo se riskantní sednout si do auta pod vlivem alkoholu. Pak ale usoudili, že jízda v opilosti nemůže mít horší následky než smrt. Takže vzhůru na cestu. Pan plukovník řídil a pan ředitel Rellonen ještě jednou nahlas přečetl dopis od zástupkyně ředitele Puusaariové.

„Můj život dospěl do kulminačního bodu. Mé duševní zdraví je ohroženo. Dětství jsem prožila v bezpečí, vždycky jsem měla veselou a optimistickou povahu, ale poslední roky tady v Toijale přinesly změnu. Ztratila jsem dřívější sebevědomí. V našem malém městě o mně kolují všelijaké drby. Už deset let jsem rozvedená, ale na tom přece není nic neobvyklého ani tady v Toijale. Jenže po své první zkušenosti jsem netoužila - a možná jsem toho ani nebyla schopná - navázat nový vztah s mužem, aspoň ne trvalý. Možná jsem paranoidní, ale už několik let se mi zdá, jako by mě okolí ustavičně sledovalo a zaznamenávalo všechno, co dělám. Cítím, že jsem vězeňkyně této společnosti. Dokonce i dříve tak zajímavá vzdělávací práce se mi začala protivit. Připadám si naprosto osamělá. Nemohu si s nikým promluvit, všechny podezřívám, a myslím, že nikoliv bezdůvodně. Považují mě za obzvlášť citově založeného člověka, možná to je svým způsobem i pravda. Mám přímou povahu a neodmítám ničí přátelství. Stále však zjišťuji, že na celém světě, nebo přinejmenším tady v Toijale, není jediný člověk, který by se ke mně choval upřímně. Zkrátka už nemůžu dál. Chtěla bych jen spát, donekonečna. Doufám, že můj výlev budete považovat za krajně důvěrné sdělení, neboť zveřejnění by mou situaci ještě víc znesnadnilo. Nevidím už jinou možnost než se vlastní rukou sprovodit ze světa.“

Ujížděli po ztichlých nočních silnicích. Po chvilce pan ředitel Rellonen poznamenal, že když už je takhle pozdě, bylo by zdvořilé kromě omluvy za obtěžování přivézt paní zástupkyni Puusaariové i nějakou drobnou pozornost, aspoň kytku. Pan plukovník souhlasil, ale pochyboval, že v tuhle denní, vlastně noční dobu dokážou sehnat pugét, všecka květinářství mají v noci zavřeno. Rellonen se zamyslel a pak nadhodil, že by mohli natrhat kvítí někde u cesty, zrovna teď vrcholí léto a všecko všude kvete. Požádal plukovníka, ať zastaví na nějakém příhodném místě u lesa. Zároveň si mohou odskočit.

Pan ředitel Rellonen zmizel v šerém lese. Pan plukovník čekal u auta a kouřil. Celé to trhání kytek ho začalo zlobit. Volal na Rellonena, ať se vrátí do auta. Z lesa se ozvala přiopilá odpověď, že kytky už jsou natrhány. Nebo aspoň nějaké mladé listí.

Bylo slyšet, jako by Rellonen kráčel po směru silnice. Pan plukovník se pomalu rozjel vpřed. Asi po půl kilometru spatřil Rellonena, jak stojí na šeré silnici, v jedné ruce drží svazek natrhaných vrbovek a dalších kytek, v druhé drátěnou klec. Pan plukovník zastavil u přítele a zjistil, že v kleci syčí nějaká potvora. Mývalovec.

Rellonen se nadšeně rozvyprávěl, že procházel lesem, trhal kvítí a zničehonic narazil na past. Strašně se vylekal, když potvůrka, která zabloudila do klece, začala tropit hluk. Teď ji má tady s sebou, je to živoucí mývalovec. Mohli by ho odvézt jako dárek paní zástupkyni Puusaariové, co na to pan plukovník?

Divoká psovitá šelmička podle mínění pana plukovníka Kemppainena rozhodně nebyla vhodným a elegantním dárkem pro neznámou ženu se sebevražednými úmysly. Vyzval Rellonena, ať tu potvoru odnese i s klecí zpátky tam, kde ji našel.

Zklamaný Rellonen zmizel v lese. Brzy se vrátil a prohlásil, že místo, odkud zvíře sebral, už nemůže najít. Plukovník ho požádal, ať tedy klec odloží v lese na nějakém jiném vhodném místě, ale na to Rellonen nepřistoupil. Nebylo jisté, že lovec, který past nastražil, ji na novém místě najde. Zvířátko by zůstalo uvězněno v kleci, trpělo by a nakonec by pošlo hladem a žizní.

Plukovník musel uznat, že mývalovce nemůžou nechat, kde je napadne. A Rellonen zas nechtěl pustit šelmu na svobodu - třeba má vzteklinu a v každém případě znamená nebezpečí pro ptačí hnízda a drobnou zvěř. Strčil klec do kufru auta a s kyticí v ruce usedl na přední sedadlo vedle plukovníka.

Pan plukovník se dostal do špatného rozpoložení, kamarád se přiopil a působí nesnáze. Zbylý úsek do Toijaly cestovali beze slov.

Ráno kolem třetí ředitel Rellonen s plukovníkem Kemppainenem našli v centru Toijaly čtyřpatrový cihlový dům a ve třetím patře zazvonili u dveří paní zástupkyně Puusaariové. Rellonen měl s sebou mývalovce a vadnoucí kytky. Dveře se otevřely a oba muži byli pozváni dovnitř.

Helena Puusaariová byla obrýlená rudovláska vyšší postavy. V obličeji se jí zračilo odhodlání, nicméně působila unaveně. Její chůze nebyla zrovna lehká, přesto svým způsobem žensky ladná. Na sobě měla vycházkové šaty, na nohou boty na vysokém podpatku. Její vzezření uvádělo hosty do rozpaků, a byla hrůza pomyslet, že tuhle krásnou ženu dohnalo maloměsto až na pokraj sebevraždy.

Paní zástupkyně Puusaariová poprosila, ať klec s šelmou odloží v předsíni. Uvařila hostům kávu a přichystala několik obložených chlebů. Nabídla jim také pár skleniček likéru. Povídali si. Paní Puusaariová měla původně pochybnosti, bála se, zda se za inzerátem v novinách neskrývá nějaká partička zlomyslných podvodníků. Ale byla tak na dně, že se rozhodla zariskovat Teď, když osobně poznala autory inzerátu, pana ředitele Rellonena a pana plukovníka Kemppainena, nabyla pocitu, jako by je i s jejich problémy svedla dohromady nějaká prozřetelnost. Nad mývalovcem se paní zástupkyně Puusaariová nijak nepozastavovala. I ona se domnívala, že zvířátko se nemělo nechat v lese umřít.

„Já se samozřejmě v lidech vyznám, mám zkušenosti. Jsem si jistá, že jste dobří lidé,“ pravila paní Puusaariová, když dávala do vázy kytky, které pánové přivezli.

Pan plukovník řekl, že na inzerát kromě paní Puusaariové odepsalo víc než šest set lidí. Zpracovat odpovědi je pro dva chlapy nadlidský úkol, zvláště když oba mají jinou profesi. Rellonen je zkrachovalý majitel prádelny a on sám plukovník, toho času zbavený funkce. Proto se obracejí na paní zástupkyni, zda by jim nepomohla s naformulováním odpovědí a jejich odesláním.

Paní zástupkyně Puusaariová okamžitě souhlasila. Dopili nalitý likér, vzali s sebou mývalovce a šli do auta. Na zpáteční cestě k Chmelovému jezeru projížděli farní obcí Lammi. Bylo už k ránu, nad zemí se vznášel lehký opar. Rellonen v autě usnul. Když auto s Kemppainenem za volantem míjelo kostel, paní zástupkyně poprosila pana plukovníka o zastávku. Chtěla ven.

Vystoupila a zamířila na hřbitov za kostelem. Procházela se po hřbitovních cestičkách zahalených řídkou mlhou, zastavovala se u některých starých hrobů a vzhlížela k nebi. Po chvíli se vrátila do auta.

„Miluju hřbitovy,“ vysvětlovala. „Příjemně uklidňují.“

Časně zrána dorazili k Rellonenově chatě. Rellonen se probudil a otevřel kufr auta, že vezme mývalovce do chaty. Jenže šelma byla pryč a klec taky. Rellonen se vylekal, že zvířátko zapomněli v Toijale. Pan plukovník ho uklidnil - mývalovce i s klecí nechali vedle kostelních vrat v Lammi. Tam ho ráno jistě najde někdo z církevních zaměstnanců a rozhodne o jeho osudu. Jinými slovy život šelmy se octl v rukou Nejvyššího, tedy pokud první, kdo ho najde, bude pan farář.

Když paní zástupkyně Puusaariová spatřila záplavu dopisů, vydechla:

„Páni, budeme muset sebou hodit. Vstaneme co nejdřív a hned se pustíme do práce.“

Paní zástupkyni ubytovali v podkrovním pokojíku. Když vylezla na půdičku, muži se podívali jeden na druhého:

„Ta ženská je úžasná.“

Kapitola 6

Ráno vzali práci pořádně do ruky. Pan plukovník Kemppainen, pan ředitel Rellonen a paní zástupkyně Puusaariová se rozhodli obeznámit se s každým dopisem tak, že ho přečtou nahlas. Střídali se v četbě po deseti dopisech, ostatní si mezitím dělali poznámky. Potom se předčítající vyměnil, přečetl dalších deset dopisů a na řadu přišel třetí. Touto metodou práce svižně ubíhala a nebyla tak únavná.

Na zpracování jednoho dopisu potřebovali zhruba pět minut. Samotné čtení trvalo minutu až dvě. Pak se o obsahu nějakou tu minutu diskutovalo. Za hodinu dokázali vyřídit přibližně tucet dopisů. Pracovali ve dvouhodinových cyklech, které prokládali půlhodinovými přestávkami. Pročítání dopisů a jejich rozbor je natolik vyčerpával, že rychlejší rytmus byl vyloučen.

Za každým dopisem se ukrýval jedinec trpící úzkostí, rozhodně nijak zanedbatelnou. Ostatně všichni tři čtenáři to znali z vlastní zkušenosti.

Zdálo se, že hledat pomoc v tísni, třebas i prostřednictvím novinového inzerátu, jsou spíš ochotné ženy než muži. Mezi pisateli bylo 65 procent žen, zbytek připadl na muže. U některých pisatelů však nebylo pohlaví zřejmé. Například osoba, která se podepsala Laurila, mohla být muž i žena. Jistý Raimo Taavitsainen zase svým dopisem vyvolal dojem, jako by byl ženou, protože za své povolání uvedl madam. Měl pochopitelně i další problémy. Kdo je však nemá.

Valná většina, jestli ne všichni, trpěla duševními problémy různého stupně. Část se dokonce rovnou označovala za blázny. Mnozí žili v zajetí psychóz, u řady dalších se projevovaly paranoidní sklony - například jedna uklízečka odněkud z Lauritsaly tvrdila, že k sebevražedným úmyslům ji dohnal prezident Koivisto, který ji ustavičně obtěžoval. Pronásledoval ji rozličným způsobem - vlastními tajnými cestičkami posílal své oběti jedovaté čisticí prostředky a uklízečce se jen dodržením krajní opatrnosti podařilo vyvarovat se otravy. V poslední době pan prezident postupoval čím dál troufaleji a nedopřával jí klidu ve dne v noci. Šéfové z prezidentské kanceláře nebo členové jeho ochranky podnikali utajené výpravy do Lauritsaly a nešťastné uklízečce znepříjemňovali život na bezpočet způsobů. Chudinka nakonec dospěla k vlasteneckému závěru, že svou zemi zachrání jedině tak, že spáchá sebevraždu. Pak už by na ni Koivisto nemohl. Paní uklízečka doufala, že když se obětuje, Sovětský svaz nebude moci využít příležitost a zahájit proti Finsku jadernou válku. Za současného stavu může válka vzplanout v kterýkoliv den.

Pisatelé si stěžovali na nejrůznější neurózy. Také se u nich vyskytovaly poruchy osobnosti, jakož i choromyslnost, kterážto působila těžkosti v rodinném či milostném životě. Mezi pisateli bylo i několik všehoschopných vězňů a pacientů z psychiatrických léčeben. Hodně rozšířené byly potíže v zaměstnání. Studijní nezdary. Předčasný nástup deprimujícího stáří. Jeden pisatel tvrdil, že před válkou spáchal dokonalou vraždu a dodnes nedokázal zapomenout. Někteří propadli nástrahám víry a sebevraždou chtěli uspíšit výstup na nebesa a setkání se Všemohoucím.

Ozvalo se i hodně lidí se sexuálními poruchami, homosexuálové, transvestité, masochisté, exhibicionisté, nenasytné nymfomanky.

Mnozí měli problémy s hodně pokročilým alkoholismem, další početná skupina byla závislá na lécích nebo omamných látkách. Jistý chlapík, jenž bydlel v samém centru Helsinek a pracoval ve společnosti dovážející elektronické součástky, dospěl k závěru, že sebevražda je jediná účinná metoda, jak ovládnout vlastní život. Jiný pisatel zase tvrdil, že je tak zvědavý a natolik znalý mystických záležitostí, že už nemá trpělivost čekat na přirozenou smrt a hodlá spáchat sebevraždu, aby zjistil, co po smrti přijde.

Skoro všecky pisatele pojila silná osamělost a opakované pocity zavržení. To ostatně znala i trojice zpracovávající dopisy.

O přestávkách se často chodívali opalovat na lávku, aby dali odpočinout nervům. Rellonen připravil chleby a pan plukovník uvařil kávu. Na jezeře křičela potáplice severní, v jižním Finsku vzácný pták. Její hlas zněl jako poslední sebevrahův nářek.

Při jedné odpolední přestávce si paní zástupkyně Puusaariová všimla, že ke břehu připlula lahev. Paní zástupkyně ztropila poměrně velký povyk, prohlásila, že nesnáší alkoholiky, kteří hážou flašky kolem sebe a dělají binec v čisté finské přírodě. Ona sama se taky někdy ráda napije, ale v životě by ji nenapadlo odhazovat flašky do přírody.

Pan plukovník sestoupil na příbřežní písčinu a přinesl lahev paní zástupkyni ukázat. Byla to lahev od velmi kvalitní skotské sladové whisky, dvanáctileté Cardhu. Na dně ještě zbývalo dobrých pět šest loků. Vypili je. Přípitek pánové doprovodili vysvětlením, v čem spočívá zvláštnost zdejšího jezera. Svůj podíl na tom, že se mezi okolními obyvateli rozmohl tento podivuhodný zvyk, možná mělo i jeho prastaré Jméno.

Zpracování záplavy dopisů od kandidátů sebevraždy zabralo osmačtyřicet hodin. Každý dopis nebo pohlednici bylo třeba přečíst, prodiskutovat a k valné většině učinit poznámky.

Shromážděný materiál zpracovatele šokoval - paní zástupkyně Puusaariová, pan ředitel Rellonen a pan plukovník Kemppainen si uvědomili, že svým způsobem na nich leží odpovědnost za život šesti set lidí. Kdo ví, jestli část pisatelů už mezitím neskoncovala sama se sebou? Od zveřejnění inzerátu v novinách uplynulo víc jak deset dnů. Za tu dobu může sklíčený a nešťastný člověk provést ledacos.

Paní zástupkyně zatelefonovala do obchodní akademie v Hämeenlinně a požádala o pomoc - potřebuje namnožit šest set dopisů a nadepsat stejné množství obálek. Nemohla by jim škola na tuhle práci půjčit stroj? Dostali příslib. Ale ještě před tím, než se dopis nakopíruje a rozešle sebevrahům do všech koutů Finska, bylo třeba ho zformulovat.

Na rozdíl od Rellonena a Kemppainena měla paní zástupkyně s psaním dopisů zkušenosti. Sepsala zhruba jednu stránku uklidňujícího textu, v němž adresáta/adresátku prosila, aby své rozhodnutí spáchat sebevraždu ještě odložil/a. Uvedla, že stejnými myšlenkami se zaobírají tisíce Finů, a prozradila, že na inzerát reagovalo víc než šest set osob. Nebyl důvod se sebevraždou chvátat, v tak životně důležité záležitosti nemá spěch smysl.

Pan plukovník připsal poznámku, že kolektivní sebevražda by mohla být svým způsobem kvalifikovanější než individuální, amatérsky provedená. I tady platí osvědčené, že v jednotě je síla, zdůraznil. Podle názoru pana ředitele Rellonena by společný postup také mohl znamenat ekonomický přínos. Doplnil proto poznámku o společné předsmrtné rekreaci a pravděpodobně levnějších pohřebních nákladech pro příbuzné kolektivních sebevrahů. Dopis upravovali stylisticky několik hodin, než usoudili, že po všech stránkách vyhovuje a můžou ho rozmnožit a rozeslat.

„Mám pocit, že bychom snad rovnou měli svolat i seminář, který by se zabýval životní situací lidí se sebevražednými úmysly,“ nadhodila paní zástupkyně Helena Puusaariová. „Těm chudákům asi nebude stačit jen tenhle dopis útěchy.“

Panu plukovníku Kemppainenovi došlo, že paní zástupkyně Puusaariová je díky své profesi zvyklá pořádat kvůli každé trochu komplikovanější záležitosti seminář nebo konferenci. Obdobný duch už prosákl i do vojenských sfér. V armádě se poslední dobou ustanovovaly nejrůznější komise a pořádaly konference jak na běžícím pásu, zpravidla jenom za tím účelem, aby se důstojníci dostali z dohledu svých manželek do jiné části země a mohli se tam jaksepatří namazat. Pan ředitel Rellonen podotkl, že se semináři a zbytečnými konferencemi se to má stejně i v podnikatelském světě - účastníci pod jejich zástěrkou vydatně baští, ještě vydatněji pijí, někdy se celé dny proválejí v kongresových hotelích a útraty se nakonec spláchnou do firemního účetnictví, aby se snížily daně. Finský stát tak prakticky podporuje alkoholismus v podnikatelském světě a nechává bobtnat střední i nejvyšší vedení firem. Jedinou kořistí z těchto konferenci obvykle bývají neotevřené desky s nakopírovanými lejstry, které se nikdo neobtěžoval číst. Peníze se utratí, dny uběhnou a špatně placené pracovnice ve firmách dřou přesčas, aby společnosti nezbankrotovaly.

Pan plukovník sarkasticky poznamenal, že Rellonen jistě ví, jak to chodí, vždyť na bankroty je odborník.

Paní zástupkyně Puusaariová se dopálila. Poznamenala, že teď na hloupé chlapské žvásty není čas. Jde o život šesti set lidí. Těm nešťastníkům je třeba urychleně pomoct. Alespoň část z nich by měli sezvat na besedu o problémech a dopřát jim útěchy od druhých. Bude nutné zajistit nějaký vhodný prostor, kde by se lidé mohli sejít, a připravit program, který by vedl k nějakému praktickému výsledku.

„Nerozčiluj se, Heleno, my jsme o tom v podstatě s Onnim taky mluvili. K dopisu musíme rovnou přiložit i pozvánku na konferenci. Kde by se taková konference sebevrahů měla konat? V Helsinkách nebo někde jinde? Je přece jenom léto.“

Pan ředitel Rellonen se domníval, že konferenci nemůžou uspořádat v malém městě. Kdyby se dejme tomu stovka lidí se sebevražednými úmysly sešla například v takovém Pieksämäki, nepodařilo by se pravý důvod akce utajit. Finsko je země zaslíbená drbům a v této konkrétní věci není žádoucí usilovat o publicitu.

Paní Puusaariová navrhla za místo konání helsinskou restauraci Laulu-Miehet, U sboristů. V suterénu tam mají skvělý konferenční sál. Laulu-Miehet proslula jako restaurace, kde se tradičně pořádají pohřební hostiny, k čemuž ji předurčuje výhodná poloha kousek od hřbitova Hietaniemi a kostela na náměstí Temppeliaukio.

„V pohřebním slova smyslu se Laulu-Miehet pro naše účely náramně hodí,“ soudil pan plukovník Kemppainen. „Tak pojďte ještě napsat pozvánku na konferenci sebevrahů, řekněme, že se bude konat v Laulu-Miehet příští týden v sobotu. Pokud zítra odneseme dopisy na poštu, zájemci si cestu do Helsinek stihnou zařídit.“

Rellonen vyjádřil pochybnosti, podle něj byl časový plán příliš urychlený, ale uťali ho upozorněním, že čím déle se bude důležitá konference odkládat, tím více nešťastníků si sáhne na život a nestihne najít spásu mezi osudově spřízněnými kolegy.

Nyní vypukla horečná práce. Bylo třeba objednat konferenční sál, namnožit dopisy a odnést je co nejrychleji na poštu. Každý ztracený den znamenal zemřelé lidi, říkali si ti tři obětavci.

Kapitola 7

Pan plukovník Kemppainen objednal konferenční sál v restauraci Laulu-Miehet. Od vrchního se dozvěděl, že do suterénního podlaží restaurace se vejde asi 200 osob, větší část do sálu a zbytek - zhruba čtyřicet lidí - do salonku. Kemppainen restauraci zamluvil na sobotu od 12 hodin. Zároveň se dohodl na obsluze. Vrchní sdělil, že oběd stojí 78 marek na osobu. Pokud se účastníkům konference bude nabízet aperitiv, například sekt, k ceně je nutné připočíst ještě příplatek 16 marek.

Jídelní lístek si pan plukovník nechal doporučit od pana vrchního:

Slanečkový talíř

Krabí koktejl

Květáková polévka

Smažený losos

Dušené ucháče

Biftek s bylinkovým máslem

Zmrzlinový pohár s brusinkami

Smetanový mokkakrém

Káva

Pan ředitel Rellonen se zděsil, když uslyšel rozsah objednávky. Copak se pan plukovník zbláznil? Pokud do restaurace skutečně přijde těch 200 sebevražedných kandidátů a všichni si dají oběd, který pan plukovník objednal, tak to vyjde na strašlivé peníze! Rellonen ťukal do kapesní kalkulačky - 18 800 marek! Tak na takové rozhazování mu chybí prostředky. A navíc - má vůbec smysl nakrmit dvě stě lidí, kteří se tak jako tak chystají spáchat sebevraždu? V mnoha případech to dobré jídlo přijde zaručeně nazmar, podle něho by bohatě stačilo, kdyby ty skoromrtvoly pohostili jen kávou a koláčkem z listového těsta. Vyjádřil obavy, že život na tak vysoké noze přivede trojlístek akorát k bankrotu, nic lepšího je nečeká.

„Mám dojem, Onni, jako bys měl z bankrotu až chorobný strach,“ poznamenal pan plukovník. „Já si myslím, že si kvůli útratě nemusíme dělat starosti. Lidi snad budou mít peníze, aby si zaplatili, co snědí, a kdyby někdo na útratu neměl, rozdíl dorovnám já.“

Rellonen zamručel, že pokud mu je známo, tak příjmy pánů důstojníků nejsou tak vysoké, aby za ně hostil všecky blázny z celé země. Na to pan plukovník prohlásil, že není na svém platu závislý. Vlastní nějaký majetek, přesněji řečeno jeho nebožka žena pocházela z bohaté rodiny a dost toho zdědila, takže díky ženě je z Kemppainena docela zámožný muž.

Paní zástupkyně Puusaariová se vložila s dalším nápadem:

„Mohla bych poprosit jednu svou kolegyni ze studií, psycholožku Arju Reuhunenovou, aby nám udělala přednášku. Arja se ve fakultní nemocnici v Tampere věnuje lidem s Downovým syndromem, ale její záběr je mnohem širší. Mohla by promluvit o tom, jak zabránit sebevraždě.“ Podle Puusaariové prý psycholožka Reuhunenová široce proslula nejen svými přednáškami, ale i jako pilná autorka odborných článků, a co bylo ze všeho nejlepší, tak - pokud si Helena dobře vzpomíná - Arja se kdysi na počátku studií sama pokusila o sebevraždu.

Po těchto přípravách konečně sepsali krátkou pozvánku na seminář pro sebevrahy, který se uskuteční příští sobotu v sále helsinské restaurace Laulu-Miehet od 12 hodin. Organizátoři doufali v hojnou účast a všem popřáli krásné léto. Když se nad formulací důkladněji zamysleli, vyškrtli přání krásného léta. Místo toho připsali: „Nečiňte nic neuváženého. Na brzkou shledanou.“

Rellonen navrhl, aby dopis ukončili žertovnou větičkou „Po smrti si budem rovni“, ale ten nápad se u zbylých dvou nesetkal s podporou.

Dopis přepsali načisto. Potom odjeli do školy v Hämeenlinně, kde ho nakopírovali. Nejvíc práce jim dalo nadepisování více jak šesti set jmen a adres na obálky. Praskl na to skoro celý den. Při nalepování známek a zakládání dopisů do obálek jím naštěstí pomohli účastníci kurzu kreslení, který ve škole právě probíhal. Stoh dopisů odnesli na poštu v Hämeenlinně druhý den ráno. Teď nezbývalo než na nadcházející setkání sebevrahů Čekat. Trojice se rozdělila - pan ředitel Rellonen odcestoval do Helsinek, pan plukovník Kemppainen domů do Jyväskylä a paní zástupkyně Puusaariová do Toijaly.

Příští týden v sobotu jel pan plukovník Kemppainen do Toijaly a vyzvedl paní zástupkyni Puusaariovou. Cestou do Helsinek se paní zástupkyně zašla podívat na dva hřbitovy, v Janakkale a Tuusule. Obě místa posledního odpočinku hodnotila kladně.

Pan ředitel Rellonen už na Puusaariovou a Kemppainena čekal v restauraci Laulu-Miehet. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Trojlístek si obhlédl sál a konstatoval, že zdejší personál vše řádně připravil, sál vyzdobil květinami a na stoly prostřel bílé ubrusy. Vrchní jim předložil ke kontrole jídelní lístek, který přesně odpovídal objednávce. Vyzkoušeli mikrofony. Všechno bylo v pořádku.

„Volalo sem několik novinářů,“ sdělil pan vrchní.

Pan plukovník zamručel, že shromáždění je neveřejné. Udělil vyhazovači u vchodu instrukce, aby dovnitř nepouštěl žádné reportéry ani fotografy. A pokud se někdo přesto bude pokoušet, ať pozve do předsálí pana plukovníka, ten už zjedná pořádek.

Nálada byla napjatá. Vejdou se sem všichni případní sebevrazi, kteří na tuhle důležitou konferenci dorazí? Nepropadli organizátoři megalomanii, když uvedli do chodu tak silnou mašinerii? Co se z toho všeho vyklube?

Pan plukovník si oblékl parádní uniformu. Paní Puusaariová na sobě měla červené šaty z hedvábí. Pan ředitel Rellonen vyhrabal na světlo starý proužkovaný oblek, který už přežil čtyři bouřlivé bankroty. Dohromady tvořili slavnostní a důležitě vypadající trojici, ostatně i událost sama byla důležitá, doslova životně důležitá.

Přesně ve dvanáct napětí opadlo. Předsálí restaurace se zaplnilo lidmi, ženami i muži. Dorazily přímo davy. Lidé se tvářili vážně, hovořilo se šeptem. Rellonen počítal příchozí - padesát, sedmdesát, sto... brzy se počty pomíchaly. Množství lidí se řinulo z předsálí dolů do sálu, kde pan plukovník Kemppainen a paní zástupkyně Puusaariová každého pozdravili a potřásli mu rukou. Pan vrchní za přispění obsluhujícího personálu uváděl příchozí ke stolům. Sál se zaplnil za patnáct minut. Bylo třeba roztáhnout velké shrnovací dveře oddělující salonek. Tak se získal prostor pro dalších čtyřicet osob. I tady byly stoly brzy obsazeny a ve dveřích ještě stále postávala dobrá dvacítka zakřiknutých lidí. Taky přišli kvůli sebevraždě, nešťastníci.

Lidé obklopení tlumeným hovorem se uvelebovali na místech. Na prostřených stolech ležely jídelní lístky. Lidé si je pročítali, všem se ve tvářích zračilo očekávání. Ve čtvrt na jednu pan plukovník řekl ochrance, že může zavřít dveře. Do restaurace se už víc lidí nevešlo. Akce mohla začít.

Pan plukovník Kemppainen promluvil do mikrofonu. Představil sebe i své kolegy, pana ředitele Rellonena a paní zástupkyni Puusaariovou. Z řad obecenstva se neslo souhlasné mumlání. Potom pan plukovník řekl pár slov o pozadí svolaného shromáždění a o průběhu semináře. Cílem je důvěrně si promluvit o životě a smrti. Součástí programu bude přednáška renomované psycholožky, jak předcházet sebevraždě. Po přednášce si účastníci mohou dopřát ve zdejší restauraci oběd. Cena oběda se možná leckomu bude zdát vysoká, ale pokud někdo nemá dostatek prostředků na zaplacení, dostane oběd zdarma na účet pana plukovníka. V nějaké vhodné chvíli se uskuteční sbírka peněz na úhradu všech nákladů. Po obědě bude čas k volné diskuzi. Každý z účastníků semináře - bude-li mít zájem - může k tématu sebevraždy přednést krátký příspěvek. A na závěr mohou všichni společně zvážit, zda má smysl v podobných seminářích pokračovat, zda se vyplatí zvolit komisi, která by se zasazovala o zájmy sebevrahů, nebo zda stačilo pouze dnešní setkáni.

„Přestože samotné téma našeho shromáždění je neobyčejně vážné a svým způsobem velmi skličující, doufám, že si jím nenecháme pokazit dnešní letní den. Snad i my, s nimiž se svět moc nemazlí, máme právo alespoň jeden den se radovat ze života a společnosti ostatních. Přeji nám všem, abychom se tu cítili dobře a aby tato akce dala našim životům nový, nadějnější směr,“ pronesl závěrem své řeči pan plukovník. Jeho krásná slova si od publika vysloužila bezvýhradný souhlas a nadšený potlesk.

V průběhu proslovu se ve dveřích do hlavního sálu seřadili číšnici s podnosy plnými skleniček sektu. Přípitek byl bryskně roznesen ke stolům. Lidé se postavili a chopili se číší.

„Na zdraví a dlouhé žití,“ pravil pan plukovník a pozvedl sklenku. Nálada se uvolnila, lidé se živě rozpovídali, navzájem se u jednotlivých stolů představovali a začali si objednávat jídla.

Úvod semináře o sebevraždě proběhl podle předem stanoveného plánu. Psycholožka Arja Reuhunenová přednesla znamenitou přednášku, jak předejít sebevraždě. Přednáška byla výsledkem důkladné práce a trvala dvě hodiny. Věcně a otevřeně hovořila o duševních chorobách, životním stresu, vědeckém výzkumu sebevražd a spoustě dalšího, co souviselo s tématem. Řeč se osobně dotýkala valné většiny posluchačů, kteří seděli tiše jak myšky a vrývali si do hlavy každé slyšené slůvko.

Základní příčinu sebevraždy přednášející spatřovala v situaci, kdy člověk ztrácí naději a ve svém životě nevidí nic, co by mu přinášelo radost, pocit štěstí nebo aspoň něco snesitelného. Psycholožka Reuhunenová navíc upozornila na zvláštní postavení sebevraždy v porovnání s jinými psychologickými problémy - sebevražda se ve Finsku stále ještě tabuizovala, neslušelo se o ní mluvit, sebevrah a jeho blízcí bytí necitlivě označováni za choré. Zejména pro příbuzné znamenala sebevražda kvůli tabuizování nešťastný sled událostí.

Hned po přednášce paní psycholožky se zvedl jeden muž středního věku, který mával v ruce drátěnou klecí, a dožadoval se slova. Chtěl se podělit o své čerstvé zkušenosti se ztrátou nadějí a tím, jak se jí pod vedením Boha vyvarovat.

Pan plukovník Kemppainen muže s klecí přerušil upozorněním, že volná diskuze přijde na řadu až po obědě. Muž se podvolil.

Oběd se vydařil, obsluha byla vzorná. Po obědě část účastníků odešla, konference zřejmě neuspokojila jejich očekávání. Většina však zůstala na svých místech. Lidé si objednávali pití, rozproudila se živá zábava.

Do předsálí restaurace proniklo několik reportérů a fotograf, vyzvídali, co je konference zač. Zpráva o pozoruhodném semináři jak vidno prosákla až do tisku. Pan plukovník je odbyl, že jde o soukromý seminář zabývající se problémy dospělých jedinců s Downovým syndromem na venkově a řešením těchto problémů v situaci, kdy se ostatní společnost snaží urychleně přizpůsobit integračním snahám Evropského hospodářského společenství. Novináři ohromeně zalapali po dechu a bez dalšího vyptávání se vytratili.

Pak nastal čas pro volnou diskuzi. Průběh semináře nabral zcela jiný směr a tempo.

Kapitola 8

Účastníci semináře bohatou měrou využívali služeb restaurace - u stolů si objednávali pivo, víno a dokonce i něco ostřejšího. Připíjeli si na odvahu. V průběhu volné diskuze měli všichni příležitost promluvit o svých problémech, navíc do mikrofonu, ale mnoha lidem působilo rozpaky hovořit i o vlastní smrti s chladnou hlavou.

Délka jednotlivých příspěvků byla kvůli velkému počtu diskutujících omezena na pět minut. I v tak krátkém čase však zasmušilí sebevrazi stačili alespoň stručně popsat, do jaké situace se dostali. Rozproudila se debata, řada příspěvků pojednávala o problémech předchozích řečníků, zdálo se, že potíže jsou společné.

Muž s drátěnou klecí, který se hlásil o slovo už před obědem, teď dostal příležitost podělit se o své myšlenky. Pocházel z Tampere a pracoval na váze jako vážný. Bylo mu něco přes třicet a přiznal, že dříve vedl velmi nemravný život. Léta se oddával mnoha hříchům. Nicméně celý život cítil, že nic z toho nebylo dobré ani správné. Nevědomky trpěl ztrátou naděje. Až konečně letos v létě se propadl do hluboké duševní krize. Obrátil se na víru a začal prosit Boha, ať mu dá znamení, nějaké zvláštní znamení, že i on, největší z hříšníků, bude v očích Nejvyššího omilostněn.

Žádné znamení však nepřicházelo. Vážný klesal na duchu čím dál víc a začal přemýšlet o sebevraždě. Skleslost ho jedné letní noci přiměla opustit Tampere a vydat se nazdařbůh venkovem, až ho náhoda přivedla do městečka Lammi. Pod dojmem hluboké deprese a rozhodnut spáchat sebevraždu se dovlekl na hřbitov u kostela. A tehdy ho Bůh v poslední chvíli spasil. Vytoužené znamení ho čekalo u hlavních vrat tamního kostela!

Vážný zvedl drátěnou klec, aby ji všichni viděli. Ležela u vchodu kostela a obsahovala boží znamení. Živého mývalovce, který na vážného syčel s takovým nadšením, že o pravosti znamení nebylo pochyb. Připomínalo to starozákonní hořící keř.

Kdosi se odvážil zeptat, co asi Bůh měl na mysli, když nastrčil k hlavním kostelním vratům mývalovce v kleci. Co božského na tom zvířátku vážný viděl?

Vážný zamával na pochybovače klecí a vykřikl, že cesty Páně jsou nevyzpytatelné.

Na dotaz, kampak se zástupce přírody poděl, vážný řekl, že ho obětoval Bohu na důkaz díků za svou spásu. Krev obětního zvířete prolil ve své garáži v Tampere. Později dá zvíře vycpat, aby měl na spásu upomínku. A rozhodl se, že na náhrobek si nechá vyrýt kromě svého jména i obrázek šelmy. Tahle věc však zatím nespěchá, vážný věřil, že se dožije stáří a hlásáním božího slova prospěje ostatním bližním.

Jedna hospodyně z malého statku, která na seminář dorazila až ze severní Karélie, si pochvalovala povzbudivý charakter setkání. Doposud jen pořád žila sama s krávami, manžel byl málomluvný, natvrdlý a krávy nebyly o nic lepší. To by každého sklíčilo. Až tady se hospodyni naskytla příležitost vyměnit si svobodně názory, navíc v přátelském ovzduší. Měla pocit, jako by se vrátila do starých časů, když ještě byla mladá dívka. Už ji napadlo, že přece jen nemá smysl se zabíjet.

„Todlenc člověku namoutě uleví. Uďála sem dobře, že sem přijela, i dyž lístky byly nekřesťansko drahý. Naštěstí můžu přespat v Myyrmäki u syna vod sestřenice.“

Se svými problémy se svěřil jeden třicátník. Postavil se a přiznal, že už dvakrát skončil v péči psychiatrické léčebny kvůli nervovému zhroucení a depresi.

„Ale blázen nejsem. Akorát jsem chudý. Kdybych měl vlastní byt, aspoň malou garsonku někde kousek od centra v Helsinkách, tak bych všecko zvládal. Jenže musím bydlet na ubytovně, z toho má jeden nervy.“

Řekl, že si spočítal, jaká je cena jeho života - 350 000 marek, tolik stojí garsonka v Helsinkách.

„A to prosím vůbec nechlastám.“

Další muž si stěžoval na nevydařené manželství. Bývalá žena mu nedovolovala, aby se vídal s dětmi, ale alimenty musel platit včas.

Několik žen se u mikrofonu rozplakalo, tehdy sál pokaždé ztichl. Ze soucitu. Nicméně slzy zas tak často netekly.

Mnozí prosazovali myšlenku založit zájmové sdružení. Konstatovali, že osamělý a zlomený člověk v podstatě není schopen ohlídat si vlastní zájmy. Zúží se mu obzory a Člověk je jako ochromený. I zcela běžné všední povinnosti mu připadají nad jeho síly, když mu nikdo nepodá pomocnou ruku, když je pořád tak sám, až z toho jde hrůza.

Jeden příspěvek přišel se zlověstnou možností spáchat hromadnou sebevraždu ve velkém. Nápadu se dostalo překvapivě široké odezvy. Řada účastníků společný postup podpořila. Domnívali se, že sebevražda vykonaná společným rozhodnutím by bylo bezpečné a do jisté míry blahodárné řešení.

Začaly padat i konkrétní návrhy. Jedna důchodkyně z Vantaa navrhla, aby si přítomní lidé pronajali velkou loď, s níž by odpluli na širé moře, nejlépe až na Atlantik. A na vhodném místě uprostřed oceánu by se loď se všemi pasažéry potopili. Paní prohlásila, že by se ráda takové poslední plavby zúčastnila.

Zájem vzbudil i návrh, který přišel ze salonku od jednoho halasnějšího stolu, kam se pořád nosily další a další nápoje. Měla by se prý vybrat co největší suma peněz a nakoupit obrovské množství kořalky. Ta by se pak pila bez přestávky tak dlouho, dokud by se celá parta neupila k smrti.

Navržený postup však většina odmítla jako nemravný. Smrt by měla být důstojná. Opít se jako dobytek není vhodný způsob, jak odejít ze života.

Podstatně oduševnělejší návrh na hromadnou sebevraždu předložil jeden mladý blouznivec z Kotky. Domníval se, že by bylo úžasné skoncovat se životem skokem z balonu do moře.

„Pronajmeme si všecky horkovzdušné balony ve Finsku a vzlétneme za vhodného větru třeba z Kotky nebo Haminy nebo i odjinud nad moře. Až se dostaneme doprostřed Finského zálivu, propícháme balony a popadáme do moře!“

Mladík předestřel odvážnou sebevražednou vizi: V mírném odpoledním vánku stoupá od pobřeží k nebi padesát vzdušných balonů. V každém koši stojí pět šest osob odhodlaných k smrti. Balony nabírají výšku, vítr je nese směrem k zapadajícímu slunci. Finská pochmurná pevnina se všemi starostmi zůstává za zády. Vidina je opojná, pocit nebeský. Vzduchoplavci smrti začínají nad širým mořem společně zpívat píseň na rozloučenou, ta se vznáší až do vesmíru jako andělský chór. Z balonových košů se odpalují ohňostroje, kdosi nadšeně vyskakuje do moře. Posléze balonům dojde palivo a celá flotila se důstojně zřítí do bezedných mořských vln, pozemské starosti tak budou navždy poraženy...

Obraz všem připadal nádherně lyrický. Jenže takový způsob sebevraždy nebylo možné podpořit, protože by při něm přišli o život i nevinní kapitáni balonů. A zároveň by znamenal konec balonového létání ve Finsku.

V hlavním sále i salonku mezitím kolovala chladicí nádoba na šampaňské, do které se vybíraly peníze. Nádoba se plnila především bankovkami. Jen málokdo si do ní troufl hodit drobné. Paní zástupkyně Puusaariová a pan ředitel Rellonen spočítali výnos a zkoprněli úžasem. Celkem se vybralo 124 320 marek. Ve stříbrné nádobě se objevily svazky bankovek, dokonce tisícovek, a také šeky, ten nejštědřejší byl vystaven na částku 50 000 marek. Dárcem byl jistý Uula Lismanki, sobař z pustin Kaldoaivi poblíž Utsjoki na samém severu země. Svůj štědrý dar vysvětloval:

„Na to musej bejt penízky, esi má toliko lidiček přijít vo život. Nynčko ve Finsku nejni nic levný, ani smrt.“

Několik šeků bylo na deset tisíc. Jak vidno, ti, co se touží zahubit, nejsou všichni chudí, a už vůbec ne držgrešle.

Seminář trval už pátou hodinu, a tak pan plukovník navrhl udělat přestávku. Za vybrané peníze se bude podávat káva a nápoje. Návrh byl nadšeně přijat.

Zatímco ostatní pili kávu, pan plukovník odvedl nahoru do restaurace v patře paní zástupkyni Puusaariovou a pana ředitele Rellonena, aby společně zvážili situaci. Dole v sále bylo ještě víc než sto sebevrahů. Nabrali teď docela slušnou rychlost a tvrdě si užívali života. Zdálo se, že pijí, jako by nastal poslední den před koncem světa.

Paní zástupkyně Puusaariová měla strach, aby se situace organizátorům nevymkla z rukou. Mohlo se přihodit úplně cokoliv.

Pan ředitel Rellonen řekl, že dole zaslechl, jak se u několika stolů lidé domlouvali, že spáchají hromadnou sebevraždu hned po skončení akce, někde na vhodném místě v blízkém okolí.

