Arto Paasilinna

Prostopášný modlitební mlýnek

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 1

Na obzoru zamlženého moře plného ostrovů a ostrůvků se tyčil podivný orientační bod, který nebyl zaznamenaný v námořních mapách. Kolem něj s křikem poletoval párek zvědavých racků. Na to, aby opravdu sloužil orientaci na moři, byl příliš nízký a tlustý, trčel na mělčině jako kůl v plotě. Pří pohledu z větší blízkosti se ukázalo, že to není sloup, nýbrž člověk, muž, po pás ponořený v mělkém moři. Tu a tam se mu z úst vydrala úpěnlivá prosba o pomoc, nikdo ji však neslyšel.

Trosečník se jmenoval Lauri Lonkonen a byl projektovým ředitelem realitní kanceláře. Měl na sobě světle šedý letní oblek, zmáčený mořskými vlnami, modrou hedvábnou kravatu a v náprsní kapse kapesník stejné barvy. Byl to opotřebovaný čtyřicátník. Snažil se odhánět vřeštící racky. Jeho vlasy připomínaly rozčepýřený chumel koudele, snad proto do nich jeden z racků čas od času usedl, klovl, jestli nenajde něco k snědku, a pak vykonal potřebu.

Lauri Lonkonen stál v otevřeném moři jako přibitý na skále pod hladinou. Skála byla porostlá mokrým kluzkým mechem, proto se neodvážil udělat ani krok. Hrozilo, že sklouzne do mořských hlubin. Lauri Lonkonen věděl, že to by bylo zlé. Večer na začátku června byl sice letně světlý, ale mořská voda byla ještě studená. Situace vypadala bezvýchodně. Kvůli mlze nebyl vidět žádný z ostrovů, o pevnině nemluvě. Nezbylo než čekat, až se vyjasní. Zároveň se muži drala z hrudi úpěnlivá modlitba: jen ať moře zůstane klidné, ať nepřijde vlnobití! Občas k němu nějaká vzdálená vlna připlula a už tak dost mokré šaty znovu zmáchala až po krk a podpaží. Lauri si pomyslel, že závěr jeho života se blíží, že ho čeká osamělá smrt utonutím na otevřeném moři. Vřeštící racky za společníky nepočítal, ti celou situaci jen zhoršovali.

Lauri Lonkonen se ale nehodlal vzdát. Měl rodinu - poměrně příjemnou ženu a tři dospívající děti. Ještě je nemohl vypustit samotné do krutého světa. Podle svých nejlepších schopností se o rodinu staral už od svatby. Byl to pořádný chlap, bydlel v Espoo, v solidní čtvrti Olari a rád pečoval o malou zahrádku u svého řadového domku. Rád se věnoval i mnoha dalším koníčkům, které s ním rodina sdílela. Lauri nepil víc, než je v kraji zvykem, byť v jisté fázi svého života pracoval dokonce jako novinář. Teď se před ním otevíralo zase nové životní období, neboť právě včera přestal být projektovým ředitelem realitní kanceláře. Proto ostatně teď stál v jarně chladném moři v mokrém reprezentativním obleku. Ve skutečnosti byl skoro zázrak, že klidnou mořskou hladinu už nebrázdila jen jeho mrtvola, nebo že už ji na dně neožíraly ryby, protože Lauri spadl do moře před několika hodinami z paluby výletní lodi. Nehody, velké i malé, se na světě bohužel děly, dějí a dít budou, s tím se nedá nic dělat.

Lauri se účastnil motivačního semináře, který se pořádal v hotelu Kasino v přímořském městě Hanko. Asi dvacet zaměstnanců realitní kanceláře Svět bydlení bylo dopraveno zájezdovým autobusem do Hanko, aby tu byli motivováni k úvahám o budoucnosti firmy. Zazněla spousta rozumných proslovů a nových myšlenek, které se setkaly s nadšeným ohlasem. Lauri Lonkonen přednesl pečlivě připravený referát o své nové vizi. Pokud by se jeho vize uskutečnila, posunula by malou kancelář na neúprosném realitním trhu nejméně o jednu třídu výš. Jádrem Lauriho návrhu bylo vytvořit pro každého zákazníka vlastní a svébytnou ideu, či spíše ideologii, v níž by už nešlo ani tak o to, aby měl střechu nad hlavou, jako spíš o úplně nový životní styl: člověk by si obstaral vlastní hnízdečko, zařídil by si ho tak, jak to vyhovuje jemu a jeho rodině, a pak by v něm žil - jako by ten byt byl něco jako pyžamo, do něhož se oblékáme na noc. Byt by vypovídal o svém obyvateli stejně, jako nám módní kreace hodně napoví o tom, kdo ji nosí.

Kolegové ani ostatní ředitelé firmy nepochopili, co je na vizi projektového ředitele tak novátorského a průlomového. Copak si už teď lidi nezařizují byty tak, jak se líbí jim a jejich rodinám? Měli by se snad v budoucnu ti, co si kupují nové byty, stát jakousi sektou, žijící podle diktátů módního světa? A jak by takový způsob myšlení zvýšil cenu realit?

Lauri Lonkonen se snažil vysvětlit, že pokud by se bydlení podle módy ujalo a rozšířilo, lidé by začali střídat byty jako oblečení, což by samozřejmě přispělo k oživení trhu nemovitostí. Jisté náznaky tímhle směrem lze již pozorovat, byť o masivním vlivu módních trendů na bydlení zatím nemůže být ani řeči. V budoucnu by ale lidé skutečně mohli měnit byty jako oblečení - nebo možná spíš jako auta. Když auto zestárne, jeho model vyjde z módy, karosérie začne korodovat a vůz potřebuje čím dál víc oprav. Majitel auta bez sebemenších rozpaků napochoduje do prodejny aut a vymění svůj starý vrak za nový model. Zrovna tak by to mohlo fungovat v oblasti realit. Staré barabizny prostě nejde rekonstruovat do nekonečna. Prodraží se to a výsledek stejně obvykle neodpovídá očekávání. Pořád ty stejné staré zdi a stejný, okoukaný půdorys. V novém bytě by ale bylo možné aplikovat nejmódnější trendy - a zároveň tak přihodit nějaké peníze do pokladen realitních kanceláří.

Lauri Lonkonen nazval svou vizi NFB, Nová filozofie bydlení, ale sliboval, že vymyslí výstižnější a chytlavější slogan, bude-li mu dán dostatek času a prostředků, aby mohl svou ideu vyprecizovat.

Nadšený referát posluchače ovšem nenadchl a Lauriho pozici ve firmě rozhodně nezlepšil.

Druhý den motivačního semináře jistý švédský bankéř přednesl jako externí expert referát o tom, že v jeho vlasti se osvědčilo zaměstnávání mladých odborníků, usilujících o kariérní postup. V několika švédských firmách dostali výpověď všichni zaměstnanci nad čtyřicet bez ohledu na jejich odbornost a motivaci. Místo nich byli přijati mladší pracovníci, většinou dvacetiletí, několik třicetiletých. Tak lze zabránit situaci, kdy všichni zaměstnanci zestárnou zároveň. Skutečnost je taková, že čtyřicátníci prostě začínají příliš rychle stárnout. Co nevidět se octnou v důchodovém věku, a co by si počal svět byznysu, pokud by neměl v zásobě mladé lidi?

Zprávu nadšeně přijalo jak vedení, tak zejména mladí zaměstnanci Světa bydlení. Pozitivní zkušenosti ze Švédska motivovaly i malou finskou firmu, aby přistoupila k reformám. V podvečer výkonný ředitel firmy Ralf Soininen naznačil v parku Kasina Laurimu Lonkonenovi, aby si na důchod hledal jiné místo než v realitní kanceláři. Lauri se zeptal, zda to má chápat jako výpověď, na což výkonný ředitel připustil, že taková interpretace jeho slov se blíží pravdě. Slíbil ovšem Laurimu půlroční výpovědní lhůtu s plným platem.

Lauri se zamyslel nad svým věkem. Skutečně toho roku v zimě oslavil čtyřicáté narozeniny, ale přesto se nepovažoval za vyčerpaného a na důchod ho dosud nenapadlo ani pomyslet.

K večeru byl motivační seminář zakončen svěží projížďkou po moři. Svět bydlení si pronajal prostornou a rychlou výletní loď, která vyplula do chráněné oblasti zdejšího mořského souostroví. V podpalubí se potil kuchař při přípravě chutné večeře. Na obou palubách se podávalo šampaňské, a zájemci mohli dostat i pivo a víno. Na lodi vládla radostná slavnostní atmosféra - motivační seminář všem přinesl mnoho nových a zajímavých informací, týmový duch byl posílen přinejmenším mezi mladšími zaměstnanci, bylo zahájeno mnoho zajímavých projektů a vůbec, odváželi si spoustu pozitivních dojmů. Ne všichni zaměstnanci to ovšem cítili stejně. Lauri Lonkonen a několik dalších starších zaměstnanců se k veselí mladších kolegů nepřipojilo.