Také pana plukovníka začal obrat konference děsit. Možná by se měla omezit roznáška alkoholických nápojů. Paní zástupkyně Puusaariová mínila, že předčasné ukončení by zbylé účastníky mohlo rozčilit a pak už by je nic nemohlo zastavit:

„V atmosféře, jaká tam teď panuje, by si někteří chlapi v rozrušení určitě sáhli na život.“

Rellonen dostal nápad:

„Co kdybychom se pěkně potichoučku vytratili bez placení? Posbíráme šanony a zmizíme co nejdál. A vezmeme s sebou i vybrané peníze, snad nám jako organizátorům semináře patří.“

Pan plukovník odmítl na peníze sáhnout. Byly určeny na péči o záležitosti sebevrahů, nemůžou se na ně dívat jako na plat za uspořádání semináře. On tedy rozhodně nemíní obrat ty skoromrtvé chudáky o peníze, prohlásil.

Ze sálu až sem nahoru doléhal poměrně velký hluk. Kdosi ohnivě řečnil do mikrofonu, další se dožadovali ticha. Do toho se někdo pokoušel zpívat, zpěv občas přerušil pláč. Ozývaly se také výkřiky, dožadující se návratu organizátorů do sálu a opětovného nastolení pořádku.

„Musíme dolů,“ rozhodla paní zástupkyně Puusaariová. „Nemůžeme nechat skoromrtvé lidi napospas osudu.“

Podle Rellonena dole hlučeli spíš opilci než skoromrtví.

Když trojlístek sešel do sálu, publikum ztichlo. K mikrofonu se postavila žena středního věku z Espoo a spustila pronikavým hlasem:

„Konečně jste tady. Došli jsme k závěrečnému rozhodnutí, že všechno, co uděláme, uděláme kolektivně.“

„Ano, ano!“ ozýval se křik z různých koutů sálu.

Stará panna pokračovala:

„Jsme lidi, kteří něco vytrpěli a řada z nás ztratila veškerou naději. Je to tak?“' zaječela a vražedně se rozhlédla kolem.

„Je to tak!“ křičeli všichni najednou.

„Teď nadešel okamžik poslední volby. Každý, kdo jen trochu váhá, ať se sebere a opustí tuto místnost. A my, kteří tu zůstaneme, zemřeme společně. Dohromady!“

„Dohromady!“ buráceli lidé v transu.

Zvedla se asi dvacítka lidí a pod vedením muže s klecí opustila kradmo sál. Zřejmě neměli se svou sebevraždou tak naspěch nebo svůj poslední skutek chtěli udělat sami. Nechali je jit. Potom se zavřely dveře a konference vzrušeně pokračovala.

Rozvášněná stará panna se obrátila na Kemppainena.

„Zatímco jste byl pryč, zvolili jsme si vás za vůdce! Pane plukovníku, vaší povinností je dovést nás ke konečnému cíli!“

Nyní se mikrofonu chopil obrýlený stařík s bílou bradkou.

Představil se jako Jarl Hautala, dnes v důchodu, dříve zaměstnán na odboru dopravních a vodních staveb jako referent údržby silnic v jihozápadním Finsku. Sál ztichl, stařík si získal autoritu.

„Milý pane plukovníku. Skutečně jsme tady o naší věci vášnivě diskutovali. A jednomyslně jsme se shodli, že my, kteří jsme tu zbyli, chceme nadále zůstat pohromadě a chceme najít cestu ke kolektivní smrti. Každý z nás má pro sebevraždu svůj vlastní důvod, jak jsme si dneska mohli vyslechnout. Rozhodli jsme se, pane plukovníku Kemppainene, jmenovat vás velitelem naší skupiny, a paní Puusaariovou a pana ředitele Rellonena vašimi zástupci. Stáváte se výborem, jehož úkolem bude zajistit uskutečnění našeho společného cíle v praxi.“

Starý inženýr si s Kemppainenem, Puusaariovou a Rellonenem potřásl rukou. Lidé se postavili. V sále se rozhostila pozoruhodná zanícenost. Zavládl pocit konečného řešení.

Kapitola 9

Šedesát účastníků semináře, neboli každý desátý z těch, co odepsali na inzerát v novinách, nakonec dalo odhodlaně najevo úmysl se zabít, navíc kolektivně a ve stejný okamžik. Trojlístek organizátorů to vyděsilo. Paní zástupkyně Puusaariová se pokoušela tvrdému jádru touhu po sebevraždě rozmluvit, ale prosby neúčinkovaly. Panu plukovníku Kemppainenovi nezbylo než shromáždění, které nabíralo osudný směr, rozpustit.

Lidé odmítli uposlechnout. Dožadovali se akce. Zbylí účastníci semináře se shodli, že se už nechtějí rozcházet, nýbrž setrvat pospolu. Co se stalo, to se stalo, a všichni věděli, co se stane.

Pan plukovník byl neoblomný. Řekl, že se s účastníky spojí někdy později. To lidi neuspokojilo. Pan plukovník musel slíbit, že příště se sejdou hned ráno. Narychlo se domluvil, že bude k zastižení v neděli ráno v jedenáct na Senátním náměstí u sochy Alexandra II. Tam budou moci probrat společný osud v naprostém klidu a za střízliva.

Plukovník prohlásil akci za ukončenou. Restaurace se vylidnila a dveře se uzavřely. Velký seminář pro sebevrahy, jedinečný svého druhu ve finských dějinách, konečně dospěl k závěru. V tu chvíli bylo na hodinách 19.20.

Unavený vůdčí trojlístek se odebral promýšlet denní události do hotelu President, kde se pan plukovník a paní zástupkyně rozhodli přenocovat. Vybrané peníze vzali s sebou.

Před odchodem na kutě se ještě zastavili v nočním klubu pojíst teplé toasty a vypít pár skleniček. Paní zástupkyni neustále někdo zval k tanci, ostatně nebylo divu, protože v červených šatech pod září světel nočního klubu vypadala velmi přitažlivě. Pana plukovníka to nebavilo a stáhl se do svého pokoje.

Pan ředitel Rellonen si dal ještě skleničku a pak odjel taxíkem domů. Manželka už spala a v polospánku zakňourala, když se Rellonen svalil na svou polovinu postele, na kterou měl manželské právo. Rellonen se s lítostí díval na spící ženu. Chudák ženská si tady chrupe, kdysi ji miloval, dokonce ohnivě, a nejspíš i žena k němu zpočátku lnula. Dnes z té lásky ani z jiných citů už nezbylo vůbec nic. Jakmile dovnitř vstoupí dveřmi bankrot, láska vyletí oknem ven. A pokud dveřmi přijdou čtyři bankroty po sobě, není už co z okna vyhazovat, všechno je pryč. Rellonen zvědavě přivoněl k manželce. No jistě. Byla cítit jako stará otrávená ženská. Takový pach ze sebe člověk nesmyje.

Rellonen se zachumlal do přikrývek a zadoufal, že tohle je v jeho životě, nebo aspoň v jeho manželství, poslední noc, kterou tráví v téhle posteli. Potichu si mumlal: „Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku...“

V nočním klubu hotelu President jeden z nejhorlivějších tanečníků Heleny Puusaariové na sebe prozradil, že přes den obsluhoval v restauraci Laulu-Miehet.

„Byl to pěkně perný den. Oproti pohřbům se kasírovalo mnohonásobně víc.“

Číšník vrhal na rudovlasou přitažlivou paní zástupkyni ohnivé pohledy a přiznal, že i on během dne několikrát pomyslel na sebevraždu. O sebevraždě prý uvažuje už léta, zapřísahal se. Nemohli by ho přibrat do party? Představil se jako Seppo Sorjonen. Tvrdil, že by rád spáchal sebevraždu, pokud by ji směl spáchat s Helenou Puusaariovou, ve dvou. Co kdyby se uchýlili na nějaké klidnější místečko a tam si o celé věci promluvili? Pan plukovník a pan ředitel Rellonen, jak se zdá, už odešli.

Paní zástupkyně Puusaariová Sorjonena napomenula, ať o sebevražedném semináři nemluví nahlas. Upozornila, že shromáždění se konalo tajně a navíc se o něm nehodí mluvit v nočním klubu. Krom toho, jak se pánovi mohlo stát, že už je v tak podroušeném stavu? Vždyť akce skončila teprve před malou chvilkou.

Sorjonen přiznal, že po celý den tajně upíjel v kuchyni z přípitků určených hostům. A protože se ještě nestihl pořádně najíst, může se lidem v okolí zdát, že je opilý. Což on ale rozhodně není. Vysvětlil, že má otevřenou a živou povahu, a proto lidem, kteří ho neznají, připadá opilejší, než skutečně je. Na důkaz své otevřenosti se Sorjonen hned pustil do líčení svého životního příběhu. Pocházel ze severní Karélie, dostal se na vysokou školu a dvakrát byl zasnoubený, ale ještě nikdy ženatý. Asi rok studoval na univerzitě humanitní vědy, pak však shledal, že mnohem zajímavější je škola života. Sehnal ti místo redaktora v časopise Nové Finsko a v několika dalších Časopisech, později změnil obor, zkoušel ledacos, co se zrovna natrefilo, a dnes vyhledával jen krátkodobé práce, nejčastěji dělal příležitostného číšníka v Laulu-Miehet.

Seppo Sorjonen se ve jménu čestnosti paní zástupkyni Puusaariové přiznal, že o sebevraždě vlastně v životě neuvažoval. Plácnul to jen proto, aby měl záminku dát se s ní do řeči.

Paní zástupkyně Puusaariová Číšníka Sorjonena upozornila, že se jí přiznal ke lži, ačkoliv se bavili sotva několik minut. Požádala ho, ať se vzdálí ke svému stolu. Sebevražda je příliš vážná věc, aby si z ní někdo dělal legraci.

Seppo Sorjonen se nevzdal. Slíbil poskytnout paní zástupkyni Puusaariové veškerou duchovní podporu, věděl, že paní uvažuje o sebevraždě, vždyť se o tom přece celé odpoledne diskutovalo v Laulu-Miehet. Prohlásil se za výtečného posluchače, paní by mu mohla otevřít své srdce... co kdyby zašli někam stranou a tak dál.

Helena Puusaariová řekla, že pokud pan Sorjonen chce pomoct lidem se sebevražednými úmysly, mohl by ráno v jedenáct přijít na Senátní náměstí. Tam se sejde více lidí, kteří touží po útěše. Načež opustila společnost svého obdivovatele a šla spát.

Po snídani v hotelu se paní zástupkyně Puusaariová a pan plukovník Kemppainen vydali na procházku po červencově liduprázdných helsinských ulicích. Opět byl krásný den, obloha bez mráčku, po větru ani památky. Pan plukovník Heleně Puusaariové nabídl rámě. Procházeli ulicemi mezi honosnými domy v Kruununhaka, pak po nábřeží u přístavu Katajanokka a teprve chvíli před jedenáctou zamířili k Senátnímu náměstí. Na náměstí už byl pan ředitel a několik známých tváří ze včerejšího setkání.

V jedenáct se u pomníku Alexandra II. sešlo přes dvacet účastníků semináře. Ženy i muži, mladí i staří. Včerejší vzrušení opadlo. Sebevrazi měli opuchlé tváře, unavené výrazy. Některým zčernošedly obličeje, úplně jako by jejich nositelé dřeli celou noc někde v dehtovně nebo na cvičení dobrovolného sboru hasičů. Skupina mlčky obstoupila vůdčí trojlístek. Atmosféra byla stísněná.

„Tak jak se vám daří? Není nádherné nedělní ráno?“ pokusil se pan plukovník zvesela rozproudit debatu.

„Včera v noci jsme vůbec nespali,“ promluvil jeden padesátník, který na včerejším semináři vyprávěl, že je lakýrnický mistr Hannes Jokinen z Pori. Jokinen měl kromě hlavy poškozené rozpouštědly ještě osobní trápení v podobě hydrocefalického dítěte a šílené manželky. Žalostný případ, tak jako všichni ostatní přítomní.

Kocovinou stižený hlouček se vzrušeně rozpovídal, co všecko se za poslední noci odehrálo. Poté, co v Laulu-Miehet skončila obsluha a lidé byli nuceni odejít, zbylé tvrdé jádro se vydalo bezcílně do ulic směrem k Hietaniemi. Hrozilo, že rovnou spáchají sebevraždu, přemýšleli jenom, jakým způsobem by mohli se životem skoncovat hromadně. Dovlekli se na hřbitov v Hietaniemi, kde ovšem přistihli pětici holohlavých mladíků, kteří s velkým povykem běhali po náhrobcích a kopali do hřbitovních laviček ve snaze je převrátit. Na tak nechutné rouhání se sebevrazi nedokázali nečinně dívat a zlostně se do mladých znesvěcovatelů hrobů pustili. Strhla se poměrně rozsáhlá mela a strkanice, ve které holohlavci brzy utržili porážku, neboť bojová morálka sebevražedně naladěných lidí se rovnala morálce kamikaze. Holé lebky byly zahnány kopanci na útěk, ale hřbitov museli kvapně opustit i vítězové, protože na místo dorazilo se psy několik mužů z hlídací agentury, jež bitka uvedla do stavu pohotovosti.

Lidi se rozprchli, nicméně dvacítka nejzatvrzelejších pokračovala v pouti po nábřeží podél moře dál na sever. Ve chmurném rozpoložení se trmáceli Paciusovou ulicí do Meilahti a odtamtud na ostrov Seurasaan. Tam si na břehu moře rozdělali smutný oheň. Civěli do plamenů a zpívali melancholické písně. To už byla půlnoc.

Ze Seurasaari se vydali na Ramseyovo nábřeží a pak dál na ostrov Kuusisaari. Kdosi navrhl, ať dojdou až do Dipoli v Otaniemi, je tam ještě otevřený noční klub, můžou si dát skleničku a poradit se. Někdo další přišel s nápadem, že z Dipoli je to kousek do Keilalahti, kde by mohli obsadit ústřední sídlo firmy Neste, vyjet výtahem na střešní terasu a skočit z výškové budovy přímo do moře. V této fázi skupinu vedl mladík z Kotky, právě ten, který k poslední cestě doporučoval využít horkovzdušné balony.

S postupující nocí skupina vykazovala stejně neochvějnou odhodlanost jako finští bojovníci v šedesátých letech, kteří si dali za úkol uspíšit stalinistickou světovou revoluci. V téhle skupině se ovšem nezpívaly dělnické písně a sebevrazi ani nepoužívali svou vlastni vlajku. Přesto tahle činnost vedla do stejné záhuby.

Plán s obsazením výškové budovy Neste by se zřejmě uskutečnil, kdyby po cestě na Kuusisaari nenarazili na příhodnější příležitost. U luxusního domu v ulici Kuusisaarentie číslo 33 zůstala pootevřená garáž. Sebevrazi nakoukli dovnitř a zjistili, že garáž je prostorná. Stál v ní bílý kabriolet značky Jaguar. To snad byl zásah prozřetelnosti - v této garáži může celá skupina nerušené skoncovat se životem, stačí jen nastartovat a výfukové zplodiny silného motoru už vykonají své.

Rozhodnutí se zrodilo okamžitě. Celá skupina více než dvaceti lidí se nahrnula do garáže. Dvoukřídlé dveře byly uzavřeny, ventilační okénko ucpáno. Mladší muži v čele s blouznivcem z Kotky, který přes den básnil o horkovzdušných balonech, začali v luxusním voze zkoumat, jak by ho nastartovali. Zbytečně, v zapalovací skříňce byl zasunut kliček. Jaguar naskočil na první pokus. Hluboký zvuk motoru zněl draze.

Mladík z Kotky v tu chvíli navrhl, že by ještě před smrtí mohli objet po městě čestné kolečko. Nápadu se nedostalo větší podpory, protože projížďka na rozloučenou by mohla vzbudit pozornost, nemluvě o tom, že by se do auta nevešli všichni zájemci. Navíc zejména pro starší lidi a ženy nebyla příjemná představa, že by jejich posledním činem na tomto světě byla krádež automobilu.

Mladý propagátor balonového létáni si vlezl za volant, zastrčil do přehrávače kazetu a pustil ji. Muzika byla arabská, ze skladby se dalo pochopit, že vypráví o smutném životě v poušti. Jakási zkormoucená žena zpívala monotónní melodii. Velmi patřičné pro tuto příležitost!

Garáž se začala plnit oxidem uhelnatým. Světla byla zhasnuta. Vrnění motoru a nářek arabské ženy se mísily s tichými finskými modlitbami.

Nikdo si už nedokázal přesně vzpomenout, jak dlouho v garáži polykali zplodiny, když se najednou rozlétly velké dvoukřídlé dveře a dovnitř vpadl hlídač v montérkách a s vlčákem. Pes se rozkašlal a vzápětí utekl. Chlap v montérkách rozsvítil a necivilizovaně řičel.

Na podlaze v té chvíli už ležela řada lidí v bezvědomí. Ti, kteří ještě jakžtakž byli při smyslech, vzali nohy na ramena, utekli do lesního porostu na Kuusisaari a rozprchli se do všech stran. Brzy na místo dorazily záchranky a policejní hlídky. Některé bezvědomé se podařilo oživit a odvézt do nemocnic. Většina však utekla. Jednotlivci a malé skupinky bloudili po zbytek noci na vlastní pěst Tapiolou, přes Munkkiniemi se vrátili zpátky do města a teď jsou tady, jak se dohodli na semináři.

Paní zástupkyni Puusaariovou, pana ředitele Rellonena a pana plukovníka Kemppainena při poslechu vyprávění o závratném nočním dobrodružství obestřela hrůza.

„Ach vy nešťastníci! Jste blázni, jakým není rovno!“ zvolal pan plukovník.

Tvrdými slovy pak sebevrahům vyčetl jejich přehnanou svéhlavost. Nakonec se zeptal, komu vlastně patřila ta garáž, do které vnikli.

Jeden mladík, rotmistr postavený mimo službu Jarmo Korvanen z Vaasy řekl, že se při vyšetřování události dostal na policejní služebnu, kde ho podrobili výslechu. Během výslechu vyšlo najevo, že garáž patří k soukromé rezidenci jihojemenského velvyslance. Korvanena propustili ze služebny na svobodu teprve před hodinou, pod podmínkou, že se zítra, tj. v pondělí, dostaví v devět hodin k podrobnějšímu výslechu.

Panu plukovníkovi se zachmuřila tvář ještě víc než předtím. Vtrhnout do cizí garáže a dýchat tam oxid uhelnatý bylo samo o sobě absurdní ažaž, ale to museli být tak pitomí, že vnikli do rezidence vyslance cizího státu a pokusili se tam spáchat sebevraždu, čímž ohrozili pověst jak celé skupiny, tak i národa? Pan plukovník kroutil hlavou a hlasitě bědoval.

Na to se slova ujal bývalý referent údržby silnic z Turku Jarl Hautala, nyní důchodce. Řekl, že ho kvůli otravě oxidem uhelnatým odvezli do helsinské fakultní nemocnice v Meilahti na pozorování. Z nemocnice se mu podařilo uniknout v době snídaně. Zpod popelínového kabátu mu vylézalo nemocniční pyžamo. Kabát sebral z věšáku ve vestibulu a byl mu velký.

„Bohužel jsme byli vyrušeni doslova v poslední minutě, pane plukovníku. Jsem si jistý, že kdybychom v té zamořené garáži mohli setrvat aspoň o deset minut déle, všichni bychom byli šťastně po smrti. Z vaší strany je zbytečné nám něco vyčítat, nepřály nám prostě okolností. Kromě toho ne všichni z nás byli neúspěšní. V nemocnici jsem se doslechl, že jednomu z nás, tomu mladíkovi z Kotky, který pořád mluvil o balonech, se poštěstilo dosáhnout toho, čeho nám ne. Přivezli ho do stejné nemocnice jako mě. Doktoři si povídali o tom, že hned po převozu zemřel. Nalezli ho prý bez známek života za volantem sportovního vozu, s nohou na plynovém pedálu.“

Po chodbách taky běhali policajti, a proto Hautala shledal za nejrozumnější z nemocnice co nejrychleji zmizet, ostatně vzhledem k výjimečnosti situace se už cítil relativně dobře.

Během vyprávění se u pomníku Alexandra II. objevil také příležitostný číšník Seppo Sorjonen. Působil rozzářeným a veselým dojmem, na místo srazu vnesl osvěživý vánek. Pan plukovník se na příchozího mrzutě podíval, ale Sorjonen si dobrou náladu nenechal pokazit.

Kapitola 10

Pomník Alexandra II. na Senátním náměstí, nejvýznamnějším prostranství Finska, zažil bezpočet historických a rušných události. Jak léta plynula, bronzový car sledoval kozácké hordy v dobách nejtužší rusifikace, vítězný pochod bílých na konci občanské války, průvod stoupenců hnutí z Lapua, mohutné rudé demonstrace po válce a oslavy Nového roku za mlhavých mrazivých nocí. Byl svědkem bezútěšných vězeňských deportací do pevnosti Suomenlinna a později prvomájových bouří, ale doposud nikdy nebyl obklopen hloučkem sebevrahů.

Pomník Alexandra II. stříkal, že kdysi, za jeho časů, se o vybíjení zdejšího reptajícího a tvrdohlavého obyvatelstva starali carští kozáci. Dnes to obyvatelé dělají sami.

Kolem zamyšleného pomníku postávala dvacítka sebevrahů trpících kocovinou, jeden jejich řady už nenávratně opustil. Pobledlí členové skupiny žádali po plukovníkovi Kemppainenovi, aby učinil praktické kroky, jimiž by se komplikovaná situace vyřešila.

„Musíme okamžitě zmizet z města,“ rozhodl pan plukovník. Určil, že pan ředitel Rellonen pronajme zájezdový autobus a postará se, aby byl přistaven už za hodinu. Jakmile Rellonen vyrazil shánět autobus, pan plukovník společně s paní zástupkyní Puusaariovou odvedli nešťastnou skupinu na snídani do proslulé restaurace Kappeli na Esplanadi.

„Pořádně se najezte, ať se trochu vzpamatujete,“ pobízela Helena Puusaariová vyčerpanou skupinu.

Seppo Sorjonen se vnutil mezi ostatní. Na otázku pana plukovníka, co má rádoby veselý číšník společného se sebevražednou skupinou, Sorjonen opáčil, že chce jen pomoct Svého času prý byl pár let ženatý s jednou psycholožkou a v té době důkladně pronikl do tajů lidské mysli. Věřil, že dokáže poskytnout útěchu nešťastným vojákům pana plukovníka.

Paní zástupkyně Puusaariová soudila, že jeden paprsek světla v tak pochmurné společnosti nemůže uškodit Podle jejího názoru se k nim Sorjonen může přidat, pokud nezpůsobí žádné mrzutosti. S tím se pan plukovník spokojil.

Za necelou hodinu dorazil Rellonen a oznámil, že autobus čeká na náměstí. Můžou jet Ti, kteří se předchozího dne ubytovali po hotelích, šli zaplatit účty a posbírat si věci. Helsinčané si pro věci na cestu zajeli domů. Několik osob prohlásilo, že se jim ani nevyplatí pro něco domů chodit, protože si beztak nemají co sbalit. Mezi nimi i příležitostný číšník Sorjonen.

V Tikkurile se zastavili u plaveckého bazénu. Pan plukovník oznámil, že kdo má zájem, může zajít do sauny nebo si zaplavat, autobus počká tři čtvrtě hodiny. Všichni, kteří absolvovali noční pochod, s chutí využili příležitost k očistě a osvěžení. Vůdčí trojlístek zůstal v autobusu. Pan plukovník unaveně pronesl:

„Já vážně velím opravdové bojové jednotce... škoda, že jsem se tehdy ve svátek neoběsil.“

Pan ředitel Rellonen viděl ve vývoji událostí i pozitivní stránky:

„Netrap se, Hermanni. Jsou to docela příjemní lidé, navíc ve stejné situaci jako my nedávno. Ani my jsme neuspěli napoprvé. A teď máme i peníze, víc než 120 000 marek, s tím už si nějak poradíme.“

Paní zástupkyni Puusaariovou zajímalo, kam se pojede. Na totéž se už několikrát vyptával i řidič autobusu. Pan plukovník řekl, že pro začátek pojedou na sever po silnici Číslo tři. Přesnější adresu zatím udat neuměl.

Sebevrazi se vrátili z bazénu. Svěže voněli, ožili, vypadali jako úplně jiní lidé. Někdo už dokonce začal žertovat, než si znovu vzpomněli na události poslední noci. Vydali se na cestu.

Pár hodin jeli nazdařbůh na sever. Minuli Järvenpää, Keravu, Hyvinkää a Riihimäki. V Hämeenlinně si udělali přestávku.

Když pan plukovník pokuřoval za autobusem, přišel mu dělat společnost šofér a opět se vyptával na cíl cesty. Pan plukovník zamručel, že to neví ani on sám. Podle jeho názoru teď bylo nejdůležitější prostě jet, a ne se starat o cíl. Řidiči nezbylo, než se s takovou odpovědí spokojit.

Z Hämeenlinny pokračovala bezcílná cesta dál k severu. Paní zástupkyně projevila přání, že by se zastavila doma, když už jedou směrem na Toijalu. Nezabere to moc času? Kdepak, jen si na cestu potřebuje vzít pár osobních věcí.

V Toijale tedy paní zástupkyni Puusaariovou vysadili před vchodem do jejího domu. Než si posbírala věci, pan plukovník odvedl zbylý spolek na oběd do místního hostince. Jídelní lístek nabízel telecí s koprovou omáčkou a vepřové kotletky, ale protože hostů bylo přes dvacet, koprovka nevystačila pro všechny zájemce. Inu, co člověk nadělá, dali si tedy vepřové. Většina pila vodu nebo kyselé mléko, pan plukovník si objednal pivo. Jídlo pro paní zástupkyni vzali s sebou do autobusu.

Znovu se vydali na cestu. Tentokrát zvolili jihozápad, jeli směrem na Urjalu. Některým pasažérům se změna kursu nelíbila, ale pan plukovník řekl, že ho nebaví cestovat celý den stejným směrem. Ostatně Urjala je stejně dobré místo jako kterékoliv jiné. Někdo navrhl, aby se jelo nonstop až do severního Norska, na Nordkapp. V tak krásném letním čase bude fajn trochu se pobavit a cestovat. Vždyť se o tom už mluvilo. Ted' mají dobrou příležitost začít si pořádně užívat! Truchlivých nářků a vzájemného probírání nešťastných životních osudů už bylo dost.

Horlivým zastáncem myšlenky jet na nejsevernější evropskou výspu byl sobař Uula Lismanki. Velebil tamější krajinu, on sám tam byl v létě roku 1972 s laponskou delegací z oblasti Pohjoiskalotti, výletu se účastnil i guvernér švédské provincie Norrbotten Ragnar Lassinantti. Příjemný chlapík, i když velký pán a Švéďák k tomu. V noci v hotelu Lassinantti vyzval Uulu k zápasu, zápasili v hotelovém vestibulu dvě hodiny. Lassinantti vyhrál.

Uula tvrdil, že pokud mu je známo, tak Nordkapp je jeden z nejslavnějších mysů na světě, stejně proslulý jako třeba Hornův mys někde v nejjižnějším cípu amerického kontinentu.

Rozpředla se debata. Cesta na Nordkapp získala širokou podporu, obzvláště poté, kdy kohosi napadlo, že až budou na místě, můžou s autobusem sjet ze srázu do moře. Dalo-li se věřit slovům Uuly Lismankiho, bude na Nordkappu snadné skoncovat se životem, protože pobřežní útesy jsou vysoké, kolmé, a silnice vede přímo po okraji srázů. Stačilo, aby se autobus co nejrychleji rozjel, prorazil zábradlí a zřítil se do prázdna!

Uula váhavě přiznal, že on sám se posledního skoku jen sotva zúčastní. V podstatě nikdy o sebevraždě neuvažoval, na tuhle cestu se připletl tak trochu náhodou.

Všichni se divili, proč s nimi vlastně Uula cestuje, copak ho chmurná společnost neskličuje? Zvědavost vyvolávalo i to, co ho vůbec přimělo zúčastnit se semináře pro sebevrahy, když celé ideji není nakloněn srdcem. Uulova chuť do života budila mezi spolucestujícími mírnou nevoli. Za stejně podivný byl shledán i Sorjonenův životní optimismus, ostatní ten postoj považovali za projev lehkomyslnosti.

Uula Lismanki řekl, že na inzerát jeho jménem odpověděl stařík ze sousedství, pašerák a zloděj sobů Ovla Aahtungi, který svým potměšilým humorem proslul široko daleko.

Ovla se nejspíš chtěl Uulovi pomstít za jednu podobnou historku z dřívějších let. Uula z Čiré zlomyslnosti přihlásil Aahtungiho babičku do celoskandinávské soutěže Miss Laponsko, která se konala v norském Trondheimu. Babička se dokonce pustila i do nějakých příprav, ale bohužel těsně před soutěží dostala vozhřivku a svou účast tehdy odvolala.

Když pak poštou přišla od pana plukovníka pozvánka na shromáždění, Uula si řekl, že mu nic nebrání, aby se vypravil na cestu. Naposledy byl v Helsinkách v devětapadesátém, před třiceti lety. Už léta přemýšlel o vhodné zámince pro cestu do hlavního města a najednou ji měl. Vzal si s sebou něco málo peněz, pár set tisíc, a odletěl z Ivala do Helsinek.

„Dyž sem ty vaše řeči v Laulu-Miehet poslouchal, napadlo mi, no zatraceně, todlento sou starosti jak hrom, žasnu, co se může stát Byl to pěknej šrumec, ani chviličku sem se nenudil.“

Ale o své smrti si chtěl Uula zatím rozhodnout sám. Připustil, že si tu společnou ideu se vší vážností promyslí. Zabít se je docela hezká představa, svět není zas tak úžasné místo.

Uula začal vzpomínat na krajinu v okolí Nordkappu. Tvrdil, že se znamenitě hodí pro spáchání sebevraždy. Ujišťoval, že kdyby se s autobusem sjelo ve stokilometrové rychlosti z okraje skály do vln Ledového moře, letěl by autobus vzduchem od skalnatých útesů přinejmenším půl kilometru, tak vysoké tam jsou srázy. Přežít je naprosto vyloučené, sliboval Uula cestujícím. Ti to považovali za dobrou zprávu.

V Urjale řidič zajel k benzinové pumpě a načerpal pár set litrů nafty. Pak zašel do zdejšího snackbaru, někam telefonoval, vypil kávu a zaplatil pohonné hmoty. Po návratu do autobusu se chopil mikrofonu a stroze prohlásil, že on rozhodně tuhle bandu do žádného severního Norska nepoveze.

„Nejste pro mě důvěryhodní cestující. Rozhodl jsem se Vrátit se do Helsinek. Už jsem o tom informoval dopravce a ten mi přikázal jet co nejkratší cestou domů. Ve Finsku není nikdo povinen vozit blázny sem a tam.“

I přes důrazné domluvy pana plukovníka řidič nehodlal ustoupit. Dál na sever už nepopojede ani o metr. Naděje na pád do moře jsou zbytečné. On má rodinu a rozestavený rodinný domek. Zítra začnou betonovat podezdívku. Cesta na Nordkapp nepřipadá v úvahu.

Za této situace nezbývalo než se uradit o nějakém příznivějším směru cesty. Bylo rozhodnuto, že zamíří na východ k Chmelovému jezeru. Jen horko těžko se podařilo řidiče přesvědčit, aby je odvezl k Rellonenově chatě. Šofér se ještě důkladně vyptával, jak vysoké jsou břehy Chmelového jezera a jak daleko od břehu vede silnice. Autobus byl drahý a on měl za svěřené vozidlo plnou odpovědnost.

Kapitola 11

V Urjale nakoupili proviant na několik dnů. Paní zástupkyně Puusaariová také obstarala velké kastroly a pánve, protože na chatě u Chmelového jezera nebyl dostatek nádobí pro hromadné stravování. Nakoupit bylo třeba i kelímky a talířky na jedno použití a papírová povlečení.

Zatímco nevrlý šofér řídil zájezdový autobus, unavení sebevrazi poklimbávali. Příležitostný Číšník Seppo Sorjonen naopak sršel aktivitou. Vyzýval spolucestující, ať se zalíbením hledí ven, kde se finská letní krajina koupe v přenádherném odpoledním slunci. Sorjonen se rozplýval nad krásami přírody - rozlehlá obilná pole podél silnice, hřebeny borových lesů, tmavé smrčiny, jež občas vystřídala blyštivá jezírka či temně modrá, zvlněná jezera, která jako by s otevřenou náručí lákala plavce. Uvažovat o sebevraždě v tak krásné zemi bylo podle Sorjonena velkým hříchem.

Krása přírody však zamlklé cestující k chuti do života nenaladila. Sorjonen byl okřiknut, ať zavře pusu.

K Chmelovému jezeru dojeli v podvečer. Hloučky sebevrahů se vydaly na obhlídku podél břehu a do blízkého lesa. Někdo přinesl z jezera poloprázdnou láhev vodky.

Ženy se ubytovaly v chatě, muži se utábořili před chatou. Vybudování tábora se ujal Uula Lismanki - s pomocí několika mužů nanosil z kůlny polena, připravil ohniště a rozdělal oheň. Z nedalekého lesa muži pod Uulovým vedením přitáhli chvojí na stavbu chýše. Tábořiště vypadalo útulně, bylo vidět, že za věcí stojí profesionál. Uulu pochopitelně mrzelo, že nedostal svolení pokácet uschlý strom před chatou, ale pochopil, že na jihu v krajině plné chat nejsou stejné možnosti jako v severních pustinách. Uula zavěsil nad oheň velký kotlík na kávu a ve svažitém břehu vyhrabal topeniště pro pec, které překryl břidlicovou dlaždicí vyrvanou z vydlážděného prostranství před vchodem do chaty. Na dlaždici pak postavil desetilitrový kastrol, v němž ženské uvařily frankfurtskou polévku. Do studny byly k vychlazení spuštěny dva košíky s pivem.

Uplynulý den byl tak nabitý událostmi a natolik únavný, že se lidé odebrali spát hned po polévce. Plukovník Kemppainen jel se zarputilým řidičem autobusu do Helsinek pro své odstavené auto. Velení nad oddílem sebevrahů po dobu své nepřítomnosti předal Rellonenovi a Puusaariové. Odvezl s sebou vybrané peníze, řekl, že je uloží v bance na nově otevřený běžný účet. Rellonenovi a Puusaariové však nechal dostatek prostředků na jídlo.

Před odjezdem ještě pan plukovník upozornil, že dokud bude pryč, ať se nikdo nepokouší o sebevraždu. Ani ať nikoho nenapadne vydat se o své vůli na Nordkapp. Prohlásil, že svéhlavého jednání už má plné zuby.

„Pokud by se tu objevila policie a vyptávala se na události na Kuusisaari, všecko zapřete. Já zatím v Helsinkách zjistím, jak celá věc pokročila,“ radil pan plukovník a nasedl do prázdného autobusu. Autobus vycouval po štěrkové příjezdové cestě a byl pryč.

Pan plukovník Kemppainen strávil v Helsinkách tři dny. Musel vyřídit hromadu věcí - uložit vybrané peníze na účet s krátkou výpovědní lhůtou, postarat se o auto, navštívit paní Rellonenovou a převzít od ní pár věcí pro svého přítele. Zároveň se s ní dohodl, že Onnmo auto jí zůstane k dispozici. Exekutor byl na dovolené, v tomto ohledu se neobjevilo nic nového. Potom Kemppainen zašel na hlavní štáb za svými důstojnickými kolegy, většina však byla na dovolené. Dozvěděl se, že jistý Lauri Heikurainen, podplukovník, se kterým kdysi studoval ve stejném ročníku na vojenské akademii, o svátcích zemřel. Zřejmě šlo o sebevraždu. Lassi byl těžký alkoholik a „utopil se“ V noci před slunovratem v Pälkäne. Finská armáda v něm ztratila svého nejlepšího plavce.

„Naše řady starých dobrých oficírů tak zkrátka řídnou, přestože o válce není ani vidu ani slechu,“ konstatovali suše u kávy na hlavním štábu.

Díky svým kontaktům pan plukovník Kemppainen získal ze skladu praporu protivzdušné obrany v Hyryle velký vojenský stan včetně kamen a všecko napěchoval do kufru auta.

Kromě těchto organizačních záležitostí pan plukovník Kemppainen také zjišťoval, jak pokročilo vyšetřování případu v ulici Kuusisaarentie. Jako by náhodou se na garáž jihojemenského velvyslance zašel podívat. Dveře byly zavřené, stejně tak i železná brána rezidence. Zatelefonoval na vyslanectví, ohlásil se jako inspektor z oddělení osobních pojistek pojišťovny Pohjola a zeptal se na incident, k němuž došlo minulý víkend. Co se vlastně ve velvyslancově garáži přihodilo? Z odpovědi vysvitlo, že do garáže vnikla parta bláznů s úmyslem odcizit sportovní vůz dcery pana velvyslance. Naštěstí pachatelé byli nešikovní darebáci. Ti packalové sice auto nastartovali, ale zároveň zůstali za zavřenými dveřmi garáže. Jeden z nich zemřel, ostatním se podařilo utéct nebo byli odvezeni do nemocnice kvůli otravě oxidem uhelnatým. Kemppainen sdělil, že další údaje o noční příhodě pojišťovna nepotřebuje, a omluvil se za obtíže, jež jeho spoluobčané způsobili.

V novinách o věci nepadla ani zmínka. A tak panu plukovníkovi nezbylo než zavolat na policii, tentokrát jménem tiskového atašé jihojemenského velvyslanectví. Hovořil anglickou hatmatilkou s arabským přízvukem, což se mu velmi dobře dařilo. Vyšetřující komisař považoval případ za víceméně výřešený.

„Jak víte, jeden chudák v té garáži vašeho velvyslance přišel o život... Jari Kalevi Kosunen, narozen 1959 v Kotce... bez záznamu v rejstříku trestů, nezaměstnaný. Provedená pitva stanovila za příčinu smrti otravu oxidem uhelnatým. Vyslechli jsme několik dalších osob, které byly zadrženy na místě. Část byla převezena na vyšetření do nemocnice a část byla ze stejného důvodu umístěna do policejní cely předběžného zadržení.“

Komisař dále sdělil, že v nemocnici ani v policejní cele se už nenachází žádný z účastníků incidentu. Neřekl sice, zda se dotyční vytratili v tichosti a bez povolení úřadů, ale to už pan plukovník Kemppainen věděl sám i bez ptaní. Přinejmenším rotmistr mimo službu Jarmo Korvanen a bývalý referent údržby silnic Jarl Hautala se vyhnuli dalšímu vyšetřování hned následujícího rána.

Pan plukovník poděkoval komisaři za korektně vedené vyšetřování a huhlavou arabskou angličtinou mu popřál hezké prožití léta. Se značnou úlevou se vydal na cestu do Häme.

Po dobu plukovníkovy nepřítomnosti se sebevrahům vedlo znamenitě. Tábor před chatou byl dobudován a hned vedle vyrostl útulný altán. Od farmáře v sousedství koupili poraženého býčka a před chatou si ho ugrilovali. Včera zorganizovali lakýrnickou brigádu a Rellonenova chata se pod novým nátěrem celá rozzářila. Kůlna se naplnila naštípaným dřevem a do jezera byly naházeny poloprázdné lahve od kořalky, které se nashromáždily v průběhu večerní skupinové terapie.

O zábavu bylo postaráno i jinak. Večer se sesedli k telefonu a obvolávali sebevražedné kolegy z celé země. Zejména Sorjonen hýřil aktivitou. Telefonních čísel měli habaděj, našli je ve složkách. Radostně panu plukovníkovi sdělili, že jejich počet záhy vzroste na třicet osob, tedy pokud se budou moct vydat na cestu a pro své nešťastné spoludruhy zajet. Po akci v Laulu-Miehet se lidi jaksi rozutekli, ale teď už se zase všecko vrací do správných koleji. Zdá se, že odhodlaných sebevrahů je ve Finsku víc než dost.

Pan plukovník pochyboval, že se podaří objet Finsko a přibrat zbylé sebevrahy. Měli sice k dispozici jeho auto, ale do toho se moc lidí nevejde, a on navíc ani moc netouží, aby se skupina ještě víc rozrostla. Už jen tahle parta podle pana plukovníkova představuje starostí víc než dost.

Paní zástupkyně Puusaariová pana plukovníka vyplísnila za necitelnost Podle jejího názoru by o přibírání dalších členů měli uvažovat. Hrozilo nebezpečí, že mnozí z těch, kteří na ně ztratili kontakt, spáchají sebevraždu, jakmile si uvědomí, že jsou se svými problémy opět sami.

Navíc tu nejlepší novinku panu plukovníkovi neřekli. Sehnali vlastní dopravní prostředek! Nebo jim aspoň byl přislíben.

Pan plukovník vzkřikl. Ačkoliv spravoval velkou částku vybraných peněz, těžko za ně půjde pořídit vlastní autobus. Snad se přátelé zase nepustili do nějakých nesmyslných akcí?

Pana plukovníka uklidnili. Sorjonen během jeho nepřítomnosti prošel složky a zjišťoval, zda se mezi šesti stovkami lidí podobného osudu nenajde aspoň jedna osoba, která by jim pomohla sehnat autobus nebo jiný dopravní prostředek. Vynaložená práce přinesla ovoce - na jezeře Saimaa byl k dispozici parník vnitrozemské plavby! Plavidlo z roku 1912, parník Varistaipale svého času přepravoval lidi mezi Kuopiem a Lappeenrantou. Jeho majitel přestal doufat, že ještě někdy bude provozovat lodní dopravu, a chystal se spáchat sebevraždu. Ale pokud někdo chce loď využít, rád mu ji dá i zadarmo, nový majitel si ji však musí dát do pořádku. Práce je ažaž, plavidlo je už několik let odstaveno v docích v Savonlinně a trup škaredě prorezavěl. Loď se sotva udrží na hladině. Toto nebezpečí sebevrahům nevadilo. Naopak, bude jedině dobře, když loď nejpozději na podzim klesne ke dnu a vezme s sebou do hlubin i celou osádku.

Pan plukovník ostře odmítl stát se majitelem lodi určené do šrotu a svým lidem poradil, ať na celou věc zapomenou.

Na řadu přišla druhá, ještě lepší možnost. V Pori na západním pobřeží objevili dopravce se sebevražednými úmysly Rauna Korpelu. Majitel a ředitel firmy Tempobus Korpela spol. s r.o. odepsal na inzerát pana plukovníka a jeho kolegů. Na konferenci do Laulu-Miehet však nestihl dorazit, protože zrovna ten samý víkend si měl v karosárně v Lietu vyzvednout nový zájezdový autobus. Dopravce Korpela se velmi zaradoval, když uslyšel, co sebevražedný oddíl shání. Řekl, že v poslední době stál před dvěma možnostmi, buď se zabije, nebo začne řídit nový autobus. Telefonát od stoupenců sebevražedných idejí mu tedy přišel náramně vhod.