Lauri Lonkonen ochutnal sklenku šampaňského a pak ponořen do chmurných myšlenek se usadil na dolní palubě na schůdky, z nichž se dalo sestoupit do moře a zaplavat si. Zavřel dveře, vedoucí do salonku, a opřel se o zábradlí. Připadal si jako člověk, který vyfasoval přísný trest za něco, co nespáchal, trest horší než vězení. To bude až do konce života nezaměstnaný? Sám se považoval ještě za poměrně mladého člověka.

Později večer, když přestalo svítit slunce, se moře zahalilo nevýslovně krásným mlžným závojem. Kovové zábradlí plaveckých schůdků pokryla večerní vlhkost. Na horní palubě ostatní halasně slavili a na kapitánském můstku se někdo vyptával, jaká je maximální rychlost lodi a jak dlouho trvá, než jí loď dosáhne. Ředitel Soininen prosil kapitána, zda by si na chvilku nemohl vyzkoušet sílu motorů. Kapitán nepříliš ochotně souhlasil, ale zdůrazňoval, že nesmí dělat náhlé pohyby, neboť v lodním motoru je ukryto 400 koňských sil.

Jakmile získal kapitánův souhlas, Soininen se usadil v jeho sedadle a položil ruku na plynovou páku. Rázně jí cukl dozadu a sám strnul údivem, když loď vyrazila prudce dopředu. Zrychlení bylo tak obrovské a nenadálé, že Lauri Lonkonen sklouzl z mokrých schůdků a spadl do moře. Loď zmizela dřív, než se jí nešťastník stihl znovu zachytit. Rozjařená společnost neslyšela volání svého kolegy o pomoc, neboť na horní palubě všichni výskali nadšením nad opojnou rychlostí. Kapitán převzal řízení lodi, ale to už byli od Lonkonena, zmítajícího se ve vodě, příliš daleko. Brzy loď zmizela v mlze. Lauri Lonkonen zápasil s mořem sám, sám a příliš blízko smrti.

Nešťastný a propuštěný projektový ředitel plaval směrem k purpurově rudému severozápadnímu obzoru. Západ slunce byl nevýslovně krásný. Byla by zlomyslná ironie osudu utopit se v tak krásné mořské scenérii. Před očima se vynořil obraz manželky a dětí, pak kamarádi a nakonec také zbožné myšlenky. Situace byla natolik vážná, že bez boží pomoci se zřejmě nevyřeší.

Kapitola 2

Zlepšovatel Kalle Homanen, věk 43, soukromý podnikatel a vynálezce, v laboratoři rozpracovával své nejnovější nápady. Laboratoř měl ve dvou sklepních místnostech činžovního domu v Martinlaakso. Sám bydlel v malé dvougarsonce v Espoo, ve čtvrti Leppävaara. Homanen měl Ženu a tři dospělé děti, které už s rodiči nežily. Dcery studovaly, syn byl na vojně.

Kalle Homanen byl dobrý přítel Lauriho Lonkonena. Znali se z vojny, už víc než dvacet let. Oba sloužili v severním Finsku, v Hiukkavaaře v Oulu u střelecké roty tehdejší Severní brigády. Jejich první setkání málem skončilo rvačkou, protože oba dva si ve světnici nováčků vyhlédli tutéž palandu, tu horní. K rvačce ovšem nedošlo, protože situaci vyřešil velitel čety rotný Rannikko z města Rauma, který mluvil tak, že mu skoro nikdo nerozuměl, jako ostatně všichni lidé z Raumy:

„Ty šláfuješ na horní betli a ty na dolní, a pak se zase čenžnete.“

Lauri získal horní postel a Kalle se musel spokojit s tou dolní. Když si rotnému stěžovali, že jeho rozkazům nerozumí, vyzval je, ať si koupí knihu Hj. Nortama Raumanem za hodinu a koukají se ji naučit nazpaměť. Jinak jim napaří dva týdny zaracha a kromě toho budou každý večer drhnout hlavní kamennou chodbu kasáren.

Tak Lauri a Kalle poznali zvláštní raumský dialekt. Při jeho studiu se skamarádili. Nakonec si zvykli používat raumskou mluvu vždycky, když nechtěli, aby jim někdo jiný rozuměl. Při vycházkách a tancovačkách jim to bylo užitečné, když se domlouvali, jak sehnat načerno flašku nebo jak si rozdělit děvčata. Navíc začali dobře vycházet i s uřvaným rotným. Než ho převeleli jako školitele na námořní základnu do Turku, dokonce si s Kallem a Laurim potykal.

Lauri Kallemu sehnal prostory v Martinlaakso velice výhodně a Kalle za to aktualizoval zastaralý účetní systém Světa bydlení. Lauri rovněž pomáhal při složitém vyřizování mnoha patentů a ochranných známek. Oba také byli členy Společnosti finských bibliofilů.

Kalleho pracoviště připomínalo víc kovárnu než sterilně čistou laboratoř. Ve větší místnosti byly všelijaké technické verky: svěrák, soustruh, stojanová vrtačka, hoblovačka a další. Místnosti dominovaly dva rozměrné stoly. Na nich byly rozložené velké archy papíru, plné vynálezcových nákresů. V menší místnosti byla lednička, kávovar, knihovna a počítač. Pod stropem bylo několik úzkých okének, z nichž se dalo vyhlédnout ven, když chtěl člověk zjistit, jestli prší. Světlo ovšem obstarávaly zářivky.

Kalle usilovně pracoval celý den, a přestože už bylo pozdě večer, pořad se ještě nechystal k odchodu domů do Leppävaary. Manželka Anita se navečer za manželem v práci stavila a přinesla mu několik pirohů se šunkou a lososem. Kalle uvařil čaj a pak si chvíli povídali o všem možném.

Anita měla husté hnědé vlasy, sahající až na ramena. Vypadala moc dobře, a taky to moc dobře věděla. Často litovala, že vystudovala jenom gymnázium, protože měla vynikající předpoklady, aby mohla zastávat vysoké a náročné posty - alespoň podle vlastního názoru. Jako Kalleho manželka, matka tří dětí a druhořadá kancelářská síla vedla ale příliš všední život a v něm se její přirozené vlohy nemohly projevit. Kalle byl ovšem pořádný manžel a ani domov nebyl k zahození.

Jejich dcery měly už univerzitní prázdniny, obě sehnaly brigádu. Studia jim šla výborně. Syn měl přijet z vojny na víkend. Manželka připomněla, že dcery by potřebovaly na léto auto, a Kalle slíbil, že jim dá svoje staré a sám si koupí nové.

Kalle Homanen nezískal svého času náležitou kvalifikaci, nebyl inženýr a dokonce ani technik. Přesto se díky samostudiu zevrubně obeznámil se širokou škálou technických problémů. V technických oborech měl znalosti a hlavně zkušenosti přinejmenším stejné jako vystudovaný inženýr. Ne-li větší. Kalle pracoval v mnoha kovárnách a strojírnách a v průběhu života přišel na nesčetné vynálezy, z nichž mnohé si dal patentovat. Licenční poplatky za užití vynálezů dnes tvořily podstatnou část Kalleho příjmů.

Ve sklepě činžovního domu v Martinlaakso byly krysy, ale Kalle na ně vyzrál zákeřnou pastí, sestávající z plechové krabice o velikosti kufru, a složitého systému několika návnad, jimž chlupatá zvířátka nedokázala odolat. I tahle past na krysy byla patentovaná, a práva na její výrobu přinesla Kallemu hlavně z Číny a Japonska pěknou sumičku, přes 40000 eur. Jedna památka na krysy v pracovně ovšem zůstala, velká ptačí klec s veverčím kolem, v němž běhal starý, světlounce šedý krysák. Když manželka odešla, hodil mu Kalle zbylé drobky z pirohů. Dal mu taky vodu. Krysák se najedl a napil a pak nejméně půl hodiny řádil na veverčím kole jako zamlada.

Právě teď ale měl Kalle Homanen zajímavější program než trávit večer se starou krysou. Vynalezl podle svého mínění převratný způsob, jak eliminovat vzdušné víry, které vznikají při vzletech velkých dopravních letadel a ohrožují bezpečnost leteckého provozu. Letadla vzlétají prakticky pořád, a sotva jedno kousek stoupne, už za ním pošlou další. Mohutné vzdušné víry, které za sebou zanechávají proudové motory, by mohly následující letadlo ohrozit. V nejhorším případě by dokonce mohlo přestat být ovladatelné a spadnout na zem.

Kalle Homanen nad problémem dlouho hloubal a došel k závěru, že do zadní části výkonných proudových motorů by bylo třeba instalovat dálkově ovladatelné nastavitelné klapky, s jejichž pomocí by se víry mohly bezpečně směrovat buď podél boků letadla, případně nahoru nebo dolů. Letadla, letící vzadu, už by se rozhodně nemusela bát mohutných a nebezpečných vzdušných proudů. Kalle už teoreticky spočítal, že záklopky by nemusely být nijak obrovské - rozhodující bylo jejich umístění, nikoli velikost. Jakmile by letadlo dosáhlo normální letové hladiny, záklopky by se mohly nastavit do klidové polohy, aby letadlo po dobu letu nezpomalovaly.

To byla velkorysá idea, vyžadující jak usilovné rozvíjení, tak předběžnou patentovou ochranu. To bude práce pro Lauriho Lonkonena. Škoda jenom, že Lauri je projektovým ředitelem realitní kanceláře. Nejlepší by bylo, kdyby se Kalle Homanen a Lauri Lonkonen mohli na všechny ostatní méně důležité aktivity vykašlat a založit patentovou agenturu, která by zajišťovala patenty na Kalleho vynálezy a pak je prodávala po celém světě.

Kromě ovladatelných záklopek proudových motorů Kalle rozvíjel spoustu dalších podnětných nápadů. Právě teď vychytával poslední nedostatky čtyřjazyčného modlitebního mlýnku. Toť vynález, po jakém bude jistě poptávka hlavně v zemích třetího světa. Moderní modlitební mlýnek by se měl stát jakýmsi rozmlouvajícím a radícím talismanem, nebo přesněji řečeno mechanickým přítelem, pečujícím o náboženské - ale proč by vlastně ne i o všechny ostatní - potřeby svého majitele. Mlýnek by radil, co dělat v té které situaci, k jakému Bohu se pomodlit, jakým bohům by se naopak věřit nemělo a které podvodné sektě je nejlepší se obloukem vyhnout. S pomocí moderních technologií lze do mlýnku nainstalovat až milion alternativ, z nichž by strojek sám vybral tu nejvhodnější pro danou situaci. Mlýnek by se tak stal jakousi prodlouženou boží rukou, tlumočníkem mezi světem pozemským a duchovním. Kalle odhadoval, že v sériové výrobě by mlýnek mohl vážit asi kilo a půl, takže by se hodil i na cesty.

Vrtala mu ovšem hlavou představa, že by složitý a výkonný přístroj mohl začít lidem udělovat sám od sebe a bez příkazů ty nejbizarnější a nejpodivnější rady. Ta možnost mu naháněla hrůzu. Co kdyby se tak spustila nějaká katastrofa... stroje a přístroje by třeba začaly stávkovat a chovat se úplně jako lidi, jako by měly člověčí povahu a myšlenky.

Kalle si pamatoval, že brzy po válce se při prudké bouřce na statku jeho dědečka ve středním Finsku stala podivná nehoda: zatímco venku burácely hromy a oblohu protínaly blesky, traktor ve stodole se zničehonic sám nastartoval a vyrazil plnou rychlostí vpřed. Prorazil zeď stodoly, vjel na dvůr a býkovi, přivázanému u ohrady, přejel a rozdrtil zadní nohu. Rozjetý traktor se podařilo zastavit, teprve když bouřka utichla. Předtím ale stihl poničit vzrostlé borovice na kraji lesa.

Křesťanům ovšem nemá cenu modlitební mlýnek nabízet. Zato by pro ně mohl vynalézt mluvící kříž, který by jim doma i na cestách radil ve věcech víry, a i když by se nestal zrovna tlumočníkem mezi Bohem a věřícím uživatelem, rozhodně by uměl zpívat žalmy.

Kalle Homanen pracoval i na řadě dalších nápadů, z nichž se jednoho dne jistě stanou užitečné vynálezy. Teď jen zbývá, aby se pro jejich spolupráci nadchl i Lauri Lonkonen.

Kalle mu zatelefonoval, ale výsledek ho zklamal. Kamarád telefon nebral. V průběhu večera Kalle volal Laurimu znovu a znovu, ale marně. Tohle se Laurimu nepodobalo. Obvykle se snažil být neustále k zastižení a jen tak pro nic za nic mobil nevypínal. Kalle se rozhodl zatelefonovat Lauriho manželce Irmě. Omlouval se, že ruší tak pozdě, ale jde o opravdu důležitou věc. Irma mu řekla, že manžel byl na motivačním semináři v Hanko a už před notnou dobou se měl vrátit, to se ale z nějakého důvodu nestalo. Že by se někde zapomněl a podlehl svodům a pokušení?

„Je to trochu divný. Lauri se obvykle vrací z cest domů včas a v pořádku.“

Kalle Homanen se rozhodl počkat do rána a pak to zkusit znovu. Může se přece stát, že vyrovnaný a řádný muž se po čtyřicítce konečně utrhne ze řetězu, chce si užít ještě života a zapomene se včas vrátit domů.

Kapitola 3

K ránu už začala být situace Lauriho Lonkonena neudržitelná. Nohy mu mrzly, třásl se po celém těle. Naštěstí aspoň racci zmizeli ve svých skalních hnízdech.

Měl žízeň a začal dostávat hlad. Jak to, Že ho manželka ještě nezačala postrádat? Lauri dostal hroznou chuť na Irminy bliny. A zapil by je dvěma skleničkami bílého vína. Nebo snad ne jenom dvěma, ale celou lahví polosuchého alsaského bílého. Z křišťálových sklenic, teď by se nespokojil s plastikovými pohárky z hypermarketu. Číše na rozloučenou vyžaduje styl.

Zavíraly se mu oči, ale nemohl usnout, znamenalo by to okamžitou smrt utonutím. Musel vydržet vzhůru a přečkat do rána. Snad se ráno zlepší viditelnost a někdo chudáka stojícího v moři zachrání. Jenom ať je moře pořád klidné! Bouři by nepřežil. Lauri vytáhl z kapsy mobilní telefon. Dostala se do něj voda, displej zůstával černý. Naštěstí měl aspoň vodotěsné hodinky. Ukazovaly čtyři. Na postávání a přemýšlení o životě má času až dost.

Kolem šesté zadul lehký mořský vítr a přinesl s sebou tlustý svazek provazů, patrně spadly do moře z nějaké nákladní lodi. O chvíli později se na vlnách houpalo několik balíků, ale Lauri Lonkonen nezjistil, co obsahují, minuly ho v příliš velké dálce. A že by se vrhl do vody, aby to zjistil, to ho zrovna nelákalo.

Po několika minutách přinesly vlny ještě jeden balík, tentokrát Laurimu skoro přímo do náruče. Byl asi metr dlouhý a půl metru široký, obalený průhlednou fólií. Po obou stranách měl text napsaný azbukou, z čehož Lauri usoudil, že stejně jako ostatní věci i tenhle balík spadl do moře z ruské nákladní lodi. Lauri roztrhl obal. Uvnitř byly červené a žluté gumáky, červené v dětských velikostech, ale žluté byly obrovské, určené patrně horníkům. Lauri si radostně vybral pro sebe ty největší. Své staré boty bez lítosti vyzul a nechal sklouznout do moře a místo nich si pomalu začal nazouvat gumáky. Musel se tak hluboko sklonit, až se bradou dotkl hladiny. Podařilo se to. Staré boty vypluly na hladinu, co je asi nadnášelo? Lauri odhadoval, že brzo klesnou ke dnu a že se v nich usadí baltské slávky. Teď v nových gumákách se na kluzké skále cítil pevný a bezpečný. Letní boty, s nimiž se právě rozloučil, ho svého času stály spoustu peněz, byl to kvalitní finský výrobek z Tampere, ale teď není čas na lítost. Teď je nejdůležitější udržet se na kluzkém skalisku. Bohudíky za ruský gumárenský průmysl!

Lauri si nabral do náruče několik párů dětských gumáčků. Vylil z nich mořskou vodu a do jedné boty zasunul svůj mobil, že v ni postupně začne vysychat a tedy i fungovat. Ostatní gumáky chtěl využít k plašení racků, pokud ráno zase přiletí a budou na něm chtít vykonat potřebu. A skutečně, sotva se rozvřeštěl první racek, dostal do hlavy červeným gumákem, a pak už v obtěžování nepokračoval. Velký, unavený muž stál na skále v Baltském moři, v obličeji vítězoslavný výraz.

Lauri vysušil v holínce telefon, a když ještě zahřál baterii v podpaždí, telefon začal fungovat. Byla však neděle, proto žena telefon nezvedla. Irma si o víkendech zvykla prospat celé dopoledne a zjevně nehodlala měnit zvyky kvůli manželově zmizení. Lauri pak zatelefonoval svému dobrému příteli Kallemu Homanenovi, ale ten měl zase obsazeno. Nezbývalo než dál stát na skále v Baltském moři. Naštěstí měl pořádné gumáky, takže ho už netrápilo nic než nedostatek spánku, hlad a žízeň. Přesto nemělo cenu ztrácet naději. Čtyřicetiletého muže čeká v životě ještě spousta zajímavých věcí. Lauri smutně přemýšlel, že pokud ho nenajdou do dvaceti čtyř hodin, ve studené mořské vodě, sotva teplejší než deset stupňů, mu omrznou nohy. Těžké hornické holínky měl plné vody, ale na rozdíl od letních polobotek se v nich voda pod chodidly ohřívala, takže bezprostřední nebezpečí mu zatím nehrozilo. Ani na kolena mu nebyla zima, protože gumáky sahaly do půli stehen. Lauri si pomyslel, jaké měl obrovské štěstí, že balíky s gumovkami spadly do moře kousek od něj. Bez nich by už nejspíš na bezvládných nohou sklouzl do moře a utopil se.