Slíbil, že s novým autobusem přijede do Häme hned, jakmile se velitel oddílu, pan plukovník Kemppainen vrátí z Helsinek a vydá mu cestovní příkaz. Korpela neměl co ztratit, byl připraven na cokoliv.

Panu plukovníkovi nezbylo než Korpelovi zavolat. Dopravce se rozesmál a potvrdil, že okamžitě vyráží napříč Finskem do Häme.

„Otevřete brány dokořán, pojedu jako ďábel,“ pohrozil Korpela a vyjel.

Kapitola 12

Nad ránem kolem páté probudil tábor u Chmelového jezera příjezd obrovitého luxusního autobusu. Dorazil autodopravce Korpela. Kolébavě zacouval s dvacetitunovým vozidlem před chatu mezi chýši z chvojí a altán a hlasitě zatroubil klaksonem.

Z autobusu vyskočil křepký dopravce ve věku mezi padesátkou a šedesátkou, v modré uniformě jako nějaký pilot v kšiltovce s lesklým štítkem. Na boku novotou zářícího autobusu se v metalických barvách skvělo firemní logo majitele: Tempobus Korpela - Pori. Korpela houkl na rozespalé muže v chýši:

„Tak jsem přijel! Jsem tu správně u samovrahů?“

Lidé vylézali pozdravit nového člena a obdivovat nádherný Korpelův vůz.

Korpela si nejprve potřásl rukou s panem plukovníkem, potom s dalšími. Obhlížel přátelsky společnost. Potom začal předvádět svůj autobus, pozval dovnitř nejprve ženy, pak muže.

„Tohle je nejdražší autobus, jaký se dá ve Skandinávii pořídit, stál dva miliony marek,“ pochlubil se. Říkal, že autobus je zbrusu nový, jel s ním zatím jenom z karosárny v Lietu do Pori a z Pori pak přes noc sem ke Chmelovému jezeru. Autobus postavený na robustním třínápravovém podvozku měl čtyřicet sedadel. Vzadu hučel vzduchem chlazený motor o síle bezmála čtyř set koní. Uvnitř byl autobus částečně dvoupatrový, s kabinou řidiče dole a prostorem pro cestující nahoře. Ve spodním patře byla ještě kuchyňka s mikrovlnkou a lednicí, chemický záchod a šatna. Nahoře v zadní části mohlo v odděleném prostoru, takzvaném kabinetu, zasednout ke konferenčnímu stolku deset osob. Vozidlo bylo vybaveno videem, centrálním rádiem, klimatizací, sedačky byly širší než v luxusní třídě tryskového letadla. Zkrátka skvělý dopravní prostředek.

Rozdělali oheň a na vidlici zavěsili velký kotlík na kávu. Ženy prostřely na terase ke snídani. Na stůl putovalo to nejlepší, co se v táboře našlo - studený nářez, vařená vejce, housky upečené v podzemní peci, džusy a káva. Paní zástupkyně Puusaariová odvedla autodopravce Rauna Korpelu na terasu, ať si dopřeje snídani.

Korpela byl čilý a živý muž, nepůsobil vůbec unaveně, přestože celou noc seděl za volantem. Pochvaloval si, jak je jeho autobus skvěle vybaven, dá se s ním jet i týden v kuse a člověk se obejde bez kávy, nemluvě o spánku.

Pan plukovník zašel do chaty pro desky, ve kterých spolu s ostatními dopisy byla založena i Korpelova odpověď na inzerát. Objevil jenom vizitku Tempobus, na jejíž zadní stranu Korpela napsal: „Sebevražda mě strašně zajímá, ale není čas na dlouhé psaní. Spojte se, promluvíme si, co a jak.“

Pan plukovník zaklapl desky. Potom se pustil do zevrubného líčení, jak se věci mají. Prozradil, že se jim sešlo na šest set dopisů a kontaktních adres, na jejichž základě uspořádali v Helsinkách seminář. Když popsal průběh semináře včetně událostí, k nimž došlo po jeho skončení, zeptal se Korpely, zda správně pochopil hlavní ideu. Tady nejde o turistický výlet v luxusní třídě, ale o lidi v tísni, kteří stojí před základními otázkami a hledají společnými silami úlevu. Pana plukovníka ještě zajímalo, jaké problémy má sám Korpela, pokud o nich nový člen chce mluvit.

Korpela odpověděl, že základní informace o úmyslech sebevražedného kolektivu už obdržel telefonicky a nemá sebemenší nejasnosti o cíli, tedy o společné šťastné smrti.

„Já jsem bezvýhradně pro.“

Dále uvedl, že je vdovec, ale v tom jeho problém nespočíval, naopak. K sebevraždě měl své vlastní, velmi vážně důvody. Nechtělo se mu však o nich teď před ostatními mluvit ani ty záležitosti rozebírat. Přál si jenom, aby jeho a zejména jeho autobus využili ku společnému prospěchu, zadarmo. Klidně se můžou vydat až na konec světa. Korpela o případné sebevražedné cestě na Nordkapp slyšel už po telefonu. Ten nápad mu připadal znamenitý. Řekl, že je muž dlouhých tras, nespáchal by sebevraždu někde doma v koutku. Domníval se, že by se sice dokázal sám zabít, ale představa společného odchodu ho přímo uchvátila.

Záležitosti své autobusové společnosti mohl kdykoliv utlumit. Neměl žádné dědice, jenom vzdálené příbuzné, s nimiž se nikdy nestýkal. Samotná práce - zájezdy po Finsku - se v posledních letech rapidně změnila k horšímu. Korpela už měl plné zuby hlučných hokejových týmů, které v opilosti zaneřádí čisté autobusy a nadávají řidiči. O nic lepší sortou nejsou ani váleční veteráni na výletech do Leningradu, kteří zvracejí na sedačky. Výhrou nebylo, ani když autobus naplnil členský zájezd Sdružení křesťanů - zbožní nespokojenci si stěžují na kde co, buď v autobuse táhne, nebo je moc horko. Každou chvíli se nějaký stařík potřebuje vyčurat Při zastávkách na kávu se musí čekat na opozdilé báby a usilovně je nahánět zpátky do autobusu. Za odměnu je pak nucen během jízdy celé hodiny poslouchat falešné náboženské zpěvy, až z toho člověku třeští hlava.

Korpela se zkrátka rozhodl, že aspoň z tohoto nového autobusu Delta Jumbo Star si nenechá udělat prasečí chlívek, nikdo mu ho neokope, nikdo mu ho nezblije a nikdo mu nebude strkat do klimatizačních otvoru církevní zpěvníky.

„A taky jsem se rozhod, že už v životě nepojedu podle časovýho rozvrhu. Co myslíte, panstvo, hodí se vám takovej dědek do party?“

Pan plukovník stiskl autodopravci ruku jako vítanému novému členu. Ostatní na jeho počest zaburáceli hurá, až se potáplice, které plavaly na ranní klidné hladině Chmelového jezera, vylekaně zanořily ke dnu do bahna a neodvažovaly se několik minut vyplout.

Po snídani vyrazili na zkušební jízdu. Bylo kolem sedmé hodiny. Projížděli závratnou rychlostí celým krajem Häme - Turenki, Hattula, Hauho, Pälkäne, Luopioinen a Lammi, kde zastavili na jídlo. Zrovna uhodila desátá a jako na zavolanou se otevřela prodejna alkoholu, takže nakoupili pár desítek lahví šampaňského a rozjeli se zpátky k Chmelovému jezeru, aby vlajkovou loď dopravní společnosti Tempobus Korpela řádně oslavili.

Ve chvíli, kdy oslavy vrcholily, přijelo před chatu černé osobní auto, ze kterého se vyhrabali dva muži, tvářili se důležitě a ustaraně. Udivilo je množství rozveselených lidí na terase a v okolí chaty. S úředním pokašláváním se začali shánět po majiteli.

Příchozí se Rellonenovi upjatě představili: první byl okresní náčelník policie a druhý právník z Helsinek, který o sobě prohlásil, že zastupuje správce Rellonenovy konkurzní podstaty. Rellonen se hostům pokusil nabídnout šampaňské, ale ti neměli na oslavy náladu. Přijeli v podstatně závažnější věci.

Právník vytáhl stoh lejster a oznámil, že tato chata pana ředitele Rellonena na břehu Chmelového jezera je s odvoláním na rozhodnutí Helsinského městského soudu o bankrotu z 21. března tohoto roku obstavena a vzhledem k okolnostem rovnou zabavena; pan ředitel Rellonen je tudíž povinen odevzdat klíče od chaty a spolu s ostatními přítomnými opustit nemovitost nejpozději do půlnoci dnešního dne.

Policejní náčelník dodal, že v případě neuposlechnuti je z titulu své funkce oprávněn odstěhování vymoct. A v případě jakýchkoli prodlev dát svým podřízeným pokyn k uspíšení odchodu.

Rellonen se postavil na odpor, tvrdil, že je stále ještě vlastníkem chaty a pánem na vlastním pozemku. Hrozil, že si na postup právního zástupce a policejního náčelníka bude stěžovat u parlamentního ombudsmana a v případě potřeby i u prezidenta. Protesty však kýženou pomoc nepřinesly.

Bylo povoleno pouze vyprázdnit lednici v chatě, vytáhnout ze studny koše s chlazeným pivem a v Urjale nakoupené nádobí bylo uznáno jako majetek Rellonenových hostí. Rellonen si z chaty směl odnést jenom kalhoty a košile a ze sauny holení a navrch mýdlo a ručník. Ostatní movité věci v chatě byly zapečetěny. Rellonen musel vetřelcům odevzdat klíče a nakonec po něm ještě chtěli, aby podepsal protokol o konfiskaci.

Jednání bylo krátké a neobyčejně věcné. Po jeho skončení nasedli policejní náčelník s právníkem do auta a odjeli.

Právník rozhořčeně říkal náčelníkovi:

„To byly oslavy jak hrom... není divu, že ten chlápek zbankrotoval. Takhle by zbankrotovala i Finská národní banka, natož nějaká prádelna.“

Policista si myslel totéž. Podle něj byl podnikatelský svět prolezlý skrz naskrz bahnem. Na šampaňské se peníze našly, zato konkurzní podstata údajně zeje prázdnotou. Policejní náčelník na chatě napočítal nejméně dvacet hostů, a všichni opilí jak zákon káže. Lidi bankrotujou, ale jak se zdá, nevadí jim to ani za mák!

„Zatraceně, moje řeč. Všecko aby zaplatili obyčejný lidi ze svý kapsy.“

„Strašně mě rozčilovalo, když jsem viděl, jak ti nenažranci vyhazujou do jezera jenom zpola vypité lahve šampaňského! Zašpuntovat a šup obloukem doprostřed jezera! Čuňáci. Ted' ale budou mít utrum!“

Policejní náčelník ještě dodal:

„A ten plukovník, ten, co hulákal ze všech nejvíc! Člověk nevěří svým očím, že se takhle může chovat důstojník ozbrojených sil. Ale kde smrdí mršina, tam se slítaj supi. Tak to vždycky chodí.“

Právník přiznal, že on se šampaňského někdy napije, dokonce s chutí, ale obvykle za své peníze. O takhle velkolepých oslavách na troskách konkurzní podstaty však dosud neslyšel. Ve Finsku se vyskytuje ještě tolik materiální a duchovní bídy, že podobná oslava vzbuzuje znechucení. V téhle zemi si berou život stovky lidí kvůli problémům, které jsou nad jejich síly. A mezitím někteří podvodní bankrotáři považují za své právo nevázaně si užívat.

Kapitola 13

Jakmile byli policejní náčelník s právníkem pryč, pan ředitel Rellonen vylezl na terase na stůl a vzal si slovo. Zlostně nadával na úředníky, kteří před chvílí odjeli, a stěžoval si, že celý svůj dospělý Život je nucen bojovat právě proti takovým byrokratickým lupičům. Nebylo divu, že byl opakované dohnán na pokraj sebevraždy. Posluchači si mysleli totéž.

„Ale nenechme si tou odpornou epizodou pokazit den, který tak báječně začal,“ pronesl Rellonen závěrem a pozvedl papírový kelímek, v němž perlilo šumivé víno. „Připijme si na vzrušující sebevraždy!“

Šampaňské se pilo celý den. Když se dopila první várka, Korpela a Lismanki zajeli autobusem do Lammi pro další.

„Cestou zpátky sme div neskončili ve škarpě,“ pochlubil se Uula.

Pan plukovník Kemppainen začal varovat před nadměrným pitím. Je to zdraví škodlivé, velké množství alkoholu nedělá dobře ledvinám a játrům. Kemppainena odbyli, že v okamžiku sebevraždy bude úplně jedno, v jakém stavu kdo má játra či ledviny, beztak všichni skončí pod drnem. Na to pan plukovník neměl co říct.

Pozdě večer naložili do zavazadlového prostoru vojenský obytný stan jakož i další věci a nasedli do autobusu. Zlost na konkurzní správce je přivedla do tak rozdivočelé nálady, že před odjezdem podpálili altán i chvojovou chýši. Navrhl to Uula Lismanki a všichni ho podpořili, koneckonců tyhle stavby na rozdíl od chaty do konkurzní podstaty Rellonenovy prádelny nepatřily. Altán a chýše krásně hořely a vytvářely na klidné hladině Chmelového jezera zářivé obrazec. V tu chvíli už zapadlo za obzor i slunce.

Autodopravce Rauno Korpela se skoro nedočkavě nasoukal za volant svého luxusního autobusu a vyjeli. Dohodli se, že pojedou směrem na východ, alespoň nějaký Čas a v každém případě tak daleko, dokud pan řidič vydrží vzhůru. Pan plukovník Kemppainen přibral do svého auta paní zástupkyni Puusaariovou a rozjel se za autobusem, který se na úzké příjezdové cestě nebezpečně kolébal. Jakmile však vyjeli na státní silnici, rychlost vzrostla a cesta ubíhala.

Občas odbočili na vedlejší silnici - Korpela vysvětloval, že raději jezdí odlehlejší krajinou, zvláště dneska, kdy celý den pil šampaňské. Lesní úseky a venkovské silničky mají pod noční letní oblohou svůj půvab.

Jeli hodinu, dvě, trasa přibližně vedla z Vääksy do Heinoly; pak už se nikdo nestaral, kam se jede.

Příležitostný číšník odhalil svou poetickou povahu a jal se dirigovat společný zpěv. Zvlášť nadšeně sebevrazi zpívali pod Sorjonenovou taktovkou odrhovačku o pomíjivosti života: „Však starosti a stesky pominou, až s Životem člověka uplynou...“

Korpela jel rychle, pan plukovník Kemppainen se jen s obtížemi držel autobusu v patách. Do mysli se vkrádaly obavy z nehody nebo silniční kontroly, ale podle paní zástupkyně si pan plukovník dělal zbytečné starosti. I kdyby autobus sjel do škarpy, tak je to jedno, vždyť jedou vstříc vlastní záhubě. Helena Puusaariová si vzala s sebou do auta nedopitou láhev Šumivého vína. Opírala se něžně o plukovníkovo rameno a hebkým, přiopilým hlasem si broukala ústřední árii z Kálmánovy operety Hraběnka Marica. Autem voněl omamný parfém paní zástupkyně a její svůdná ženskost panu plukovníkovi zcela pomotala myšlenky. Kemppainenovi se začalo zdát, že nakonec není nic hloupějšího než spáchat sebevraždu.

Patrně už přejeli hranice kraje Savo, když autodopravce Rauno Korpela usnul za volantem. Nebylo divu, vždyť byl vzhůru už osmačtyřicet hodin v jednom zátahu. Nejprve jel z Pori do Häme, potom se sebevražedným oddílem vykonal zkušební jízdu po Häme, a teď je ještě za hluboké noci vezl z Häme do Savo, jak se domnívali. Korpela však byl natolik zkušený řidičský profesionál, že v polospánku nejprve zajel na okraj silnice, zastavil a zhasnul motor. Teprve pak zhasnul sám.

Z místa řidiče se začalo ozývat chrápání. Korpelu odnesli spát na sedačky do konferenčního kabinetu v zadní části autobusu. Rotmistr mimo službu Jarmo Korvanen jako držitel řidičského oprávnění pro nákladní motorová vozidla uvedl autobus opět do pohybu. Popojel s ním asi o kilometr dál, než na dně jakési štěrkovny objevil vhodné místo k zaparkování. Autobus tam nechali stát, ale tábořit v chladném dolíku se nikomu nechtělo. V šeré letní noci obcházeli po blízkém okolí, až narazili na rozlehlou louku a rozhodli se tam založit tábor. Uula Lismanki se chopil otěží a zanedlouho byl vztyčen vojenský stan. Zem ve stanu vystlali místo podložek na spaní listím. Než se uložili, dopili zbylé šampaňské. Uula rozdělal před stanem oheň a v záři plamenů pak semleli všecko možné. Obecně panovala se sebevražedným zájezdem naprostá spokojenost. Počátek cesty byl úžasný. Pokud výlet bude takhle pokračovat i nadále, nikdo nebude mít důvod si stěžovat. Když dopili i poslední lahev, šli spát Každý si lehl tam, kde si našel místo, muži i ženy ve vzájemné shodě.

Letní nocí se ozýval chřástal, v trávě poskakovaly žabky a odněkud zdálky dolehl tlumený hukot stíhačky. Oheň po odchodu sebevrahů skomíral. Přišlo ho očichávat zvědavé maličké lišče. Z papírového pohárku vychlemtalo zbytek Šampaňského, které někdo zapomněl dopít, a na zakousnutí si ulovilo žabku. Ze stanu se neslo oddechování spáčů, někdo zakašlal, kdosi promluvil ze spaní.

Pan plukovník se díval z auta na louku - noční mlha ochranitelsky halila šedivý stan a v něm spící lidské zoufalce. Kemppainena napadlo, že je to ve Finsku nepochybné ten nejdojímavější tábor a nejchmurnější vojenský odřad.

„Odpočívejte v míru,“ pronesl pan plukovník potichu. To přání se velmi dobře hodilo i pro paní zástupkyni Puusaariovou, neboť rudovlasá lepá dáma už také usnula, zhluboka oddechovala na předním sedadle. Pan plukovník odnesl paní zástupkyni do autobusu, kde měla víc místa na spaní. Žena byla těžká, ale nesla se příjemně. Pana plukovníka v duchu mlhavě napadlo, že mu v náručí odpočívá velká krásná žena, se kterou by mohl šťastně žít až do smrti, třeba i v manželství, navždy. Jenže i tato žena brzy zemře, vždyť to je cíl jejich cesty. Pan plukovník by znovu ovdověl, pokud by si sám nevzal život. Tak se domluvili a rozhodli. Svým způsobem mu z toho bylo smutno.

V zadní části autobusu pan plukovník přikryl paní zástupkyni dekou. Na druhé sedačce klidně pochrupoval autodopravce Korpela.

Kemppainen se odpotácel na zamženou louku, klopýtal přes nějaké příkopy, ale nakonec přece jen našel stan, zalezl dovnitř a rázem usnul.

S nočními hlídkami si sebevrazi nedělali hlavu. V tomto táboře se smrti nikdo nebál.

Byla hluboká noc, ptáci spali v korunách. Odněkud doléhal monotónní uspávací hlas lelka.

Kapitola 14

Zemědělec Urho Jääskeläinen vstoupil rozespale do chléva. Bylo teprve šest hodin, ale musel obstarat dobytek. Dát kravám nažrat, podojit, vyházet hnůj. Pak je vyhnat na pastvu.

Urho Jääskeläinen byl třicetiletý rodák ze Savo, pevně připoutaný k rodné hroudě. Bydlel v odlehlé vesnici Rontteikkösalmi. Po rodičích zdědil poměrně výnosný statek, hospodařil na dvaceti hektarech, především se zaměřil na seno a píci, navíc na značné části polí pěstoval cukrovou řepu. Krav měl dvanáct. Zvládl by i větší počet, chlév byl nový a píce sklízel víc, než na statku spotřeboval, ale neumožňovaly to mléčné kvóty. Takže mu musel stačit tucet dobytčat. Ani pracovní síla se nedala nikde sehnat. O nezaměstnanosti se v novinách psalo skoro denně, ale když si chtěl člověk najmout někoho k ruce, nezaměstnaní se z registrů pracovních úřadů vytratili neznámo kam. Mluvil o štěstí, když v létě splašil na týden někoho, kdo mu statek ohlídá, než si nahonem zajede na Tenerife. Ani tahle drobná výpomoc se ovšem nenabízela každý rok.

Urho omyl kravám vemena a nasadil jim na struky přísavky dojicího zařízení. Mléko začalo proudit do tanku. Tuhle práci měla ve skutečností vykonávat manželka Kati, jenže ta se prací na statku zrovna nepřetrhla. Zdejší dívky ve věku na vdávání opouštěly Röntteikkösalmi hned po Škole, takže se Urhovi nedařilo najít si za ženu nějakou venkovanku. Hrozilo mu, že zůstane starým mládencem. Před několika lety na zemědělské výstavě v Pieksämäki se mu však poštěstilo, nebo jak se to vezme. S pomocí počítače se našlo vdavekchtivé děvče z města, Kati, původem z helsinské chudší čtvrti Kallio. Kati se toužila přestěhovat na venkov, milovala jízdu na koni a biopotraviny. Dříve dělala servírku v baru.

Kati se do zemědělských prací moc nehrnula. Dojení se mladušce přímo hnusilo. Bála se krav. A prasata kvůli odpornému smradu nemohla vystát. Od počátku května do pozdního podzimu jí teklo z nosu, byla alergická skoro na všecko, na kraví srst i na luční porosty. Měla tak utkvělý strach ze zaprášení plic, že se vyhýbala sklizni sena. V gumácích se jí potily nohy, což jí bránilo účastnit se prací na statku.

Dítě Kati samozřejmě zvládla porodit, což o to, strupatého spratka s dětským ekzémem. A jako bývalá barová servírka byla znamenitá kuchařka - takřka denně Urhovi chystala párky se šťouchanými brambory a masové kuličky s hranolkama. Občas v neděli ho překvapila pansky prostřeným stolem a tenoučkým biftečkem!

Urho Jääskeläinen toho rána nebyl v nejlepší náladě. Kati, jak bylo jejím zvykem, vyspávala. Vždycky říkala, že v baru taky nemusela vstávat brzo ráno do práce. A když člověk dělal třeba jednu hodinu přesčas, tak mu ji extra zaplatili. Zaplatí snad Urho Kati za tu laskavost, že vstane uprostřed noci a uklohní mu snídani? Káča blbá!

Zemědělský konzulent Urhovi doporučil, ať si na statek pořídí počítač, ale Urho té myšlence nebyl moc nakloněný. Tvrdil, že důvěru v počítače ztratil před několika lety na zemědělské výstavě v Pieksämäki.

Když Urho dokončil práce ve chlévě, vyvedl své stádečko ven a hnal je cestou mezi poli na zadní pastviny. Kati ještě stále spala, v oknech ložnice visely zatažené závěsy.

Otrávený Urho popoháněl dvanáctihlavé stádo po rozblácené cestě. Orosená tráva voněla životní silou, ale jemu to náladu nepozvedlo. V hloubi srdce se mu usadil protivný pocit znechucení životem. Občas ho napadalo, že by udělal nejlíp, kdyby se zabil. Nebo že by nejdřív zabil Kati a dcerku a pak by si sám prostřelil hlavu. Celý týden by pil kořalku na kuráž a pak by jistě dokázal takový čin udělat.

Urho Jääskeläinen byl natolik pohroužen do chmurných myšlenek, že se svým stádem doslova zakopl o vojenský obytný stan postavený uprostřed louky. Zhrozil se - co to má znamenat? Že by v Juvě začalo vojenské cvičení? Jakým právem mu armáda přišla zdupat louku a tábořit na místě, kde roste ta nejlepší tráva?

Rozhrnul plátěný vchod stanu a zařval budíček. Urho měl nosný velitelský hlas, prezenční službu si odkroutit ve Vekajärvi a dotáhl to na desátníka. Desátníka Jääskeläinena ohromilo ještě víc, když se ze stanu místo rozespalých záklaďáků nerudně hrabal důstojník trpící kocovinou. Urho zkoprněl strachy, když se před ním v celé kráse zjevil plukovník v parádní uniformě, s třemi zlatými hvězdičkami na límcových výložkách. Urho Jääskeläinen se bezděčně vyšponoval do pozoru a zahlásil:

„Pane plukovníku! Desátník Jääskeläinen, počet jeden plus dvanáct..“

Urho upadl do rozpaků. Zatraceně, vždyť je přece v civilu, navíc majitel louky a hospodář, proč se tu klepe před neznámým vojákem? Urho Jääskeläinen zrudl ve tváři a stáhl se do bezpečí mezi své krávy. Kruci, zahlásil se i s nimi!

Pan plukovník Kemppainen mu podal ruku a zeptal se, ve které vsi vlastně se svými druhy přenocoval.

Urho odpověděl, že se pan plukovník nyní nachází v Röntteikkösalmi, na Jääskeläinenově hospodářství. To je mi jednotka, ani neví, kam přišli.

V tom okamžiku se už probouzeli další táborníci a shlukovali se kolem pana plukovníka a pana hospodáře. Samí civilové, uvědomil si Urho. Ženské i chlapi, dost pozoruhodná cháska. Urho napočítal přinejmenším dvacet osob. Lidi z města, ti maj v létě čas jezdit po všech čertech a ničit slušnejm lidem pole!

Pan plukovník se zeptal, jak daleko je odsud nejbližší farní obec nebo město. Heinola nebo Lahti?

Urho Jääskeläinen řekl, že jsou v katastru obce Juva. Heinola je daleko, Lahti ještě dál. Nejbližší město je Mikkeli a skoro stejně daleko jsou i Savonlinna a Varkaus. Ani do Pieksämäki to není o moc dál.

„No ne... to je opravdu zvláštní... myslel jsem, že jsme ještě západně od Mikkeli. To se nám ta cesta pěkně zamotala. No, ono je to nakonec jedno, kde se kdo zrovna nachází. A my jsme se utábořili na vaší louce, říkáte?“

„Jo, přesně. Bez povolenky, a aby toho nebylo málo, přímo doprostřed tý nejlepčí travičky.“

„Škodu vám samozřejmě uhradíme,“ slíbil pan plukovník ochotně.

Urho Jääskeläinen zamumlal, jestli si pan plukovník jako myslí, že může zdupanou louku nahradit penězama. Tak jednoduše se z toho nevykroutí. Ale co kdyby mu ty lidičky píchli? Práce tu je jako na kostele.

„Po penězích mi je houby. Ale kdybyste mi třeba vyjednotili cukrovou řípu... když už je vás taková banda dupalů.“

Sebevrazi souhlasili, rádi půjdou dělat na pole, jestli pan hospodář potřebuje brigádnickou výpomoc. Práce v zemědělství je vhodná a účinná terapie. Ale ze všeho nejdřív je třeba připravit snídani a někde se umýt. Není tady poblíž jezero, kde by se mohli vykoupat?

„Vodičky je u nás v Savo, co hrdlo ráčí,“ prohlásil nadšeně Urho, který už začal počítat, kolik užitku mu tahle nečekaná pracovní síla přinese na řepných plantážích. Stálo před ním víc než dvacet zahálejících turistů, někteří z nich jsou sice už dost staří, ale každý ať dělá, na co stačí - pomalu a svým tempem.

Hromadně se zašli vykoupat do jezírka Röntteikkö. Potom na louce před stanem spořádali polní snídani, na kterou dorazili i paní zástupkyně Puusaariová a autodopravce Korpela. Paní zástupkyně vypadala dost vyčerpaně a uhýbala plukovníkovým pohledům. Překvapilo ji, že dojeli až do Juvy, stejně jako Korpelu. Korpela se vyptával, jestli opravdu projeli Mikkeli. Nikdo si nepamatoval, že by v noci zahlédl Mikkeli, dokonce ani pan plukovník. Možná se do Juvy prokličkovali po nějakých vedlejších silnicích, třeba přes Ristiinu a Anttolu, kdo ví.

Když se ostatní odebrali na řepné pole, zeptala se Helena Puusaariová pana plukovníka, k čemu v noci došlo. Ulevilo se jí, když uslyšela, že ji pan plukovník odnesl do autobusu a přikryl na sedačce.

„Já si totiž vůbec nic nepamatuju... takhle by se nemělo pít. Nechovala jsem se v noci chlípně?“

Pan plukovník ji ubezpečil, že se chovala počestně a korektně. Nabídl jí pak rámě a odvedl dámu na ranní koupel k jezírku Rontteikkö zarostlému žlutými stulíky.

Oddíl sebevrahů setrval v Röntteikkösalmi tři dny. Přes den jednotili cukrovku a jedli Šťouchané brambory s párkovými omáčkami, které načarovala paní hospodyně Kati Jääskeläinenová. Po večerech sedávali u ohně na výběžku nad jezírkem a věnovali se terapeutickým hovorům.

Zdravý venkovský život lidi nadchl. Na Jääskeläinenové statku by rádi pobyli i delší čas, jenže jednocení cukrové řepy vystačilo přesně na tři dny.

Při odjezdu Urho Jääskeläinen, který se mezitím dozvěděl, co je cílem sebevražedných turistů, a se svými brigádníky se spřátelil, toužebně pronesl:

„Tak rád bysem jel s várna zabít se na Nordkapp... jenomže my zemědělci máme teďkon přes léto ten největší kalup. Na ňáký vejletování nemáme čas. Ale třeba byste mohli do káry přibrat tadydle mou starou. Kati má Času fůru a možná by jela... já nejsem proti, aby si panička krapet zatůristovala.“

Pan plukovník však s návrhem Urha Jääskeläinena nesouhlasil. Měl za to, že paní Jääskeläinenová neuvažuje o sebevraždě, takže by mezi účastníky zájezdu na sever nezapadla. A taky nebylo jisté, jak by se dopravila nazpátek.

„No tak ne... akorát jsem to chtěl nabídnout,“ pravil zklamaně Urho Jääskeläinen.

Oddíl nastoupil do autobusu a Korpela vyrazil směr Savonlinna. Tam by mohli přibrat loďaře a majitele parníku Varistaipale, pokud má ještě zájem spáchat sebevraždu. A když už jsou jednou v Savo, měli by zkusit objet i pár dalších adres, které našli ve složkách. Volných míst v autobusu bylo ještě víc než dost.

Paní zástupkyně Puusaariová navrhla, že v Savonlinně zajdou do květinářství a objednají věnec. Měli by ho poslat do Kotky na hrob nebohému Jarimu Kosunenovi. Byl už první nebožtík z jejich středu vůbec pohřbený?

Začali zjišťovat, jak se věci mají. V autobuse byl naštěstí radiotelefon. Rellonen zavolal do Kotky na několik čísel a dozvěděl se, že Jari Kosunen má pohřeb příští úterý, neboli pozítří. Skromný obřad se bude konat na novém hřbitově v Kotce. Jariho matka se nervově zhroutila, když se dozvěděla o synově smrti, a byla teď v péči psychiatrické léčebny. Na synův pohřeb ji ale možná pustí. Tyto informace poskytl matrikář evangelicko-luteránské církve. Jari bude pohřben na obecní náklady, protože matka je bez prostředků a jiní příbuzní nejsou. Mládenec bydlel s matkou v pronajatém dvoupokojáku na okraji města. Co si Jari vydělal při sezonních pracích, všecko utratil na stavby letadlových modýlků a draků, prozradil úředník. Mezi lidmi se mu říkalo bláznivý vzduchoplavec.

Pan plukovník navrhl, že by zajeli do Kotky Jarimu na pohřeb. Bude jen zdvořilé, když svého druha, spoluprůkopníka, vyprovodí na poslední cestě.

Z archivních složek zjistili, že v údolí řeky Kymi bydlí přinejmenším dvě další osoby, které uvažují o sebevraždě. Měli by je cestou navštívit. A v případě potřeby přibrat s sebou.

Kapitola 15

V Savonlinně, v rodinném domku na okraji města, dostávala učitelka domácího hospodaření Elsa Taavitsainenová výprask. Díla se chopil její žárlivý paranoidní manžel, elektrikář Paavo Taavitsainen. Elsa byla posetá modřinami a na hlavě jí vyrostla bolestivá boule. Žena upadla v předsíni na podlahu a bezútěšně plakala. V rodině žily dvě dospívající děti, chlapec a děvče. Dcera seděla ztuhle v ložnici na posteli a vždycky, když matka dostala další ránu a zasténala, sebou cukla. Syn se nervózně pochechtával v obýváku. Tajně otci upíjel pivo z plechovky.

Domácí násilí bylo v rodině na pořadu týden co týden. Terčem byla pokaždé matka, žena obviňovaná snad ze všech hříchů. Elsa neuměla nic udělat správně. Byla bordelářka, špindíra, nic si nepamatovala, tahala se s chlapama, utrácela, neuměla pořádně vařit, i když učila domácí hospodaření. Byla ošklivá. Smradlavá. Líná. Nezvládala výchovu dětí. V manželské posteli byla studená. Zkazila život manželovi i dětem. Byla po všech stránkách nemožná.

Pokud se Elsa zkoušela bránit, vedlo to k záchvatům zuřivosti a ještě brutálnějšímu násilí. Nepomohlo, ani když přijala roli rodinné otrokyně. Zkrátka ať dělala, co dělala, vždycky následoval trest.

Else Taavitsainenové bylo teprve pětatřicet let, ale vypadala už jako stará ženská. Byla zcela vyčerpaná a vyhaslá. Ztratila naději. Děsila se budoucnosti. V noci nemohla spát, ani tehdy, když ji manžel zrovna nezmlátil.

Po svátku letního slunovratu si Elsa v novinách mezi smutečními oznámeními všimla zprávy, která se jí týkala. „Uvažujete o sebevraždě?“ ptal se titulek. Kdo jiný než Elsa by na tuto otázku mohl kladně odpovědět. Posbírala poslední síly a na inzerát odepsala. Brzy nato obdržela dopis s pozvánkou do Helsinek na seminář. Elsa to riskla a odjela. Doma zalhala, že do hlavního města jede na víkendovou konferenci učitelů domácího hospodaření.

Setkání v Laulu-Miehet Else Taavitsainenové poskytlo útěchu a takový pocit sblížení, jaký už ani nedoufala, že ještě někdy pozná. Vyslechla si přednášku o sebevraždách a jak jim předcházet, mohla se v klidu najíst a mohla mluvit o svých trápeních s lidmi, kteří pro ni měli porozumění. Našla spřízněné duše.

Po akci se Elsa Taavitsainenová připojila k tvrdému jádru odhodlanému okamžitě spáchat sebevraždu. Byla na hřbitově i na ostrově Seurasaari. V noci s kolegy putovala bohatou výstavnou čtvrtí směrem do Espoo. Někteří vnikli do jedné garáže a zavřeli se tam. Elsa si do cizí garáže vstoupit netroufla.

Na místo přiběhl rozzlobený hlídač s vlčákem. Elsa se v hrůze dala na útěk směrem k městu. Zanedlouho proti ní přijížděly záchranky a policejní vozy. Elsa netušila, co se stalo. Příštího rána odcestovala domů. Od té doby ji nikdo nekontaktoval. Podezřívavý manžel vyčmuchal, že se v Helsinkách, když tam Elsa byla, žádná konference učitelů domácího hospodaření nekonala. Jeho strašlivá žárlivost rozpoutala zničující bouři. Od té chvíle vzaly za své i poslední zbytky Elsiny lidské důstojnosti.

Elsa Taavitsainenová ležela doma v předsíni na podlaze, zbitá a zneuctěná. Od života si už nepřála nic, než aby skončil a jí se dostalo klidu. Přála si umřít.

Právě v tu chvílí dolehl z ulice zvuk autobusu. Zanedlouho cinkl zvonek u dveří. Manžel zahulákal z obýváku: „Než pudeš otevřít, ty kurvo jedna, di si nejprv tu svou kravskou papulu omejt (od krve)!“

Elsa se ani nedokázala postavit, jen se nadzvedla a pootevřela vstupní dveře.

Ve dveřích stál pan plukovník Hermanni Kemppainen. Pomohl utýrané chudince na nohy. Obličej měla samou krev, oblečení Pomuchlané, punčochy děravé. Chyběl jí jeden střevíc.

„Pane plukovníku Kemppainene! Pomozte mi...“

Elsa Taavitsainenová se zhroutila plukovníkovi do náruče a naplno se rozplakala.

Pan plukovník odvedl Elsu do autobusu, kde se ji ujala paní zástupkyně Helena Puusaariová. Z autobusu vystoupili chlapi, Korpela, Sorjonen, Lismanki a Korvanen. Před dům vyšel Elsin manžel a rozzuřil se. Pokusil se uhodit pana plukovníka. Chlapíka se však podařilo rychle zpacifikovat. Obvinil Elsiny zachránce z porušování domovní svobody. Syn a dcera sledovali vývoj událostí ze schůdků. Tvářili se lhostejně, jako by se jich to ani netýkalo.

Elsa div nepřišla strachy o rozum. Schovala se do zadní části autobusu za vysoká opěradla. Helena Puusaariová si sedla vedle a uklidňovala ji útěšnými slovy.

Pan plukovník a rotmistr mimo službu Korvanen mezitím před domem domlouvali elektrikáři Taavitsainenovi. Korvanen mu seděl na prsou. Chlap se pod ním kroutil.

Hluk přilákal sousedy. Podle nich by Taavitsainena měli rovnou šoupnout do basy. Takový život by nikdo nevydržel. Někdo šel přivolat policii.

Pan plukovník požádal chlapy ze sousedství, aby do příjezdu policie Taavitsainena podrželi. Slíbili to. Děkovali plukovníkovi, že se do věci vložil.

Helena Puusaariová se zeptala Elsy, jestli si nechce domů zajít pro nějaké osobní věci. Elsa by si sama netroufla, ale pod ochranou paní zástupkyně a pana plukovníka nakonec přece jen šla dovnitř. Vzala si doklady, kabelku, nějaké oblečení, pas a peníze. Nic jiného vlastního neměla. Všechny osobní či památeční věci se za léta bitek rozbily napadrť. Při odchodu se Elsa ani neobjala s dětmi, ty na ni ostatně nekoukaly. K domu přijelo policejní auto.

Tak se rozpadla Taavitsainenovic smutná rodina. Policajti sebrali manžela, Tempobus Korpela odvezl manželku. Jeho čekala policejní cela, ji smrt. Doma zůstaly dvě dospívající děti, bezcitný chlapec a zakřiknuté, nervově narušené děvče.

Korpela zajel do centra Savonlinny. Elsa Taavitsainenová na zadní sedačce autobusu okamžitě usnula, tak byla unavená.

Paní zástupkyně Puusaariová poprosila, ať jedou přes lékárnu a květinářství. V lékárně vyzvedla na svůj recept uklidňující léky pro Elsu a v květinářství objednala věnec. Na hedvábnou smuteční stuhu nechala napsat text: „Čest Tvé průkopnické památce! Jdeme v Tvých stopách.“ Potom zatelefonovali učiteli Mikku Heikkinenovi, majiteli parníku Varistaipale, a domluviti se na schůzce v docích.

Kapitola 16

Korpela přejel S autobusem přes savonlinnský východní most Odstavný dok pro lodi určené do šrotu našli snadno. Zrezivělá osobní loď vnitrozemské plavby stála na kozách, podepřená trámy. Sebevrazi zkoumavě obhlíželi nešťastné plavidlo a došli k závěru, že to už se v životě nebude plavit, dno bylo v naprosto zoufalém stavu. Ještě že myšlenku na poslední plavbu touto lodí zavrhli. Odvezla by je všechny do záhuby hned po spuštění na vodu. O tak náhlou smrt zas tolik nestáli.

Z města přijela dodávka, úplný vrak. V něm dorazil Mikko Heikkinen, věk 45 let, učitel na strojním učilišti v Savonlinně. Heikkinen svou rachotinu zaparkoval vedle Korpelova luxusního autobusu a šel se pozdravit se skupinou sebevrahů, kteří se houfovali kolem lodi. Byl oblečený do zamaštěných montérek, hlavu mu pokrývala kšiltovka s nápisem WÄRTSILÄ na štítku. Chlapík měl dobronzova opálený, větrem ošlehaný obličej. Zdálo se, že ho trápí kocovina, táhla z něho kořalka. Klepaly se mu trochu ruce, když se zdravil s panem plukovníkem.

Pan plukovník řekl, že přítomní lidé jsou ze stejného spolku sebevrahů, který Heikkinenovi telefonoval od Chmelového jezera a sháněl loď. Teď cestuji na sever. Nejprve se ale chtějí trochu porozhlédnout po letním Finsku a vyřídit pár záležitostí.

Heikkinen jim představil svou loď, která smutně stála na podpěrných kozách. Osobní parník byl 26 metrů dlouhý, 6 metrů široký, s nosností 145 brutto registrovaných tun. Mohl přepravit až sto padesát pasažérů, tedy kdysi. Výkon parního stroje byl 68 koňských sil. Před první světovou válkou se plavidlo plavilo mezi jezerem Saimaa a Petrohradem na pravidelné lince. Heikkinen loď koupil v dražbě v roce 1973. Za směšně nízkou částku a myslel si, že udělal velmi dobrý obchod. Loď se však v průběhu let ukázala být pro jeho život naprostou zkázou.

Heikkinen přistavil k zábradlí parníku žebřík a vylezl na palubu. Pan plukovník a několik dalších mužů vylezlo za ním. Loďař je provedl kajutami pro cestující. Byly šeredně poničené, z obložených stěn už dávno oprýskal lak a místy byly obklady tak ztrouchnivělé, že sotva držely pohromadě. Člověk aby se bál na ně jen sáhnout. Zato velitelskou kabinu Heikkinen za ty roky stihl opravit. Kormidlo se blyštělo vyleštěnou mosazí. Taktéž tlampač směřující do strojovny zářil následkem usilovného tření. Lodní zvonec pěkně zvonil, stačilo zatahat za provaz. Tím ovšem opravy na horní palubě končily. Do tlampače nemělo smysl křičet. Heikkinen malomyslně podotkl, že doposud se zespoda nikdo neozval.

Hlouček sestoupil po litinových schůdkách do strojovny. Všude se válely součástky starého parního stroje. Heikkinen rozsvítil závěsné svítidlo a přiznal, že se tu se strojem pachtí už druhou desítku let. Odlil si z bílého kovu nová ložiska, vyčistil všecky součástky a vyrobil si nové. Jednou už stroj smontoval a zkusil ho uvést do chodu, to bylo v roce 1982. V kotli se pomalu zvedal tlak, šoupátko se začalo líně hýbat, z komína na horní palubě stoupala pára. Jenže se něco porouchalo. Stroj se několikrát zacukal a pak se zadřel. Chybělo málo a celá loď mohla během zkušebního startu vyhořet. Heikkinen stroj znovu rozebral a hledal závady. Našel jich habaděj. Parní stroj byl dodnes rozházený po celém podpalubí.