Trosečníkovi přicházejí na mysl všelijaké myšlenky. Měl by začít účtovat se životem a chystat se na smrt, která na sebe zřejmě nenechá dlouho čekat? To snad ne - život je zbytečný, ale smrt je ještě zbytečnější. Jenom škoda, že knížky, které si s sebou vzal na motivační seminář, Pepř humoru a sůl satiry od Larina-Kyöstiho a Dům tragického básníka od Jarkka Laineho, zůstaly v tašce na výletní lodi. Teď by byl čas se do těch podstatných děl finské literatury pohroužit, kochat se jak myšlenkami autorů, tak jejich mistrovskou prací s jazykem. Ovšem mořská voda by knihy poničila, sotva by se daly číst. I ilustrace na obálce by už byly notně nezřetelné.

Protože manželka telefon pořád nebrala, Lauri znovu vytočil číslo nejlepšího přítele. Vodotěsné hodinky ukazovaly sedm.

„Tady je Lauri, nazdar. Volám z ruské dětské gumovky a nevím, jak dlouho vydrží baterie. Jsem mokrý, a v podpaží se potím. Mohl bys ze starého kamarádství zavolat na tísňovou linku námořní stráže?“

Kalle Homanen ihned pochopil, v jak nebezpečné situaci se jeho přítel octl. Řekl Laurimu, ať vypne telefon a čeká, až ho začne hledat letadlo nebo vrtulník námořní stráže. Podle přibližných údajů, které mu Lauri poskytl, usoudil, že trosečník se nachází někde v západní části chráněné oblasti mořského souostroví. Jakmile vyjde slunce, určitě ho rychle najdou. Do té doby to prostě musí vydržet.

Kalle zburcoval námořní stráž a pátrací vrtulník. Pak zatelefonoval řediteli Světa bydlení Ralfu Soininenovi a ten mu poskytl důležité doplňující informace o tom, kudy plula výletní loď. Kalle je okamžitě oznámil na linku tísňového volání. I manželka se konečně dozvěděla, jaký osud jejího muže potkal.

Vypukla invaze na moře, které bylo počátkem léta ještě chladné. Život Lauriho Lonkonena měli teď v rukou záchranáři. Kalle Homanen blahopřál sám sobě, jak rychle uvedl věci do pohybu. Odjel k Lauriho bytu, kde naložil manželku Irmu. Syn ještě z vojny nepřijel a dcery odjely někam na víkend, ale Irma měla čas a chuť vyrazit rovnou do Hanko, kde, jak doufala, se dozví něco víc, proč a jak ten její nešťastník spadl do moře.

Kapitola 4

Kalle Homanen a Irma Lonkonenová odjeli do Hanko a tam se usadili v salonku Kasina. Bylo už skoro jedenáct. Nezbývalo než doufat, že Lauri pořád ještě stojí na skále. Vítr, který se nad ránem zvedl, naštěstí nebyl nijak prudký. V přístavu v Hanko byl pořád ještě klid, ale na otevřeném moři to může vypadat úplně jinak.

Po nebi nad ostrůvky a ostrovy létal sem a tam záchranářský hydroplán a vrtulník. Kalle Homanen byl s oběma stroji několikrát ve spojení. Bylo mu řečeno, že hydroplán krouží velkými oblouky po celé západní části mořského parku, aby získal celkový přehled o území, na němž pátrají. Vrtulník zase podrobně zkoumá kilometr až dva široké pruhy na moři. Hydroplán letí ve výši dvou kilometrů, vrtulník jen ve třech stech metrech. Tak je zajištěna viditelnost a přitom přesnost.

Do Kasina dorazily i obě Lauriho dcery a syn, protože jim matka stihla dát zprávu o otcově ztroskotání. V salonku panovala vzrušená a zoufalá atmosféra.

V jednu odpoledne zazvonil Kallemu Homanenovi mobil. Volal Lauri Lonkonen, oznamoval mu, že viděl na nebi hydroplán a hned nato vrtulník. Mával oběma rukama, aby na sebe upozornil, a pro jistotu ještě hodil do moře několik červených dětských gumáků. Má za to, že přinejmenším z vrtulníku si ho všimli.

„Mám-li být upřímný, další noc bych tady už nevydržel. Stání v moři je zatraceně tvrdá disciplína.“

Odpoledne hydroplán dopravil Lauriho do Hanko. Rovnou ho odvezli k vyšetření na místní kliniku, a taky aby si odpočinul. Manželku a děti za ním pustili hned ten večer, Kalleho Homanena o něco později. Kalle přinesl kamarádovi jako dárek do nemocnice nákresy modlitebního mlýnku. Vývoj přístroje byl teprve na začátku a mlýnek zatím nedospěl ani do fáze prototypu, přesto Kalle soudil, že člověku zachráněnému z moře by se při pohledu na nákresy mohla vydrat z hrudi děkovná modlitba za spásu života.

„Když já ale nejsem věřící, nejsem hinduista a dokonce ani tibetský mnich.“

Kalle namítal, že je úplně jedno, jaké víře a jakému Bohu bude za svou spásu děkovat. Všichni bohové jsou v naslouchání modlitbám odborníci, a proto děkovnou modlitbu rádi přijmou od každého, komu kdy pomohli, ať už to je finský projektový ředitel, čerstvě vyhozený z práce, nebo tibetský mnich.

Po chvíli žertování Lauri zvážněl a začal vyprávět, co zažil při stání na podmořské skále. I když není věřící, neustále se modlil za záchranu života. Chladné moře bylo jako přísné božstvo, v jehož rukou je člověk jen bezmocná třtina. Nebo spíš bylo nebezpečné jako sám ďábel, a celé to zamlžené nekonečno bylo jako studené peklo.

Lauri řekl, že zamlada byl příznivcem ateistických idejí a později se stal agnostikem. Teď se považoval za volnomyšlenkáře, který se nikdy nenechal spoutat náboženskými předpisy a dogmaty. Bůh pro něj neznamená seriózního protivníka, ale ani ochránce či pomocníka. Teď ale prožil otřesnou zkušenost, a hleďme, ve chvílích nejvyšší nouze se podvědomě uchýlil k nějaké vyšší síle. Lauri měl dost času přemýšlet o boží podobě. Bůh v jeho představách nepřipomínal bělovlasého starce, známého z ilustrací k Bibli. Bůh nepřipomínal ani Ježíška, ani Santa Clause, ani člověka. Bůh je všechno, co bylo stvořeno, celé moře nesmírné síly, sahající až nad mraky. Právě k téhle veliké mohutnosti se Lauri snažil modlit, snažil se Boha přesvědčit, že stojí za to pomoct nebohému člověku. Co znamená pro vládce všehomíra věnovat nepatrnou kapičku své milosti projektovému řediteli, který byl právě vyhozen ze zaměstnání a teď stojí v ledovém moři!

„Nechtěl jsem toho po Bohu nijak moc. Stačilo by mi i míň, abych uvěřil, modlil se a žil, jak se patří.“

Kalle na tom neshledával nic divného. Sám se ze zvyku modlil, i když nevěřil o nic víc než Lauri. Kalle posílal modlitby k nebesům pro jistotu, pro všechny případy.

„Co můžeme vědět? Co když opravdu existuje nějaká neznámá inteligentní síla, přesahující možnosti lidského myšlení? Nemá cenu přísahat, že nic takového není možné. Ve vesmíru je tolik nevysvětlitelných věcí! Co je vedle toho jedno, ale třeba i tisíc sebedivnějších náboženství!“

Lauri pohlédl na svého přítele poněkud udiveně. Není Kalle nakonec přece jen věřící, jehož v těžké chvíli lapila do svých tenat bůhvíjaká podvodná sekta? Ale ať už lapila nebo nelapila, Laurimu se teď chtělo strašně spát.

„Až si odpočineš, přijedu pro tebe a odvezu tě domů,“ slíbil Kalle a rozložil na Lauriho noční stolek nákresy modlitebního mlýnku.

Za dva dny Lauriho Lonkonena převezli z Hanko do Espoo, do nemocnice v Jorvi, kde proležel mnoho dní. Dobře se tam o něj starali, prochladnutí nepřerostlo v zápal plic, jehož se lékaři obávali. Přestože byl pacient už ve středním věku, měl dobrou kondici a nemoc nad ním nezvítězila.

Manželka a děti ho chodily denně navštěvovat, a stejně tak Kalle Homanen, ale kolegové se za svým bývalým projektovým šéfem na návštěvu neobtěžovali. Dostal výpověď a basta. Může být rád, že nezahynul. Motivace má do konce života až dost.

To, že realitní kancelář Svět bydlení přítele propustila zrovna teď, považoval Kalle Homanen za šťastnou náhodu. Konečně má někoho spolehlivého, kdo za něj bude vyřizovat patentové přihlášky a další byrokratické papírování. Kalle vykládal Laurimu, jaká práce ho čeká, a sliboval, že mu bude vyplácet stejný plat, jaký měl v realitce. To byla solidní nabídka a Lauri ji bez váhání přijal. Už se mu nechtělo jen tak zbůhdarma se povalovat v nemocnici. Vzrušující svět objevů a vynálezů čeká! Kdo ví, třeba by se i sám mohl pustit do rozvíjení nějakého menšího nápadu. Svět byl zase plný příležitostí.

Na pokoji ležel Lauri se starým mužem, k němuž ošetřovatelky chodily mnohokrát denně a často i v noci. Starý muž umíral. Příbuzní za ním nechodili. Byl to osamělý stařec a tvrdil, že se bojí smrti, která, jak dobře ví, je už za dveřmi. Zadrhával, ale přesto mluvil srozumitelně.

Lauri mu vyprávěl o nehodě, která ho potkala na moři. Stařec to považoval za hrdinské dobrodružství.

„Spřátelíme se, tak mi zbytek života rychleji uteče,“ navrhl stařec a Lauri rád přijal.

Když za Laurim přišla Irma a vzala manžela za ruku, stařík je pozoroval skoro závistivě.

Irma Lonkonenová byla drobná žena s křehkým obličejem. Vystudovala státovědu a pracovala na statistickém úřadě. Irma byla sice malá a štíhlá, ale nebyla neduživá ani slabá, naopak, byla čilá, svěží a neustále v pohybu. Držela Lauriho ruku ve svých dlaních, zahřívala mu prsty a líbala ho na čelo. Irma měla dobrosrdečnou povahu. Lauri si říkal, že místo rukou by mu žena mohla radši zahřívat nohy, které v Baltském moři prochladly. Ale tohle je taky fajn, pomyslel si a o nohách manželce nic neřekl.

Umírající pacient poprosil za prominutí. Je tak osamělý, omlouval se, že prostě nedokáže nechat manžele v klidu. Představil se:

„Jsem nějakej Rauno a v listopadu bych se dožil osmdesáti. Chystala se veliká oslava, ale nejspíš z toho nic nebude, když umřu ještě předtím.“

Irma potřásla starému muži rukou a povzbudila ho, ať na smrt nemyslí. Mnozí muži se teď dožívají i devadesátky.

Stařec ponechal svou žilnatou ruku Irmě v dlaních. Na tváři se mu objevil blažený úsměv. Přece jenom se na světě našla jedna dobrá duše, která se mu dívá do očí a sedí u jeho smrtelného lože.

Irma konstatovala, že pacient má ruku na dotek ještě pevnou a skoro zdravou.

„Teď už nemám žádnou sílu, ale kdysi jsem vyhrál okresní přebor v trojskoku. Ani to není tak dávno, sotva padesát let.“

Pak stařec začal naříkat nad tím, co se asi stane s jeho tělem. Kdo ho pochová? Žena se s ním rozvedla a děti zmizely ve světě.

„Příští týden mě určitě odtáhnou do márnice, spálí v krematoriu a popel vysypou někam do plechovky.“

Irma políbila umírajícího na čelo. Stařík vydechl s vyšpulenými rty, ach, to bylo krásné. Naposled dostal pusu před... nejmíň před deseti lety, řekl. Tehdy ho ale na záchytce v Maunule líbal nějaký tuniský teplouš.

„Do konce života budu vděčný, že se mi ještě dostalo trochu lidského tepla.“

Čtvrtou noc v nemocnici se Lauri Lonkonen probudil - spolupacient blouznil a zdálo se, že se už skutečně chystá umřít. Ošetřovatelky mu píchly utišující injekci a každou chvíli se na něj chodily dívat.

Lauri nemohl usnout. Myšlenky kroužily kolem nové práce, kterou mu nabídl Kalle Homanen. Mohla by ta práce nějakým převratným způsobem přispět k tomu, aby byl svět lepší? Co kdyby vymyslel novou ideologii, nebo ještě lépe nové náboženství? Ta současná jsou už zastaralá, bohové v nich působí dětinsky, jako z pohádky pro předškoláky, kterou je těžké brát vážně.

Nad ránem spolupacient zemřel. Jeho poslední slova zněla:

„Z příští penze si koupím moped. Nejlepší je Soliver.“

Tak snadno přijde člověk o život, úplně jako hmyz.

Noční sestry se za hodinu vrátily s další injekcí na uklidněnou, ale pacient už byl klidný. Jeho mrtvolu přemístili na vozík a vyrazili s ním po pusté chodbě. Lauri Lonkonen přítele na poslední cestě vyprovázel, ale když dospěli ke dveřím márnice, Laurimu oznámili, že jeho čas ještě nepřišel. Musel se vrátit do své postele. Lauri stiskl nebožtíkovi ruku a pomyslel si, Že i on by si mohl koupit moped nebo se věnovat troj skoku.

Nehledě na sousedovu smrt si Lauri připadal v životní formě. Myšlenka na novou víru a ideologii mu nedopřála klidu. Co nejdřív se spolu s Kallem pustí do jejího rozvíjení. Při troše štěstí se brzy podaří uzavřít mezinárodní patentové smlouvy a Lauri s Kallem začnou připravovat novou náboženskou ideologii, která bude znamenat rozhodující přelom v dějinách lidstva. Ta představa plála božským plamenem.

Kapitola 5

Kalle Homanen přijel do nemocnice v Jorvi pro Lauriho Lonkonena, zdravého a překypujícího chutí do práce. Lauri se stavil doma, aby se umyl a převlékl si šaty, vymáchané v mořské vodě, a pak se rozjel na nové pracoviště do Martinlaakso. Usadil se v menší místnosti u počítače. Sklep byl ponurý a ve světle zářivek působil nevlídně, ale Lauri v něm nehodlal trčet osm hodin denně. Pochopil, že přihlašování patentů a zejména jejich prodej po světě bude vyžadovat časté cestování a vůbec život v pohybu. To mu vyhovovalo. Vysedávání v kanceláři si v realitce užil až dost.

Kalle navrhl, ať si Lauri zvolí nějaký vhodný titul, jímž by dělal dojem na klienty. Lauri se zamyslel, ale pak odpověděl, že se spokojí zase jenom s projektovým ředitelem, už si na něj zvykl. I v nové práci se bude přece starat o projekty, byť teď budou mít podobu patentů a vynálezů.

Lauri soudil, že se stihne zapracovat ještě před svatojánským svátkem, než odejde celé Finsko na dovolenou. Kalleho modlitební mlýnek existoval v první prototypové verzi, určené Tibeťanům. Že by se vydali na cestu s cílem propagovat náboženský přístroj? Kalle nedoufal, že by se jim podařilo dostat do Tibetu. Číňané Tibet už desítky let okupují a víza nerozdávají zrovna štědře, rozhodně ne západním obchodníkům s modlitebními přístroji. I dalajláma musel přece z rodné země uprchnout a usadit se v exilu v severní Indii.

„Pojedeme do Indie,“ rozhodl Kalle Homanen. „Určitě tam bude víc zájemců o modlitební mlýnek než v celém Tibetu.“

Skutečně... I Lauri měl představu, že Indie je skrz naskrz náboženský stát. Určitě tam kvete hinduismus a všechny jeho směry a sekty, a kromě toho v Indii žijí i muslimové. Před důležitou cestou by to ovšem bylo dobré zjistit přesně. Mohli by se pokusit setkat i se samotným dalajlámou, zrovna nedávno s ním televize v západních zemích vysílaly interview. Lauri doufal, že při troše štěstí by se setkání mohlo opravdu uskutečnit.

Modlitební mlýnek byl přístroj, zkompletovaný z mnoha už známých a užívaných dílů: z mikrofonu, reproduktoru, minipočítače a tak dále. Kalle si uvědomil, že takový přístroj ještě nikdy nekonstruoval. Modlitební mlýnek byl něco jiného než jeho obvyklé vynálezy. Jakoby mlýnek měl svou duši a svůj rozum, jakkoliv podivně to zní, a zapínal se sám, dokonce i bez baterií. Zrovna tak bylo těžké ho umlčet, a často nepomohlo, ani když s ním mrštil o zeď pracovny. Dřevěné pouzdro se rozbilo, ale přístroj spustil tak srdcervoucí křik, že ho člověk radši nechal ležet.

Pro takový přístroj asi nemá cenu žádat patent, protože by to byl zdlouhavý a drahý proces. Ale ochrana modelu se získat dá. Nejdřív ze všeho se Lauri obeznámil s příslušnou legislativou, a za dva dny už měl připravené potřebné nákresy a dokumenty. Kalle je zkontroloval, byl spokojený. Mlýnek ho ovšem svým způsobem začínal děsit.

Dokumenty odeslali poštou a pak Lauri začal zařizovat cestu do Indie a seznamovat se se vzdušnými víry, jež po sobě zanechávají proudové motory letadel.

Kalleho vynález byl v zásadě jednoduchý, ale geniální věci bývají jednoduché. Jádro věci tkvělo ve tvaru nastavitelných záklopek: nebudou mít tradiční tvar křídel, nýbrž z jedné strany budou vypouklé, aby do sebe vzdušné víry jakoby pohlcovaly a pod tlakem je odváděly žádoucím směrem. Kalle to vyzkoušel ve vodě. Na dolním jezu řeky Vantaanjoki prototyp záklopky fungoval výborně.

Lauri zahájil patentové řízení. Kalle mu řekl, že získání patentu bude trvat rok nebo dokonce dva, ale už předtím by mohli získat ochranu vynálezu.