Loďař Mikko Heikkinen zašátral na přídi v prorezivělých neckách, do nichž se za léta nasbíral rybníček vysrážené vody.

V černé olejovité kapalině plavalo několik flašek laciného piva. Heikkinen je vylovil a požádal pana plukovníka a ostatní, ať vylezou zpátky na palubu do velitelské kabiny.

Tam pan loďař návštěvníkům nabídl pivo. Sám se ze své flašky okamžitě lačně napil. Ohryzek dychtivě poskakoval, teplé pěnící pivo se chlapíkovi řinulo do žaludku, oči se mu na chvíli zavřely. Když Heikkinen dopil, krknul si a přiznal, že je z něho kvůli tomu lodnímu vraku notorik.

„Tenhle projekt ze mě udělal lidskou trosku. Brzy budu ve stejně mizerným stavu jako celá tahle zasraná kocábka.“

Mikko Heikkinen vyprávěl dál svůj pohnutý příběh. Když před sedmnácti lety loď kupoval, byl mladý, horlivý obdivovatel námořní dopravy. Snil o tom, jak si starý osobní parník zrestauruje, aby se s ním mohl plavit po moři, dokonce si dal za cíl obnovit paroplavbu na jezeře Saimaa. V těch nejodvážnějších představách se Heikkinen viděl, jak stojí za kormidlem a připlouvá s parníkem Varistaipale po Něvě do Leningradu, kde svou nádhernou loď zakotví hned vedle historického křižníku Aurora.

První prázdniny Heikkinen nadšeně bušil kladivem v temném podpalubí, aniž spatřil slunce. Nýtoval a svařoval, oklepával rez ze starých ocelových plátů, donekonečna. Jenže plavidlo bylo příliš velké a pracovníků naopak příliš málo. Byl to beznadějný pokus, loď rezivěla rychleji, než ji jeden muž stíhal opravovat.

Oprava lodě polykala jednu výplatu za druhou. Výuka strojního obrábění na učilišti začala povážlivě trpět. Heikkinen připustily že se dostal mimo realitu. Začal pít. Domov se proměnil na dílnu. Všude se povalovaly výkresy a umaštěné cucky čistící vlny. Rodina začala šíleným loďařem opovrhovat. Nakonec manželka zažádala o rozvod a odešla i s dětmi. Přišel o dům. Příbuzní se mu vyhýbali. Kolegové v práci se mu krutě posmívali, vyptávali se ho na datum příštího spuštění na vodu. Na Vánoce Heikkinenovi dali lahvinku šampusu, ať má plavidlo čím pokřtít. Stal se z toho každoroční zvyk. Heikkinen byl nucen potupně si převzít už patnáct lahví sektu. Všecky je zahořkle vypil o samotě v tmavém a vlhkém podpalubí. Prázdné lahve pak ze vteku roztřískal o zrezivělé zábradlí.

Ve městě byl Heikkinen všem pro legraci. Po Savonlinně o něm kolovaly zlomyslné historky, říkalo se mu posměšně suchozemský kapitán paroplavební společnosti Varistaipale. Když mu bylo čtyřicet, dostal jako dárek kompas. Prodal ho obratem do frcu a za utržené peníze nakoupil kořalku.

Vrak znamenal jen ustavičné výdaje. Muselo se nakupovat nářadí, nové součástky, platit poplatky v doku a za elektřinu. Heikkinen byl švorc. Hrozilo, že co nevidět přijde o místo, škola už hledala nového učitele. Heikkinen přiznal, že se kvůli svému plavidlu asi zbláznil. Na jaře se pokusil loď spustit na vodu, dospěl totiž k závěru, že nejrozumnější bude, když se i s vrakem utopí v průlivu pod hradem. Ani to se však nezdařilo. Parník Varistaipale přirezl ke kozám a nehnul se z místa, přestože se ho Heikkinen snažil dostat na vodu pomocí hydraulických stahováků. Ta loď se stala Heikkinenovi osudem.

Mikko Heikkinen dopil pivo, sedl si na bobek, zakryl si obličej rukama a proti své vůli se rozplakal. Slzy kanuly po zbrázděném snědém obličeji až na omšelé montérky.

„Já už dál nemůžu,“ vzlykal nešťastník. „Vemte mě s sebou, je mi fuk, kam jedete, ale vemte mě s sebou,“ prosil.

Pan plukovník položil těžce zkoušenému loďaři ruku na rameno a vyzval ho, ať si nasedne do autobusu.

Kapitola 17

Spolek sebevrahů zůstal v Savonlinně přes noc. Protože však zrovna vrcholila letní turistická sezona, v hotelích se pro tak početnou skupinu nenašlo dost volných pokojů. Přenocovat museli v kempu. Stavby velkého stanu se ujal zkušený Uula. Pro ženy se podařilo pronajmout tři chatky, muži spali ve stanu.

Večer si zamluvili saunu v kempu jen pro sebe. Vykoupali se a zvlášť dohlédli na to, aby si suchozemský kapitán Heikkinen důkladně vydrbal z pokožky sedmnáctileté nánosy rzi a žluklého oleje.

Po sauně se šli vykoupat do vodního kanálu pod hradem a opekli si buřty na ohni. Na hladině se odrážel temný stín Olavova hradu. Připomněli si slavnou legendu o hradní krásce, která se raději nechala zazdít do hradeb, než by zradila svého milého. Odhadovali, že lidé, kteří v průběhu let skočili v sebevražedném úmyslu z vysokých věží ponurého strážního hradu do černých vod, se dají počítat na desítky.

V Savonlinně by jistě bylo příjemné strávit i delší dovolenou, ale volaly povinnosti. Museli stihnout pohřeb Jariho Kosunena v Kotce. S odjezdem spěchali především noví členové spolku, učitelka domácího hospodaření Elsa Taavitsainenová a suchozemský kapitán Mikko Heikkinen. Ti už měli Savonlinny a zdejších lidí víc než dost.

A tak znovu vyjeli na cestu. Trasa luxusního Tempobusu Korpela vedla ze Savonlinny přes Parikkalu, Imatru, Lappeenrantu a Kouvolu do Kotky. V Parikkale přibrali dalšího člověka se sebevražednými úmysly - venkovského kováře Taista Laamanena, věk 74, který se stal obětí postindustriální společnosti.

Po cestě se zajeli podívat na peřeje Imatry a šli se projít na vyhlídkový most nad nimi. Jako na zavolanou bylo právě poledne, kdy se otevírají přehradní stavidla. Na mostě byla spousta dalších turistů. Ohromné vlny se působivě a divoce valily skalnatým kaňonem. Jarl Hautala připomněl, že se v peřejích utopily stovky šlechticů z Petrohradu. V minulém století byly zdejší peřeje nejmódnějším místem pro sebevraždu v celé severní Evropě.

Burácivé napěněné kohouty Imatry vzbuzovaly hrůzu a členy spolku doslova uhranuly. Pan plukovník nikomu nedovolil do peřejí skočit.

„Počkejte ještě! Neudělejte před lidma žádnou kravinu,“ domlouval Kemppainen svému stádečku vykloněnému přes zábradlí.

Na východní straně vyhlídkového mostu byla pozoruhodná socha, bronzová Imatraská panna od sochaře Taista Martiskainena. Socha zobrazovala utonulou dívku s rozpuštěnými vlasy ležící bezvládně v říčním proudu. Byl to pomník všem nešťastníkům, kteří nalezli dobrovolnou smrt v peřejích Imatry. Talentovaný umělec se později sám utopil v nějakém jezeru.

V papírně Enso-Gutzeit ve městě Joutseno vyzvedli pětatřicetiletého údržbáře Ensia Häkkinena, bývalého šéfa závodních odborů a zapřísáhlého stalinistu. Chuť do života z něho vyprchala z mnoha příčiti, nejenom kvůli převratům ve východní Evropě a baltských zemích. Celý svůj život zasvětil obdivu k Sovětskému svazu. Dnes už ale jeho srdce tolik nehořelo. Měl pocit, že ho Sovětský svaz zradil, zrovna jeho, který byl ochoten přinášet oběti. Ta zrada nebyla žádná maličkost. Zhroucením socialismu se celý svět převrátil vzhůru nohama, nejprve svět a pak i Häkkinenův světový názor.

V Lappeenrantě chtěli přibrat třicetiletou cukrářku Emmi Lankinenovou, ale nevyšlo to. Emmi už stihla spáchat sebevraždu. Pohřeb měla minulou neděli na hřbitově v Lappeenrantě. Otřesnou novinu jim sdělil zarmoucený manžel. Svou ženu našel mrtvou na zahradní houpačce. Emmi tam seděla otrávená jedem, oči zavřené. Muži se zlomil hlas, když vzpomínal na zesnulou manželku.

Emmi v posledních letech trpěla hlubokými depresemi, dvakrát se kvůli nim dokonce léčila v psychiatrické léčebně. Po červnovém svátku se Emmi trochu vzpamatovala, dokonce odjela na nějaký seminář do Helsinek, ale příznivý efekt netrval dlouho.

Manžel nebyl s to pochopit, co se stalo. Truchlil a cítil se vinen smrtí své ženy. Kdyby jen tušil, že Emmi uvažuje o sebevraždě. .. snad by něco udělal. Ale neustále měl naspěch, nikdy si nenašel čas, aby si s ní o všem promluvil.

Lankinen je ochotně zavedl na starý lappeenrantský hřbitov, kde nebožka odpočívala. Paní zástupkyně Puusaariová položila na hrob Emmi Lankinenové věnec původně určený pro Jariho Kosunena.

„Čest Tvé průkopnické památce! Jdeme v Tvých stopách,“ přečetl pan plukovník ze stuhy monotónním důstojnickým hlasem.

Emminu památku uctili minutou ticha. Potom pan plukovník odvezl vdovce svým autem domů.

Cesta pokračovala dál. V autobuse zavládla otřesená nálada. Přijeli za Emmi příliš pozdě. Pan ředitel Rellonen si vzpomněl, že Emmi Lankinenová byla ta tmavovlasá tělnatá žena, která na semináři seděla v salonku, ale po celý čas nevyužila ani jednu příležitost vystoupit. Ve složkách vyhledali nebožčin dopis, ale ten o ženině osudu nevypověděl nic bližšího. Emmi napsala, že je na pokraji sebevraždy, toť vše. Rukopis byl křečovitý, jako by vykroužený cukrářským kornoutem.

Paní zástupkyně pana plukovníka důrazně upozornila, že by pro příště neměli ztrácet čas. Musejí objet ještě řadu míst v různých částech země a vyhledat zbylé nešťastníky, aby nebožtíků nepřibývalo. Puusaariová prolistovala složky a řekla, že takových ohrožených osob je zhruba deset. Pan plukovník musel připustit, že smrt Emmi Lankinenové je nutí k většímu spěchu.

Puusaariová si vzala složky a uchýlila se do konferenčního kabinetu v zadní části autobusu, že sestaví seznam zbylých sebevrahů. Než dojeli do Kotky, měla plán trasy hotový. Helsinky, Häme, Turku, Pori, Savo a Karélii už projeli křížem krážem, ale teď je čekají kraje Pohjanmaa, střední Finsko, a na severu Kainuu, Kuusamo a Laponsko. Puusaariová si myslela, že se do autobusu vejdou aspoň ty nejvážnější případy.

Pana plukovníka napadlo, jestli to má vůbec smysl. Naberou ty nejhorší chudáky do luxusního autobusu a tím zajistí, že si nevezmou život sami. Jenže oni zároveň míří na sever, takže ten odklad nebude moc dlouhý. Ale co na tom sejde, jsou na stejné lodi, vlastně ve stejném autobuse.

Do Kotky dorazili odpoledne kolem třetí. Pohřeb Jariho Kosunena se měl konat o dvě hodiny později. Korpela zaparkoval autobus před restaurací Ilves, což znamená rys. Tam si dali oběd. Pan plukovník s paní zástupkyní Puusaariovou zajeli autem do Kosunenova bytu. Podle očekávání tam nikoho nezastihli, matka byla přece v psychiatrické léčebně a syn v márnici Zastavili se v květinářství a vrátili se k autobusu, kterým společně odjeli na hřbitov. Jelikož Jariho věnec ležel na Emmině hrobě, paní zástupkyně Puusaariová koupila místo věnce kytici. Lidi si připadali trochu trapně, že přijdou na pohřeb jako nečekaní hosté, zvláště když nikdo z nich neměl náležité smuteční oblečení.

Pohřeb Jariho Kosunena byl jednoduchý a prostý. Jeho rakev doprovodil z márnice na hřbitov jen nezbytný počet lidí - pastor, kostelník, dva pomocníci. Rakev byla ta nejlevnější, protože pohřební náklady hradila obec a z peněz daňových poplatníků se nehodí pořádat pompézní obřady. V Kotce měli důležitější výdaje než pohřeb bláznivého vzduchoplavce. Kostelník a ostatní přítomní byli jen mizerně placené úřední osoby, nikdo z nich si nepotrpěl na bůhvíjak obřadnou důstojnost. Když nosiči tlačili vozík s Jari Kosunenem ke hrobu, jeden zíval a druhý se drbal na zádech. Šetřilo se i na pastorovi - požehnání měl dát nejmladší a nejhloupější pomocný pastor ze zdejší evangelicko-luteránské farnosti, který dostudoval jen tak tak s odřenýma ušima a o jeho další církevní růst neměl nikdo zájem.

Jariho matku musely přivést ke hrobu pečovatelka ze sociálních služeb a sestřička z psychiatrické léčebny. Chatrný stav staré paní vzbuzoval lítost, náhlý skon syna chudinku připravil o rozum.

Ale když u boční hřbitovní zdi zastavil Korpelův nádherný, luxusní Tempobus a vyhrnula se z něj víc než dvacítka smutečních hostí, pohřeb rázem nabyl postrádanou důstojnost a barevnost. Sebevrazi se seřadili do dvojstupu a pod plukovníkovým velením napochodovali ke hrobu. Rakev Jariho Kosunena už čekala na spuštění do nitra země. Jariho matka nad synovou rakví propukla v pláč, pečovatelka jí vtiskla do ruky kapesník.

Pastor se zrovna chystal nebožtíkovi požehnat, když se plukovníkův smuteční průvod přiblížil. V čele kráčel pan plukovník s paní zástupkyní Puusaariovou, která nesla v náručí obrovskou kytici. Pastor se jim chvatně vydal v ústrety, pozdravil se s panem plukovníkem a zeptal se, co jsou příchozí zač. Příležitostný Číšník Sorjonen prozradil, že průvod tvoří delegace Skandinávského aviatického klubu, jíž se dostalo té cti naposledy vzdát hold svému členu Jarimu Kosunenovi. O tom, že se nebožtík zajímal o aviatiku, pastor už něco slyšel, ale naprostou novinkou bylo, že se v oboru zřejmě významně prosadil - proč by ho jinak přišla vyprovázet tak početná delegace?

Plukovníkova smuteční svita se vyrovnala podél okraje hrobu. Pohřební obřad mohl začít.

Pastor si v duchu nadával za svou nesvědomitost, kromě požehnání si nepřipravil žádný pořádný proslov. Domníval se, že tenhle nebožtík byl obyčejný dělník z Kotky a navrch magor do lítání. Ale teď se ukazuje, že měl pozoruhodné kontakty v zahraničí. Ne s každým se přijdou rozloučit na hřbitov desítky truchlících v čele s vysokým armádním důstojníkem, přímo plukovníkem. Pastor si vzpomněl, že se o nebožtíkovi povídalo, že zemřel za podivuhodných okolností na nějakém arabském velvyslanectví. Na takové místo obyčejní smrtelnici nechodí umírat. Tohle vyžadovalo rychlou improvizaci, tenhle nebožtík si zasluhoval delší a lepší proslov, než si pastor připravil.

Mužům církve jen málokdy dojde řeč, a nejinak tomu bylo i v případě pomocného pastora. Odkašlal si a začal přednášet zvučným hlasem, jakých úspěchů nebožtík dosáhl. Dal nahlédnout do životního oblouku Jariho Kosunena, v němž bohatou měrou nacházel chvályhodné počiny. Jari Kosunen už od dětství projevoval vzácnou osvícenost, ze které by si bližní měli Vzít ponaučení. Kosunenova životní pouť byla v mnoha ohledech příkladná - byl to člověk bez předsudků, povahou činorodý, jeho přirozená skromnost a obětavost jakož i představivost měly nezlomný vliv na jeho vrstevníky. Kosunenův z lidského hlediska předčasně uzavřený život byl provázen bezpočtem starostí a mnoha ranami osudu, ale nebožtík s pozoruhodnou houževnatostí překonával i ty nejtěžší překážky a vydobyl si uznání v mezinárodních aviatických kruzích. Ani ekonomická tíseň nedokázala ohnivé povaze zabránit v chuti bojovat, naopak, Kosunen s rozhodností sobě vlastní řešil veškeré obtíže, které se mu stavěly do cesty.

Pomocný pastor hovořil dlouho a dojemně. Proslov přiměl matku Jariho Kosunena pozvednout uslzený obličej k oblakům. Křehká bytost staré ženy se vzchopila, hruď se jí nadmula ušlechtilým smutkem. Zafňukala si i ošetřovatelka z léčebny, ačkoliv něco takového se jí nestalo už léta.

Pomocný pastor výjimečnému nebožtíkovi požehnal a popřál věčné spočinutí. Rakev za doprovodu chvalozpěvu spustili do jámy. Po matčině kytičce položili na hrob pan plukovník Kemppainen s paní zástupkyní Puusaariovou jménem sebevrahů obrovitou kytici složenou z desítek červených růží a jasně žlutých frézií. Pan plukovník zasalutoval a pronesl povojensku vážným hlasem:

„Čest tvé průkopnické památce! Jdeme v tvých stopách.“

Po obřadu chtěly ošetřovatelky odvést matku nebožtíka k sanitce, která stála před hřbitovem, ale stará paní se ještě chtěla jít pozdravit s panem plukovníkem. Podala Kemppainenovi ruku a pronesla roztřeseným hlasem:

„Pane důstojníku. Děkuju mockrát za Jariho, a vyřiďte ode mě pozdravení vzdušným silám. Bylo to hezké, že jste si našli čas přijet. Jari tolik toužil stát se pilotem stíhačky.“

U dveří autobusu pana plukovníka ještě oslovil pastor. Také on děkoval delegaci za účast na pohřebním obřadu. Podle jeho názoru každá tragická smrt vzbuzuje lítost. Tenhle případ byl o to smutnější, že nebožtík byl mladý a měl před sebou slibnou kariéru u letectva. Pastor navázal na plukovníkova slova na rozloučenou. Finsko podle něj opravdu potřebuje nadšené propagátory aviatiky, odvážné průkopníky, a proto je Kosunenova smrt obrovskou ztrátou pro civilní letectvo naší země. Tak maličká zem si nemůže dovolit plýtvat talenty, kteří vzejdou z jejího středu. Pomocný pastor oceňoval zejména nebožtíkovu mezinárodní proslulost, o níž se v jeho rodném městě dosud moc nevědělo. K panu faráři se doneslo, že Jari Kosunen měl mimořádné zahraniční styky, v samém závěru života byl dokonce v kontaktu s jemenskými diplomaty. Teď už však nebožtík žádný hrdinský čin pod horkým větrným nebem Arabského poloostrova nevykoná.

Kapitola 18

Autodopravce Rauno Korpela popoháněl svou skupinu k nástupu do autobusu se smrtelnou vážností:

„Takhle nikam nedojedem. Smrt už čeká.“

Korpelův skvělý Tempobus se zaplnil, probudil se k životu, chvíli na parkovišti před hřbitovem popojížděl dopředu dozadu a pak konečně vyjel. Pan plukovník Kemppainen ve svém autě jel za autobusem přes město a po mostech nad mořskými zálivy se dostali na porvooskou silnici. Korpela bez zastávky prosvištěl Loviisou, minul Porvoo a uháněl k Helsinkám. Do hlavního města však nezajížděl, nikdo tam nic důležitého nepotřeboval. Městu se vyhnuli po vnějším okruhu. Najeli na silnici vedoucí do Pori a po ní zase bez zastávky dojeli až do Huittinenu, kde Korpela natankoval pět set litrů nafty. V snackbaru u benzínky si dali kávu a posilnili se obloženými houskami.

Večer kolem desáté dorazili do Pori. Korpela zajel na nádvoří své dopravní firmy v městské průmyslové zóně, zabočil ke garážím, kde stálo šest dalších Tempobusů. V garážích nikdo nebyl.

„Tak s těmahle kárama dobejvám z finskej silnic chleba vezdejší,“ sděloval Korpela do mikrofonu.

Návštěva netrvala dlouho. Korpela dokonce ani nevystoupil z autobusu. Chvíli se díval na své autobusy, nevesele se pousmál a pak vycouval zpátky na silnici.

V Pori se pan plukovník Kemppainen od ostatních odpojil, řekl, že si odskočí domů do Jyväskylä. Dohodli se, že se sejdou pozítří v Kuusamu. Na cestě do středního Finska doprovázela pana plukovníka paní zástupkyně Puusaariová.

Po odjezdu z Pori objevil příležitostný číšník Sorjonen v archivních složkách zajímavou pohlednici s obrázkem skotačících norků, kterou poslal jistý Sakari Piippo z Narpia. Na zadní stranu norkové pohlednice napsal hranatým písmem strohý vzkaz:

„Asi je to prokletí, ale ať se člověk snaží sebevíc, stejně se mu hovno podaří. Dejte o sobě vědět, jestli bude chuť. Sakari Piippo, Närpiö.“

V Närpiu Sakariho Piippa, zkrachovalého direktora cirkusu, znali všichni. Bydlel na okraji vsi ve skoro nové zemědělské usedlosti. Na okraji pole stála kožešinová farma. V klecích však nebyl vidět ani jeden norek nebo liška. Kousek stranou stál starý chlév a za ním velká stodola. Nic nenasvědčovalo tomu, že by Piippo na svém statku provozoval cirkusovou činnost.

I přes pozdní dobu vešli Sorjonen a Rellonen do domu. Tam zastihli zakyslého hospodáře navlečeného ve vlněném svetru a v gumových holínkách na nohou. Seděl v houpacím křesle a četl si noviny V našem kraji. Tvářil se pohřebně, tak jako každý, kdo zamýšlí sebevraždu. Sakari Piippo rozhodně neodpovídal představě o řediteli cirkusu.

Po vzájemném představení Piippo hostům nabídl kávu. Umyl hrnky, posteskl si, že poslední dobou nemá chuť uklízet, protože zůstal sám.

Sorjonen si neodpustil otázku, proč obyvatelé Närpia o Piippovi mluví jako o direktorovi cirkusu. To jako někdy pracoval v cirkuse? Nebo odkud se ta přezdívka vzala?

Sakari Piippo se klidným hlasem rozvyprávěl o svém životě a potížích. Byl obyčejný kožešinový farmář, choval norky a lišky. Bejvávalo. Před pár lety, kdy se jeho živobytí stalo terčem kritiky ochránců zvířat, začal Piippo přemýšlet o nových možnostech. Připustil, že životní podmínky chovaných zvířat nejsou moc dobré. Norci přebývají v těsných venkovních klecích, na větru. Jsou to roztomilí tvorečkové, občas se v nich projeví divoká nátura. Obzvlášť protivné je, když je člověk stahuje z kůže, vlastní chovance.

Přibližně v té době byl Sakari Piippo s manželkou v Amsterdamu na poznávacím zájezdu, který organizoval Svaz zemědělských výrobců. Součástí programu byla i návštěva jedné holandské zoologické zahrady. V zoo poutaly pozornost malé opičky, říká se jim outloni nebo tak nějak. Ty opičky byly o něco menší než norci. Norek je ale podle Piippova názoru mnohem hezčí zvířátko než nějaká opice, která si hledá blechy. Norek je roztomilý a má hebkou, lesklou kožešinu. Piippo dostal úžasný nápad. Jestliže se na nějaké opičky chodí dívat celé davy lidí, proč by norci nepřitáhli ještě víc diváků, když jsou mnohem hezčí?

Piippo začal svou ideu okamžitě rozvíjet dál. Navštívil zoologickou zahradu v Ähtäri a sledoval chování divokých zvířat. Dospěl k závěru, že norci sami o sobě, jen svým vzhledem, dostatek obecenstva nepřilákají. Potřebovalo by to něco navíc. Co kdyby norky naučil dělat všelijaké triky a kousky? Piippovi došlo, že právě vymyslel troufalou ideu norkového cirkusu. Vhodných norků k výcviku měl na farmě požehnaně. Chtělo to jen soustavnou práci.

Piippo přesunul z farmy dobrou padesátku nejživějších norků do stodoly, kde jim zbudoval pelíšky a místo pro krmení. Ucpal všecky únikové díry, aby norci z velké stodoly neutekli. Tak mohli norci volně pobíhat v obrovském prostoru a tu příležitost taky okamžitě využili. Bylo vidět, že si užívají volnost pohybu, skotačili v seně, běhali po střešních trámech. Byli mnohonásobně živější a čilejší než ty opičky v holandské zoologické zahradě.

Sakari Piippo začal svá zvířátka cvičit v cirkusovém umění. Plánoval, že norky naučí provádět nejrůznější žertovné kousky, jak bývá v cirkuse zvykem - měli popořadě proskakovat kruhy, tančit do taktu hudby, dělat různé sestavy a podobně. Piippo za svého života už vycvičil několik loveckých psů a věděl, že výcvik zvířete není nic jednoduchého, vyžaduje to nekonečnou trpělivost, ale vycvičení psi nakonec zvládnou lecjaké dovednosti.

Piippo pročítal cirkusovou literaturu a ubezpečil se, že kočovný norkový cirkus má šanci byla to očividná díra na trhu. Finskem neustále objížděly putovní výstavy hadů, které svým majitelům patrně vynášely pěkné peníze. Piippo se na ty odporné plazy šel podívat. Norci byli samozřejmě mnohonásobně roztomilejší než klubka lenivých hadů, kteří leží bez života v koších a na rozdíl od Čilých norků se v životě nenaučí dělat ani jeden obtížný trik. Farmář se už viděl jako ředitel norkového cirkusu a spokojeně spřádal sny o budoucím úspěchu.

Naplánoval si, že bude s cirkusem objíždět jednu ves po druhé v obyčejné dodávce. Aby to nevyšlo draho. Například velké zvířecí cirkusy musejí investovat hromadu peněz do přepravy slonů. Kromě toho se ušetřilo i na krmení. Norci nesnědí ani setinu toho, co sloni, a není třeba je čistit jako slony, kožíšek si čistě vylížou sami. Ale především šlo o humánní čin - zvířátka nemusejí žít v těsných klecích, dostane se jim spousty podnětů a podívají se do světa. Ochránci zvířat k novém způsobu využití roztomilých kožešinových zvířat nemohli mít žádné výhrady.

Piippo přemluvil manželku, aby s norky vystupovala ona - měla pro ten účel čupr postavu. V kožešnictví nechal pro ženu ušít kostým - samozřejmě z norkových kožešin. Kostým tvořily bílé vysoké holínky, tanga a podprsenka, oboje z norkové kožešiny, a také bílý norkový plášť. Na hlavě stetson, zdobený pochopitelně norkem. Když se žena poprvé oblékla do kostýmu, strašně se styděla. V kostýmu však vypadala neuvěřitelně sexy. Venkovská hospodyňka vykvetla v jiskrnou krasavici.

Sorjonen s Relionenem Piippa požádali, zda by se o své vyprávění nepodělil i s ostatními členy spolku. Direktorovi se do toho moc nechtělo. Postěžoval si, že výcvik norků byl mnohem těžší než výcvik psů. Ta umíněná zvířátka neposlouchala příkazy cvičitele a snadno zapomínala, co se už naučila. Zkrátka to byly neukázněné šelmy a na vadách jejich charakteru nakonec celá ta báječná idea ztroskotala.

Piippo šel neochotně ukázat stodolu, ve které své cirkusové norky cvičil už bezmála půldruhého roku. Sebevrazi šli za ním. Dovnitř se museli bryskně protáhnout, aby norci neutekli. Byli tak rychlí, že tu a tam některý skutečně pláchl.

Cirkusový direktor v prostorné stodole rozsvítil. Stavení zpočátku vypadalo prázdně. Na podlaze u zdi byla řada klecí s pelíšky paličatých cirkusových zvířátek. Místo pro krmení se nacházelo v zadní části stodoly. Silně tu páchla moč.

Piippo norkům zavelel, ať vylezou z úkrytů.

„V zástup nastoupit!“

Zpoza klecí, zpoza trámů, zpod střechy, prostě odevšad začaly vykukovat podezřívavé čumáčky. Piippo dál vykřikoval povely a norci se váhavě slézali. Seřadili se na mlatu do ledabylého tvaru a začali bez nadšení metat kotouly, několik nejšikovnějších vystřelilo do patra a odtamtud rádoby tanečním krokem sbíhalo dolů. Piippo si vzal starou pneumatiku z bicyklu a nutil norky, ať proskakují. Cenili na cvičitele ostré zoubky, jako by nehodlali poslechnout. Piippo na ně chvílemi křičel, chvílemi je sladce přemlouval, ale norkům se ke kruhu očividně nechtělo. Až se konečně asi pětice norků uvolila páníčka poslechnout. Rozběhli se a lhostejně proskočili kruhem. Někteří ovšem proskočili špatným směrem, což mělo za následek, že se norci mezi sebou servali. Uklidnili se, teprve když jim Piippo dal příděl herinků. Na žrádlo slyšeli, tentokrát se všichni bleskově seběhli, i ti, kteří nepředvedli jediný kousek.

Piippo bědoval, že se výcvik norků vůbec nedařil. A poté, co od něho odešla manželka, s jejich umanutostí už nesvedl vůbec nic. Manželka vystupovala s párkem nejučenlivějších zvířátek v Pori a dalších okolních městech při různých příležitostech, jako byly prodejní akce, otvírání obchodního domu a podobně. Stala se velmi populární. Zárukou úspěchu ovšem nebyli norci, nýbrž svůdný kostým. Na vystoupení madam Piippové a jejích norků se sjížděly celé davy drsných seveřanů. A tak se přihodilo, že si manželka našla nového chlapa. Rozvod byl na spadnutí. Manželka se přestala zabývat norky v Piippově stodole a odstěhovala se do Laitily k jednomu vajíčkáři. V kožešinových tangách vystupuje už jenom soukromě pro něho. Aspoň se to říká mezi lidmi.

Direktor cirkusu nakonec dospěl k závěru, že ty šelmičky si cirkusové umění v životě neosvojí. Za rok a půl dřiny se akorát stačil ošklivě zadlužit, statek má teď obstavený, příjmy nulové. Minulý týden své paličaté žáčky prodal farmáři v sousedství. Soused by si je už co nevidět měl odvézt. Piippo zůstal bez prostředků, zahořkl vůči chlupatým zvířatům, neodvažoval se vyjít ani do vsi, protože mu pořád někdo drze předhazoval, že dělat cirkus není žádná sranda.

Příležitostný číšník Sorjonen a pan ředitel Rellonen mu navrhli, ať se přidá k nim do spolku sebevrahů. Cesta na sever mu pomůže aspoň na chvilku zapomenout na ty nevděčné chundeláče. Sakari Piippo si s úlevou sbalil pár věcí a nastoupil do autobusu.

Kapitola 19

Do prostorného bytu v patrovém domě v centru Jyväskylä pan plukovník Kemppainen a paní zástupkyně Puusaariová dorazili nad ránem. Na podlaze v předsíni se nakupila pošta, noviny a hromádka dopisů. Noviny Kemppainen odkopl stranou, dopisy posbíral a odnesl do obýváku. Chvíli zvažoval, co s nimi udělá, jestli je má otevřít a přečíst. Byly to úřední dopisy, účty, reklamy. Vlastně ho to vůbec nezajímalo. Dopisy, aniž by je otevřel, vyhodil do odpadkového koše.

Salon byl stylově zařízen poděděným starožitným nábytkem. Na zdech visely realistické krajinky. Tu a tam byly drobné plastiky. V knihovně bylo poměrně dost knížek - dějiny válek, nauky o opevňování, v menší míře i krásná literatura. Na jedné zdi visela sbírka starých mečů. Pan plukovník se za ně trochu styděl, vysvětloval Heleně Puusaariové, že není žádný blázen do válčení ani milovník sečných zbraní, ale jako důstojníkovi se mu jich zkrátka nahromadilo na celou zeď.

Ložnice byla zatemněná, od smrti manželky v ní pan plukovník nespal. Teď tam ustlal pro návštěvu, sám si ale šel lehnout do salonu. Oba byli tak unavení, že okamžitě usnulí, vždyť byli na cestách celých čtyřiadvacet hodin, ze Savonlinny jdi přes Karélii do Kotky a odtamtud do Pori a nakonec sem, a to ještě byli svým způsobem na dvou pohřbech.

Následujícího dne se pan plukovník domluvil v elektrorozvodných závodech na odpojení elektřiny. Bance oznámil, že odjíždí na dlouhou cestu, režijní poplatky ať si strhnou z jeho účtu. Telefon vytáhl ze zástrčky. Kytky pan plukovník neměl v bytě žádné. S sebou si kromě pasu a vkladních knížek vzal ještě dalekohled, slavnostní uniformu a vyleštěné důstojnické holinky.

V oknech zatáhl závěsy. Tak snadno může člověk opustit domov, kde prožil dlouhá léta. K vícepatrovému domu člověk nepřilne, každopádně ne důstojník. Nábytek a zařízení v cihlovém domě musí obývat žena, teprve pak se dá mluvit o domově. Když se žena odstěhuje nebo zemře, domov se změní na pouhý byt, příbytek, díru. Pan plukovník o tom mluvil s Helenou Puusaariovou.

„Pořád ještě se ti stýská po ženě?“ zeptala se paní zástupkyně ve výtahu.

„Ano. Tyyne zemřela na rakovinu před třemi lety. První rok byl nejtěžší. Pořídil jsem si dokonce i psa, ale pes ženu nenahradí, i kdyby to byla bůhvíjaká rasa.“

Při odjezdu z Jyväskylä bylo zamračeno. V Kuopiu už pršelo a v Iisalmi se strhla bouřka. V Iisalmi také přibrali do auta jednoho místního obyvatele, který vážně uvažoval o sebevraždě, čtyřicetiletého bývalého drážního úředníka Tenha Utriainena. Na začátku června byl propuštěn z vězení. Tam se dostal za to, že zmlátil svého šéfa, a za žhářství. Utriainen o té záležitosti nechtěl příliš dopodrobna mluvit, posteskl si, že se stal obětí justičního omylu. Na základě křivého svědectví ho obvinili z něčeho, co nikdy nespáchal. Tak už to na světě chodí, zakopneš a hned ti přiloží na hřbet i cizí hříchy.

Utriainen přiznal, že se skutečně se svým nadřízeným porval a dal mu co proto. Ta rvačka se ale ukázala být jako pěkná nerozvážnost, protože šéf byl křivák. Podpálil svůj dům a z činu obvinil Utriainena. Přestože Utriainen ten zločin nespáchal, u soudu mu ho neprůstřelně prokázali. Veškerý jeho majetek praskl na náhradu škod a on navrch schytal rok a půl v base nepodmíněné. Chuť žít člověk ztratí i kvůli menším nespravedlnostem.

Přenocovali v Kajaani a další den dojeli do Kuusama. Paní Puusaariová a pan plukovník Kemppainen cítili dojetí, když před hotelem Kuusamo spatřili známý Tempobus Korpela. Jako by se najednou zas vrátili domů.

Opětovné shledáni bylo radostné. Pan ředitel Rellonen sdělil, že v krajích Pohjanmaa a Oulu přibrali pět nových sebevrahů. Přivedl je panu plukovníkovi a paní zástupkyni ukázat. Dvě ženy a tři muži: Sakari Piippo z Närpia, další byli z Vaasy, Seinäjoki, Oulu a Haukipudasu. Život každého z nich se ocitl v troskách. Nejchmurnějším případem byl tovární dělník z Oulu Vesa Heikura. Bylo mu pětatřicet let a už byl stoprocentní invalida. Od zimy měl zcela poškozené plíce, v továrně se při opravě vadného zařízení nadýchal unikajících jedovatých plynů. Lékař mu předpovídal, že se dožije nanejvýš podzimu. A v horším případě může Heikura umřít do několika týdnu.

„Kdo ví, jak to nakonec bude, brzo uvidíme.“

Na oplátku byl ostatním představen Tenho Utriainen. Přijali ho za plnoprávného člena. Kdo jiný by už měl mít důvod počítat své poslední dny než nevinně odsouzený žhář, který přišel na mizinu.

V Kuusamu spolek sebevrahů doplnil ještě jeden člen, prodejce automobilů Jaakko Lämsä, věk 28, jehož ze svých řad vyloučila přísná náboženská sekta. Sekta prohlásila, že Lämsův životní styl je příliš světský. Proto mu byl odepřen kontakt s bohem a společenstvím souvěrců. Chuť do života v něm rázem vyhasla. Od té doby si od něho nikdo nekoupil jediné auto. Lämsä se provinil tím, že se proti dobrým mravům zapletl s prodavačkou oděvů v družstevní prodejně v Kuusamu. Byla to totiž rozvedená panička a navrch nevěřící.

V Kuusamu se nemohli zdržet víc než čtyřiadvacet hodin, protože jak v Kemijärvi, tak v Kittile čekali další zoufalci na společnou cestu za smrtí.

V Kemijärvi přistoupil pohraničník Taisto Rääseikköinen, věk 25, který už několik let trpěl stihomamem a halucinacemi. Situace byla o to horší, že se týkaly cizích mocností, což ostrahu hranic měnilo v pekelný očistec.

V Alakylä u Kittify Korpelův Tempobus zastavil, aby zachránil posledního sebevraha, rolníka Alvariho Kurkkiovuopia. Kurkkiovuopio byl čtyřicetiletý starý mládenec, který celý život prožil na stejném hospodářství se svou tetou Lempi. Teta hocha vychovala po diktátorsku. Výsledkem byl dospělý muž zcela v područí tetiny moci. Teta netolerovala sebemenší náznak odporu, samostatného myšlení, natož nějakých samostatných činů. Nutila Alvariho tvrdě dřít, a tak byl jejich statek nejbohatší ve vsi. Jen dvakrát se Alvarimu podařilo uniknout z tetiných tyranských spárů. Poprvé k tomu došlo před dvaceti lety, když Alvari narukoval do Oulu na vojnu. Podruhé se mu z Alakylä podařilo uniknout až letos v létě, kdy se vzepřel svému osudu a poprvé v životě odjel do Helsinek - na sebevražedný seminář v Laulu-Miehet.

Takovému chlapíkovi bylo bezpochyby povinností nabídnout možnost, aby se konečně vymanil z domácího prostředí.

U Kurkkiovuopiových měli minulý týden nádherný pohřeb, dozvěděl se Korpela od vesničanů, když se ptal na cestu k Alvarimu. S neblahým tušením dojeli k domu, kde k všeobecnému údivu zastihli Alvariho živého a v plné síle. Nebožkou totiž byla jeho přísná teta Lempi.

Alvari nijak zvlášť netruchlil, ačkoliv od pohřbu uplynul teprve týden. Naopak, zářil v obličeji, vypadal svěže a vyrovnaně. Stal se svobodným mužem. Měl rozsáhlý majetek. Budoucnost se jevila slibně a zajímavě. Sebevražedné myšlenky byly ty tam. Smrt jednoho člověka dá prostor pro život jinému.

Popřáli Alvarimu hodně štěstí a zanechali ho užít si poklidné období smutku v Alakylä.

Pan plukovník Kemppainen požádal pana ředitele Rellonena, aby ho vystřídal v autě. Chtěl chvíli cestovat v autobuse společně s ostatními. Do autobusu šla i pani zástupkyně Puusaariová. Rellonenovi se za společníka nabídl prodejce aut Jaakko Lämsä. Říkal, že když jsou oba podnikatelé, mohli by si spolu užít Cestou do Norska můžou porovnávat své neblahé zkušenosti z obchodního světa.

Korpela soudil, že když hned teď vyjedou, na noc už budou v Norsku. A tak jeli. Za okny autobusu kvapem ubíhala šedivá, zamžená laponská krajina. Podél cest lhostejně postávali sobi. Na loukách zkrápěl déšť stohy sena.

Paní zástupkyně nadhodila, že jejich cesta tak trochu připomíná román finského klasika Penttiho Haanpääho Zimní turista, ve kterém se do aut jedoucích na sever taky nabírali lidé.

„Bylo to nějaká strašně pochmurná cestovní akce, možná ji měly na svědomí ty příšerné mrazy, o kterých se v knížce psalo. Ostatně já Haanpääho považuju za dost temného spisovatele,“ dodala paní zástupkyně Puusaariová.

Ze zadní části autobusu kdosi zakřičel, že autorem Zimního turisty není Haanpää. Tu knihu prý napsal Ilmari Kianto.

Na chvíli se kvůli tomu rozpoutala vášnivá diskuze, ale k jednomyslnému závěru se nedospělo. Nicméně se shodli, že Zimní turista není ve všech ohledech věrohodný. V tak příšerných mrazech, které kniha jinak velmi zasvěcené popisuje, by žádný blázen na sever nejel.

V horské chatě Pallastunturi si dali pečená sobí žebírka. Zároveň to byla příležitost spočítat konečný stav skupiny. Celkem se jich sešlo 33. Byl to velký počet, ale co, velký byl i Korpelův autobus, pro čtyřicet osob. Když pan plukovník platil účet, pomyslel si poněkud posmutněle, že právě dojedli poslední žebírka. Už brzy žádný z účastníků zájezdu nebude sobí maso zdobené brusinkami potřebovat.

Při odjezdu z Pallasu se obloha zatáhla těžkými mračny. A lesnatou krajinu pod ní překvapila bouřka přímo ďábelská. Zdaleka nejhůř bouřka řádila u vsi Raattama. Korpela musel s autobusem zastavit, lijavec byl tak prudký, že stěrače čelního skla nestačily stírat. Po hlavní silnici od vsi připajdal skrz naskrz promočený sobí sameček, a protože vůbec nic neviděl, div nenarazil do autobusu. Hýkl, pohodil mokrým ocáskem a zmizel v bouřce.

Bouřka provázela cestující po celý zbytek cesty na finském území. S vytrvalou zuřivostí burácela od Pallasu do Enontekia a dál až k norské hranici. Bouřková fronta zvolila stejnou trasu jako sebevrazi. Panovala podivně děsivá nálada. Zdálo se, jako kdyby jejich spolek provázely síly smrti. Kousek před hraničním přechodem uhodil blesk tak blízko, že v autobuse na okamžik zhasla světla a odmlčelo se rádio.