Vedle suchopárného patentového papírování bylo plánování obchodní cesty do Indie vítaným zpestřením. A proč by si nezajeli ještě do dalších nábožných zemí v regionu? Lauri v Indii nikdy nebyl, i proto se na cestu tak těšil. V této roční době bude v jihovýchodní Asii vedro, ale to člověku, který prostál dva dny v ledové vodě Baltského moře, udělá jen dobře.

Nejprve letěli s Finnairem do Paříže. Tam Lauri kontaktoval ústřednu Air France. Přišli s Kallem do jejich sídla a představili systém, zabraňující vzniku nebezpečných vírů za proudovými motory letadel. Kalle s sebou měl dokonce zmenšené modely nastavitelných záklopek. Nový nápad vzbudil v letecké společnosti značný zájem. Lauri vyměnil právo používat záklopky za letenky. On a Kalle dostali celou knížečku kuponů Air France, opravňujících je létat na účet společnosti po celém světě, odkudkoli kamkoliv.

Lauri s Kallem si vlastnoručně vypsali letenky první třídy z Paříže do Dillí a zpět. Kalle navrhl, že by se cestou mohli stavit v Tibetu a propagovat mlýnek přímo tam. Lauri soudil, že při téhle cestě se do Tibetu nedostanou - ani jeden neměl čínské vízum či kontakty na místní obyvatele, od nichž by mohli získat pozvání. Budou se muset spokojit s emigranty, kteří z Tibetu uprchli po čínské okupaci a žijí už několik desetiletí v politickém exilu v severní Indii.

Většinu Členů posádky letadla Air France tvořili Indové, až na kapitána. Lauri s Kallem se pohodlně usadili v měkkých křeslech první třídy a pro ukráceni času začali letuškám a stevardům předvádět modlitební mlýnek. Přístroj vyvolal mezi Indy opravdový zájem, toužili nahlédnout do jeho útrob. Kalle povolil vespod šrouby a ukázal zájemcům vnitřek svého vynálezu.

Modlitební mlýnek byla dřevěná krabice o velikosti starodávného kávomlýnku. Uvnitř byla schránka na baterie, dodávající proud několika elektronickým zařízením. Malý mobilní telefon zahrál po zmáčknutí knoflíku úvodní melodii a pak přehrál všechny došlé vzkazy. V mlýnku byl dále miniaturní přehrávač, který vždycky při spuštění spustil hinduistickou hudbu. Obsahoval také řečový syntetizátor, který hindsky vyprávěl o tamním náboženství. V nabídce samozřejmě nechyběly ani samotné modlitby. Zaznělo například starolaestadiánské vyznání v několika severských jazycích: finsky, švédsky, norsky a laponsky.

Kalle znovu pevně utáhl šrouby. Na zbytek cesty svěřil přístroj do péče indického stevarda, varoval ho ovšem, aby svéhlavý mlýnek nepoškodil, je to nevypočitatelný přístroj.

Jako pasažéři první třídy mohli Kalle s Laurim jíst a pít, co hrdlo ráčilo. Cesta příjemně ubíhala zvlášť od okamžiku, kdy se před nimi objevilo vychlazené šampaňské.

Z Paříže do Dillí jsou tisíce kilometrů. Let trval víc než devět hodin, protože při mezipřistání v Aténách muselo letadlo natankovat. Přestože cesta byla dlouhá, ve společnosti dobrých jídel a nápojů rychle ubíhala. Posádka s planoucími tvářemi zkoumala, co všechno modlitební mlýnek dokáže. Stevard chtěl nahrát svou vlastní hinduistickou bohoslužbu. Když mu to Kalle s Laurim dovolili, zavřel se v místnosti pro posádku a zahájil bohoslužbu. Nahrávání trvalo přes dvě hodiny, ale výsledek skutečně působil vroucně a zbožně. Lauri a Kalle se nejdojemnější momenty bohoslužby naučili nazpaměť a dospěli přitom k názoru, že se možná dřív nebo později stanou zanícenými hinduisty. Zvlášť Lauri by byl ochoten vyměnit křesťanskou viru za hinduistickou. Hinduista by asi dva dny v ledové mořské vodě vydržel snáz než luterán, který může jen málokdy zakusit dotek boží milosti.

Stevard vrátil modlitební mlýnek Kallemu a Laurimu. Ti mu poděkovali za novou nahrávku. Přístroj se jim teď, s novou bohoslužbou, bude propagovat ještě lépe než dřív. Indové rozhodně nebudou moct argumentovat tím, že jim hinduismus nabízejí nějací nevěřící luteráni.

Na letišti probíhala vojenská přehlídka. Nádherná podívaná! Mladí muži pochodovali ve vášnivém rytmu bubnů, pušky připravené k útoku. Několik chlapíků v bílých kápích rozvinovalo široký červený koberec. Lauri a Kalle se pokusili zůstat stranou, ale dovedli je přímo na koberec. Přátelé, celí zpocení a obklopení exotickými indickými vůněmi, shlédli přehlídku, neboť jim nic jiného nezbývalo, salutovali a přitom litovali, že si nevzali aspoň kravaty, nechali je v kufru. Dobře to dopadlo - a pak přistálo vojenské letadlo a na koberec vstoupil nigerijský premiér.

Vůně indických koření, zvuk bubnů a píseň ptáka široce rozmachujícího křídly, to všechno svědčilo o tom, že už opravdu nejsou doma ve Skandinávii. Lauri a Kalle, skrz naskrz propocení a vyčerpaní dlouhou cestou, se ubytovali ve čtyřhvězdičkovém klimatizovaném hotelu v Dillí. Bylo nádherné vstoupit do chladného, svěžího pokoje. Přátelé se osprchovali, převlékli do pyžam, tedy v jejich případě do trenek, a ulehli. Před usnutím Kalle zapnul modlitební mlýnek. Vyslechli hinduistickou bohoslužbu, kterou namluvil stevard Air France, a usnuli hlubokým, blaženým spánkem.

Nazítří začali sestavovat seznam společností a institucí, které by mohly jevit zájem o mechanizované božstvo. Kalle soudil, že nejkratší cesta k poznání indické religiózní kultury povede přes strojírny a autoopravny. Ve věcech víry mívají muži praxe větší vliv než mužové ducha. Ano, mužové, neboť mezi duchovními vůdci se dnes už ženy nevyskytují. Doba vlády Indíry Gándhíové již je hlubokou minulostí a žádná skutečná pokračovatelka jejího díla není na obzoru.

Kolem poledne vstoupili Kalle s Laurim do největšího autoservisu v Dillí. Opravovali tam většinu západních značek automobilů, ale měli také vlastní výrobní dílnu. Pracovaly tam tři stovky mechaniků a servis měl filiálky ve všech spolkových státech Indie. Byl to vlastně autoopravárenský řetězec, jehož chapadla dosahovala i do těch nejodlehlejších indických provincií. Pokud mechaniky finský modlitební mlýnek zaujme, nikdo už nebude moct zvrátit Lauriho a Kalleho úsilí o nové ušlechtilé náboženství, které dosáhne světové slávy a rozkvětu jen tím, že se zmáčkne spouštěcí knoflík modlitebního mlýnku.

Kapitola 6

Lauri Lonkonen a Kalle Homanen vstoupili do největšího indického autoservisu v Dillí. Měli s sebou prototyp modlitebního mlýnku, velkou složku nákresů a anglický popis jeho konstrukce. Navrhli zdejším inženýrům a technikům důvěrná jednání o patentových a výrobních právech nového náboženského přístroje.

V jednací místnosti se objevil čaj, smažené kousky masa a ryb a kulaté nadýchané chlebové placky. Spustili mlýnek. Indové upíjeli čaj a poněkud nedůvěřivě naslouchali hinduistické bohoslužbě. Po jejím skončení se hlavní inženýr začal vyptávat, jestli je ve Finsku zvykem řešit své duchovní záležitosti a problémy mechanizovaným způsobem. Kalle odvětil, že až dosud to ve Finsku zvykem nebylo. Věřící se scházejí jednou týdně v kostelích, poslouchají kázání a zpívají žalmy. Některé sekty ovšem určité způsoby mechanizace užívají, například kopie starých šamanských bubnů, a některé menší sekty hrají na šlapací varhany a jiné nástroje, například na housle a tamburíny. Podobná zařízení, jako je zde přítomný modlitební mlýnek, se ale ve Finsku dosud neobjevila.

Pak otevřeli zadní kryt mlýnku. Technici a inženýři se k němu sklonili. Kalle jim vysvětloval konstrukci mlýnku. Ke všeobecnému údivu mlýnek začal sám od sebe recitovat úryvky z hinduistických modliteb a navíc ještě přehrávat indické melodie.

Modlitbám se tentokrát příliš nevěnovali, protože hlavní inženýr servisu si jich nijak zvlášť necenil. Atmosféra zhoustla ve chvíli, kdy Lauri a Kalle přednesli podmínky, za nichž by byli ochotni předat servisu nákresy a prototyp mlýnku, aby bylo možno zahájit výrobu. Kalle navrhoval, že hned na začátku spolupráce by bylo nejlepší dohodnout se na výši provize za jeden kus mlýnku, totéž by se pak uplatnilo na celkovou roční produkci.