Korpela vyměnil pojistky a dojel k hranici. Státní silnice byla samá louže, podél krajnic se bělaly vrstvy krup.

Uula Lismanki řekl, že má známého celníka, který pracuje na hranicích, nějaký Topi Ollikainen. A právě ten stál bičován deštěm u závor a mával na zájezdový autobus, jen ať jede. Uula požádal Korpelu, aby mu otevřel přední dveře, a stoupl si na schůdky. Zvesela na celníka Ollikainena zamával a křičel:

„Topi! Koukej číst pozorně noviny a poslouchat zprávy v rádiu, bude havárka jak hrom! Řekni, že jsem ti to říkal já. Zdraví tě osádka jedoucí na smrt!“

Kapitola 20

Nadešel večer. Bouřka zůstala ve Finsku. Korpela minul Kautokeino, mířil k Ledovému oceánu. V Norsku svítilo slunce, a přestože se blížila půlnoc, nezapadalo. Sorjonen to okomentoval, že v létě nemá nad Laponskem co zapadat. Ono už bohatě stačí, že v zimě Laponsko zapadá sněhem.

Korpela se zeptal pasažérů, jestli někdo tak spěchá umřít, že by se muselo jet bez zastávky až do cíle. Cítil totiž únavu, zase najezdil stovky kilometrů, až z Kuusama. Navrhl, že by poslední noc nenoc přespali ve zdejších pustinách.

Proti návrhu autodopravce neměl nikdo námitek. Umřít člověk stihne vždycky.

Autobus zaparkovali na břehu několika jezírek. Kolem dokola byla větrná pláň ve vysoké nadmořské výšce. Lesy skoro žádné, hlavně rozlehlé porosty ostružiníků morušek.

Uula rozdělal oheň, na kterém si uvařili kávu. Na břehu jezírka vztyčili stan. V jezírku zašplouchal pstruh, po klidné hladině se zvolna šířily kruhy.

V rudé záři půlnočního slunce se rozhořela debata o vlasti, kterou právě opustili. Po Finsku se jim moc nestýskalo. Neumělo pečovat o své děti.

Shodli se, že finská společnost je zatvrzelejší než ocel a Finsko je pro život člověka studená země. Finové jsou navzájem hrubí a závistiví. Hamižnost se stává obecnou normou, všichni hrabou peníze jak vzteklí. Finům je vlastní potměšilost a zapšklost. Když už se někdy smějí, tak jedině ze škodolibosti. Finsko je plné defraudantů, falešných hráčů a lhářů. Bohatl tyranizují chudé, nechávají si platit strašlivé nájmy a zvyšují beztak vysoké úroky. Lůza dělá výtržnosti, vandalsky ničí okolí a zanedbává výchovu svých dětí - ty pak obtěžují celou zemi posprejovanými domy a obchody, vlaky a autobusy. Vytloukají okna, zvracejí a vyměšují ve výtazích.

Finští byrokrati se doslova předhánějí ve vymýšlení čím dál složitějších formulářů, kterými deptají obyčejné lidi a nutí je běhat za razítky od jednoho okénka k druhému. Obchodníci a velkoobchodní řetězce vyprázdní zchudlému národu kapsy do posledního drobáku. Investiční projektanti stavějí nejdražší byty na světě. Pokud člověk onemocní, bezcitní doktoři se k němu chovají hůř než k dobytku na porážku. Když tohle všecko člověk nakonec nevydrží a nervově se zhroutí, hrubí ošetřovatelé mu v blázinci nasadí svěrací kazajku a píchnou mu injekci, která zatemní i poslední zbytky jasného myšlení.

Průmysl a vlastníci lesů v té líbezné rodné zemi bez milosti decimují národní vlastnictví, a to, co přece jen nestihnou zničit, rozežerou kůrovci. Z nebes prší agresivní kyselé deště, které zamořují zemi a mění ji v neúrodný kraj. Zemědělci rozhazují na polích takové vrstvy hnojiv, že řeky, jezera a mořské zálivy zarůstají jedovatými sinicemi. Tovární komíny a odpadní výpusti chrlí svinstvo jak lidem do očí, tak do jezer a řek. Hynou ryby a z ptačích vajec se líhnou neduživá mláďátka. Na silnicích vládnou bezohlední a arogantní piráti, jejichž nešťastné oběti plní hřbitovy a jednotky intenzivní péče.

V továrnách a kancelářích jsou pracovníci nuceni bojovat o práci proti strojům, a když se člověk vyčerpá, odstaví ho stranou. Nadřízení vyžadují trvalou výkonnost, k podřízeným se chovají povýšeně a ponižují je. Ženy jsou terčem obtěžování, vždycky se najde nějaký dobrák, který si osobuje právo plesknout ženskou po zadku; jako by nestačilo soužení s celulitidou. Muže drtí tíha trvalého stresu, jehož se nezbaví ani o dovolené. Nesnášenliví kolegové se navzájem špehují a vyštípou slabšího až na pokraj nervového zhroucení a někdy i dál.

Když člověk pije, přestanou mu řádně fungovat játra a slinivka. Když se přejídá, má zvýšený cholesterol. Když kouří, usadí se mu v plicích zhoubná rakovina. Ať dělá člověk cokoliv, vždycky je to špatně. Někdo chodí běhat pro zdraví a nakonec vinou přetíženého organismu zkolabuje přímo na běžecké dráze. A když neběhá, ztloustne, má problémy s klouby a zády a nakonec zemře na selhání srdce.

Při těchto diskuzích o všem možném se začalo sebevrahům zdát, že jsou na tom o poznání lépe než ostatní Finové, kteří musí dál utrápeně přežívat ve své zubožené vlasti. Tohle zjištění je po dlouhé době nebývale rozradostnilo.

Jenže v každé partě se najde nějaký škarohlíd. Příležitostný číšník Seppo Sorjonen začal na Finsko široce vzpomínat, aniž se ho o to kdo prosil. A co horšího, výhradně v dobrém! Jako příklad uvedl finskou saunu. Už jen ze samotné existence sauny podle Sorjonena vyplývalo, že ani jeden Fin nemá za žádných okolností právo spáchat sebevraždu, rozhodně ne před pořádným vysaunováním.

Sorjonen se tichým hebkým hlasem rozpovídal o severokarelské kouřové sauně, ve které si přál se narodit, což se mu nepoštěstilo, nicméně v ní zažil jedny z nejpříjemnějších chvil v životě. Byla to úplně obyčejná dřevěná budka. Chodil se tam saunovat s matkou a otcem - na přípravě sauny se podílela celá rodina, otec nadělal polínka z loni pokácených olší, matka vydrhla lavice, napekla pirohy a Seppo nanosil do sauny vodu. Otec si přihnul kořalky, matka ho za ten zlozvyk pokaždé vyplísnila. Zpoza hnojiště se na větrací okénko koukaly straky a nakláněly hlavy, zatímco z okénka stoupal k obloze hustý olšový dým. Tu vůni si Sorjonen uměl vybavit dodnes.

Chlapeček seděl se schoulenou hlavičkou na nejhořejší lavici mezi matkou a otcem, v tmavé místnosti, mlčky, laskán horkou párou, a směl úplně sám přilévat vodu na rozpálené kameny. Otec říkal, ještě, hochu, a matka, dobrého raději po málu, Seppo.

Otec se s rozpaky v očích díval na matčiny velké, povislé prsy a Seppo pochopil, že je dítětem těchto dospělých. Matka podala Seppovi metličku a řekla, ať jí trochu vyšlehá záda, ale ne moc.

„Jen opatrně, synku.“

Matka pocházela ze zabrané Karélie, z Uurasu, dneska je to Vysock, otec byl tulák z Pohjanmaa.

Po prvním vypaření Seppo vyběhl do jezera a dokonce se potopil, i když tehdy ještě neuměl plavat. Otec ho učil čubičku, matka máchala růžové spodní prádlo u lávky. Potom se rychle šlo zpátky do sauny a tentokrát se otec začal úplně zběsile šlehat. Horký vzduch proudil do všech koutů sauny, ale Seppo neslezl níž, i když matka už nalila do vaničky vodu na mytí.

„Nezapomeň si pak umýt taky pindíka,“ řekla matka při odchodu.

S otcem se pak ještě dlouho saunovali, polévali kameny, a teprve pak jako velcí chlapi přešli přes travnatý dvorek do světnice, kde voněly čerstvě upečené pirohy. Matka nalila Seppovi plnou sklenku mléka, ale sklenka před otcem zůstala prázdná. Synka i otce obestřela vůně lněných ručníků, chlapec se do ručníku celý zachumlal, a z nitra otcova ručníku matka vytáhla lahev kořalky, tu, ze které otec pil v kůlně. Matka nalila kořalku do sklenice a zbytek odnesla. Chtělo se jí smát, Seppo chápal proč.

Seppo šel se sklenkou mléka a pirohem ještě ven, na schůdkách pil mléko a ukusoval teplý piroh. Díval se k jezeru, které bylo stejně klidné jako tohle křišťálově čisté jezírko v pustinách dalekého Norska o pár desítek let později. Tenkrát slunce zapadlo, ale tady už začalo opět stoupat.

Příležitostný číšník Sorjonen, rozcitlivělý vřelými vzpomínkami na saunu, přiznal, že také píše básně. Přednesl několik veršů. Ani ty nebyly nijak zvlášť smutné.

„Je to kazismutek,“ říkali ostatní na jeho adresu.

Postupně rozhovor vázl. Společnost ovládla nejistá vidina budoucího osudu. Pan plukovník zatáhl vchod do stanu a uložil se hned vedle. Vojáci se podobají psům, přirozenost jim velí postavit se na stráž, i když toho není třeba. V polospánku se panu plukovníkovi zdálo, že paní zástupkyně Puusaariová pokradmu ulehla vedle něj.

Kapitola 21

Vrchní detektiv tajné policie Ermei Rankkala znechuceně listoval složkami, do nichž pracně shromáždil údaje o nejpozoruhodnějším případu letošního léta. Kvůli této široce rozvětvené záležitosti byl nucen odložit dovolenou. Seděl teď za parného odpoledne ve své omšelé pracovně v ulici Ratakatu a v duchu si říkal, že jeho práce neskýtá v podstatě nic, co by mu radostně naladilo mysl. Případy jeden za druhým byly protivné, pochmurné, tajné, obtížné.

Vrchnímu detektivovi bylo skoro šedesát. Nevděčné práce u tajné policie už měl plné zuby. Nikdo ji nedoceňoval, jízliví lidé a zejména sdělovací prostředky se naopak ze všech sil snažili důležitou a do jisté míry nezbytnou práci detektivů pohanět. Kterýkoliv neznalý redaktorský elév mohl v novinách napsat nehorázné nesmysly a tajné policii nepříslušelo tyto špinavosti jakkoli korigovat. Jakmile se práce děje v utajení, bývá nesprávně pochopena, a protože se děje v utajení, chyby nelze napravit. Byl to paradox, který vrchního detektiva Ermeie Rankkalu odcizoval práci a světu. Připadal si jako neviditelná ochranná ruka, která se vznáší nad obyvatelstvem, ale do níž nevděční lidé koušou, protože svého dobrodince neznají.

Ermei Rankkala se cynicky pousmál. Lidi provádějí veřejně hlouposti, jejichž škodlivé následky je nutné tajně napravovat. Tajný policista sice může být obecně prospěšný, ale ne veřejně.

Tenhle případ vypadal zpočátku jako prachobyčejná bublina. Ermei Rankkala dostal na pracovní stůl výstřižek z novin, v němž šlo o lidi rozhodnuté spáchat sebevraždu. Rutinně se pustil do důkladného vyšetřování. Ne že by se tajná policie sebevraždami nějak aktivně zabývala, ale zveřejnění, že se něco takového chystá, si žádalo vysvětlení. Vrchní detektiv se snadno dopátral, že za inzerátem stojí několikanásobně zkrachovalý podnikatel Onni Rellonen. Nechal ho sledovat od poste restante až na chatu v Häme. Vyšlo najevo, že Rellonen má v úmyslu uspořádat v Helsinkách tajnou konferenci. Do věci se dokonce zapletl nějaký plukovník ozbrojených sil v aktivní službě.

Rankkala nastrčil na konferenci v Laulu-Miehet svého člověka. Konference se ukázala být nečekaně velkou událostí, ale jinak na ní nebylo nic protizákonného, sledovala především terapeutické cíle. Seminář o sebevraždě rozhodně neznamenal přímé ohrožení národní bezpečnosti. Na tom by případ zřejmě i skončil, kdyby ovšem po konferenci nedošlo k záhadnému úmrtí. Podezření vrchního detektiva zesílilo. Zajímavé na věci bylo, že k úmrtí došlo v rezidenci jihojemenského velvyslance. Spolek se tak velmi konkrétně zapletl do vztahů mezi Finskem a cizím státem. To vyžadovalo vyšetření, taková věc přímo spadala do sféry zájmu tajné policie. Ta podivná banda možná nebyla tak neškodná, jak se původně myslelo.

Aparát tajné policie zjistil, že spolek vedl pan plukovník Kemppainen s výše zmíněným podnikatelem Rellonenem a do vedení skupiny byla zverbována také jistá žena mladšího věku, zástupkyně ředitele toijalské střední večerní školy Helena Puusaariová. Působnost spolku se rychle šířila po celé zemi. Od lidí, kteří se chystali spáchat sebevraždu, spolek vybral značnou sumu peněz a měl k dispozici nový drahý autobus. Skupina o počtu několika desítek lidí se očividně snažila uniknout z dosahu policie. Jejím cílem patrně bylo spáchat hromadnou sebevraždu.

Tajné policii se skupina ztratila z očí právě v tom okamžiku, kdy byla Rellonenova chata úředním zásahem zkonfiskována. Vrchní detektiv Rankkala se na chatu u Chmelového jezera vydal se správcem konkurzní podstaty hned druhý den po konfiskaci. Chatu našli opuštěnou, pouze na prostranství před ní dýmal popel ze shořelého altánku.

Tady by stopy asi i skončily, kdyby v Savonlinně jakýsi elektrikář jménem Taavitsainen neoznámil na policii, že mu byla unesena žena. Taavitsainen se nejprve dožadoval, aby případ prošetřilo místní policejní oddělení, ale odbyli ho, že jeho žena učinila jedině dobře, když pláchla s nějakou partou, která pro ni přijela. Po bližším prošetření se zjistilo, že zmíněná paní Taavitsainenová se účastnila helsinského semináře. Ale dřív než se tajná policie stačila dostat na stopu, kočovný spolek sebevrahů už ze Savonlinny zmizel.

Následně byl luxusní autobus spatřen v Kotce. Spolek si troufale dovolil zúčastnit se pohřbu nedávno zesnulého člena. Vrchní detektiv si vyčítal, že pohřeb toho mladíka z Kotky nenechal sledovat. Teď už bylo pozdě, autobus opět ujel neznámo kam.

Na základě vyšetřování se Rankkala obával, že podezřelá organizace má v úmyslu opustit zemi. Jejími skutečnými cíli si ovšem Rankkala nebyl Jistý. Pokud však ta banda uvažuje o společné záhubě, věc je nadmíru vážná. Zákon samozřejmě sebevraždu dosud nekriminalizuje, dokonce ani pokus o ni, jenže za tou kypící aktivitou se může skrývat něco mnohem závažnějšího. Po poradě se svým nadřízeným, inspektorem Hunttinenem, Rankkala požádal o pomoc celní správu. Na všecky hraniční přechody byla odeslána žádost o kontrolu všech nových autobusů, které vyjíždějí ze země, a zejména těch, jejichž pasažéři budí chmurnější dojem než obyčejně.

Pátralo se v minulosti pana plukovníka Kemppainena a nepřišlo se na nic výjimečného. Po konferenci v Laulu-Miehet se prý ještě zastavil na hlavním štábu, aby se pozdravil s kolegy. Choval se dost podezřele. Vyřídil si dovolenou a ve svém jyväskylském bytě nechal odpojit elektřinu. Chystalo se zřejmě něco opravdu velkého. A co to bylo, na to chtěl Rankkala přijít.

Vrchní detektiv se pořádně zapotil, než zjistil poznávací značku autobusu, který organizace používala, a jeho majitele. Autobus byl podle svědectví očitých svědků zbrusu nový, takový, s jakým se jezdívá na luxusní zájezdy. Tip z karosárny je přivedl k jednomu autodopravci z Pori jménem Korpela. Říkalo se o něm, že zmizel neznámo kam i s autobusem. Rankkala nasadil do Pori na ostrahu Korpelových garáží detektiva a tento tah se vyplatil - zanedlouho se pan dopravce včetně autobusu skutečně na nádvoří objevil, ale autobus se ani pořádně nezastavil a pokračoval v cestě na sever. Detektiv tajné policie měl k dispozici jen starou ladu. Po nájezdu na rychlostní komunikaci se Tempobus Korpela svému pronásledovateli okamžitě vzdálil z dohledu. A v Närpiu autobus definitivně zmizel, zřejmě směrem na sever.

V různých částech země ustavičně mizeli další a další lidé. Naposledy přišlo hlášení o vojínu pohraniční stráže Rääseikköinenovi z Kemijärvi. Rankkala přemýšlel: Že by se do případu, který už beztak nabral mezinárodně i vojensky politické rozměry, zapletly ještě osoby sloužící u pohraniční stráže?

Celý ten zmatek se vrchnímu detektivu Ermeii Rankkalovi začal hnusit Litoval, že ten novinový inzerát, kvůli kterému se celé vyšetřování uvedlo do pohybu, svého času nevyhodil do koše. Měl už přece jen nějaký věk a nebyl s to rozmotávat tak spletité případy. Tajná policie trpěla nedostatkem lidí, mladým detektivům často chyběla pečlivost, platy byly nízké a vybavení staré a nevhodné. To se zase projevilo. Rankkala se obával, aby se mu tenhle podivný vývoj událostí nevymkl z rukou. Byla spousta náznaků, že se rodí velký případ.

Jeden z největších případů v dějinách finské tajné policie se týkal utajovaného uskladnění zbraní v poválečném období. Zpočátku se zdálo, že jde o bezvýznamnou drobnost, ale pomaloučku polehoučku případ přerostl v sled události, jež otřásly nezávislosti celého národa a jejichž vyšetření trvalo na politické i soudní úrovni celé roky. Vrchní detektiv Ermei Rankkala se v posledních dnech začal obávat, že v těchto složkách, které třímá v rukou, může být srovnatelně velký případ, ale ještě víc zamotanější.

Vrchní detektiv se podíval na hodinky. Už byl čas na oběd. Měl problémy s překyseleným žaludkem, zřejmě kvůli těmhle zmatkům pil hodně kávy. Odstrčil desky stranou a odešel. Slunce svítilo, bylo nádherné léto. Vrchní detektiv šel z Ratakatu na tržiště. Koupil si rajče, ochranný jedovatý postřik na jeho líčku otřel do lemu saka a pořádně se zakousl. Vnitřek vystříkl na vázanku. To se stalo vždycky, ať si dával sebevíc pozor. Vrchní detektiv Rankkala červenou zeleninovou hmotu rozdupal na dlažbě a postavil se na okraj přístavního bazénu. Hlavou mu probleskla myšlenka skočit do zaolejované vody a utopit se.

Kapitola 22

Ráno sebevrazi dorazili do Alattia. Suchozemský kapitán Mikko Heikkinen vehementně prosazoval názor, že tak velké a nezvratné rozhodnutí jako sebevražda nemá smysl dělat za střízliva, je potřeba si cvaknout na posilněnou. Pan plukovník tentokrát neprotestoval, za jeden den se přece z nikoho nestane troska. A víc než den před sebou za daných okolností nemění.

Prodejnu alkoholu našel kapitán Heikkinen za rohem jednoho domu a hned se pustil do nákupů. Požadoval třiatřicet lahví kořalky. Prodavačky se stáhly dozadu, aby se o nákupu poradily. Byly pochopitelně zvyklé, že jsou finští turisté po kořalce jako diví, ale tenhle chlapík se skutečně vymykal. Dotazovaly se vedoucího prodejny, jestli smějí prodat jednomu jedinému pijákovi 33 lahví kořalky. Vedoucí se na suchozemského kapitána Heikkinena vyšel podívat. Když finského ochlastu spatřil, dal k prodeji svolení, dokonce se jal doporučovat i nějaké norské likéry Akvavit. Heikkinen je vzal taky. Dohromady to činilo 45 lahví. Pan plukovník Kemppainen šel nápoje zaplatit a pomohl je odnést do autobusu. Podle něho by stačilo i méně. Heikkinen však svůj nákup ospravedlňoval tím, že člověk umře v životě jen jednou.

Obstarali si také něco k jídlu, ale jen tolik, co snědí na jedno posezení. Více neshledávali za potřebné, vždyť byli jen kousek od cíle.

Uula Lismanki chtěl ještě koupit půl kubíku vyschlých březových polen. Vzbudil svým zvláštním přáním všeobecný údiv, nicméně Uula se hájil, že nemá v úmyslu doprovodit sebevrahy až do samého konce. S kazismutkem Seppem Sorjonenem budou zpovzdálí koukat, jak se autobus zřítí z příkrého srázu Nordkappu do vln Ledového oceánu. Dřevo Uula potřeboval na topení, aby mu na větrných útesech nebylo zima. Ve zdejším drsném kraji nic neroste, ani trpasličí břízy.

Uula se vyptával obyvatel Alattia, kde by se dala koupit polena, nejlépe naštípaná. Poradili mu, ať zajede na kraj města k jednomu soukromníkovi, který obchoduje s krbovými poleny. Dřevo Uula naložil do zavazadlového prostoru. Zároveň u soukromníka vypustili do septiku obsah odpadové nádrže autobusového záchodu. Cestou přes celé Finsko se totiž zaplnil.

Z Alattia zamířili na severovýchod do kopcovité hornatiny. Před nimi vrčel otlučený místní autobus, který vlajková loď Tempobusu hravě předjela. Ve zpětném zrcátku Korpela zahlédl, že ten vehikl jezdí po trase mezi Alattiem a Hammerfestem. V tu chvíli ho napadlo, že zbrusu nový Jumbo Star je přece jen příliš drahá hračka na to, aby se utopil ve vlnách Ledového oceánu. Stejnou službu by poskytl i horší autobus, a takový právě předjeli. Co kdyby Korpela udělal poslední dobrý skutek v životě a vyměnil by svůj luxusní autobus za rachotinu místní linky a ještě by prospěl norskému národnímu hospodářství? Korpela se do mikrofonu zeptal, co na to ostatní. Mysleli si totéž - spáchat hromadnou sebevraždu v tak luxusním autobusu by opravdu bylo zbytečné mrhání. Ochotně souhlasili, že zahynou i v méně pěkném dopravním prostředku.

Korpela přehradil supícímu rozhrkanému autobusu místní linky cestu a donutil ho zastavit u krajnice. Zeptal se, zda někdo ze spolucestujících neumí norsky. Za tlumočnici se přihlásila nóbl madam Aulikki Granstedtová z Helsinek, věk 55, která celou cestu seděla pohroužena do vlastních myšlenek, ale nyní, když mohla využít své jazykové znalosti, se probrala. Korpela a madam Granstedtová šli předložit návrh na výměnu vozidel řidiči hammerfestského autobusu. Norský řidič se na Korpelu nejprve za nehorázné přehrazení cesty čertil, ale když uslyšel zvláštní nabídku, s výčitkami ustal. Vyměnit si autobusy uprostřed cesty? Copak finskému šoférovi přeskočilo? Nor prohlásil, že nemá v těchhle pustinách na nějaké legrácky čas, musí dodržovat jízdní řád a do večera dojet do Hammerfestu. V autobuse mu sedí skoro dvacet lidí a část jich potřebuje stihnout přestup na loď společnosti Hurtigruten.

Korpela se snažil řidiče přesvědčit, že se mu nabízí možnost udělat životní obchod. Usedne za volant nádherného zájezdového autobusu, aniž by co doplácel. Papíry k autobusu jsou v pořádku, autobus je do pětníku zaplacený. Copak chlap nechápe, že má úžasnou příležitost zbohatnout přímo tady na silnici?

Řidič se s lákavou představou náhlého zbohatnutí nedokázal srovnat. Korpela Nora vyzval, ať si jde jeho autobus prohlédnout. Na prohlídku Korpelova Tempobusu se nadšeně vyhrnuli i norští cestující. Podle jejich názoru šlo o skvělý obchod. Plísnili svého řidiče za zbytečnou zdráhavost. Když se nabízí tak výhodná směna, je třeba chytit příležitost za pačesy. Místní obyvatelé svého řidiče dobře znali a vyčítali mu, že se chová jako hňup a je zbytečně komisní.

Nor se kvůli tomu urazil a o to víc se paličatě držel svého. Vysvětloval, že není možné obchodovat s autobusy uprostřed pustin, on ten autobus nevlastní, je to majetek státu, a nemá právo ho nikomu dávat. Ani v případě, že místo něj dostane výměnou mnohem lepší autobus.

Mezi řidičem a jeho cestujícími se strhla hádka. Norové by na trasu mezi Alattiem a Hammerfestem nový autobus chtěli, jenže zabejčilý řidič odmítal na výměnu přistoupit. Naopak huhlal cosi o nedodržení napjatého jízdního řádu a vlastnických vztazích. Úplný tupec, shodli se jednomyslně. Rovněž Korpela toho měl už dost a svou královskou nabídku stáhl. Nastoupil s tlumočnicí do svého autobusu, šlápl na plyn a odjel. Tvrdohlavý řidič místní autobusové linky pokračoval zaraženě v cestě podle jízdního řádu do Hammerfestu. Cestující ho až na konečnou zahrnovali výčitkami.

Zhruba po necelé hodině šílené jízdy je silnice opět dovedla k Ledovému oceánu. Dojeli k fjordu Porsangen. Čím déle cesta trvala, tím méně bylo cestujícím do řeči. A po spatření zvlněné, temně šedivé, nedozírné hladiny Ledového oceánu se odmlčeli definitivně. Nebylo divu, vždyť ten zpěněný, nikdy neutuchající příboj se brzy stane jejich hrobem - jen co dojedou k ústí fjordu a zdolají deset námořních mil na ostrov Mageröy, na jehož severním konci vybíhá do studeného arktického moře bezútěšný mys Nordkapp.

Závěr cesty utekl až neuvěřitelně rychle, zdálo se, jako by se Nordkapp sám vydal autobusu v ústrety. Na trajektu se houpali jen mžik - aspoň tak jim to připadalo - a zase se octli na pevné zemi. Korpela se nezdržoval, uháněl nejkratší cestou k Nordkappu. K nejsevernějšímu skalnatému útesu na světě dorazili pozdě večer.

Korpela zastavil autobus asi kilometr od hrotu poloostrova a poručil Lismankimu a Sorjonenovi, ať si vezmou věci, vyloží polena a rozloučí se. Tady že je vhodné místo k táboření. Na okraj srázu můžou dojít pěšky a podívat se, jak Korpela rozjede autobus na plný plyn, prorazí ochranné zábradlí a zřítí se do moře.

„Škoda, že nemáme videokameru, to by byl film!“ litoval rozmrzele Uula Lismanki, zatímco se Sorjonenem vykládal polena. Oběma mužům připadl i zbylý proviant.

„A co kořalka? Není to nesmysl, utopit ji v Ledovým oceánu?“ zajímal se Uula. Z více než čtyřiceti lahví, které nakoupil suchozemský kapitán Heikkinen, zůstaly po pravdě nevypity skoro všecky. Heikkinen vypil jednu a načal další, ostatní však během cesty nevypili skoro nic. Pan plukovník uznal, že ke zničení zásob kořalky není žádný důvod, a odevzdal lahve do Uulovy péče. Sobaři ve vřesovišti se potěšením zaleskl zrak.

Na místo dorazilo také plukovníkovo auto s panem ředitelem Rellonenem a prodejcem automobilů Lämsou. Kemppainen je požádal, ať klíčky předají Sorjonenovi. Domníval se, že je zbytečné ničit dvě vozidla, když se všichni sebevrazi vejdou do jednoho. Řekl Rellonenovi a Lämsovi, že. je nejvyšší čas nastoupit do autobusu. Oba muži s nástupem moc nepospíchali.

Korpela nastartoval. Silný motor zahučel jako předzvěst osudu. Kupředu po plochém skalisku vedla úzká silnička až k samotné špici mysu, kde stála jakási menší konstrukce. Nacházeli se ve výšce tři set metrů nad mořem. Zatím.

Sebevrazi seděli na sedadlech ztuhle a mlčky. Nadešel osudový okamžik. Někteří zavřeli oči, jiní si zakryli hlavu rukama. Jen Heikkinen pilně nasával.

Uula Lismanki a Seppo Sorjonen se rozběhli poklusem k mysu. Měli naspěch, poslední let svých přátel si nechtěli nechat ujít. „Něco takovýho člověk nevídá každej den,“ funěl Uula do běhu.

Zatím byl čas. Chvíli se čekalo, než Lismanki a Sorjonen dorazí na okraj srázu. Pan plukovník se šel Korpely zeptat, jestli by teď těsně před smrtí nemohl konečně prozradit, jaké má důvody pro sebevraždu. Korpela se podíval panu plukovníkovi přímo do očí a pronesl:

„My z Pori jsme nikdy neměli velkou potřebu svěřovat se ostatním se svýma věcma ... takže to nechme bejt.“

Dvě klusající postavy se dostatečně vzdálily. Korpela se otočil na své druhy a do mikrofonu ohlásil, že nastal čas vyrazit.

„Sbohem, přátelé, a díky za všecko. Vymáčknu z tý káry, co to jen pude. Držte se pevně sedaček, na okraji srázu to zaručeně bude házet. A potom poletíme půl minuty vzduchem. Zbytek si domyslíte.“

Po něm se mikrofonu chopil pan plukovník a poděkoval sebevrahům za vydařenou cestu. V duchu ho napadlo, že by zacitoval Mannerheimův slavný rozkaz z finsko-sovětské války - bylo by trefné říct, že ač bojoval na mnoha frontách, ještě nikdy nepoznal bojovníky, kteří by se v odhodlanosti vyrovnali sebevrahům. Pan plukovník však denní rozkaz nevydal. Tváří v tvář smrti se nehodí žertovat.

„Závěrem chci ještě jednou zdůraznit, že nikdo není povinen s námi společně zemřít. Přátelé, prosím každého z vás, ještě jednou se v klidu důkladně rozmyslete. Dveře autobusu jsou otevřené, máte možnost svobodně odejít Život pokračuje venku.“

Po poslední výzvě pana plukovníka se rozhostilo stísněné mlčení. Sebevrazi se rozpačitě dívali po sobě, zdálo se, jako by někteří přece jen měli chuť autobus opustit a zůstat naživu. Nicméně nikdo se nezvedl, všichni setrvali na svých místech.

Pan plukovník usedl vedle paní Puusaariové. Paní zástupkyně mu stiskla ruku. Dívala se oknem do dálky na širé moře. Na větrném, kilometr vzdáleném okraji srázu stály postavičky Uuly Lismankiho a Seppa Sorjonena. Uula je přivolával máváním ruky.

Autodopravce Korpela sešlápl plynový pedál až na podlahu a zatáhl ruční brzdu. Zařadil rychlost. Motor se hnal do otáček, ručička vylétla do červeného. Korpela pomalu pouštěl spojku. Autobus se roztřásl na místě jako těžce naložený bombardér, který připraven ke startu na začátku rozjezdové dráhy akceleruje motory.

Korpela pustil spojku a povolil brzdu. Luxusní autobus vyrazil se vzteklou silou čtyř set koní vpřed, až se zakouřilo od kol.

Ručička rychloměru stoupala, silnice pod sebevražedným autobusem ubíhala, sráz se blížil otřesnou rychlostí. Korpela stiskl klakson, celé okolí Nordkappu se rozeznělo a rozdunělo, černý dým z výfuku unášel vítr. Tak rychle se autobus ještě nikdy nehnal. Chladný hrob Ledového oceánu čekal.

V horní části řidičovy kabiny se nečekaně rozsvítilo červené světlo a opakovaně zazněly pronikavé zvukové signály. Rozblikalo se nouzové světlo, mnohá ruka prahnoucí po životě se vymrštila, aby stiskla tlačítko pro zastavení. Korpela zadupl brzdu až na podlahu - autobus se divoce naklonil vpřed, cestující popadali setrvačností ze sedaček, z pneumatik se usilovným bržděním začalo kouřit. Ledový oceán se blížil, kolem se mihnuly zkoprnělé postavy Lismankiho a Sorjonena. Před autobusem se vynořilo ocelové zábradlí. Na okraji srázu Korpela zakroutil silou svých paží volantem a v poslední vteřině se mu podařilo strhnout vozidlo podél zábradlí a udržet ho souběžně se silnicí. Autobus se hrozivě rozkymácel jako loď v bouři, za okny se na okamžik mihla temná, děsivá šeď čekajícího oceánu. Autobus se ještě dobrých sto metrů kodrcal po okraji srázu, než konečně zastavil. Hydraulika syčela a úpěla. Z motorového prostoru stoupala pára, protože chladicí kapalina ve vysokých otáčkách překročila bod varu.

Korpela se ohlédl do autobusu, kde sedělo třicet lidí v šoku, obličeje bledé smrtelnou hrůzou.

Kapitola 23

Vyděšení sebevrazi se vyhrnuli z Korpelova Tempobusu a otírali si z obličejů smrtelný pot. Korpela vypnul motor a vystoupil jako poslední. K autobusu přiběhli tryskem Ulila Lismanki a Seppo Sorjonen. Uula dával najevo lehké zklamání, že se skvěle rozjetou hromadnou sebevraždu nezdařilo dokonat. Kazismutek Sorjonen byl naopak optimistickým obratem šťastně dojatý. Zahrnoval přeživší druhy gratulacemi, postupně každého objal, poplácal po ramenou a ronil upřímné slzy.

Uula Lismanki se ptal, co se pokazilo.

Na totéž se ptal i Korpela. Kteří nešťastníci zmáčkli tlačítko nouzového zastavení? Co to mělo znamenat? Na poslední chvíli musel brzdit jako o život. Prohlásil, že je dost starý na to, aby chápal a snášel takové žerty. Když se jednou rozhodli umřít, tak taky umřou! Je to buď, anebo. Kdo se nechce přidat, tak ať se pakuje.

„A takováhle zátěž a cukání taky nedělá novýmu autobusu dobře,“ bručel Korpela a naštvaně kopl do předního kola, až to zadunělo.

Byli zticha. Od arktického moře fičel ponurý vítr. Nad severním obzorem viselo neúnavné půlnoční slunce a krvavě rodou září zbarvovalo mořskou hladinu. Do kolmých skalisek narážel s hrůzu nahánějícím rachotem těžký příboj. Rudozobí papuchálkové vyvolávali hádky s troufalými mořskými racky. Občas mezi sebevrahy pleskl ptačí trus.

Korpela řekl, že na okraji srázu nehodlá prostát celou noc. Nasedl do autobusu a vyzval ostatní k nástupu. Druhý pokus.

Lidi nastupovali zamlkle. Uula Lismanki se jich ptal, jestli to tentokrát myslí vážně. Má smysl, aby se podruhé štrachal na vyhlídkové místo, odkud by sledoval pád do moře?

Slova se nyní ujal pan plukovník. Promluvil do mikrofonu vážným, zamyšleným hlasem. Řekl, že viděl aspoň deset, možná patnáct osob, které stiskly tlačítko nouzového zastavení v okamžiku, kdy jízda smrti vrcholila. Přiznal se, že on sám to také udělal, už předem se tak rozhodl.

Korpela se otázal, proč se tedy do autobusu sakra cpali, když neměli v úmyslu umřít Pan plukovník odpověděl, že riskoval z terapeutických důvodů. V člověku, který přežije svou smrt, vzroste chuť do života, to je stará pravda.

„Ale co bys říkal, kdybysem ten autobus nezastavil? Teď bysme leželi na dně moře jako krmení pro tresky,“ vrčel Korpela.

„V životě je někdy třeba zariskovat,“ zopakoval pan plukovník. Navrhl, co kdyby protentokrát od sebevražedného skoku upustili. Nedávný zážitek jimi velmi otřásl. Všichni potřebují čas a klid na srovnání myšlenek. Nařídil, aby se skupina vrátila ke stanu a Uulovým věcem a rozbili tábor. Mohli by si otevřít nějakou lahvinku - v Alattiu nakoupili kořalek dost - a přenocovat. Ráno pak provedou druhý a konečný skok.

Návrh se setkal s neskrývanou podporou. Vrátili se k výchozímu místu smrtícího skoku. Z Uulových polen rozdělali oheň. Ženy připravily obložené chleby. Rozhodli se probdít celou noc. Nápoje darované Lismankimu a Sorjonenovi si vzati nazpět a nechali je kolovat. V táboře zavládl pocit úlevy. Lidé byli šťastní a jakoby znovuzrozeni. Kazismutek začal vyprávět zábavné historky, které okořenil optimistickými názory.

Uula Lismanki poznamenal, že na okraji srázu viděl skupinku dvou Němců a jednoho Fina, kteří dalekohledem pozorovali ptáky zrovna ve chvíli, kdy se Korpelův autobus měl zřítit do moře. Když k tomu nakonec nedošlo, trojice přišla poslouchat, o čem sebevrazi mluví. Fin Němcům řeči tlumočil a ti mlčky kroutili hlavami.

V atmosféře všeobecné radostí něco takového nevzbudilo větší pozornost. Vždyť Němci se vždycky divili finské sounáležitosti, nemá smysl, aby si Uula kvůli tomu dělal hlavu.

Ráno se Korpela vzbudil časně. Sel zahřát motor autobusu. Byl čas provést nový pokus.

Autobus smrti burácel na silnici vedle stanu. Korpela křičel otevřeným předním okénkem ke stanu, že je načase se vzbudit a nastoupit do autobusu. Tentokrát nehodlal s autobusem zastavit, ani kdyby tlačítka zmáčkli všichni přítomní.

Ze stanu se neozývala žádná odpověď, nikdo nevylézal. Sebevrazi tvrdě vyspávali. Korpela vypnul motor a vydal se je budit k poslední cestě.

Ze stanu se linulo podezřele intenzívní chrápání. Znělo to, jako by lidé probděli několik týdnů a teď konečně tvrdě usnuli. Když Korpela zatahal někoho z nocležníků za nohu, dotyčný ve spánku jen zakňoural, převalil se do lepší polohy a pokračoval v hlubokém spánku. Dokonce i paní zástupkyně Puusaariová a madam Granstedtová chrápaly, až se chvěla střecha stanu.

Korpela zařval budíček. Když na to přišlo, měl vojenský hlas. Sebevrazi vyskočili vylekaně na nohy, ale na všech bylo vidět, že spali jako když je do vody hodí. Do Korpelova autobusu smrti se jim nasedat moc nechtělo. Touha po vlastní záhubě od včerejška znatelně oslábla. Ve stanu očividně zavládla atmosféra chuti do života.

Sebevrazi se neochotně štrachali ze stanu, ale do čekajícího autobusu nikdo nenastupoval. Místo toho se pustili do přípravy snídaně. Suchozemský kapitán Mikko Heikkinen vrzavě odzátkoval láhev kořalky a dal si ranní doušek. Stěžoval si na kocovinu. Stejná choroba postihla i ostatní, ale spokojili se s čajem.

Po několika doušcích se Heikkinen opět cítil rozjařeně. Začal mluvit o sebevraždě. Podle něj by ji protentokrát mohli odložit, aspoň co se jeho týče. Ve zbylém životě se chystal vychlastat ještě hodně litrů kořalky. Heikkinen tvrdil, že v průběhu cesty zapomněl na chmury, jež mu způsobil parník Varistaipale. Kvůli té kocábce se stihne zabít i později.

Do podobného rozpoložení se dostala i řada dalších. Referent údržby silnic v důchodu Jarl Hautala řekl, že myšlenku hromadné sebevraždy vytrvale zastával od chvíle, kdy se ten nápad na závěr semináře v Laulu-Miehet zrodil. Tvrdil, že se rád vydal s ostatními sebevrahy na pouť za smrtí. Líbilo se mu cestování po vlasti, užíval si léta a pocitu sounáležitosti. Pohřby, jež zažili cestou, byly krásné. Zvlášť osvěživá byla cesta na sever.

„Ale teď, když jsme doputovali k našemu společnému cíli a zvláště po včerejším nezdařeném pokusu, jsem dospěl k závěru, že existují důvody, proč hromadnou sebevraždu odložit na později. V srdci mi vzplál plamen životního elánu. A po včerejším skoku se ještě víc rozhořel. Dnes ráno po probuzení jsem o blížícím se okamžiku smrti usilovně přemýšlel. Když nás přítel Korpela začal vyzývat k nástupu do autobusu, začal jsem hlasitě chrápat Všiml jsem si, že spánek předstírali i další. Dospěl jsem k závěru, že jsme pro smrt ještě neuzráli. Názoru kapitána Heikkinena rozumím velmi dobře, ačkoliv já osobně alkoholu neholduju.“

Korpela poslouchal Hautalovu řeč s kyselým výrazem. Z čiré laskavosti se uvolil jet s drahým autobusem až do nejvzdálenějšího kouta Evropy. Teď se ukázalo, že celá cesta byla zbytečná. Podvedli ho. Projeli Finsko křížem krážem, přibírali sebevrahy, na tachometru naskákaly tisíce kilometrů a teď tohle. Muže činu by namíchla i menší prkotina.

„Tak takhle to tedy je. Moc pěkný. Našinec se honil jak vzteklej a najednou se nikomu nechce umírat. Tak aby bylo jasno, tuhle partičku já zpátky do Finska nepovezu. Koukejte se vrátit domů po svejch, cestování zadarmo skončilo.“

Snažili se Korpelu uklidnit. Nejde tu přece o to, že by se definitivně rozhodli zůstat naživu. Akorát chtějí sebevraždu odložit. .. Korpela by měl pochopit, že jeho přátelé změnili názor. Studený Ledový oceán je už nefascinoval tak jako při odjezdu z Finska. Nicméně sebevražedná idea je jim nadále drahá a zaslouží si podporu.

V tu chvíli předložila madam Granstedtová k úvaze zajímavý návrh.

„Nemohli bychom odcestovat do Švýcarska? Svého času jsem tam studovala a je to skvělá a nádherná země! Milý Korpelo, co kdybyste nás tam odvezl?“

Madam Granstedtová popsala krásy švýcarských Alp a závratných hlubin tamějších roklí. Spáchat hromadnou sebevraždu v Alpách by nepředstavovalo žádné zvláštní úsilí, stačilo by s autobusem sjet do kterékoliv strže a všechno by bylo jasné.