Prodej a marketing mlýnků vyžaduje ovšem odborníky, pročež by bylo nejrozumnější pověřit tím nějakou marketingovou firmu. Bylo by dobré navázat spolupráci například s velkou indickou společností, vyrábějící tranzistorová rádia značky Nobel. Těch se každoročně vyrobí a prodají miliony, pro společnost by nebylo nic těžkého postarat se i o marketing a prodej mlýnků po celém světě.

Lauri navrhl, že za každý modlitební mlýnek by finská strana dostala asi jedno a půl eura. Roční objem výroby by podle něj jenom v Indii mohl dosáhnout milionu kusů. Pokud by se mlýnků prodalo přes milion, provize by se o pět procent snížila, a kdyby se jich prodalo víc než tři miliony, provize by se snížila o deset procent.

Tahle čísla inženýry a techniky zaujala. Na stole se objevily kalkulačky a notesy. Hlavní inženýr oznámil, že by mohli uzavřít předběžnou smlouvu, která by vyčíslila cenu nákresů a prototypu a pak provizi z jednoho každého vyrobeného mlýnku. To Kallemu Homanenovi a Laurimu Lonkonenovi vyhovovalo.

Kalle navrhl, že na konci prvního roku by si řetězec autoopraven mohl koupit licenci na výrobu milionu mlýnků. Vzhledem k počtu obyvatel Indie nepovažoval tu cifru za nijak přemrštěnou. Počítal, že čínských modlitebních mlýnků by se prodalo nejméně milion kusů. Lauri dodal, že milion čínsky mluvících mlýnků nebude stačit ani na rozjezd, v první sérii se musí vyrobit minimálně dva miliony kusů. Hlavni inženýr namítl, že vzhledem k indickým podmínkám jsou ta Čísla nadsazená. Řetězec by na sebe bral příliš velké riziko. V tom nejhorším možném případě by autoopravny po celé zemi byly doslova zasypány modlitebními mlýnky. Nebylo by kde opravovat auta, protože všude by se válely verky, vřeštící hinduistické modlitby. To by ohrožovalo duševní zdraví zaměstnanců. Začalo by se stávkovat a i ti zaměstnanci, kteří by předtím byli mlýnkům nakloněni, by je začali ničit Kalle a Lauri si představili, jak znechucení mechanici snášejí nedodělané mlýnky na hromadu někam dozadu na dvůr a tam je zapalují. Než by dorazili hasiči, měla by veřejnost vzácnou možnost pozorovat, jak sto nebo třeba i tisíc mlýnků hoří a přitom vyzpěvuje starodávné hinduistické modlitby.

To by byl pořádný rámus, pomyslel si Lauri.

Kalle se snažil dovést jednání ke zdárnému konci. Neměli by hned na začátku poskvrnit pověst nového náboženství, pocházejícího z Finska. Kolem modlitebního mlýnku by totiž mohlo vzniknout úplně nové náboženství, lišící se od těch starých směřováním k dobru a lidskosti. Teď je vynalezen stroj, který se o všechno postará, a jen na výsledku jednání záleží, jestli se jeho výroba pořádně rozběhne.

I Lauri se domníval, že po novém náboženství existuje celosvětová poptávka, něco jako společná naděje všech věřících, a tu by bylo potřeba naplnit právě vytvořením nové humanistické víry.

„Boha snad ani nebudeme potřebovat, stačí nám víra,“ uvažoval Kalle.

Ani Lauri nepovažoval za nezbytné vymýšlet nové božstvo. Ať si každý vytvoří sám svého Boha. O nové bohy nouze nebude, už teď lidi zbožňují kdekoho.

„Nestojíme ovšem ani o ďábla,“ podotkl hlavní inženýr, který v mládí studoval strojírenství v Manchesteru.

„Nestojíme ani o čerty,“ přizvukoval Kalle.

Nakonec se přátelé s inženýry dohodli, že jednání budou pokračovat nazítří. Slíbili, že jim předloží konečnou podobu návrhu na prodej práv na výrobu modlitebního mlýnku a počty vyrobených kusů. Inženýři se zase chystali aspoň v zásadě rozhodnout, jak a za jakých podmínek by mohli s výrobou mechanizovaných bůžků začít. Shodovali se v tom, že v první fázi se vyrobí milion kusů. Zároveň inženýři slíbili podrobněji popsat, jak hodlají začít s výrobou a s marketingem.

V hotelovém baru Kalle s Laurim dál rozvíjeli dimenze modlitebního mlýnku tak, aby ho co nejvíc přizpůsobili potřebám indické společnosti. Dala by se vyrobit i zmenšená verze, která by se vešla na řídítka kola, takže by byla možné s mlýnkem konzultovat i cestou nebo se radit, jak předcházet dopravním nehodám.

Laurimu se ta myšlenka líbila. V Indii je minimálně sto milionů kol, usuzoval, a kdyby se mlýnek instaloval jen na každé druhé kolo, znamenalo by to hned na začátku prodej padesáti milionů božských strojků.

Kalle navrhl, že by se modlitební mlýnky mohly montovat i do rikš. I těch jsou v Indii miliony. Zákazníci by určitě rádi jezdili v hinduistických rikšách. Mohli by tak cestou praktikovat víru, čímž by ušetřili čas. Kromě kol a rikš by modlitební mlýnky samozřejmě patřily i do dalších dopravních prostředků jako do taxíků, autobusů, člunů, převozních prámů, lodí a dopravních letadel. A to není zdaleka všechno! Modlitební mlýnky by se mohly pouštět na fotbalových stadionech v přestávkách mezi poločasy, další významnou cílovou skupinou jsou kláštery, a nesmí se zapomenout ani na školy, univerzity a kasárna. A mlýnky by samozřejmě měly hlásat své poselství naděje i v nemocnicích, věznicích a domovech důchodců po celém světě.

Kapitola 7

Lauri Lonkonen si s sebou na cestu vzal kuchařku Lahůdky indické kuchyně, přeloženou do finštiny. Navrhl Kallemu Homanenovi, že by mohli založit menší restauraci, kde by se vařila indická jídla. Tak by si vydělali na cestu a zároveň by přišli do styku s místními lidmi. Kalleho ta myšlenka nadchla. O vlastní restauraci prý odjakživa snil, a teď se naskýtá vhodná příležitost. Přátelé si pronajali vhodné prostory v centru města a nakoupili potřebné přístroje a nádobí.

Zahájit provoz restaurace v cizí zemi nebylo ovšem tak úplně jednoduché. Jako cizinci museli Lauri a Kalle podstoupit vyčerpávající a spletitý souboj s roztočenými větrnými mlýny indické byrokracie. Ze všeho nejdřív museli najmout místního kuchaře, a zároveň ho hned udělali svým bílým koněm a napsali na něj svou živnost. To ovšem nestačilo. Oba přátelé museli ještě úřadům předložit lékařské vysvědčení, potvrzení o očkování a mnoho dalších dokumentů. Úředníci indické zdravotní správy vyžadovali i čestné prohlášení, v němž se Finové zavážou, že se v jejich restauraci nebude využívat dětská pracovní síla a že nebudou zaměstnávat ani těžce nemocné lidi či zapáchající žebráky. Odbory zase trvaly na tom, že mzdy musí odpovídat uzavřeným kolektivním smlouvám a zdůrazňovaly dodržování bezpečnosti práce. Na závěr se ještě Finové museli zavázat, že personál nebudou bít ani na pracovišti, ani v pronajatých služebních bytech.

Bylo třeba uzavřít i pojištění: proti všem rizikům včetně požáru. Museli doložit, že kuchyně a sklad vyhovují hygienickým předpisům. O prodeji alkoholických nápojů byl samozřejmě sepsán extra protokol. A ke všemu ještě museli slíbit, že nebudou do své restaurace pouštět prostitutky - nebo že je přinejmenším nebudou dohazovat zákazníkům.

V tom boji padlo jenom na úplatky tolik peněz, že restaurace zpočátku vydělávala jenom na ně.

Přes všechny nástrahy byrokracie finsko-indická restaurace konečně otevřela. Nabízela žluťoučkou zelnou nádivku - její příprava byla snadná a zákazníci si ji oblíbili. Nádivka se dělala z mladého zelí a malých zelených chilli papriček, oleje a kurkumy. Zelí se smíchalo s kořením, podávalo se teplé.

Lauri se specializoval na přípravu chutných tygřích krevet. Marinoval je několik hodin v nálevu, do nějž dával chilli, kurkumu, garam masalu a limetkovou šťávu. Po třech hodinách v chladničce krevety získaly lahodnou jemnou chuť.

Jako předkrm Kalle s Laurim podávali slané chuťovky, smažené kousky masa a ryb v kořeněné omáčce, sestávající z chilli, koriandru a oleje. K tomu se podávaly chlebové placky různých velikostí. Kalle se naučil péct tenké placky a zákazníci je vychvalovali, že jsou stejně křupavé a lahodné jako z indické pekárny.