Pana plukovníka Kemppainena návrh zaujal. Kdysi Švýcarsko navštívil s nějakou delegací důstojníků a teď si vybavil, že alpské strže jsou úžasné. V tomto ohledu bylo Švýcarsko dle plukovníkova názoru nejlepší zemí v Evropě. Na alpských silnicích se jen horko těžko hledala místa, kde by se s autobusem nedalo vrhnout do prázdnoty. Nadšeně se postavil na stranu madam Granstedtové a cestu do Švýcar podpořil.

Tím bylo rozhodnuto. Všichni až na Uulu Lismankiho měli platný pas. Uula se zachmuřil. Moc rád by s ostatními jel do Švýcar, ale bez pasu mu hrozilo, že bude muset zůstat na Nordkappu.

Začali hledat řešení. Pan plukovník zavolal radiotelefonem na polkli v Utsjoki. Službu konající konstábl řekl, že v Utsjoki se pasy nevystavují. Pas je oprávněn vydat okresní náčelník policie v Ivalu. Konstábl odhadoval, že cestovní doklady je možné získat do týdne. Radiotelefonem rovnou objednali pro Uulu úřední osvědčeni, aby se pasová záležitost vyřídila co nejrychleji. Pan plukovník slíbil, že s Uulou do Ivala pro pas zajede autem.

Autodopravce Korpelu přemlouvali, ať s nimi jede do Švýcarska. Všichni slibovali, že mu cestou udělají pomyšlení. Rotmistr mimo službu Korvanen se nabídl, že v případě potřeby bude řídit, aby dlouhá jízda Korpelu tolik nevysilovala. Korvanen měl řidičský průkaz na nákladní auta, takže by dočasně mohl řídit i autobus.

Korpela začal o věci uvažovat. Měl nějaké vzpomínky na švýcarské Alpy, byla to bezesporu krásná krajina. Možná by tam mohl jet. Stačilo bleskově projet Švédskem, Dánskem a Německem, a už by byli ve Švýcarsku. Korpela vozil různé zájezdy po celé Evropě, zkušeností z evropských dálnic měl víc než dost, v tomto ohledu by mohl souhlasit.

Tak se zrodilo jednomyslné rozhodnutí odložit hromadnou sebevraždu a změnit místo smrti. Pan plukovník Kemppainen a sobař Lismanki odjeli hned po snídani do Ivala pro pas. Domluvili se, že se s ostatními sejdou za týden, buď v městském hotelu v Haaparantě, nebo nejpozději v Malmö.

ČÁST DRUHÁ

Se smrtí je možné si zahrávat, ale se životem ne.

Buď pochválen život!

Arto Paasilinna

Kapitola 24

Když pan plukovník Kemppainen a sobař Lismanki odjeli do Ivala, zbylá skupina se rozhodla udělat si v severním Norsku dovolenou. Atmosféra se mírně uvolnila, vždyť pochmurné hromadné sebevraždě se vyhnuli v poslední vteřině a posléze ji jednomyslně odložili. Nyní měli týden času, aby si užili léta v nádherné hornaté krajině u Ledového oceánu. Přinejmenším do té doby, než si Uula obstará pas.

Autodopravce Korpelu se podařilo přesvědčit, aby jel přes nejkrásnější místa severního Norska. Nejprve strávili jednu noc na Nordkappu, ale protože došly zásoby proviantu, rozhodli se vrátil na pevninu. Na mysu Porsang dostali od místních rybářů nějaké lososy a ve Svartviku vykoupili vesnický krám. Tábořili v Ovre Molvikvatnu na břehu horského jezera, zajeli do Seljenesu, rybařili na Cinajokka, kde nachytali spoustu pstruhů. Jednou přenocovali v hotelu v Lakselvu - mohli se umýt a vyspat se pro změnu na povlečeném lůžku. Hluk letadel nedalekého vojenského letiště v Banaku je však přiměl vydat se znovu na cestu. Další dva dny strávili v pustinách Gakkajokka, kam dojeli po desetikilometrové úzké silničce, na niž odbočili z hlavní silnice.

Stravování si vzala na starost učitelka domácího hospodaření Elsa Taavitsainenová. Protože pobývali v Norsku, kde byla přemíra lososů a pstruhů, rozmazlovala cestovatele těmi nejvybranějšími rybími jídly. Se svými pomocnicemi připravovala lososy na různé způsoby - nakládala je, dusila v kotlíku na ohni, nejmenší pstroužky dokázala ugrilovat tak skvěle, až se rozplývaly v ústech. V kopcích natrhala divokou pažitku do rybí polévky, kterou vylepšovala domácím máslem a bramborami. Aby se jim ryby nepřejedly, učitelka domácího hospodaření Taavitsainenová sehnala od místních lidí kozí sýr, skopové a sušené sobí maso; z mas vykouzlila v kotlíku lahodné směsi a polévky. Kozím sýrem zdobila chleby obložené sobím masem, které někdy osmahla na rozpálených kamenech. Ve slatinách se také daly nasbírat brusinky pro zvýraznění divoké chutě sobího masa.

Za těch šťastných večerů poklidně odpočívali uprostřed divočiny a vyprávěli si, jak to chodí na světě. S vážností vzpomínali na velký smrtící pád na Nordkappu. Konstatovali, že odklad hromadné sebevraždy byl velmi rozumný čin. Kdosi se někde dočetl, že nejhorší formou smrtelné hrůzy je dětský strach z nenávratného pádu ze zeměkoule, vypadnutí z matčina lůna do bezedné prázdnoty všehomíru. V té rychlé jízdě na Nordkappu zažili podobnou hrůzu.

Litovali, že mezi členy spolku nezavítal žádný opravdový génius, hluboce přemýšlivý člověk, který by ostatním sebevrahům dokázal vyčerpávajícím způsobem odhalit taje života a smrti. Takoví lidé snad existovali, ale na této cestě si museli vystačit s obecnými zážitky a Sorjonenovou sentimentalitou. Inu co, tahle cesta se i tak stala příležitostí k mnoha úvahám o životě a smrti.

Po těchto hovorech přišel kdosi s návrhem na založení nebo na oficiální zaregistrování vlastního sdružení sebevrahů. Takové sdružení ale paní zástupkyně Puusaariová, pan ředitel Rellonen a pan plukovník Kemppainen už přece založili po červnovém svátku. Nikoliv však za účelem oficiální registrace, nýbrž jako otevřené společenství, jehož činnost skončí nejpozději ve švýcarských Alpách, kde Korpela dostane poslední příležitost spadnout s drahým autobusem včetně všech cestujících do bezedné horské rokliny.

Klub nazvali Otevřené sdružení anonymních smrtelníků. Stanovy se nepsaly, jednoduše se domluvili, že členové klubu budou vystupovat v duchu bratrství a jednoty. Zavzpomínali na trudné časy zimní války a rozhodli se vzít si poučení z hrdinského boje finských vojáků do posledního muže. Kamarádi se nenechávají napospas, ani naživu. Vojáci za zimní války hynuli bok po boku, stejně to provedou i Anonymní smrtelníci. Akorát že jejich nepřítel byl mnohem strašlivější než tehdejší Sovětský svaz - bylo jím celé lidstvo, svět, život.

Na rozdílnosti společenského postavení jednotlivců se v této fázi už nikdo nenamáhal poukazovat. Mezi členy byli jak zoufale chudí, tak i bohatí, někteří dokonce neuvěřitelně bohatí, například madam Granstedtová, Uula Lismanki a několik dalších. Ukazovalo se, že Finové páchají sebevraždy bez ohledu na velikost majetku, ačkoliv u mnohých byl nedostatek prostředků hlavním důvodem pro odchod ze života, a někdy i jediným.

Paní zástupkyně Puusaariová měla příležitost poznat několik norských hřbitovů, kam ji ochotně doprovázel pan ředitel Rellonen, neboť pan plukovník Kemppainen pobýval v Ivalu.

Konečně nadešlo ráno, kdy autodopravce Korpela prohlásil, že dovolené v Norsku už bylo dost. Týden si užívali v severské divočině, teď bylo načase vyrazit na jih, do Haaparanty, kde se brzy sejdou s panem plukovníkem Kemppainenem a Uulou Lismankim. Učitelka domácího hospodaření Elsa Taavitsainenová ještě naložila pár desítek kilo lososů, pak zlikvidovali tábor, zašli se vykoupat a jeli.

Pan plukovník Kemppainen a Uula Lismanki v Ivalu mezitím stihli vyřídit Uulův pas. Uula zůstal v ivalském motelu na kus řeči s několika kamarády, pan plukovník zamířil do kanceláře policejního náčelníka.

Ke svému velkému překvapení pan plukovník zjistil, že na místě inarského policejního šéfa sedí jeho dávný známý, kterého před lety poznal na cvičení záložních důstojníků v Hamině. Kdysi hubený a stydlivý mladík Sutela byl nyní podsaditý padesátník, ale doposud se zajímal o ornitologii a pozorování ptactva. Dobrosrdečného Sutelu mrzelo, že na Kemppainena nemá více času. V Utsjoki došlo k nehoráznému trestnému činu, na jehož vyšetřování už padla půlka léta a pořád se ještě nevyšetřil. Slíbil, že pas Uulovi Lismankimu vystaví ihned, jakmile z Utsjoki dorazí avizované dobrozdání a sobař se nechá vyfotit. Lismanki taky musí přijít osobně podepsat formuláře.

Pan plukovník řekl, že dny čekání má v úmyslu strávit s Uulou Lismankim u jezera Inari a lovit síhy. Vážně policejnímu náčelníkovi nevyjde, aby se k nim aspoň na den dva přidal? Mohl by pozorovat dalekohledem vodní ptactvo na jezeře, kdyby měl dlouhou chvíli. A zavzpomínali by na staré časy v Hamině.

Policejní šéf pozvání s lítostí odmítl, ten případ v Utsjoki byl opravdu složitý a zabere mu veškerý čas. Ke skandálnímu zločinu došlo v oblasti Pissutsuollamvärri, v severovýchodních pustinách přírodního parku Kevo, zhruba deset kilometrů od norské hranice. Do oblasti se na počátku léta chystal desetičlenný štáb amerických filmařů, kteří točili seriál o stalinských gulazích ve Vorkutě v severozápadním Rusku. Protože americký štáb nedostal bez ohledu na glasnosť vstupní vízum - možná kvůli bouřlivým stávkám ve vorkutských dolech -, napadlo někoho vybudovat bezútěšné lágry ve Finsku, kde je podobný ráz krajiny. Štáb s pomocí místního průvodce našel vhodný terén právě v Pissutsuollamvärri, což je skutečně neutěšená oblast tunder. Helikoptéry tam dopravily veškeré vybavení a stavba koncentráku v ruském stylu mohla začít. Všechno probíhalo dobře, jenže pak se ten zatracený místní průvodce ukázal jako zločinec. Podloudně připravil štáb filmařů o veškerou hotovost, a nešlo o žádnou malou sumu. Podle odhadu policejního šéfa se ztratilo bezmála půl milionu marek. Stavba lágru musela být zastavena, v místě se podařilo vybudovat jen dvě strážní věže a sto metrů plotu z ostnatého drátu. Američani už měli dost těch věčných překážek a potíží, a tak podali trestní oznámení a odjeli domů. V nějakých amerických novinách se potom objevil nazlobený článek o nepoctivém Laponci, který důvěřivé umělce obral o peníze. Pro natáčení byla vybrána nová lokalita, Mazurská jezera v Polsku. Ta byla taky vhodně bezútěšná, podobala se Vorkutě stejně dobře jako pochmurné Pissutsuollamvärri.

„Kruci, vypukl z toho mezinárodni filmový a politický skandál. Účastníci řízení jsou rozstrkaný od Vorkuty přes Polsko až do Kalifornie a tady uprostřed všeho hekám já. Už mi věříš, Hermanni, že nemám čas jít na ryby?“

Příští den, když ve Veskoniemi na Inari spouštěli s Uulou sítě na síhy, pokukoval pan plukovník Kemppainen váhavě po svém spolurybáři. Neudržel se a pověděl Uulovi o zločinu, k němuž došlo v pustých končinách u Utsjoki a který měl na svědomí nějaký tamější Laponec. Uula zbledl a vypadl mu plovák do vody. Podezřele se rozkašlal.

Inarských masitých síhů se jim podařilo nalovit neuvěřitelné množství. V ostatním čase se povalovali u ohně a koukali na letní oblohu. Po týdnu se Uula vydal do kanceláře policejního náčelníka, aby podepsal převzetí pasu. Policejní náčelník přítomen nebyl, prý odjel služebně do divokých pustin někde poblíž Utsjoki.

Oba kamarádi tak mohli odjet do Haaparanty. Do kufru plukovníkova auta naložili dva soudky nakládaných tučných síhů. Uula odhadoval, že než dojedou do švýcarských Alp, ryby dozrají akorát ke konzumaci a šťavnaté kousky tak přátelům poslouží za poslední jídlo.

Kapitola 25

Po příjezdu do městského hotelu v Haaparantě se pan plukovník Kemppainen v recepci vyptával, jestli mu tam někdo nezanechal vzkaz. Korpela však se svou osádkou do hotelu zatím nedorazil. Plukovníkovu mysl obestřely chmury a podezřeni Co když drahý zájezdový autobus už v tuto chvíli leží pohřben někde na dně Ledového oceánu? Naplněn pochybnostmi si pan plukovník vzal dvoulůžkový pokoj a požádal Uulu, ať tam odnese zavazadla.

Večer se však plukovníkovy obavy ukázaly jako liché. Na parkoviště před hotelem zabočil Korpelův Tempobus a vzápětí vestibul zaplavila rozjařená společnost. Opětovné shledání bylo bouřlivé. Sebevrazi si týden dovolené v Norsku pochvalovali. Vypadali zdravě, odpočatě, o smrti nepadlo ani slovo. Paní zástupkyně Puusaariová se před zraky všech srdečně objala s panem plukovníkem. Pan ředitel Rellonen se stáhl do pozadí, když si Kemppainen a Puusaariová vyšli na procházku do města. Navštívili haaparantský skromný hřbitov. Od finských hřbitovů se odlišoval tím, že tu nestál ani jeden pomníček hrdinům.

Příštího dne pan plukovník prodal auto pokoutnímu obchodníkovi z Tornia. Cena nebyla nijak uspokojivá, ale co s autem, které nadále neměli jak využít - bylo nutné se ho zbavit.

V Haaparantě obstarali proviant a jiné potřebné věci. V místním obchodním domě koupili 33 ručníků, 33 hřebenů a zrcátek, 15 štětek na holení, 200 párů punčoch, 70 kilo brambor, kilogram krému na boty a tisíc párků. Suchozemský kapitán podnikl nákupní výpravu do obchodu s alkoholem a zajistil 100 lahví vína a dvanáct krabic piva. Platil pan plukovník.

Odpoledne vyrazili jižním směrem. Rozpršelo se, což vyhnalo turisty ze silnic, provoz byl mizivý a jízda napříč Švédskem ubíhala znamenitě. Korpela a rotmistr mimo službu Korvanen se střídali za volantem, v noci už byli v Malmö.

O zábavu se během cesty staral kazismutek Seppo Sorjonen. Recitoval do mikrofonu své verše a vyprávěl humorné historky. Jižně od Stockholmu prozradil, že napsal knihu pohádek, kterou nakladatelé odmítli vydat, ačkoliv Sorjonen osobně ji považoval za tematicky zajímavé a vůbec po všech stránkách novátorské dílo.

Cestovatelé kazismutkovi dovolili, ať jim své pohádky vypráví. Ve stejnou dobu duněla ze švédského rádia rocková muzika, kterou nikdo nechtěl poslouchat, a na jiné stanici zas vysílali sportovní přenos.

Seppo Sorjonen řekl, že knihu pohádek napsal před pár lety. Čirou náhodou si v nějakých novinách přečetl článek o životních podmínkách veverek ve Finsku. V posledních letech se prý výrazně zhoršily. Život veverkám komplikoval narůstající počet mrchožravých ptáků. Oproti dřívějšku značně ubylo šišek vhodných k jídlu. Nejhorší však bylo, že z lesů hojně mizely lišejníky, které jsou pro veverky životně důležitým materiálem pro stavbu hnízd. Nedostatek lišejníků způsobilo znečištěné ovzduší - mechy nebyly ke spatření v celém jižním Finsku. Obavy vzbuzovala i situace ve východním Laponsku v okolí Sally, kam proudily průmyslové exhalace z poloostrova Kola. Aby veverky měly z čeho budovat hnízda, musely ohryzávat svrchní vrstvy drsně chlupatých jalovcových kůr. Na okrajích obydlených center veverky nahrazovaly lišejníky izolacemi ze skelné vlny, které nacházely na různých staveništích. Náhradní materiály však svou kvalitou neodpovídaly přirozeným lišejníkům - ve vlhkých a nezdravých hnízdech trpěla veverčata chladem. Navíc sklovláknitá izolace jako materiál pro stavbu hnízd mohla u veverčat vyvolat nebezpečnou rakovinu plic. Veverky si neuměly tapetovat hnízda, ačkoliv by se na staveništích našlo nadbytečných tapetových odstřižků ažaž.

Pohádkový dědeček Sorjonen začal o potížích veverek s bydlením zevrubněji přemýšlet jako o literárním námětu. A napadlo ho na tohle téma napsat knihu pro děti. Vymyslel, že stejný článek si náhodně přečte padesátiletý převozník a rybář Jaakko Lankinen, který se kdysi oženil, měl dvě děti a posléze ovdověl. Děti dospěly a Lankinen má najednou dost peněz a spoustu volného času, především v zimě. Je to dobrosrdečný chlapík, bydlí sám na břehu velkého jezera a v omezeném měřítku se zajímá o ochranu přírody.

Jaakko Lankinen si dělá o osud veverčat starosti a uvažuje, zda by se pro zlepšení jejich životních podmínek nedalo něco udělat. Zkoumá, jestli by lišejník nešlo nahradit nějakým jiným vhodným materiálem, ale biologové tvrdí, že pro stavbu veverčích hnízd se hodí pouze pravý přírodní lišejník. Ten už však ve finských lesích sám od sebe neroste. Aby byl veverkám dostupný, musel by se v přírodě rozšířit uměle.

Převozníka Lankinena napadne, že lišejník přece hojně roste na Sibiři. Tedy ne všude, ale v těch oblastech, kde ještě průmysl nestačil přírodu poničit. Jaakko se vydá na průzkumnou cestu za Ural, aby se o tom na vlastní oči přesvědčil. Zároveň se spřátelí s obyvateli místního sovchozu a seznámí je svou ideou nakupovat ve velkém pytlovaný lišejník. Chvástá se, že za zboží zaplatí žádanou západní valutou. V sovchozu a na dalších státních statcích v blízkém okolí jsou tisíce zemědělců, kteří v zimě nemají co dělat a mohli by sbírat lišejník. Věc ale není tak jednoduchá - je nutné propracovat metodu sběru, pustit se do zdlouhavého papírování, sehnat veškerá povolení a podobně a nakonec vyřídit obchodní licenci na úřadech zahraničního obchodu. Jaakko Lankinen se vrátí do Finska, aby záležitost vyřídil. Zároveň musí zajistit financování projektu.

Lankinen se pustí do práce, jedná o financích, shání potřebná povolení, navazuje kontakty.

Konečně se projekt může rozběhnout. Na Sibiři započne sběr lišejníku, tisíce máťušek lezou po stromech. Na pomoc se sběrem jsou také povoláni nezaměstnaní váleční veteráni z Afghánistánu. Za doprovodu veselého klábosení se začínají kupit hromady lišejníku, které se pak převážejí do velkých sovchozních stodol k pytlování. Pytle se dopravují do meziskladů podél sibiřské železnice. Po překontrolování se naloží na nákladní vlak a odvezou se do pohraniční stanice Vaalimaa, kde si Lankinen v součinnosti s úředníky finských drah vagony převezme. Po zaplacení cla Lankinen pytle vyloží na nějakém vhodném skladovém místě.

Od vzdušných sil si Lankinen pronajme středně velkou helikoptéru, kterou nechá vybavit zařízením na děrování a vytřásání pytlů. Toto zařízeni je vyvinuto společně se Státním technickým výzkumným ústavem. Helikoptéra pak začne sibiřský lišejník rozhazovat po celém jižním Finsku a také v okolí Sally - tedy v regionech, kde podle vědců trpí veverky nedostatkem materiálu pro stavbu hnízd nejvíc. Děrovací zařízení dávkuje lišejník na vhodně velké chomáče, které se snášejí do veverčích lesů. Veverky vedené svým hnízdícím instinktem nacházejí bez potíží z nebe spadlý stavební materiál a odnášejí si ho na stromy, kde stavějí hnízda. Projekt si vede úspěšně. Ve finských lesích se buduji tisíce nových teploučkých veverčích hnízd, ve kterých samičky přivádějí na svět roztomilá veverčátka. Ta zásluhou pořádného obydlí vyrůstají zdravá a mají husté kožíšky.

Pohádková kniha podle Sorjonena byla spletitým a fantastickým příběhem o tom, jak zlepšit životní podmínky veverkám. Vedle pohádkových prvků dětem přinášela bezpočet informací o současné společnosti, které se týkají například tvorby zákonů, ochrany zvířat, Sovětského svazu, obchodní politiky, vlakové dopravy, bankovních operací, helikoptér, armády, leteckých snímků atd.

Seppo Sorjonen nabídl svůj rukopis k vydání mnoha nakladatelům, ale žádný neprojevil zájem.

Kapitola 26

Ráno dorazili na německou hranici. Uula dostal do svého prvního pasu první razítko. Celníci důkladně prohlédli autobus. Podivovali se vyschlým březovým polenům, jichž díky Uulově shánčlivosti ještě stále zbývalo několik náručí. Prohmatali i sbalený stan a nechali ho očichat drogovým psem. Nakonec spolek mohl pokračovat v cestě. Tentokrát byl za volantem Korpela, do Švýcarska zvolil nejpřímější cestu. Projížděli Evropou po silnici 45, což byla Korpelovi důvěrně známá šestiproudá dálnice.

Na půl cesty mezi Hamburkem a Hannoverem se spustil lijavec. Doprava na dálnici uvázla. Naladili rádio na místní stanici a dozvěděli se, že na silnici došlo k rozsáhlým řetězovým nehodám. Korpela zapnul výstražná světla a u Fallinghostelu sjel s vozidlem na vedlejší silnici. Řekl, že v tak hustém dešti nemíní své lidi nechat na dálnici zabít. Raději si najdou nějaký motel a počkají na lepší počasí. Byl unavený, ze severního Švédska až do Německa jel střídavě s Korvanenem na jeden zátah. I pasažéři byli toho mínění, že je nejvyšší čas vyspat se v pořádné posteli.

Po zhruba deseti kilometrech přijeli do městečka Walsrode, na jehož okraji našli motel. Anonymní smrtelníci proběhli deštěm do vstupní haly. S mokrými vlasy a unavení začali vyplňovat ubytovací lístky. V motelu bylo přesně tolik volných pokojů, kolik potřebovali.

Právě když dopisovali a chystali se přesunout do pokojů, přijel před motel další autobus. Do haly se nahrnula dobrá čtyřicítka podroušených holohlavých mladíků v kožených bundách a hlučně se dožadovala noclehu. Ukázalo se, že ta odpudivá banda jsou mnichovští fanoušci, kteří byli v Hamburku na fotbale. Jejich mužstvo tam prohrálo, což je pěkně štvalo. Celý den se nalévali pivem a do jednoho byli pod obraz.

Majitelé motelu, starší manželský pár, se jim snažili vysvětlit, že motel je už plný. Zrovna před chvílí přijela skupina finských turistů, kterým dali poslední volné pokoje. Nezabralo to. Příchozí drze prohlásili, že nemají náladu jet v takovém psím počasí do Mnichova. Dálnice je ucpaná. Připomněli, že v tomto motelu už jednou kdysi nocovali. Takže jsou vlastně něco jako stálí hosté. Navíc jsou teď v takovém rozpoložení, že si nenechají od nějakých cizinců vyfouknout pokoje přímo před nosem. Oni jsou přece Němci, dokonce potomci Velkoněmecké říše.

Majitel si na tu bandu dobře pamatoval. Nadělali svinčík a zdemolovali pokoje. Ale dnes to nepůjde, celý dům je obsazen.

Fotbaloví cápkové si však začali nosit z autobusu tašky. Část zůstala v hale a usrkávala z plechovek pivo. Celé přízemí zaplnil neuvěřitelný kravál. Příchozí strkali do finských sebevrahů a snažili se je odtlačit od pultu. Uula Lismanki to nevydržel. Stroze zavrčel na nejbližšího vetřelce:

„Sprehen das saami? Ahtung! Ausfart!“

Uula si za to vysloužil strašlivý kopanec do rozkroku. Sobař se skácel k podlaze. Na pomoc mu přispěchali suchozemský kapitán Heikkinen a rotmistr mimo službu Korvanen. Pan plukovník požádal majitele motelu, ať přivolá policii. Zdůraznil, že jeho skupina nehodlá motel opustit. Přijeli sem na jeden zátah až ze samého severu Skandinávie, jsou unavení a chtějí se v klidu vyspat. Násilní vetřelci ať táhnou svou cestou a přestanou na veřejném místě vyvolávat vzteklé šarvátky.

Majitel motelu zavolal na policejní stanici ve Walsrode, kde mu řekli, že policejní zásah je vyloučen - všichni dostupní chlapi byli odvoláni na dálnici, kde odstraňují následky řetězových nehod. V motelu si zatím mají poradit vlastními silami.

Pan plukovník odhodlaně prohlásil, že jeho lidi dobrovolně z hotelu neodejdou.

Fotbaloví chuligáni se nyní doopravdy rozlítili. Vyhazovali Finům zavazadla na déšť a pokoušeli se sebevrahy vytěsnit ven. Vzduchem začaly lítat pěsti, převrhl se nějaký stůl, ozval se třeskot skla. Ženy prchaly, kdosi v kožené bundě chňapnul paní zástupkyni Puusaariovou za vlasy a nakopl ji do zadnice.

Pan plukovník se svou jednotkou vyklidil pole. Ženy byly odvedeny do bezpečí nějakých továrních skladišť za motelem. Korpela tam zajel s autobusem.

Udělali krátkou poradu, při níž konstatovali, že Anonymní smrtelníci se stali terčem násilného útoku. Došlo k ohrožení suverenity. Taková situace přiměla pana plukovníka vyhlásit válečný stav. Po vyhlášení následovala spěšná příprava. Mužům byly rozdány zbraně - březová polena. Pan plukovník je vyzýval, ať při zteči motelu protivníka nešetří:

„Mlaťte je přes záda a s takovou vervou, až budou z polen lítat jiskry.“

Rozdělil finské bojovníky do tří čet po pěti až šesti lidech. První četě velel rotmistr mimo službu Korvanen, velitelem druhé čety jmenoval pan plukovník pohraničníka Taista Rääseikköinena, velení třetí četě se ujal Korpela z Pori. Suchozemského kapitána Heikkinena ustanovili za velitele zásobování. Uulu Lismankiho povýšili na posla, který v případě potřeby měl povinnost zasáhnout do bitvy, na což se chystal. Ženy vytvořily na továrním dvoře v závětří autobusu jednotku první pomoci pro případ, že někdo z mužů bude zraněn nebo dojde k nějakým ztrátám. Očekávat se dalo ledacos, neboť protivník měl na počet mužů dvojnásobnou přesilu. Navíc byl nepřítel věkově mladší, zatímco v oddílech pana plukovníka Kemppainena byla řada postarších záložáků. Z vojenského hlediska ovšem byli finští účastníci školenější - velel jim vysoký důstojník a rovněž nižší důstojníci měli profesionální zkušenosti v oboru.

Vlastní bojiště bylo pro nadcházející konfrontaci neobyčejně příhodné. Motel stál na rovině. Za ním se šikovně nacházelo podpůrné zázemí v podobě tovární zóny. Z druhé strany se táhl hustý vinohrad, do něhož bylo možné se v případě potřeby stáhnout. Za útočiště mohl posloužit i les, který od vojenského prostoru oddělovala hlavní silnice.

Počasí na počátku bitvy útočníkům skvěle nahrávalo. Vytrvalý hustý déšť, viditelnost za počínajícího večerního soumraku velmi slabá. Pan plukovník se podíval na hodinky. Hodina H byla stanovena na 18.35. Své útočné oddíly rozdělil následovně: Četa rotmistra Korvanena se postavila na roh motelu kousek od hlavního vchodu. Oddíl pohraničníka Rääseikköinena se shromáždil za hlavní silnicí a byl připraven okamžitě zaútočit, jakmile mu rotmistr se svými muži prorazí cestu. Četa autodopravce Korpely zůstala v záloze na okraji vinohradu. Pan plukovník velel bitvě zpoza rohu motelu, kam válečný posel Lismanki přichystal náruč polen určených k doplnění zbraní.

Přesně v hodinu H vtrhl bojový předvoj vedený rotmistrem Korvanenem do motelu a tvrdými březovými poleny začal mydlit překvapené skinheady do těch částí těla, které určil pan plukovník. Hlavní dveře motelu zůstaly otevřené a brzy dovnitř vlétla druhá skupina pod profesionálním velením pohraničníka Rääseikköinena. Posily vyvolaly v řadách nepřítele děs. Muži padali na podlahu vstupní haly jako hrušky. Záda kožených bund duněla pod krupobitím ran. Motelem se ozývalo německé volání o pomoc a kletby. Vysílení, modřinami posetí chuligáni vyskakovali okny ven. Pokoušeli se utéct do vinohradu, ale tam se stali terčem čerstvých finských oddílů. Záložáci vedení autodopravcem Korpelou skolili bez milosti k zemi víc než dvacítku prchajících.

Jakmile prchající zjistili, že směr k vinici je přilil silně okupován, část z nich se pokusila utéct přes tovární dvůr. Ani tam je ovšem nečekala záchrana. Partyzánský oddíl žen vedený paní zástupkyni Puusaariovou ztloukl před továrnou přinejmenším půltucet Teutonů, kteří div nevypustili duši.

Nepřátelské oddíly rozprášené překvapivým útokem nebyly schopné vytvořit organizovanou protifrontu. Neměli vyškolené velitele ani společně dohodnutou taktiku. Výsledek bitvy tak byl předem dán. Němci dostali nářez do posledního muže. Pobití a zkrvavělí utekli do svého autobusu, navzájem si pomáhali. Autobus zmizel v lijavci. Zavazadla chuligánů zůstala v motelu. Majitel je zabavil jako náhradu za roztřískaná okna.

Autodopravce Korpelu bitva rozparádila a Vzrušeně vyzýval k pronásledování. Byl si jistý, že by se svým lepším autobusem nepřátelské vozidlo snadno dostihl. Mohli by tu rachotinu zablokovat v odstavném pruhu a zvalchovat i poslední holé lebky, a třeba z nich vytlouct duši, bude-li to nutné.

Nicméně pan plukovník se domníval, že vytčených bojových cílů bylo dosaženo. Zakázal jakékoliv pronásledování. To může udělat německá policie, pokud bude mít ještě zájem.

Pan plukovník se svou jednotkou provedl obhlídku bitevního pole. Několik rozbitých oken, pár dveří vyvrácených z pantů. Podlaha v přijímací hale byla místy od krve. Podstatných škod, s ohledem na bitevní vřavu, nakonec nebylo moc. Pan plukovník se s majiteli motelu dohodl, že zaplatí rozbitá okna, pokud jeho skupina dostane třicetiprocentní slevu na ubytování. Považoval za spravedlivé, aby se v ceně pružně zohlednilo, že zdejší ubytovací podnik neposkytuje zrovna prvotřídní klid k přenocování. Obě strany dospěly k vzájemnému porozumění.

Motel nepovažovali za nutné přes noc hlídat. Později večer se totiž od hannoverské policie dozvěděli, že na dálnici byl zadržen podivně se motající autobus, který vezl asi čtyřicet ošklivě pobitých holých lebek. Bandu dali do policejní vazby v Hannoveru a obvinili z výtržnictví a rvačky ve Walsrode. Svědků nebylo zapotřebí, stav mužů jasně dokazoval, že mají za sebou zuřivou bitku. Šest omráčených chuligánů s boulemi na hlavách odvezli k ošetření do nemocnice.

Vděčný majitel hotelu a jeho žena připravili vítězné straně slavnostní večeři. Z města nechali dovézt sele, které porazili v dešti za motelem. Hustý déšť smyl z asfaltu jak prasečí, tak chuligánskou krev do pouliční kanalizace. Sele upekli v celku v té největší troubě, jakou v motelu měli, a servírovali je s jablkem v rypáku.

Majitel děkoval panu plukovníkovi a ostatním Finům za vítěznou bitvu, jejíž zásluhou, jak věřil, chuligáni konečně přestanou jeho motel terorizovat. A doufal, že Finové opět někdy přijedou využít zdejších ubytovacích služeb.

K večeři si dopřáli místní lehké červené víno, o němž majitel tvrdil, že je nejlepší v kraji. Jeho rodina ho pěstuje už stovky let.

Během jídla se spokojený majitel vyptával, co jsou Finové zač. Upozorňoval zejména na zuřivou nebojácnost svých hostů, a chtěl vědět, kde se v nich vzala.

Pan plukovník pozvedl sklenku a pravil, že vede spolek Anonymních smrtelníků. Nechtěl však zabíhat do podrobností.

„Tak tak... všichni jsme přece smrtelníci,“ připustil pan majitel.

Kapitola 27

Na snídani se anonymní smrtelníci sešli až kolem poledního. Muži měli odřené obličeje, plné monoklů. Pan plukovník měl natržený oční koutek, suchozemský kapitán kulhal, Uula Lismanki si stěžoval na bolest v rozkroku a Jarl Hautala na bolavá záda. Hautala se také styděl za to, s jakým nadšením se zúčastnil tak primitivní bitky. Celý život podporoval mírové myšlenky a teď najednou překvapil sám sebe, jak zapáleně se po boku mladších kolegů oháněl polenem. Soudil, že stejným způsobem Jako včerejší bitka vznikaly války - provokace vyvolá kolektivní nenávist a následně boj.

Boule se léčily borovou vodou a šrámy se přelepily náplastmi. Potom se dojedl zbytek včerejšího selete, vypilo se několik sklenic domácího vína a znovu se vyrazilo na cestu. Korpela upomínal, že smrt čeká.

Jeli k jihu, nejkrásnějším krajem Německa. Ve Würzburgu Korpela odbočil na malou silničku, slavnou Romantische Strasse, Romantickou silnici, vroubenou bezpočtem starobylých zámků a hradů. Sebevrazi obdivně vzdychali při pohledu na líbezné vesničky a hezoučké domky. Dospěli k závěru, že kdyby se do této krajiny přestěhovala třeba jen tisícovka obyvatel finských sídlišť, pamětihodnosti podél Romantické silnice by byly během jediného dne posprejované a všecky krásné stavby - ozdobné altánky, hřbitovní ploty a lisovny vín - roztřískané. Rovnou by vzaly za své i staré babky, které ještě pamatovaly válku.

Pozdě večer dorazili do smrkových schwarzwaldských kopců. Zešeřilo se a ponuré lesy na úbočích hor vyvolávaly dojem, že v jejich temnotách lze nalézt ochranu. Je to tak - čím hlouběji Fin pronikne do chmurného lesa, tím bezpečněji se cítí. Zdejší nedotčené stoleté majestátní smrky budily mezi občany dřevařské velmoci důvěru. Úzké silničky se chvílemi klikatily po zalesněných kopcích, chvílemi mezi políčky. Občas se z ničeho nic vyloupla nějaká krásná ves. Hostince byly takřka na každém kroku, jenže tak maličké, že by se tam celá skupina neubytovala. Na okraji ovčí pastviny nedaleko jedné rozkošné vísky se našlo místo pro vojenský stan. Zatímco ženy mohly přespat v místním hostinci, muži se zakutali před chladem do stanu.

Ráno je probudilo kohoutí kokrhání z celého údolí. Muži se šli umýt do horské bystřiny a k snídani si dal i inarské síhy, které naložil Uula Lismanki. Ryby byly stejně zčernalé jako kůra nedalekých smrků.

Podlitiny mužům ještě více ztmavly. Nikomu se nechtělo chodit lidem na oči, raději počkali, až se ženy nasnídají v hostinci a vrátí se samy. Když dorazily ke stanu, uznaly, že chlapi ze všeho nejvíc vypadají jako banda loupežníků.

Následky bitky se projevily naplno. Každý muž měl v obličeji různě velké opuchliny, modřiny hrály všemi barvami, modře, žlutozeleně a někdy až rudočerně. Končetiny bolely, leckterý válečník sotva chodil.

Když se kulhající, opatrně našlapujíc! Korpela s roztrženým rtem a černým monoklem pod levým okem podíval do zrcátka, usoudil, že by udělal nejlíp, kdyby zalezl do šerého stanu, olizoval si rány a nejméně týden nechodil lidem na oči. Suchozemský kapitán, kterého kromě boulí trápila i nebývale silná kocovina, navrhoval, aby bez odkladu odjeli do Alp a bez dalšího rozmýšlení se vrhli do první rokle. Na světě není místo pro pořádné chlapy, není proč žít.

Na věc panovalo vícero názorů. Někteří potlučení byli s Heikkinenem zajedno. Nemá smysl prodlužovat drsnou pozemskou pouť. Všichni tady jsou na cestě za smrtí, proto je nejvyšší čas hromadnou sebevraždu uskutečnit.

Ženy, které se vyspaly v útulném hostinci a které zůstaly ušetřeny modřin, byly svěží a voňavé. Jejich osobní postoj k životu byl o poznání optimističtější. Připouštěly, že na mužské v tomhle stavu po pravdě není radost pohledět. Nicméně několik dočasných modřin nemůže finské chlapíky natolik rozházet, aby začali mluvit o smrti. Teď sice mají obličeje samý šrám, ale čas jim ty jejich ciferníky vyspraví. A pak taky, říkaly ženské, kdyby právě teď spáchali hromadnou sebevraždu, znamenalo by to velký počet mrtvol ošklivějších než obvykle. Vlastně, když se tak na ty hrdiny koukaly, odpudivě ošklivých mrtvol.

Rozhodli se proto strávit pár dnů v temných, kyselými dešti trpících schwarzwaldských hvozdech, tábořit stranou od lidí a vyléčit si zranění.

Ženy navrhly, že po týdnu by mohli zajet do Francie, alespoň do Alsaska, kam to nebylo daleko. Dospěly k závěru, že kdykoli se Finka přiblíží k francouzské hranici, měla by vážné uvažovat o její překročení. Z Alsaska by pak zamířili do Alp a ukončili pouť v nějaké rokli, jak si plánovali při odjezdu z Norska.

Muži slíbili, že v zájmu společné pohody věc promyslí.

A tak turistický spolek sebevrahů začal v temných, skomíravě šumících lesích Schwarzwaldu vést tábornický život - poutníci smrti spali pod kořeny umírajících smrků a jedli mrtvé černé síhy.

Od místních sedláků koupili soušky na oheň. Dobře za ně zaplatili - Fin v cizí zemi si nedovolí pokácet stromy zadarmo. Aby nejedli jen síhy, ženy ve vesnickém krámku nakoupily pro své potlučené muže tučné buřty, které si opékali na ohni. Také kysané zelí bylo ve zdejších končinách snadno k maní, stejně jako prorostlá uzená krkovička. Muži sílili před očima a cítili se na úbočích Schwarzwaldu nadmíru dobře. Probouzela se v nich necivilizovaná divokost, mladší si našli zábavu v primitivním zápasení, starší zpívali po nocích pochodové písničky z dob třicetileté války.

Za večerů vyprávěl kazismutek Seppo Sorjonen u ohně pošetilé historky, při nichž srdce sebevrahů živě tloukla.

V jednom příběhu Sorjonen zavedl své posluchače nazpátek do vlasti, do mrazivé zimní noci, na zamrzlé jezero. Popisoval, jak člověk běží na lyžích přes ledovou pláň, jen tak pro radost, uprostřed noci, bez konkrétního cíle. Měsíc září a jeho jas osvětluje ledovou pláň jako nekonečný hedvábný ubrus. Mráz klesl na dobrých dvacet pod nulou, pod lyžemi vrže sníh, skřípot hůlek o led dodává jistotu.

Nad lyžařem se klene pestré tisícihvězdné víko, lyžař vzhlíží vzhůru do závratných výšin, kde přímo nad ním svítí Polárka. Jsou vidět Plejády, hvězdný obrazec Orionu, souhvězdí Lva, Malého vozu. Vesmírem prolétne zářivý meteor. Člověk instinktivně, bleskově popřeje svým nejbližším i celému světu všechno dobré. Zároveň nebeskou báň protne druhá hvězda - ostrý zářez naděje a lásky do černé nebeské báně. Je to jako odpověď na modlitbu jednotlivce. Jako by sdělení, že v životě existují naděje, sny a dobro.

Na severním obzoru začíná svou neklidnou hru matná polární záře. Mráz přituhuje, ledová pláň zasténá, na jejím povrchu se objeví kilometr dlouhá prasklina. Led je však silný, z praskliny není třeba mít obavy, mráz ji brzy zacelí. Odněkud ze vzdálených břehů doléhá divoké skučení osamělé lišky - drobné zvíře zavětřilo člověka a nedokáže být zticha. Lyžař přejíždí křížem přes rovnou liščí stopu, která ve svitu měsíce směřuje do míst nedávného zvuku.

Člověk v duchu objímá celý svět, život. Omámeně přemítá, že tohle všechno může ve Finsku zažít kdokoliv, jak boháč, tak chudák. Dokonce i mrzák upoutaný na kolečkovém křesle se za studené zimní noci může dívat vzhůru ke hvězdám a vychutnávat si opojnou krásu stvoření, života. Liška poštěkává blíž, v jejím hlase se teď ozývá hravý podtón. Není ji vidět, ale ona vidí.

Měsíc zajde do mraků, ledové pole se zahalí pod příkrov temnoty. Hvězdy dávají lyžaři vale, ten zůstává sám v třeskutém mrazu a najednou se bojí, že zabloudil. Děsivá drsnost přírody a světa ho zaskočí, hrůza ovládne tělo i myšlenky a nutí k pohybu. Život je drahocenný, tady člověk může zemřít, zmrznout v třeskutém mrazu, sám, bez pomoci. Zmrzlé končetiny přijde ohryzávat liška. Pak se z lesa slétnou na led rybáci, aby vyklovali oči, s lyžařovým prstem v zobáku odlétá k hnízdu havran.

Talířky na hůlkách skřípou o led, zbloudilý člověk běží na lyžích tmou nazdařbůh, tak rychle, jak jen dokáže, záda mu vlhnou hrůzným potem. Mráz zesílí, pokud se zvedne vítr. Kampak se teď človíček poděje? Srdce mu tluče, až to bolí.

Naproti se vynoří černý skalnatý břeh, mys nebo ostrov. Lyžař zouvá lyže, bere je do podpaží a nemotorně se škrábe nahoru. Zpočátku nevidí nic, posléze zrak rozliší šumící les, břízy, smrky, trpasličí borovice. Opře se o strom a ohlíží se. Z dálky doléhá liščí jekot. Les mírně šumí, navozuje pocit bezpečí. Z borovic na břehu si lyžař naláme suché spodní větve, celou náruč, a v prohlubni skály rozdělá malý oheň. Ohřívá se nad plameny, otírá si pot z čela, a najednou zpoza mraků vykoukne měsíc. Před zbloudilým se rozzáří stříbřitá ledová pláň. Hvězdy se třpytí jasněji než předtím, strach mizí. Člověk přiloží na oheň další suché větve, plameny se třepotají do mrazivé noci, jiskry odletují jako maličké meteority. Z kapsy vyloví chléb, pořádně se do něj zakousne a říká si, že život je přece jen oslnivý, vzrušující, prostý, snesitelný. Člověk civí do ohně, očima se mazlí s plameny. Tak to Finové dělají tisíce let. Stejně jako teď sebevrazi tady, u táborového ohně ve schwarzwaldských kopcích, daleko od vlasti. Životem těžce zkoušení lidé, kteří předčasně přestali vnímat krásu světa.

Kapitola 28

Pan plukovník Kemppainen s paní zástupkyní Puusaariovou stáli na nejvyšší střelecké věži středověkého hradu Königsburg a drželi se za ruce. Poslouchali anglický výklad francouzské průvodkyně o historii starobylého hradu od počátku tisíciletí až do dnešních dnů. Skupina finských sebevrahů vytvořila kolem průvodkyně kroužek. Sobaři Lismankimu, který odmalička pásl soby na rodných kopcích kolem Utsjoki a neměl příležitost naučit se anglicky, polohlasně tlumočil pan ředitel Rellonen.

Hrad stál na úbočí kopce a z věže se rozprostíral úžasný výhled do alsaského údolí. Stovky hektarů vinic vypadaly jako klidné zelené moře, na němž se lákavě pohupovaly ostrůvky francouzských vesniček a městeček. Stíny oblak nad úrodnou rovinou proháněl lehký dopolední vánek. Pan plukovník spočítal, že jen v tomhle jediném, hojností oplývajícím údolí se ročně vyrobí tolik bílého vína, že by vystačilo ke každodennímu jídlu na každý finský stůl až do konce tisíciletí a ještě by zbyly miliony lahví na to, aby si o víkendech mohli dát pořádně do nosu.

Právě uplynulý týden strávili ve zdejším údolí, v jeho městečkách a vesničkách. Korpelův autobus smrti vozil Finy po celém Alsasku, protože hledali tři ženy, které utekly.

Už v průběhu zotavovacího tábora ve Schwarzwaldu vyšlo k hrůze všech najevo, že z jedné výpravy pro proviant se nevrátily tři nejmladší účastnice zájezdu. Šlo o bankovní úřednici Hellevi Nikulovou ze Seinäjoki, sezonní dělnici Leenu Mäkiovou-Vaulovou z Haukipudasu a holičku Lisbeth Korhonenovou z Espoo. Ženy zřejmě ovládla chuť do života. Všichni slyšeli, jak snily o cestě do Francie, a tak je vyrazili hledat do Alsaska. Autodopravce Korpelu k cestě přemluvili tím, že zahráli na jeho vlastenecké cítění - Finové své přátele nenechávají napospas. Kazismutek Sorjonen vykreslil Korpelovi skandální představu tří oběšených mladých žen, kterak visí na trámu ve francouzském mlýně nebo zvonici, mají zčernalé obličeje a shrnuté punčochy.

Pátrání probíhalo beze spěchu, dobře jedli a pili, bydleli ve starých útulných hostincích a užíval i si života. Pan plukovník si ukládal do paměti jména měst; Thannenkirch, Rorschwihr, Bergheim, Mittelwihr, Ribeauvillé, Guémar, Zellenberg. Kraj byl blízko německých hranic, mnohá město měla německé názvy. Naposledy nocovali v Saint Hippolytu, městečku nedaleko hradu, odkud pan plukovník shlížel do údolí. Rukou pokradmu hladil pozadí paní zástupkyně Puusaariové a maně si vzpomněl na magdeburské polokoule.

V Colmaru, což bylo největší město zdejšího kraje, se pan plukovník spojil s policejními úřady a oznámil zmizení třech Finek, o nichž předpokládal, že se pohybuji někde po okolí. Policie se zpočátku o pohřešované moc nezajímala, protože šlo o tři dospělé osoby. Když ale pan plukovník prozradil, že každá z těch žen má sklony k depresím a doma ve vlasti se prokazatelně pokusila o sebevraždu, colmarská policie přislíbila zahájit příslušné vyšetřovací kroky. Pan plukovník telefonoval každý den do Colmaru a vyptával se na ženy, ale zatím na ně nikdo nenatrefil. V regionu se sice minulý týden pohybovaly tři svobodné ženy odpovídající popisu, ale byly to Švédky a v jejich chování se rozhodně neprojevovala žádná sklíčenost, natož sebevražedné úmysly. Švédky putovaly z místa na místo a všude budily nadšenou pozornost. Do jejich společnosti se stahovaly hordy místních chlapů, vinohradníků a dalších. Kam Švédky vstoupily, tam mužští ošklivě zanedbávali svou práci. Colmarské policii nezbylo než tyto tři sporně se chovající Svědky zatknout a strčit v Colmaru do cely předběžného zadržení. Policie slíbila, že se odteďka, když má více času, protože se podařilo zabránit švédským nájezdům, zaměří na hledání pohřešovaných Finek důkladněji.

Pan plukovník se probral ze zamyšleni a zaposlouchal se do historického výkladu paní průvodkyně. Žena právě líčila, jak tato několik desítek metrů vysoká věž posloužila v průběhu staletí mnoha sebevrahům ke skoku na dole číhající skály. Anonymní smrtelníci začali zaujatě vyhlížet přes okraj střílny. Rotmistr mimo službu Korvanen však byl ve střehu - ryčným hlasem výkonného praporčíka vydal bojový zákaz, že nikdo nemá právo skočit z věže před očima zahraničních turistů. Hlouček se poslušně vrátil poslouchat výklad, který mezitím dospěl do období, kdy hrad připadl Rakousku.

Průvodkyně řekla, že od patnáctého století jsou k dispozici poměrně přesné údaje o rozvoji a životě na hradě Königsburg. To proto, že zdejší hradní správci pravidelně posílali rakouským panovníkům zprávy o hospodaření hradu. Seznamy inventáře, které se sepisovaly od roku 1527, vypovídaly o prosperitě - na hradě se nacházelo množství zbraní, nástrojů, nábytku a jiného movitého majetku. Protože byl hrad velký, vyžadoval trvalou údržbu a opravy, přesto došlo k pobořeni Střechami zatékalo tak, že ve vlhkých hradních komnatách bylo třeba kvůli kapající vodě přesouvat postele z místa na místo. Voda prosákla až do muničních skladů a správci se často modlili, aby se jim ta stará ruina nezřítila na hlavu.

S mírným rozrušením francouzská průvodkyně vyprávěla o nejhorších časech, které hrad postihly za třicetileté války. Tehdy Alsasko úspěšně drancovali a rabovali Švédové. Hrad Königsburg barbarští Švédové obléhali v červnu 1633 a použili přitom děla. Ačkoliv byla vojenská posádka posílena o další oddíly, musela nakonec prchnout. Sedmého září 1633 se hrad vzdal.

Pan plukovník průvodkyni doplnil, že na zmíněném obléhání se nepochybně podílely finské oddíly, tedy pod velením Švédů, protože v té době bylo Finsko ve švédském područí.

Kemppainen popsal, jak Švédové využívali služeb jeho krajanů v sedmnáctém století. Jako voják z povolání těmto událostem rozuměl. Finové sami o sobě nebyli dobyvační, ale tak silné opevnění bylo třeba obsadit z vojenských důvodů, pokud měla válka v cizí zemi úspěšně pokračovat.

Francouzka poděkovala za doplnění chybějících historických informací, ale nenechala se dojmout, neboť pokračovala:

„V září 1633 ,Finové' vypálili Königsburg do základů, pobili poslední obránce a znásilnili ženy, které hledaly v hradě bezpečí.“

K tomu pan plukovník Kemppainen neměl už žádný doplňující komentář. Z hradu Königsburg se vrátili autobusem do Saint Hippolytu, odkud pan plukovník Kemppainen a paní zástupkyně Puusaariová ze zvyku zatelefonovali na policii. Tam jim odpověděli, ať neprodleně přijedou do Colmaru. Tři ztracené Finky se podařilo najít. Byly naživu, i když velmi unavené. Ve skutečnosti je zadrželi už před několika dny. Zpočátku je považovali za Švédky - samy se za ně vydávaly - , ale podrobnějším vyšetřováním vyšlo najevo, že jde přece jenom o Finky a navíc o osoby, které pan plukovník se svými druhy hledá.

Paní zástupkyně Puusaariová převzala sluchátko a zeptala se, zda jsou ženy obviněny z nějakého trestného Činu. Na to colmarská policie sdělila, že se doposud neobjevila žádná přitěžující okolnost, pokud by se ovšem za zločin nedalo považovat, že trojlístek žen obrátil život vinařského údolí vzhůru nohama.

Anonymní smrtelníci odjeli do Colmaro. Pan plukovník Kemppainen a paní zástupkyně Puusaariová nechali ostatní, ať se obeznámí s městečkem a jdou se ubytovat do hotelu, a sami se mezitím vydali na policejní stanici objasnit případ svých krajanek. Policejní náčelník přijal pana plukovníka a paní zástupkyni velmi zdvořile. Pohostil je ve své kanceláři skleničkou vynikajícího místního vína a vyptával se na podmínky ve Finsku. Zmínil, že je horlivým přítelem Finska - jeho otec před válkou trávil dovolenou na ostrově Gotland, prý to bylo ve Finsku nebo aspoň hodně blízko.

Pak teprve přešli k meritu věci. Policejní náčelník vyložil, že ženy ze spolku pana plukovníka způsobily během svého týdenního pobytu ve Francii morální pozdvižení. Cestovaly bezcílně po blízkém okolí a všude, kam přišly, vyvolaly zmatek. Co se týkalo chování těch žen, policejní náčelník nechtěl zabíhat do podrobností. Pan plukovník a paní zástupkyně jistě chápou, že jde o delikátní věc. Přestože se ženy nedopustily žádného činu, který by porušoval některý z francouzských zákonů, byla rozhodnuto vyhostit je v zájmu obecného blaha ze země. Všechny tři musí opustit Colmar do čtyřiadvaceti hodin.

Paní zástupkyně Puusaariová vyjádřila francouzskému státu prostřednictvím policejního náčelníka oficiální politování nad chováním finských žen. Pan plukovník Kemppainen se k omluvě připojil a sdělil, že je připraven vzít zmíněné ženy pod svou ochranu a dopravit je ve stanoveném čase přes hranice do Švýcarska. Naznačil, že jeho spolek se ve švýcarských Alpách chystá splnit důležitý úkol.

Zadržené ženy byly přivedeny do kanceláře policejního náčelníka. Vypadaly velmi zmoženě a vyčerpaně. Oblečení měly Pomuchlané, na punčochách díry. Mejkapy se jim rozšmudlaly, postrádaly jakékoliv zavazadlo. Policejní náčelník podal jejich pasy paní zástupkyni Puusaariové a vyzval ženy k podepsání vyhošťovacích dokumentů. Dodal, že ani jedna z nich nebude v příštích pěti letech vpuštěna na francouzské území.

Tím trapná událost skončila. Pan plukovník Kemppainen a paní zástupkyně Puusaariová odvedli zbloudilé ovečky do místního hotelu, aby se umyly a odpočaly. Později u oběda Lisbeth Korhonenová, Hellevi Nikulová a Leena Mäkiová-Vaulová vyprávěly podrobnosti svého útěku.

Ze Schwarzwaldu se dívky bez potíží dopravily stopem do Francie. Hned v prvním městečku, Ostheim nebo tak nějak, se jim dostalo neuvěřitelně fantastického přijetí. V místní vinárničce je obklopila erotická pánská společnost a štědrou měrou jim nalévala šumivé víno. Navázaly přátelství s mnoha ochotnými vinaři, kteří se k nim chovali jako ke královnám. Procestovaly bezpočet vesniček a měst. Kavalíři jim říkali, že právě teď mají jako z udělání spoustu času veselit se, protože zrovna započalo vinobraní.

Skandinávky byly ihned korunovány na bohyně vína zdejšího kraje a podle toho i vypadaly oslavy. Chlapi se kolem nich jen vlnili a víno teklo proudem. Bylo to přímo božské, ačkoliv dost únavné. Po několikadenních oslavách vinobraní a obřadech hojnosti si Finky ke svému údivu všimly, že místní ženy se k nim začínají chovat dost vyhýbavě, dokonce nepřátelsky. To jim připadalo poněkud přehnané, neboť všichni muži, s nimiž trojice přišla do styku, se dušovali, že jsou svobodní. Podle všeho se v alsaském kraji vyskytovalo enormní množství svobodných mládenců.

Došlo i na trapné příhody, ale v takových případech ženy v vždycky řekly, že jsou ze Švédska. Daly si dokonce tu práci, že si vymyslely švédská krycí jména. Lisbeth si nechala říkat Ingrid, druhé dvě se představovaly jako Synnöve a Beata. Všechno probíhalo skvěle až do okamžiku, kdy je chudinky překvapivě zadržela policie v Ribeauvillé, uprostřed vrcholícího hlučného veselí. Šampaňské zůstalo nedopité a je odvezli v ohavném antonu do Colmaru.

Několikrát byly podrobeny výslechu. Dozvěděly se, že slavnosti vinobraní se podle zdejších zvyklostí konají až po sklizni hroznů, do níž zbývaly ještě dva měsíce času, jestli ne více. Postěžovaly si, že byly během turné obelhány i jinak. Vyšlo najevo, že se stýkaly především s ženáči. Navíc je okolí považovalo za prostitutky nejlevnějšího kalibru, které obšťastňují chlapy bez ohledu na věk a vzhled a dokonce za své služby ani nepožadují peníze. Rozbily zdejší taxy. Vydržování, byť i nadměrné, se ve Francii nepovažuje za platbu za prostituci, prostě to v každém případě patří k věci.

Po takovém zvratu ženy řekly, že cítí hlubokou lítost, a prosily, zda by se znovu nemohly přidat ke spolku známých a důvěryhodných krajanů. Prohlásily, že v colmarských ohavných betonových celách policejní věznice přišly o veškerou chuť do života, a ubezpečovaly, že se bez odporu zúčastní hromadné sebevraždy, k níž, jak doufají, dojde co nejdříve. Pochopily, že se zachovaly jako lehkomyslné husičky, a bylo jim kvůli všemu neskutečně trapně.

Paní zástupkyně Puusaariová padlé spolusestry utěšovala a řekla, že nad tím, co se stalo, teď nemá smysl bědovat. Nedošlo k žádné nenapravitelné škodě a navíc si ženy uplynulý týden v cizí zemi každopádně užily plnými doušky. Spíš by se měly radovat. Oběd pak pokračoval v uvolněném duchu skoro tři hodiny.

Ráno autodopravce Korpela v hotelu oznámil, že autobus natankoval, prohlédl a připravil k odjezdu. Rozložil na stole automapu a ukázal prstem trasu z Colmaru na hranici a dál do Curychu. Cesta by měla trvat dvě až tři hodinky.

Vyšli na prostranství před colmarským katolickým kostelem, kde autobus čekal. Z kostela se linul kajícný mužský zpěv. Konala se zrovna ranní mše. Pan plukovník Kemppainen navrhl, aby paní zástupkyně Puusaariová padlé sestry na chvíli odvedla do svatostánku, bohoslužba jim po tom nedávném řádění určitě nezaškodí.

Ženy vstoupily do gotického kostela, ale za pár minut se s rudými tvářemi vyhrnuly ven a úprkem se hnaly do autobusu smrti.

Jakmile se rozjeli, paní zástupkyně Puusaariová řekla, že kostel byl plný zatvrzele se tvářících venkovanek a jejich rozpačitých mužů. Ústředním tématem byly modlitby na usmířenou za hříchy, kterých se colmarští muži dopustili v uplynulém týdnu, když se pelešili se švédskými děvkami.

Kapitola 29

Korpelův autobus smrti dorazil s pasažéry do Curychu ráno prvního srpna. Ve městě se v té době právě pořádaly bramborové slavnosti. Oslavit úrodu se sjeli venkované ze všech švýcarských bramborářských kantonů. Proslýchalo se, že úroda se znamenitě vyvedla, léto bylo slunečné a bezvětrné, bramborový mor se bramborovým polím vyhýbal, a tak se všichni radovali. Švýcary sice někteří považují za poněkud prostoduché zástupce alpské rasy, ale ať už se říká cokoliv, bramborám rozumějí.

Kvůli slavnostem bylo město plné hlučících bramborám, hotely obsazené už týdny dopředu, ulice ucpané auty, v hospodách i na chodnících vládla tlačenice. Korpela zaparkoval autobus na východním nábřeží řeky Limmat nedaleko univerzitního vršku. Anonymní smrtelníci se rozdělili do malých skupinek a vydali se pěšky poznat toto bohaté a krásné město, kde v trezorech švýcarských bankéřů leží peníze z tajných účtů z celého světa. Domluvili se, že u autobusu se sejdou večer kolem sedmé.

Tři uprchlice, které se spustily v Alsasku, doprovodil pan plukovník Kemppainen s paní zástupkyní Puusaariovou na kliniku kožních a pohlavních chorob v budově lékařské fakulty zdejší univerzity, aby se nechaly vyšetřit. Nicméně je nabádal, ať v každém případě dorazí v sedm večer k autobusu a nocují společně s ostatními.

Skupinka vedená panem plukovníkem Kemppainenem zašla do galerie, kde shodou okolností probíhala výstava celoživotního díla Salvadora Dalího. Stovky velkorozměrných obrazů učinily na diváky dojem. Obecně panoval názor, že Dalí byl šílenec od mládí, samozřejmě geniálním způsobem. A čím byl starší, tím větší byl blázen.

Zbytek dne využili paní zástupkyně Puusaariová a pan plukovník Kemppainen k procházce po curyšských ulicích, posedávali v pouličních kavárnách a zvědavě obhlíželi nekonečný proud pěstitelů brambor. Aby se na chvíli dostali z dosahu tlačících se davů, nechali se odvézt taxíkem do několik kilometrů vzdáleného Flunternu, kde byl skvěle udržovaný městský hřbitov. Paní zástupkyně Puusaariová řekla, že díky svému zájmu viděla v životě už spoustu hřbitovů, ale takhle úhledný doposud ne. Hřbitov byl skvělým příkladem švýcarského puntičkářství - chodníčky důkladně vymetené do poslední jehlinky, květinové záhony zastřižené pečlivěji než gigolova bradka, náhrobky a pomníčky zařezávaly na milimetr přesně v kolmém i vodorovném směru. Dokonce i veverky na hřbitově byly jakoby slavnostně načinčané a chovaly se s důstojnou uměřeností. V jednom koutě uprostřed zeleně viděli sochu Jamese Joyce, slavný spisovatel tady byl pohřben. Helena Puusaariová řekla, že od Joyce četla jednu knížku, přeložil ji Pentti Saarikoski.

„Škoda že my Finové nemáme tak skvělé spisovatele,“ povzdechla si.

„Vždyť přece máme Aleksise Kiviho,“ pokusil se pan plukovník nadhodit, ale pak si vzpomněl, jak se Sedmi bratry naložil režisér Joukko Turkka. Vybral si sedm nejhorších lumpů z divadelní školy, aby zneuctili poklad celého národa.

Odpoledne nečekaně narazili na skupinu vedenou panem ředitelem Rellonenem, který žasl nad blahobytem města a hojností pouličních reklam. Popíjeli pivo na zahrádce před kavárnou. Řeč se stočila na světové finance a reklamu. Venkovský kovář z Parikkaly Taisto Laamanen připomněl, že kdysi dávno nikdo nic neinzeroval, a přesto všecko fungovalo. Jeho by v životě nenapadlo dát si do novin reklamu, že podkovává koně a naklepává kosy. Tenho Utriainen, drážní úředník z Iisalmi, vysvětloval, že bída je relativní pojem. V dnešní době má chudák víc peněz než středně zámožný měšťan před sto lety. Přesto svou chudobou trpí, protože kolem sebe vidí bohatší lidi, a co je nejhorší, neustále je zahrnován lákavou reklamou. Utriainen dospěl k závěru, že právě reklamy jsou u Finů největší příčinou sebevražd. Copak má smysl žít, když se vám nedostává prostředků na všecko krásné, co vám reklama ustavičně podstrkuje? Utriainen odhadoval, že deprimováno vlezlou reklamou se ve Finsku každoročně zabije přinejmenším pět set lidí.

Podle Utriainena by se reklama měla na celém světě zakázat, protože je stejně drahá jako zbrojení, ale zhoubnější. Finsko by se v tomto ohledu mohlo stát vzorovým příkladem.

Na večeři si pan plukovník a paní zástupkyně zašli do Apfelkammeru, malé tradiční hospůdky ve Starém městě. Tady měl ve zvyku popíjet maršál Mannerheim, když na svých cestách zavítal do Curychu, rozpovídal se majitel hostince, jakmile se doslechl, že k němu přišli hosté z Finska. Mannerheim byl štíhlý chlapík. Pokud se kapku namazal, rád předváděl svou tělesnou zdatnost. Zavěsit se na nejhořejší stropní trám Apfelkammeru, ale tím to zdaleka neskončilo, následně se provlékl asi půl metru širokou mezerou mezi stropem a trámem a seskočil na druhé straně. Tenhle kousek svedl jen málokterý Švýcar, buď nestačily síly, nebo se mezi trámem a stropem zaklínilo břicho. Pan plukovník vypil několik korbelů Feldschlosschenu, znamenitého švýcarského piva. Posílen dobrým mokem se rozhodl otestovat na Mannerheimově trámu svou šikovnost. Zkouška to byla opravdu tvrdá. V těsné uniformě musel pan plukovník napnout všechny síly, aby se ctí zopakoval Mannerheimův podstřešní kousek. Jako paličatý chlap to zvládl, a když se doprovázen pochvalnými projevy ostatních hostů vracel ke svému stolu, pocítil záblesk chlapského štěstí, do něhož se přimísila i špetka vojenské pýchy. Hospodský mu za hrdinský skutek věnoval korbel na účet podniku.

Večer v sedm byli sebevrazi opět pohromadě. Přemýšleli, kde přenocují. Protože všecky hotely a penziony v blízkém okolí obsadili bramboráři, usmysleli si, že vztyčí stan v parku Platzpromenade na výběžku nad soutokem řek Limmat a Sihl, v samém centru severně od nádraží a Národního muzea. Pan plukovník si o možnosti rozbít tábor v parku promluvil s jedním místním policistou. Ten řekl, že pokud si Finové troufnou jít do parku na noc, on osobně proti tomu úmyslu nic nemá. Park ovšem v noci okupují stovky zdejších narkomanů, kteří tam řádí a hlučí až do rána. Policista panu plukovníkovi doporučoval uchýlit se někam jinam.

Jiná volná místa k přenocování však nebyla, a tak stan, věci na spaní jakož i polena, která vozili s sebou od bitky ve Walsrode, odnesli všichni společně přes pěší lávku na severní výběžek Platzpromenade, kde se řeky poklidně slévají. Založili tábor. Před stanem rozdělali malý ohník.

Svévolné táboření přišla sledovat dobrá stovka politováníhodně zfetovaných mladíků a děvčat, kteří vyhrožovali, že vstupovat na jejich území nemá žádný obyčejný smrtelník nárok. Prohlašovali, že partu pana plukovníka v každém případě oloupí a zabiji Těla odklidí policie a úklidové čety až ráno, tak jako to dělávají s jejich mrtvými.

Finové řekli, že sem přicestovali přes Evropu až z nejsevernějšího mysu a nehodlají tedy strávit noc v curyšských ulicích, zvláště když vhodný kout parku je volný. Slíbili, že budou spát a nemají v úmyslu narkomany v parku rušit. Ti však na rozumnou řeč neslyšeli, a tak se pan plukovník s ostatními muži lehce namíchli a upozornili, že pocházejí z Finska. Nepřátelské řady poněkud prořídly a zbylí začali důkladněji přemýšlet, jakmile si vyslechli vyprávění o hromadné rvačce v německém Walsrode. Uula Lismanki mezitím rozdával mužským krví potřísněná březová polena.

Toto drobné gesto přimělo vůdce narkomanů přejít od hrozeb k omluvě a příslibu, že Finové smějí na výběžku tábořit libovolný počet nocí. Feťáci své nepřátelské chování vysvětlovali tím, že jsou zvyklí opatřovat si peníze na drogy násilím a kromě toho už nemají na tomhle světě co ztratit. Jsou odsouzenci na smrt, bez budoucnosti, žijí jen touhle smutnou přítomností.

Finové prozradili, že ani oni na tom nejsou lépe. Také nemají budoucnost. Rozhodli se spáchat hromadnou sebevraždu ve švýcarských Alpách. Takže je zbytečné, aby jim někdo vykládal dojemné historky o smrti, v tomhle ohledu jsou odborníci na slovo vzatí.

Výsledkem jednání bylo, že uprostřed Platzpromenade vytyčili demarkační čáru, za niž se feťáci stáhli, zatímco na druhé straně zůstalo třiatřicet finských anonymních smrtelníků. Narkomani ubezpečovali, že setrvají na jižní straně hranice, ale bez ohledu na to se pan plukovník rozhodl postavit hlídky. Za dobrovolné strážce se přihlásili sobař Uula Lismanki a suchozemský kapitán Mikko Heikkinen, který si vyčlenil na noční popíjení pár lahví bílého vína. Pro ukrácení času vydoloval Uula balíček karet a proti hladu nachystal nakládané síhy.

V noci se z řeky Limmat začala zvedat vlhká mlha, která kolem světel pouličních lamp a ohně vytvářela krásné okruží. Zpoza demarkační čáry doléhal bezútěšný rámus feťáků, ale do finského tábora se nikdo neodvážil proniknout.

Uula Lismanki a Mikko Heikkinen se pustili do pokeru. Zpočátku hráli o peníze. Jakmile suchozemský kapitán přišel o veškerou hotovost, navrhl, že budou hrát o vyšší vklady. Dle svého zvyku měl upito a taktéž Uula nebyl zcela střízlivý, takže chuť do karbanu se jich držela. Heikkinen chtěl dát do hry celou chrápající společnost ve stanu, nebo aspoň méně důležité členy. Tady přestávala legrace.

„Hrajme o jejich duše!“

Dohodli se, že suchozemský kapitán dostane jižní sebevrahy až po Iisalmi, kdežto ti, kteří pocházeli ze severnějších oblastí, se stali herním vkladem Uulovým.

V zamženém světelném okruží kolem mihotavého ohně mastili suchozemský kapitán a sobař karty celou noc. Seděli jako dva ďáblové poblíž proudu černých vod, oči se jim leskly. Ze stanu se ozývalo důvěřivé chrápání vkladů, z větší dálky ve směru od Národního muzea k nim tlumeně doléhaly rvačky narkomanů, řev a smrtelné výkřiky ubožáků v rauši.

Hra ovšem pokračovala. Uula Lismanki nejprve prohrál duši sezonní dělnice z Haukipudasu, potom pohraničníka Rääseikköinena z Kemijärvi a nakonec prodejce automobilů Lämsu a pětici dalších ze severního Finska. Nad ránem se však štěstěna obrátila a suchozemský kapitán byl nucen vkládat jednu duši za druhou. Tehdy přišel o kováře Laamanena z Parikkaly, rotmistra mimo službu Korvanena, učitelku domácího hospodaření Taavitsainenovou a dokonce i o referenta silniční údržby v důchodu Hautalu. Údržbář z Joutsena Häkkinen mu sice po navýšení vkladu vrátil referenta Hautalu, ale do hodiny obehrál protřelý sobař suchozemského kapitána skoro o všecko.

Heikkinenovi však na poslední chvíli přišel znamenitý list, měl políčeno na postupku - šestka, osmička, devítka... na tuhle řadu vložil pana ředitele Rellonena, ale Uula Lismanki zvýšil Lämsou a dříve vyhranou Aulikki Granstedtovou, načež Heikkinen rovněž zvýšil a poslal do ohně duši samotného pana plukovníka Kemppainena. Uula Lismanki měl poněkud rozháraný list, dvě desítky a jedno eso. Rozdali předposlední kartu.

„Ty žroute sobů, mně neoblafneš,“ vrčel suchozemský kapitán, zatímco v podivném ranním světle vytahoval rozhodující kartu. Přišla ta, co chyběla - piková sedma! Heikkinen vložil do hry nejdražší duši, paní zástupkyni Puusaariovou, a upřel na protihráče vítězoslavný pohled.

Uula Lismanki bez váhání přeplatil duši paní zástupkyně ředitelem Rellonenem a Tenhem Utriainenem, Taistem Rääseikköinenem a dvojicí žen z jižního Finska, jejichž duše získal po půlnoci.

Suchozemskému kapitánovi došly duše, ale byl si jistý výhrou. Požádal Uulu, zda by mohl obětovat svou vlastní duši a dorovnat tak Lismankiho vklad. Sobař s nabídkou souhlasil, vlastní duše je pochopitelně nejdražší, neexistuje hra, ve které by to nestačilo.

Otočily se poslední karty. Šokovaný kapitán viděl, že Lismankimu přišla křížová desítka. Sobařovou skrytou kartou byla piková desítka, osudová karta, poslední do čtveřice. Jeho hra byla vyšlí, všechny duše putovaly přes Uulu Lismankiho do pekel, jako poslední duše suchozemského kapitána.

Když nebylo o co hrát, hra skončila. Tak to v životě vždycky chodí. Ale nastalo už ráno - ranní opar zmizel, zpoza hor vyšlo slunce a park zalilo bledé světlo.

Do parku přijeli v autech curyšští policisté, chlapi z úklidové čety a zdravotníci. Dosud mátožné feťáky nesmlouvavě vyhnali, do černých plastových pytlů nastrkali zakrvavené stříkačky včetně odpadků, které se tu přes noc nashromáždily, a dva předávkované chudáky odnesli na nosítkách do pohřebního vozu.

Vítězný karbaník Uula Lismanki uvařil na skomírajícím ohni ranní kávu a probudil ženské, ať nachystají chleby. Na snídani pozvali taky policajty, metaře a saniťáky, kteří už stačili zbavit park nežádoucích osob a uklidit. Dneska bude krásně, říkali policajti a pěli chválu na lahůdkové obložené chleby s nakládanými síhy.

Kapitola 30

Anonymní smrtelníci, jejichž duše byly prohrány v kartách, sbalili tábor, odnosili věci do vlajkové lodi Korpelova Tempobusu smrti a hned po ránu vyrazili směr Alpy. Čekal je poslední úsek cesty.

Za necelou hodinu přijeli do Luzernu, krásného starobylého města, postaveného na obou březích řeky Reuss a obklopeného vysokými horami. Přes Reuss byly ve čtrnáctém století postaveny kryté dřevěné mosty s množstvím trojúhelníkovitých obrazů na dřevě, zachycujících výjevy z historie. Anonymní smrtelnici se po starobylých mostech zamlkle procházeli a zamyšleně hleděli do tyrkysově zelených vod. Paní zástupkyně Puusaariová se panu plukovníkovi Kemppainenovi svěřila se svým dojmem, že čím blíže jsou k Alpám, tím více jako by uvadala nálada mezi lidmi. Lidé přemýšleli o svých těžkostech každý sám, před nadcházející hromadnou smrtí se jim protáhly obličeje.

I pan plukovník si povšiml všeobecné sklíčenosti. Ale to snad bylo přirozené. Nikdo nevidí důvody k radosti ve světě, který zanedlouho opustí.

„O to nejde. Já myslím, že poměrně dost lidí začalo svého rozhodnutí litovat. Ani já sama si už nejsem jistá, jestli chci umřít,“ přiznala se paní zástupkyně Puusaariová posmutnělým hlasem. Řekla, že z pospolitosti účastníků sebevražedného zájezdu načerpala chuť do života.

Pan plukovník ji vyzval, ať si vzpomene na časy v Toijale. Má snad dneska pocit, že se podstatně změnily k lepšímu?

Na to paní zástupkyně neřekla nic. V Luzernu se jí toijalské časy zdály nekonečně vzdálené. Tehdejší problémy ji dnes připadaly jako malicherné prkotiny.

Korpela svolával osádku.

„Odjíždíme, smrtelníci!“ křičel.

Z vyhlídkových oken autobusu pozorovali švýcarskou venkovskou krajinu - strmé zelené pastviny na úbočích, po nichž přecházela stáda pevně stavěných krav, zasněžené štíty hor, modrá srpnová obloha. Občas se silnice zanořila do tunelu, jehož útrobami pod Alpami projeli víc než deset kilometrů. Korpela jel jako ďábel, zdálo se, že nebývale spěchá skoncovat se životem. Silnice začala stoupat, zúžila se a víc se klikatila. Čím výše šplhali, tím krásnější krajina se otvírala. Nakonec vyjeli tak vysoko do hor, že pastviny i lesy zmizely.

Na jednom vršku stála v cestě závora, u níž vartovali dva vojáci. Sdělili, že nahoře na Furkapassu, nejvyšším místě v okolí, zrovna řádí sněhová bouře. Nemůžou tam teď turisty pustit. Korpela požádal pana plukovníka, ať vojákům přeloží, že on hodlá jet na Furkapass a klidně ještě dál bez ohledu na nějaký zákaz. Má nový autobus a samozřejmě v horách umí jezdit, i kdyby padaly trakaře. Pan plukovník překládal.

Vojáci upozornili, že na základě předpovědi počasí a příkazů bude za půl hodiny celá silnice uzavřena. Neochotně zvedli závoru. Korpelův Tempobus smrti se rozjel na plný plyn, stále výš. Zdálo se, jako by byli na cestě do nebes. A vlastně byli, za předpokladu, že někdo ze spolku se po smrti do zmíněných míst dostane.

Konečně těžký autobus dovezl zamlkle zaražené cestující na Furkapass, kde stálo několik větrem ošlehaných budov. V jedné z nich byl ponuře vyhlížející bufet a v něm seděly jen dvě turistky, staré, vrásčité Američanky. Stěžovaly si, že jim vojáci zatrhli další cestu a ony se na nejvyšším bodě horské silnice staly zajatkyněmi sněžné bouře.

Po chvíli přišli do bufetu za Korpelou dva udýchaní vojáci, kteří se hlasitě divili, proč řidič tak riskoval a vyjel až sem. Silnice přece měla být uzavřena, copak jim strážní dole nebránili v cestě? Pan plukovník řekl, že sem přijeli na vlastní zodpovědnost, a když už jsou tady, nemá smysl, aby na ně někdo hulákal.

Vojáci řekli, že rychlost větru dosahuje osmnácti metrů za vteřinu. Tomu se dalo věřit, člověk se venku jen s obtížemi udržel na nohou, sníh bodal do obličeje a taky mrzlo, dobrých deset pod nulou. Byli hodně vysoko, víc než 2 400 metrů nad mořem. Dolů do údolí už v tomhle božím nečase nebylo vidět. Tady pramenila řeka Rhóna, její vodní masy se řítily z ledovce do rokle a burácely tak silně, že je nepřehlušil ani jekot větrné smrště.

Jsou v cíli, ohlásil Korpela. Přikázal anonymním smrtelníkům opustit bufet a nasednout do autobusu. Pana plukovníka požádal, ať vojákům přeloží, že popojedou ještě několik kilometrů. Vojáci Korpelu označili za blázna. Připustil, že ten názor je oprávněný, ale zároveň dodal, že to neplatí jen pro něj. Celá finská skupina je jeden blázen vedle druhého. Tomu vojáci věřili.

Jakmile usedli do autobusu, přihlásil se o slovo důchodce a bývalý referent údržby silnic Hautala. Sdělil, že trpí nevyléčitelnou rakovinou, jejíž metastázy mu rozhodily chapadla do celého těla. To byl důvod, proč se na počátku léta rozhodl přidat ke skupině anonymních smrtelníků. Teď ale dospěl k jiným myšlenkám. Zamiloval si krásné švýcarské vesničky. Během cesty se spřátelil s mladou ženou z Espoo, Tarjou Halttunenovou, která rovněž trpěla nevyléčitelnou chorobou. Někdejší referent údržby silnic proto prohlásil, že už nehodlá pokračovat s ostatními v cestě za smrtí, nýbrž chce strávit poslední dny svého života v nějakém malém penzionu v náručí Alp s vyhlídkou na ledové štíty hor.

Ostatní členové spolku upřeli vyjeveně zrak na Tarju, dívku, která se celou dobu držela stranou a s nikým moc nemluvila. Teď chudinka celá zrudlá přiznala, že má aids, v tak pokročilém stadiu, že je úplně jedno, jestli zůstane dělat Hautalovi společnost v nějakém penzionu, kde spolu počkají na smrt. Do té doby se o sebe můžou navzájem postarat.

Její překvapivé přiznání, že trpí smrtelně nebezpečnou chorobou, uvedlo některé účastníky do rozpaků. Začali dívce vyčítat, že o své nákaze nikomu neřekla. Mohlo se přece stát, že by nakazila ostatní. Vždyť společně cestovali, spali ve stejném stanu, bůhvíkolik nocí. Dívka se zachovala nezodpovědně, když svou nemoc tajila.

Paní zástupkyně Puusaariová je okřikla a poznamenala, že je přece úplně jedno, jestli se sebevrazi nakazili virem HIV, tak jako tak se teď chystají zemřít.

Na to se ozvaly alsaské uprchlice, že přinejmenším ony nehodlají zemřít, chtějí jen vyprovodit ostatní na okraj srázu a pak se vrátit do Finska. Ale jestli se nakazily od Tarji...

Pan plukovník Kemppainen nerudně poznamenal, že mnohem většímu rizika nákazy se vystavily svým konáním v Alsasku a nikoliv cestováním s Tarjou, takže udělají nejlíp, když zmlknou. Není důvod k nějaké panice.

Uula Lismanki připomněl, že ani on nemá v úmyslu setrvat s ostatními až do samého konce. Načež se přihlásilo překvapivě velké množství dalších, kteří už netoužili zemřít Zadali Korpelu, ať ty, kteří chtějí zůstat naživu, odveze do nejbližší vesnice, protože tady na bohem zapomenutém Furkapassu není kde přenocovat.

Zkoumali mapu. O tisíc výškových metrů níž a necelých dvacet kilometrů na jih byla vesnice jménem Münster. Korpela se tam v záchvatu zlosti rozjel. Sílenou rychlostí, autobus se hnal zledovatělými serpentinami, cestující křičeli strachy. Prosili Korpelu, ať jede opatrněji, ale autodopravce neustoupil.

„Přijeli jsme sem umřít!“ křičel do mikrofonu.

Byl to divoký sjezd, v němž místo saní posloužil autobus. V nejostřejších zatáčkách čumák autobusu vykresloval oblouk nad prázdnem, kilometry hluboké srázy čekaly s hubou dokořán na svou kořist.

V zájmu odlehčení situace se kazismutek Seppo Sorjonen pokusil spolucestujícím vyprávět něco příjemného, ale ti o žádnou veselou nebo milou příhodu nestáli. Touhu po životě v nich probouzela už tahle jízda sama o sobě. V Sorjonenovi vzkypěla žluč, jeho vypravěčská čest byla v okamžiku nouze zraněna. Bezděčně do mikrofonu vychrlil ponurou a slizkou historku. Byla krátká, ale při Korpelově rychlosti by něco delšího nesvedl vyprávět ani kazismutek Sorjonen.

Vyprávěl o krásné německé holčičce, kterou unesli, když jí bylo deset Únosci holčičku vychovávali v opuštěném horském domě až do věku patnácti let a pak se pustili do ohavných sexuálních orgií, při nichž se fotili a natáčeli. Natočený materiál chtěli prodat za těžké peníze pornografickému průmyslu. Kruté hrátky vyvrcholily krvavým smilstvem, kdy dívka byla několikanásobně znásilněna a nakonec zabita. Všechno mělo být zaznamenáno kamerou. Když ale padouši oběť svého hrůzného zločinu pohřbívali za domem, zjistili, že v kameře nebyl film. V rozhořčení zabili také kameramana, ale nakonec byli chyceni.

Autodopravce div nesjel s autobusem do rokle, když poslouchal tuhle odpornou historku. V poslední chvíli se mu podařilo udržet vládu nad vozidlem, a tak si všichni po příjezdu k alpskému hotýlku v Münsteru oddechli.

Anonymní smrtelníci se vrávoravě vyhrnuli z autobusu, do lokálu se jako první procpal suchozemský kapitán a okamžitě si objednal kořalku. Tentokrát si přihnuli i ostatní Finové. Roztřesenýma rukama pozvedli sklenky k přípitku. O smrti nechtěl nikdo říct ani slovo.

Kapitola 31

Někdejšímu referentu údržby silnic Jarlu Hautalovi a nemocné aidsem Tarje Halttunenové z Espoo se v münsterském zájezdním hostinci natolik zalíbilo, že se rozhodli pronajmout si v nejhořejším patře pokoj, v němž budou moct strávit poslední dny svého života. Odnesli si tam těch pár kusů zavazadel, co měli. Pak se přišli do restaurace rozloučit.

Hautala poděkoval Anonymním smrtelníkům za přátelství a péči, jichž se mu v průběhu dlouhé společné cesty dostalo. Při proslovu se dojal svým tvrdým osudem a krátkostí života. V mnoha ohledech to byla dojímavá scéna. Mnozí si otírali slzy.

V malé alpské vísce se pro celou finskou skupinu nenašlo dost noclehů, takže opět rozbili tábor. Za zídkou münsterského hřbitůvku našli nevelkou, jakžtakž rovnou loučku, kam se tak akorát vešel stan.

Paní zástupkyně Puusaariová s panem plukovníkem Kemppainenem šli na obhlídku hřbitova. Byl zbudován ve strmém svahu a rozvírala se odtamtud obdivuhodná vyhlídka do údolí Rhóny. Hřbitov byl plný zesnulých Bacherů, Josef, Maria, Adolf, Frida, Ottmar... Podle jmen na náhrobcích se dalo usuzovat, že v celé vsi kromě Bacherů nikdo další nebydlel.

Paní zástupkyni připadal ministerský hřbitov idylický. Přesně na takovém místě by si přála být pohřbená. Jak to udělat, dovolili by Švýcaři uložit na hřbitov celou turistickou skupinu? Třeba by tady poslední odpočinek pro sebevrahy mohl zařídit Jarl Hautala. Měli by se o tom Jarlovi zmínit.

Korpela se přišel zeptat, zda v téhle vesnici budou nocovat, nebo už by měl nahnat lidi do autobusu a konečně sjet do strže, jak bylo domluveno? Pan plukovník rozhodl, že by se věc ještě měla zvážit a uvidí se ráno. Na to Korpela řekl, že v tom případě se vrací do restaurace a zlije se pod obraz.

Podroušený suchozemský kapitán si v lokále zájezdního hotelu pouštěl před místními staříky hubu na špacír a pochlubil se, že patří do spolku, který se zaručeně zapíše do švýcarské historie. Prozradil, co je jejich cílem. Místní štamgasti Heikkinenovy hrozby nejprve považovali za opilecké blouznění, ale když je i ostatní Finové ubezpečili, že Heikkinen mluví pravdu, staříci se spěšně vytratili.

Odpoledne si Finové v restauraci zájezdního hotelu dali smažené pstruhy a pili víno. Přestože jídlo bylo znamenité a ani u vína si nebylo nač stěžovat, nálada se nijak nepozvedla.

Zvenčí se ozvala harmonika. Pan plukovník a paní zástupkyně Puusaariová se šli zvědavě podívat, kdo to tam vyhrává. Na hotelové terase spatřili suchozemského kapitána, kterak cpe drobné do dřevěného panáka, který držel v náručí mechanickou harmoniku a hlava se mu kývala do taktu automatické hry. Mikko Heikkinen byl tak zlitý, že si s mechanickým harmonikářem povídal, prohlašoval, že prohrál svou duši v kartách, a chvástal se, že brzy zemře. Řeči to byly značně bezútěšné. Pan plukovník ho vyzval, ať přestane chlastat a jde si do stanu odpočinout. Suchozemský kapitán se pokoušel kapírovat, civěl na pana plukovníka skelným pohledem a pak se vrávoravým krokem odbelhal ke stanu za hřbitovní zídkou.

Vlaštovky čiřikaly, na travnatém dvorku alpského hostince se lenivě povalovala kočka. Počasí se nad Furkapassem nakonec přece jen vyjasnilo. Byla cítit letní svěžest. Pan plukovník Kemppainen se paní zástupkyni Puusaariové přiznal, že nemá nejmenší chuť zřítit se zítra do rokle v Korpelově autobuse. Uchopil Helenu Puusaariovou za ruku, poklekl před ní a odkašlal si. Chystal se učinit návrh. Právě v tu chvíli hodiny ministerského katolického kostela šestkrát odbily. Námluvy pana plukovníka se pokazily. Rozpačitě se vztyčil a řekl, že se jde podívat na tábořiště. Paní zástupkyně si po jeho odchodu rozhořčeně vzdychla.

Večer v táboře spálili poslední březová polena nesoucí krvavé stopy. Domnívali se, že už je nebudou potřebovat Shořela znamenitě. Uschlá krev německých chuligánů ve hřejivém večerním ohni Anonymních smrtelníků ponuře zasyčela. Nálada však byla napjatá. Uula pohostil táborníky posledními inarskými síhy ze dna soudku. K nim přikusovali švýcarský ječný chléb. Někdo řekl, že to je jako poslední večeře Páně, až na to, že místo Ježíše Nazaretského rozdával chléb sobař Uula Lismanki a učedníky zastoupili Anonymní smrtelníci.

Ženy se daly do tichého zpěvu. Broukaly melancholické jihofinské lidové písně. I pan plukovník si všiml, že je ještě umí. „Vítr ten zohýbal korunu břízy...“

Se západem slunce do tábora dorazila pětice podsaditých švýcarských chlapíků, kteří se představili jako zástupci kantonu Wallis. Tvářili se vážně, zdálo se, že přišli v důležité záležitosti. Pan plukovník hosty pozval k ohni, ať si pochutnají na jednoduché večeři, nabídl jim síhy, chléb a víno.

Kantonští odpovědní činitelé svolali z kraje večera narychlo zasedání, jehož výsledkem bylo vyslání delegace, která měla Finům domluvit. O co šlo - obyvatelé kantonu Wallis nemohli souhlasit s rozhodnutím finské skupiny spáchat na území kantonu hromadnou sebevraždu. Podle delegace už sebevražda jako taková je věcí ďábla, natož hromadná sebevražda. Bůh nestvořil lidi proto, aby sami rozhodovali o svém skonu. Naopak, cílem Boha bylo, aby se lidi rodili a zaplňovali zemi, a ne aby si brali život vlastní rukou, kdy se jim zlíbí. Krom toho švýcarské zákony hromadnou sebevraždu zakazují.

Pan plukovník Kemppainen zástupcům kantonu poděkoval za starostlivost, ale pak vysvětlil, že Finové nemají ve zvyku přijímat rady od neznámých lidí, a zvláště ne v tak důležité věci. Zeptal se, odkud se o záměru jeho spolku dozvěděli. Zástupci kantonu řekli, že důvěrnou informaci o chystané hromadné sebevraždě mají od jednoho člena finské skupiny, který se také pochlubil, že předchozí noci v Curychu prohrál s ďáblem svou duši v kartách. Chlapíci v životě neslyšeli nic horšího. Důrazně Finům zakázali vyvolávat v Münsteru další zmatky a vyslovili přání, aby skupina nejpozději zítra ráno jejich kanton opustila.

Tyhle řeči pana plukovníka podráždily. Jak to přijde, že se Fin při cestách po cizích zemích dokonce nesmí ani zabít, aniž by se mu do toho někdo míchal? Pan plukovník delegátům poděkoval za upozornění, ale uposlechnout jejich výzvu neslíbil. Tvrdil, že Finové jsou nezávislý národ, který vždy dělal to, co si usmyslel. Tvrdohlavé Finy nelze nijak ovlivnit. Finsko je suverénní stát a jeho obyvatelé mají ústavou dané právo sami si rozhodovat o vlastních záležitostech kdekoliv na světě.

Chlapíci řekli, že oni zase mají právo zakázat hromadnou sebevraždu na vlastním území, to musí pan plukovník pochopit. A dodali, že podle nich jsou Finové národem bláznů.

Pan plukovník delegátům připomněl švýcarské dějiny. Na počátku tisíciletí tehdejší veškeré švýcarské obyvatelstvo spálilo svá obydlí a vydalo se z hor jako jeden muž na pouť k jihu. Tehdy jejich počet čítal 370 000 lidí. Cílem bylo nalézt nové, lepší území k životu a bydlení. Švýcaři posléze dorazili do oblasti dnešní Itálie, ale římské legie bez milosti přiměly masy poutníků táhnout zpátky, odkud přišly. Návrat to byl určitě chmurný, když se předtím při odchodu zbavili všech obytných stavení. Na pozadí těchto událostí nepovažoval pan plukovník od zástupců kantonu za slušné, aby poučovali Finy, co je rozumné a co ne.

Div se kvůli tomu nestrhla hádka, ale už na ni nedošlo, protože tichý večer nad alpskou vsí nečekaně proťal smrtelný výkřik. Ozvěna příšerného jekotu se odrážela na horských úbočích a v roklinách. Z toho hlasu běhal mráz po zádech, místní delegáti padli na kolena a začali se modlit. Podle nich to bylo poslední znamení. Křik vyděsil i Finy.

Zanedlouho do tábora kdosi přiklusal se zvěstí, že do nedaleké rokle řeky Rhóny, asi sto metrů odsud, se zřítil nějaký Fin. Na vynesení těla bylo zapotřebí mužských posil.

V zájezdním hotelu sehnali nosítka a dostalo se jim rady, kterou pěšinou se dá do rokle sejít. Na cestu si svítili baterkou. Shora na ně pokřikovali očití svědci, kde asi mají oběť neštěstí hledat. Po chvíli nebožáka našli. Byl to suchozemský kapitán Mikko Heikkinen. Nadobro mrtvý. Měl přeražená záda, ale v ruce svíral lahev vína, která, jakkoli to bylo nepravděpodobné, zůstala neporušená. Zázraky se dějí.

Tělo vynesli na nosítkách nahoru a položili na hotelovou terasu. Ve vsi nebyl lékař, ale co by asi tak doktor s tělem udělal? Mrtvý je prostě mrtvý.

Na mrtvolu svého přítele se přišel z pokoje podívat referent údržby silnic v důchodu Jarl Hautala. Zkřížil nebožtíkovi ruce na hrudi a zatlačil mu víčka. Paní zástupkyně Puusaariová vyprostila z nebohé ruky lahev vína. Právě otevřený ryzlink z roku 1987, skvělý ročník. První lok byl upit, v tomto případě i poslední.

Pan plukovník sdělil zástupcům kantonu, že když věci nabraly tak otřesný a překvapivý obrat, považuje za svou povinnost změnit dosavadní plány. Hromadná sebevražda se v Münsteru neuskuteční, v tomto ohledu mohou pánové v klidu spát. A dodal, že ve Finsku se ruší jakýkoliv závod, pokud dojde ke smrtelné nehodě.

Referent údržby silnic Hautala navrhl, aby se Anonymní smrtelníci vydali v Korpelově autobusu smrti přes Francii a Španělsko do Portugalska.

„Proč až tam?“ zavrčel Korpela. Návrh znamenal další několikadenní, nekonečnou jízdu.

Jarla Hautalu prostě napadlo, že v jihozápadní špičce portugalské provincie Algarve se nachází výběžek Sagres, zvaný též „Mys na konci světa“, jelikož právě zde kdysi končil tehdy známý svět. Byl to nejjihozápadnější kout Evropy. Hautala ten úžasný konec světa viděl na pohlednicích. Kdyby autobus sjel do moře z Mysu na konci světa, byla by to jistá smrt, ubezpečoval.

Hautala slíbil, že pokud by se ostatní skutečně vypravili z těchto nešťastných končin do Portugalska, na slunečné pobřeží Atlantiku, tak on se o tělo suchozemského kapitána postará.

Pan plukovník se rozhodl k odjezdu.

„Ráno v šest, hned po snídani sbalíme tábor a jedeme!“

Zástupci kantonu poklekli u mrtvoly suchozemského kapitána, sepjali ruce a zvedali uslzené pohledy k nebesům, jež zářila tisícem hvězd. Děkovali milosrdnému Bohu za to, že finská skupina opustí jejich vesnici a kanton. Dokonce slíbili, že pro finského nebožtíka koupí na účet kantonu zinkovou rakev, ve které bude možné nešťastníka dopravit do rodné vlasti.

Kapitola 32

Ráno se autobus smrti vztekle spustil na plný plyn dolů z Münsteru a dojel do Ženevy už před devátou. Tam Korpela natankoval. Pan plukovník opustil s paní zástupkyni Puusaariovou autobus, do Lisabonu prý poletí. Měl pro to důvod, chtěl být s paní zástupkyní sám.

Dohodli se, že s ostatními se sejdou na Mysu na konci světa příští týden. Korpela se zeptal, kde přesně pan plukovník a paní zástupkyně na Anonymní smrtelníky počkají. Kemppainen odhadoval, že se ubytují v nejzazším hotelu na evropské pevnině, snad se tam nějaký takový najde.

A tak pan plukovník Kemppainen a paní zástupkyně Puusaariová odletěli přes Londýn do Lisabonu a odtamtud se nechali odvézt turistickým autobusem do městečka Sagres, zhruba tři sta kilometrů jižně od hlavního města. Párek se ubytoval v hotelu Riomar, který skutečně byl neodlehlejším ubytovacím zařízením na evropské pevnině tímto směrem.

Korpelův Autobus smrti dorazil před hotel odpoledne o čtyři dny později. Opětovné shledání bylo bouřlivé. Pan plukovník uspořádal v hotelovém patiu hostinu na uvítanou - stoly se prohýbaly pod nejrůznějšími dary moře a pilo se místní vinho verde.

Cestující byli v naprostém pořádku, bez ohledu na tři a půl tisíce kilometrů dlouhé cestování. Korpela řekl, že se za volantem střídal s rotmistrem mimo službu Korvanenem. Jeli přes Lyon do Barcelony, odtamtud přes Madrid pokračovali do Lisabonu a dnes ráno sem. V Madridu dostali na finském velvyslanectví finské noviny. V novinách vyšla zpráva o Uulovi Lismankim. Ve vlasti po něm vyhlásili pátrání. Ukázalo se, že Uula zpronevěřil nějakému americkému filmovému štábu stovky tisíc dolarů. Když si Uula noviny přečetl, prohlásil, že spáchá sebevraždu s ostatními.

Mezitím však ostatní členové spolku začali o potřebnosti hromadné sebevraždy pochybovat. Jeden vedle druhého shledávali, že svět je přece jen docela příjemné místo k životu, a problémy, které se ve Finsku zdály neřešitelné, vypadají z opačného konce Evropy jako malicherné. Dlouhá cesta ve společnosti kolegů jim vrátila chuť do života. Pospolitost posílila jejich sebevědomí. Vymanění se z omezeného životního koloběhu jim otevřelo obzory. Život začal chutnat nově. Budoucnost se jevila světlejší, než si na počátku léta uměl kdo představit.

Svůj podíl na vylepšení nálady měl kazismutek Seppo Sorjonen. Během dlouhé cesty bavil Anonymní smrtelníky pikantními historkami. Když ujížděli po španělských olivových rovinách, zavzpomínal na finská tradiční jídla, která poznal jako příležitostný číšník nebo za svých dětských let v Karélii.

Vyprávěl o jistém Suhonenovi, zámožném statkáři z karelského Nurmesu, kterému se jako na potvoru podařilo zplodit jen jednoho potomka a ještě k tomu holku. Ke vší smůle byla dcera neduživá a nepohledná, špatná na nohy a měla zlostnou povahu, jak tomu často u dívek z bohatých domů bývá. Nápadníky odháněla jednoho po druhém, až se na konci padesátých let povedlo nějakému vandrákovi přivést holku do jiného stavu. Suhonen však nad tou nepříjemností nezačal bědovat, naopak, uspořádal pro dceru a toho tuláka velkolepou svatbu století. Na svatbu byli sezváni hosté z celé severní Karélie, trvala tři dny a o trachtaci se mluvilo po celé zemi.

Dlouhé stoly ve stínu bříz na dvoře velkostatku se prohýbaly pod nejrozmanitějšími finskými dobrotami. Byly tam ryby na všechny možné způsoby - dušené marény, sekavci, nakládaní lososi, marény v hořčičné omáčce, zavináče, uzené marény, pečení candáti, štičí nákyp a zapékaní lososi. Ve velkých mísách kaviár a smetana, nakládané okurčičky, med, cibulky v marinádě, ovesná kaše, kysané zelí, marinované houby, červená řepa nakyselo, rajčata, brukve, rosoly.

Bylo spočteno, že za tři svatební dny přišlo k hodovním tabulím na tři sta hostů. Ale jídla bylo dost!

Kromě ryb se nabízelo nekonečné množství tradičních masových pokrmů - skopové kýty, uzený bůček, uzené sobí pečené, karelské särä neboli skopové zapékané s bramborem ve velkých dřevěných korýtkách, šunkové kýty pečené v celku, zaječí pečínky, srnčí, divoké ptactvo na všechny způsoby, vepřové tlačenky, skopové se zelím, sýrové placky, tuříny, bliny... a samozřejmě podnosy s hromadami karelských pirohů, másla a míchaných vajec.

Ke kávě se kromě koňaku a likérů podávaly všelijaké cukrovinky, dorty a koláče, malinový rosol a ovocná želé. Za chlévem měli hosté volně k dispozici pětisetlitrový sud piva.

Tři dny lidé jedli, pili a velebili mladý pár. Byla to velkolepá svatba jako nikdy. Veškeré náklady bral hospodář se smíchem. Vychloubal se, že když se do bohatého domu přižení zeť, nemá se skrblit. Aby zeť věděl, do čeho jde - kde se hodně jí, tam se ve všední den ještě víc maká. Vandrák slovům hospodáře horlivě přikyvoval. Odpovědnost za chod statku na něho přecházela před zraky celého kraje.

Díky téhle svatbě se v Nurmesu a okolních vsích zasnoubilo přes třicet párů. Tak už to chodí, když tři sta lidí jí, pije a tančí půl týdne. Sorjonen si pamatoval, že toho roku nedošlo v celé severní Karélii ani k jedné sebevraždě, takový účinek měla ta svatba.

Kazismutek Sorjonen se s Anonymními smrtelníky podělil o recepty na finské pochoutky, pro případ, že by je ještě v tomto životě potřebovali. Všem přišly vhod, kromě Uuly Lismankiho, který prohlásil, že si v poslední době ukousl z pozemského dobra příliš velké sousto.

Během dlouhé jízdy ze Švýcarska do Portugalska vznikly mezi mnohými sebevrahy velmi vřelé vztahy. V nouzi poznáš přítele a společný osud sbližuje i muže a ženy. Pan ředitel Rellonen a Aulikki Granstedtová začali sedat vedle sebe. Říkali, že se vezmou, až se Rellonen rozvede. Stejně tomu bylo i s údržbářem Häkkinenem a sezonní dělnicí Leenou Mäkiovou-Vaulovou nebo s direktorem cirkusu Sakarim Piippem a bankovní úřednicí Hellevi Nikulovou, kteří se zasnoubili v Madridu. Také pohraničník Rääseikköinen, prodejce aut Lämsä, rotmistr mimo službu Korvanen a drážní inspektor Utriainen podnikali obdobné kroky, své plány spřádali i další účastníci.

Paní zástupkyně Helena Puusaariová měla novinku - rozhodla se vstoupit do manželství s panem plukovníkem Kemppainenem. Její sdělení bylo pro pana plukovníka víceméně překvapení, sám ještě nestačil požádat paní zástupkyni o ruku, jeho pokus přerušilo vyzvánění kostelních zvonů v alpském Münsteru. Kemppainen upadl do rozpaků, zrudl v obličeji, což se mu nestalo už desítky let. Šťastněte ošíval na všechny strany, dokud ho chudáka Helena Puusaariová nevzala za ruku a neuklidnila.

Kapitola 33

Za všeobecného veselí se vydali na obhlídku Cabo de Sao Vicente, Mysu na konci světa, kde stála starobylá pevnost Jindřicha Plavce. Bylo to nádherné místo. Šedesát metrů vysoké útesy padaly kolmo do tyrkysově zeleného oceánu, jehož bílý zpěněný příboj dunivě bušil do skalních stěn. Zdejší moře bylo teplé, jiné než na severu u Nordkappu, a také tak hrozivě nesténalo jako Ledový oceán. Ale jinak voda jako voda.

Autodopravce Korpela panu plukovníkovi Kemppainenovi řekl, že okružní cesta po Finsku z Pori na Nordkapp a odtamtud přes Evropu až k Mysu na konci světa byla tou nejbláznivější a nejdivočejší cestou, jakou v životě kdy jel.

„To říkáš proto, že jsme stále ještě naživu, nebo proto, že se nám ještě nezdařilo umřít?“ zeptal se pan plukovník.

Zatímco se ostatní radovali na břehu, sobař Uula Lismanki se zamyšleně stáhl do autobusu smrti. Vyhledal si návod k obsluze, sedl si za volant a listoval. Usmyslel si, že se naučí autobus řídit. Cítil, že tuhle dovednost právě teď potřebuje.

Sešitek čítal padesát stran. Uula v životě neřídil nic kromě sněžného skútru, takže se měl co učit, pokud chtěl složitý autobus uvést do pohybu.

Na palubní desce bylo skoro třicet ciferníků. Chvíli trvalo, než si Uula uvědomil, k čemu je v autobuse například spínač pro odlehčení třetí nápravy. Také bylo třeba zjistit, na co jsou měřiče hydraulických okruhů předních a zadních brzd. Klíčky byly ve spínací skříni, ale nastartování nebylo úplně jednoduché. Nejprve bylo třeba naučit se brzdy a rychlosti. Autobus byl vybaven desetistupňovým řadicím automatem.

Dvě hodiny Uula Lismanki vraštil čelo a louskal návod. Zvenčí od pevnosti doléhalo veselé klábosení a zpěv sebevrahů, Někteří se natolik rozjařili, že se na rozlehlé ploše směrové růžice z dob Jindřicha Plavce dali do tance. Uulovi se z té radosti dělalo nanic Studoval dál.

Konečně pokročil natolik, že si mohl vyzkoušet, zda vozidlo rozjede. Postupoval přesně podle návodu. Překontroloval, jestli je zatažená parkovací brzda, nastavil řadicí páku do polohy N a sešlápl plynový pedál. Pak nastavil palivový spínač do polohy 1 a sepnul spínač zapalování. Zkontroloval, jestli se rozsvítily signálky tlaku oleje, napětí a parkovací brzdy. Nyní se mohl motor o síle čtyř set koní probudit klíčkem k životu. Signálky tlaku oleje a napětí zhasly. Motor zaburácel.

Uula Lismanki zatočil volantem s posilovačem, sešlápl plyn na podlahu a pustil spojku. Autobus se rozjel, až se zpod pneumatik zakouřilo. Motor dobře akceleroval, ručička rychloměru stoupala před očima. Autobus se přehnal kolem roztančených smrtelníků. Ti zkoprněle zírali na divoce se ženoucí vozidlo s divoce se tvářícím sobařem za volantem. Uula jim zamával na rozloučenou a pak projel na plný plyn podél starobylých hradeb k prudkému srázu a přímo na ocelové zábradlí, na západ a na Atlantik. Luxusní autobus smrti odhrnul zábradlí z cesty a s vyjícím motorem proletěl vzduchem alespoň sto metrů. Narazil do mořských vln, ozval se třaskavý zvuk. Autobus se naklonil na bok, zhasla mu světla a začal se potápět jako bitevní loď po zásahu torpéda.

Anonymní smrtelníci se vrhli k okraji prudkého srázu, aby se podívali, co se stalo. Stihli zahlédnout bok a na něm nápis Tempobus Korpela. Vzápětí zpěněný příboj, který dorazil přes moře z Ameriky, objal vozidlo do náruče a zcela je zakryl. Tak se autobus utopil a vzal s sebou i sobaře Uulu Lismankiho.

Oceán ještě dlouho pěnil v místech, kde Laponec z utsjokiských kopců a luxusní autobus zmizeli. Deprimovaní sebevrazi opustili sráz. Mlčky šlapali několik kilometrů do Sagresu, kde pan plukovník Kemppainen a autodopravce Korpela šli ohlásit nehodu na policii. Korpela nejprve řekl, že autobus se z neznámých příčin rozjel sám od sebe a spadl do moře. Pan plukovník dodal, že v autobuse podle všeho utonul jeden z členů zájezdu, sobař Uula Lismanki.

Policie kvůli utopenému autobusu zalarmovala stanici námořní hlídky v Sagresu, odkud vyslali na místo hlídkové plavidlo. V moři se nenašly žádné stopy, dokonce ani olej.

Z hromadné sebevraždy Anonymních smrtelníků sešlo zcela přirozenou cestou. Sebevražedný prostředek ležel utopený na dně oceánu a autodopravce Korpela nemínil shánět nový. Ještěže se své nejdražší investice zbavil se ctí. Bez pořádného prostředku vážně nemá smysl se do něčeho pouštět. Bez provazu není oběšence.

Sebevrazi se jednomyslně shodli, že i když je na životě ze všeho nejzávažnější smrt, tak ani ona není tak závažná.

Kapitola 34

Pro vrchního detektiva Ermeie Rankkalu to věru nebylo jednoduché léto. Zamotal se do rozvětveného, pozoruhodného případu, který ho připravil o veškerý čas a energii. Letní dovolenou měl zkaženou, protože se každou chvíli přistihoval, jak přemýšlí o rozsahu případu, a dokonce si ji nemohl vybrat až do konce, protože další vyšetřování nesneslo odkladu.

Důvod, proč vrchní detektiv v závěru léta přerušil dovolenou, bylo hlášení, jež poslal celní úředník Topi Ollikainen z hraničního přechodu mezi Enontekiem a Kautokeinem. Ollikainen uvedl, že autobus hledaný tajnou policí překročil hranici státu. Poznávací znamení autobusu souhlasila, stejně tak i registrační značka, kterou si ze zvyku poznamenal. Zároveň sdělit, že v otevřených předních dveřích stál jeho známý sobař Uula Lismanki z Utsjoki a volal cosi o osádce smrti. Jelikož Ollikainen Lismankiho znal, domníval se, že jde o nějaký nejapný žert, v podobných kouscích si Lismanki liboval.

Z inarské oblasti dorazilo od tamějšího policejního náčelníka hlášení o plukovníkovi Kemppainenovi, který se u něho zastavil a vyprávěl, že byl s nějakými lidmi na Nordkappu. V Ivalu pomáhal svému příteli, sobaři Uulovi Lismankimu, vyřídit pas.

Vrchní detektiv odletěl do severního Norska a zamířil na Nordkapp. Dostal se na stopu unikajícího autobusu - dvojice německých ornitologů doprovázená finským kamarádem řekla místním obyvatelům o pozoruhodné příhodě, k níž došlo na útesech Nordkappu. Finský zájezdový autobus se prý pokusil sjet ze srázu do Ledového oceánu. V poslední chvíli vsak řidič změnil rozhodnutí a zatočil s autobusem do bezpečí. Očití svědkové už bohužel odjeli z oblasti. Rankkala přesto procestoval křížem krážem nejsevernější Norsko a objevil celou řadu vísek, kterými zmíněný spolek údajně projel. Stopy nakonec vedly na jih, do Haaparanty. Tam se však opět ztratily.

Rankkala se spěšně vrátil do Helsinek. Na základě vyšetřování byl přesvědčen, že jde o nebezpečnou organizaci, která se zřejmě chystá spáchat hromadnou sebevraždu ve velkém stylu. Nebezpečí smrti hrozilo zhruba třiceti Finům. Jestli má tajný spolek ještě jiné nezákonné úmysly, to Rankkala zatím nevěděl. Každopádně se případ rozrůstal do takových rozměrů, že bylo nutné informovat nadřízené orgány.

Poznatky, které Rankkala nashromáždil v průběhu léta, byly předloženy inspektoru tajné policie Hunttinenovi. Ten okamžitě zkonstatoval, že případ je neobyčejně závažný a vykazuje celou řadu pozoruhodných rysů. Z informací vrchního detektiva vyplývalo, že po světě jezdí finský zájezdový autobus, jehož pasažéři jsou v ohroženi života. Část členů supertajné sebevražedné organizace, a možná všichni, je asi zapletena do podezřelých machinací zahraniční a vojenské politiky. Hunttinen se rozhodl zřídit neoficiální komisi, do níž pozval představitele z různých sfér státní správy. Svého zástupce do komise vyslalo ministerstvo zahraničí, ústřední kriminální policie, psychiatrická poliklinika ústřední fakultní nemocnice v Helsinkách, Centrum pro rozvoj turistiky a samozřejmě také tajná policie, která se případem zabývala.

Komise se zpravidla scházela v Ateliérbaru pětihvězdičkového hotelu Torni. Inspektor tajné policie by se spokojil i se skromnějším místem, ale zástupce Centra pro rozvoj turistiky prohlásil, že je zvyklý na špičkové konferenční podmínky. Navíc slíbil, že veškerá útrata půjde na účet společnosti, kterou zastupuje.

Hned na první schůzce bylo konstatováno, že autobus je nutné co nejrychleji zadržet. Hrozilo, že třicet Finů přijde o život. Pověst Finska v zahraničí by v takovém případě utrpěla těžkou ránu, zdůrazňoval zástupce Centra pro rozvoj turistiky. Kdyby se prokázalo, že lidé ze spolku vedeného finským plukovníkem a finským podnikatelem skoncovali se životem s vědomým úmyslem, poškodilo by to kromě finské turistiky také obchod a exportní průmysl. Co si kdo asi tak pomyslí o národu, jehož příslušníci si hromadně berou život a navíc se svůj čin chystají provést v zahraničí?

Podle názoru policie zatím nedošlo k ničemu protizákonnému. Proto tajná policie ani oficiálně nekontaktovala Interpol s žádostí o pomoc. Policie má ze zákona hledat jen zločince a nikoliv divné lidi.

Pohledy se obrátily na psychiatra. Může nějak pomoci? Pohřešovanou skupinu tvořili očividní blázni, kteří byli nebezpečni jak státu, tak hlavně sami sobě. Kdyby lékař napsal dobrozdání požadující umístit celou skupinu do nejbližšího blázince, případ by se rázem dostal z pořadu dne. Psychiatr to připustil, ale zapochyboval, zda je možné šmahem označit za šílence celý autobus turistů.

„Ve jménu pověsti národa snad ano,“ přemlouvali ho Hunttinen a vrchní detektiv Rankkala. Lékař však s takovým důvodem nesouhlasil. Zamumlal, že ve fašistickém Německu vedly podobné motivy k zavírání lidí do koncentračních táborů.

Nejhorší bylo, že nikdo nevěděl, kde se autobus tajné sebevražedné organizace zrovna nachází.

Na schůzkách si pokaždé dopřáli společný oběd nebo lehkou večeři. Vrchní detektiv se spokojil s polévkou a bezmasou stravou a nepil víno. Stěžoval si lékaři, který seděl naproti, že ho letos v létě, od chvíle, kdy dostal případ sebevrahů na stůl, zlobí žaludek. Inspektor Hunttinen dodal, že to je obvyklý syndrom pracovníků tajné policie. Jejich práce je stresující a nevděčná. V porovnání s těmi, kteří plní běžné policejní úkoly, detektivové od tajné policie trpěli na žaludeční vředy dvakrát častěji. S tím psychiatr souhlasil, tahle profese velmi často vyvolává psychosomatické potíže.

Komise se rozhodla vyzvat ministerstvo zahraničních věcí, aby uvedlo do pohotovosti všecka velvyslanectví a konzuláty v Evropě a dalo jim úkol pozorně sledovat zvláštně se chovající skupiny Finů. Všem zastupitelským úřadům byl rozeslán soupis poznávacích znamení autobusu.

Na třetí schůzku komise přinesl vrchní detektiv Ermei Rankkala alarmující zvěst. V městečku Walsrode ve Spolkové republice Německo se sebevražedná organizace zapletla do velké hromadné bitky. O věci informovalo obchodní zastoupení v Hamburku, které od německé policie obdrželo dotazy na podrobnosti ohledně finské skupiny. Tajná policie prošetřila okolnosti rvačky, a čím víc se do věci šťouralo, tím zřetelněji se ukazovalo, že nešlo o obyčejnou ruční výměnu názorů. Podle vojenského přidělence z bonnského velvyslanectví, který byl přivolán na místo činu, se bitka dala nazvat malou válkou, kterou na finské straně vedl plukovník s pomocí několika nižších důstojníků. Bitva skončila vítězstvím Finů.

Od té chvíle se komise scházela dvakrát týdně. Žaludek vrchního detektiva Rankkaly krvácel.

Horší zprávy však teprve měly přijít. Finskou ambasádu v Paříži kontaktovala alsaská police a oznámila, že vyhostila ze země tři Finky. Potvrdilo se, že ženy jsou Členkami hledané tajné organizace. Vyhoštěné ženské ochromily život v celém vinařském údolí. Z Francie prý autobus zamířil do Švýcarska. Komise s pocitem hrůzy zmateně čekala na další zprávy o pohybu spolku. Přišly velmi záhy.

Jako další spustilo poplach finské velvyslanectví ve Švýcarsku. Skupina finských turistů, kteří se chovali velmi zvláštně a ohrožovali sami sebe, zavítala do kantonu Wallis. V jedné alpské vsi jménem Münster se Finové pod vedením vysokého důstojníka pokusili spáchat hromadnou sebevraždu. Zásluhou rozhodných opatření ze strany představitelů kantonu se úmyslu podařilo zabránit. Nicméně jeden Fin přišel za nevyjasněných okolností o život. Totožnost mrtvého se podařilo určit - dotyčný nebožtík byl alkoholik, jinak loďař vnitrozemských plaveb ze Savonlinny. Tělo bylo odesláno v zinkové rakvi do rodného města mrtvého a tam pohřbeno. Pitva provedená ve Švýcarsku stanovila za příčinu smrti otravu alkoholem ve spojení s akutním přerušením páteře.

Z Münsteru se tajná organizace opět vydala na cestu. Odhadovalo se, že má namířeno do Itálie nebo Španělska.

V té době kriminální policie dořešila případ jedné zpronevěry v Utsjoki z počátku léta. Za hlavního pachatele policie označila jistého sobaře jménem Uula Lismanki. Vrchní detektiv tajné policie Ermei Rankkala o jeho osobě neslyšel poprvé. Lismanki připravil americký filmový štáb o stovky tisíc dolarů. V době defraudace se v utsjokiských lesích krom jiného stavěl pravý koncentrační tábor. O příslušné povolení k vybudování vězení nebyl finský stát nikdy požádán. Stavební práce zůstaly nedokončeny, v táboře nebyl internován ani jeden vězeň. Lismankiho podíl na budování soukromého likvidačního tábora se zatím nepodařilo prokázat. Kriminální i tajná policie však v této věci měly velmi důvodná podezření.

Žaludek Ermeie Rankkaly tyto nejčerstvější zprávy špatně snášel. Jeho pracovní vytížení s ubíhajícím létem značně narostlo. Spal mizerně, nechutnalo mu, kořalka už vůbec. Zešedivěl. Jedné soboty, když opět seděl ve své kanceláři a zaobíral se vyšetřovacími materiály, se Ermei Rankkala podíval na hodinky. Bylo už jedenáct v noci. Zapálil si cigaretu, bůhví kolikátou, usrkl ze skleničky trochu zbylé odstáté vody. Bylo mu těžko - úplně jako by čelil podezření z nějakých nekalých úmyslů a čekal na výslech.

Vrchní detektiv si v duchu unaveně říkal, že vyslýchaný člověk je jako cibule a výslech jako její oloupání. Když se z člověka odstraní slupka lži, odhalí se bílá pravda. Když se oloupe cibule, obnaží se zdravá a chutná lahůdka. Loupajícímu začnou každopádně slzet oči... takový je život. Nakonec se cibule nakrájí a osmaží na tuku.

Vrchní detektiv pocítil, jak mu do břišní krajiny stoupá palčivá bolest. Zatočila se mu hlava.

Schopný vyšetřovatel se skácel na podlahu, cigareta mu popálila prsty, do úst vytryskla krev. Pomyslel si, že to je konec. Svým způsobem se mu ulevilo. Nebylo třeba páchat sebevraždu. Smrt se postarala o své sama.

Kapitola 35 Doslov

Na další schůzce komise v Torní vyjádřili členové nad náhlou smrtí vrchního detektiva Ermeie Rankkaly politování. Spolustolovníci se vztyčili a uctili jeho památku minutou ticha. Chvilku pak dumali, zda by se pohřbu dosloužilého detektiva neměli přítomní zúčastnit, ale inspektor Hunttinen to nepovažoval za nutné. Řekl, že to vyřídí sám. Byl zvyklý, že podřízení nežijí donekonečna. Rankkala po sobě nezanechal ani vdovu, takže co.

Zběžně prolistovali poslední Rankkalovo hlášení. Nebylo v něm nic nového. Jak by taky mohlo, když autor hlášení zemřel.

Ze zvyku si objednali lehkou večeři a hovořili o práci komise a jejích výsledcích. Bylo jich dost. Pohyb autobusu tajné sebevražedné organizace napříč Evropou se podařilo vystopovat. Byla odeslána spousta telegramů. Byly provedeny přípravy na všechno. Finská velvyslanectví, konzuláty jakož i evropští partneři Centra pro rozvoj turistiky dostávali pravidelné informace o aktuálním vývoji situace. Běžela spolupráce s příslušnými policisty, ministry, sekretariáty, lékaři, velvyslanci.

Komise se rozhodla bez oddechu pokračovat ve stopování pohřešovaného autobusu. Od nynějška se scházela jednou týdně, na obvyklém místě, podle obvyklého scénáře. Stopy autobusu tajné sebevražedné organizace opět zmizely kdesi v Evropě. Tato skutečnost bránila zrušení schůzek, tak důležitých pro bezpečnost a pověst národa. Nikdy se nezjistilo nic nového. Roky ubíhaly a ubíhají nadále.

Anonymní smrtelníci se z Mysu na konci světa rozprchli každý svou cestou. Skoro všichni zůstali naživu a hodlali žít i do budoucna. Pan ředitel Rellonen a madam Aulikki Granstedtová odcestovali poté, co se Uula Lismanki vrhl do moře, do Lisabonu, kde pobyli pár měsíců. Vzali s sebou cirkusového direktora Sakariho Piippa, jemuž se nabídla šance na kariéru hadího muže v lisabonském zábavním parku. Později se dvojice vrátila do Finska a založila v Oulu dva menší podniky, autolakovnu a kožešnictví.

Pohraničník Rääseikköinen a sezónní dělnice Mäkiová-Vaulová se vzali a odstěhovali se do Muonia, kde on získal místo na celnici. Prodejce aut Lämsä se vrátil se svou mladuškou do Kuusama a dnes tam prodává auta jako dříve, tedy jiné značky. Venkovský kovář Laamanen zůstal v Portugalsku na důchod, protože zjistil, jak levně se tu žije a umírá. Společnost mu dělal bývalý drážní úředník Tenho Utriainen, který sehnal práci v turistickém centru v Albufeiře jako správce vodní skluzavky.

Elsa Taavitsainenová si začala dopisoval s Atvarim Kurkkiovuopiem z Kittily, což mělo za následek, že se odjela starat o Alvariho dům jako hospodyně. Rotmistr mimo službu Korvanen se stal vojenským pozorovatelem OSN na Blízkém východě. První, co udělal, že si koupil dani nepodléhající terénní auto, drahou značku a ještě dražší model. O pěchotním rotmistrovi Korvanenovi se dodnes vypráví, že je to muž s velkým vojenským talentem, který se nejen nebojí smrti, ale dokonce ji přímo vyhledává.

Referent údržby silnic v důchodu Jarl Hautala a jeho mladičká, na smrt nemocná pečovatelka Tarja Halttunenová nečekaně přežívali jeden měsíc za druhým. Nakonec se zjistilo, že Hautalova rakovina se zastavila a slečnin virus HIV zůstává v latentním stavu. Hautala ještě v alpském Münsteru sepsal technicky laděné pojednání o nových úkolech Finského ústavu silnic ve 21. století, přičemž kladl důraz na preventivní solení hlavních silničních tahů, což by snížilo počet nehod. Dílo vydal Státní technický výzkumný ústav, který je považuje za průkopnický čin. V současné době je prý Hautala už po smrti.

Domů se vrátili lakýrnický mistr Hannes Jokinen a Lisbeth Korhonenova, oba živí a zdraví. Žijí doposud a dokonce se občas stýkají. Život se jim urovnal, nemají žádné větší problémy. A pokud přece jen nějaké vyvstanou, tihle tvrdě vyškolení turisté se jich umějí zbavit.

Autodopravce Korpela dostal za svůj luxusní autobus, který se zřítil do moře, pojistné plnění v plné výši. Dokonce nepřišel ani o bonus. Penězi z pojistky Korpela pokryl ztráty z předchozího roku, načež prodal celou firmu. Poté, co se po celém Pori rozkřiklo, jaká je výše jeho majetkové daně, mu nabídl členství místní Rotary club.

Paní zástupkyně Puusaariová a pan plukovník Kemppainen se vzali. Helena Puusaariová se přestěhovala z Toijaly do Jyväskylä. Při večírku na rozloučenou jí zástupkyně Toijalských pilných žen o.p.s. předaly medaili za přínos ve vzdělávání, stejné supice, které o Heleně Puusaariové roztrušovaly ohavné pomluvy. Tak se svět mění. Život naučí.

Pan plukovník si zažádal jak o propuštění do civilu, tak o důchod, a dostal oboje. Později ještě dostal dcerku, kterou mu bez oficiálních žádostí porodila paní zástupkyně Puusaariová.

Kazismutek Seppo Sorjonen vydal vlastním nákladem pohádkovou knihu o úbytku veverčích hnízd, kritika ji však nedocenila. Kritikové dílu vyčítali odcizenost životu, zbytečnou veselost a dětinskost. Nyní Sorjonen úspěšně pracuje jako číšník v restauraci Savanna. Sbírá materiál na velký finský román z prostředí restaurací.

Sobař Uula Lismanki neuměl plavat, ale oceán má tu podivuhodnou zvláštnost, že dokáže chudáka človíčka lecčemus naučit. Uula, ani nevěděl jak, vyklouzl z potápějící se vlajkové lodi Korpelova Tempobusu smrti nouzovým východem a vynořil se uprostřed napěněných kohoutů vln. Odplouval na otevřené moře a zalykal se slanou mořskou vodou. Několik zvědavých zabijáckých žraloků připlulo oňufat sobařův zadek, ale nechtělo se jim žrát. Ryba nežere pořád, to Uula věděl - aby taky ne, jako starý rybář. Také se potvrdilo, že voda nadnáší i laponského šamana.

O dvě hodiny později starého sobaře vylovili z moře portugalští rybáři a vzali ho na palubu otřískané kocábky, která se plavila do novofoundlandských vod potrápit tresky. Než dopluli do lovných vod, Uula bezpočet nocí sušil na přední palubě statisíce dolarů. Za dva měsíce se naučil portugalsky, což nebyl žádný div, neboť laponská a portugalská výslovnost se překvapivě v mnohém podobají. Portugalština se vyvinula z lidové latiny a jeho rodná laponština ze sobího rochání.

Když paní zástupkyně Helena Puusaariová a pan plukovník Hermanni Kemppainen pobývali v Sagresu na svatební cestě, náhodou v místní hospůdce narazili na ošlehaného námořníka, který debatoval laponsky se stejně ošlehanými druhy. Poznali Uulu, který řekl, že se mu jako rybáři na Atlantiku daří výtečně. Teď se ovšem jmenoval Ulvao Sao Lismanque.

„Jinými slovy Uula Svatý Lismanki.“

autor: Arto Paasilinna

název: Autobus sebevrahů

originální název: Hurmaava joukkoitsemurha

přeložil: Vladimír Piskoř

vydání: první

rok vydání: 2006

vydalo: nakladatelství Hejkal s.r.o.

ISBN: 80-86026-42-6

verze: 2013.08.15

OCR: em