Největší oblibu na jídelním lístku si ovšem získal mrkvový nákyp, podávaný jako slavnostní chod. Kromě mrkve se k jeho přípravě používala smetana, kardamom, cukr, máslo, pražené mandle a rozinky. Strouhaná mrkev se podusila do měkka a pak se přidalo koření. Hotový nákyp se zdobil nasekanými mandlemi, rozinkami a lístky indického stříbra.

Finsko-indická restaurace byla ideálním prostředím pro navazování hovorů s místním obyvatelstvem. Zákazníci Finům rádi vyprávěli o Indii, životních podmínkách, historii, společnosti a náboženstvích, o životním stylu a svébytných kulturních tradicích.

Vynálezci modlitebního mlýnku do něj museli zapracovat i zvláštnost indické společnosti, systém guruů. Protože obyčejní lidé v Indii svým guruům, společenským a náboženským autoritám, důvěřovali téměř slepě, Kalle s Laurim se rozhodli, že do mlýnku nahrají i poučení nejuctívanějších guruů. Čas ukáže, dokáže-li mechanický strojek jednat stejně moudře jako indický guru. Zdalipak se finská vláda někdy v budoucnosti zeptá modlitebního mlýnku na to, jak by měla vést svou zemi? Pokud by se tak stalo a pokud by se vláda získanou radou řídila, určitě by poklesly jak daně, tak nezaměstnanost. O tom byli Kalle s Laurim přesvědčení.

Lauri a Kalle obdivovali hinduistickou svobodomyslnost: bylo tolerováno více bohů, byť ani vyznavačů jediného Boha nebylo málo. Zakladatel hinduismu není znám, hinduisté nemají svého Ježíše, Buddhu ani Mohameda. Lauri s Kallem nahráli do modlitebního mlýnku i hymny a mantry z knih Védy. Jednou možná strojek způsobí ve Finsku náboženskou revoluci. Co by následovalo? Určitě zajímavé věci. V nejlepším případě by finský arcibiskup žádal mlýnek o náboženské rady.

Kalle s Laurim se dostali do ráže a nahráli do mlýnku poselství všech velkých indických náboženství. V mlýnku spolu koexistoval islám, džainismus, sikhismus, zarathuštrismus a buddhismus. Mlýnek byl jako miniaturní chrám, v němž každý zájemce mohl poslouchat, co si přeje. Ateismus je navěky mrtev, smáli se majitelé finsko-indické restaurace.

V této fázi si Kalle vzal do hlavy, že modlitební mlýnek ukáže dalajlámovi, který musel opustit Tibet, když Čína v padesátých letech dvacátého století jeho vlast obsadila. Armáda odpor Tibeťanů potlačila. Dalajláma nebyl zdaleka jediný politický uprchlík, do Indie utekly stovky, ba tisíce Tibeťanů, většinou mniši.

Zařídit setkání s dalajlámou bylo obtížné. Jeho tajemník oznámil, že kalendář tibetského duchovního vůdce je na několik příštích let zcela zaplněn. Něco doplnit lze jen v naprosto výjimečných případech.

Lauri se ale jen tak nevzdal. Oznámil, že cílem schůzky je poskytnout tibetskému duchovnímu vůdci hloubkovou informaci o současném vývoji hinduismu. Při schůzce bude dalajlámovi předvedena vrcholně moderní náboženská pomůcka, která byla vyzkoušena mezi prostými hinduisty, a bylo dosaženo skvělých výsledků. Dalajláma by měl jedinečnou příležitost poznat současný mechanismus víry a případně k němu poskytnout i své vyjádření.

Tyhle lákavé vyhlídky dalajlámu bohužel nenadchly. Jeho tajemník se omluvil, že dalajláma je zaneprázdněn a že setkání by bylo možné nejdřív za dva roky, bude-li ovšem ještě aktuální.

Kalle s Laurim začali přemýšlet, jak by mohli k dalajlámovi proniknout. Jeho doporučení bylo při prodeji a marketingu mlýnku nezbytné, a vůbec by jistě bylo skvělé setkat se jedním z nejvlivnějších náboženských činitelů současnosti. Ne, vzdát se nemůžou.

Následující noc Kalle přišel na nápad, jak se k dalajlámovi dostat, a hned při snídani se Laurimu se svým nápadem svěřil, neboť na něj byl velmi hrdý. Spolupráce s dalajlámou by se možná dala navázat čínským prostřednictvím.

„Čínským?“ vydechl Lauri udiveně. Právě Číňané přece vyhnali dalajlámu do exilu a obsadili jeho říši, zavírají Tibeťany do kriminálů a posílají je na nucené práce, a kdo ví, kolik chudáků připravili Číňané za všechny ty roky o život.

Kalle nalil příteli čaj a začal mu objasňovat svou ideu. Nejprve se musí obrátit na čínské velvyslanectví tady v Dillí. Pak je Číňanům třeba vnuknout myšlenku na cestu vlakem z Pekingu do Lhasy, hlavního města Tibetu. Tisícikilometrová železnice byla přece nedávno zprovozněna. Od té chvíle má Tibet s vládnoucí zemí Čínou dobré spojení. Z čínského hlediska to znamená definitivní asimilaci Tibetu s Čínou a tím i konec mnohaletého odporu.

Začali promýšlet praktické uskutečnění nápadu. Takže nejdřív musí kontaktovat čínské úřady, jinými slovy požádat o audienci na zdejším čínském velvyslanectví. Pak je třeba získat víza. Kalle už věděl, na základě čeho o víza požádají. Na velvyslanectví řeknou, že chtějí absolvovat cestu z Pekingu do Lhasy moderním vlakem a pak o ní napsat knihu, která bude obsahovat i fotografie. Knihu vydá nějaké slavné britské nakladatelství a bude se prodávat po celém světě.

„Tohle Číňany určitě nadchne,“ usmíval se Kalle spokojeně.

I Laurimu připadala kniha jako dobrý nápad, ale přemýšlel Kalle nad tím, kdo z nich dvou ji napíše, a navíc tak, aby měla úspěch na mezinárodních trzích? To si teda Kalle troufá, soudil Lauri. Napsat knihu přece není jen tak, to není jako házet někde lopatou nebo zametat podlahu.

Kalle jeho pochybnosti nesdílel. Na tak jasné téma by knihu dokázal napsat kdokoliv. Je k tomu potřeba jen pár týdnů času, a samozřejmě, bylo by dobré podniknout cestu z Pekingu do Lhasy. Tisíce kilometrů dlouhou cestu po čínských náhorních plošinách z hlavního města Číny do hlavního města Tibetu. I Lauri se začal klonit k názoru, že se to tak musí udělat: napřed podniknout cestu a pak o ní napsat knihu. A nejenom napsat, měla by to být kniha s bohatým obrazovým doprovodem. Lauri dosud neznal Kalleho jako vynikajícího fotografa, ale co na tom, ani on sám se dosud nevěnoval psaní průvodců, takže se oba budou mít co učit.

Lauri se pro knihu nadchl, a nespokojil se jenom s jednou, vymyslel hned dva další průvodce. Jeden by popisoval cestu slavného Orient Expresu z Londýna do Istanbulu. Už Agatha Christie o tom napsala detektivku, ale co brání Kallemu a Laurimu napsat o tom slavném vlaku ještě jednu knihu, a třeba zrovna lepší?

Třetí průvodce by popisoval úplně nejdelší cestu po kolejích. Začínala by v Helsinkách a vedla by až na Dálný východ do Vladivostoku. Na mapě světa si Lauri spočítal, že vzdálenost mezi oběma městy činí 10000 kilometrů, ne-li víc. Později večer Lauri všechny tři synopse vytiskl v hotelové recepci a dal je Kallemu přečíst. Kalle doufal, že autorům tak zajímavého průvodce Číňané dají rádi vízum nejen do Pekingu, ale i do Lhasy.

Před usnutím se přátelé dohodli, že pokud dostanou víza a cesta se uskuteční, opravdu vydají všechny tři průvodce. První vyjde už za rok a pak každý rok další. Takže už mají práci na tři roky dopředu, a je to práce zajímavá a svým způsobem dobrodružná.

Zdokonalení modlitebního mlýnku a výroba nového prototypu zabraly jen asi týden času. Na základě dřívějších nákresů a nových vzorců byla výroba přístroje snadná. V největší strojírně opravárenského řetězce v Dillí sestavili druhou verzi modlitebního mlýnku za dva dny. Lauri spočítal, že pokud se do mlýnku bude instalovat přehrávač a mobil od Nokie, bude to pro finský telekomunikační gigant znamenat zaručený prodej milionů přístrojů.

Kalle plánoval výrobu mlýnků tradičním způsobem, tedy na běžícím pásu - takže v podstatě stejným systémem, jímž se kdysi vyráběly v Americe fordky. Výrobu by bylo možné rozjet ve Finsku, nebylo by nezbytně nutné zakládat továrnu v Číně nebo v Indii. Doprava ze severní Evropy do Asie vyjde levně, protože přístroje jsou malé a do jednoho kontejneru se jich vejdou stovky. Mohly by se dopravovat z továrny na místo určení letecky. Lauri předpokládal, že společnost Air France by za dopravu nepožadovala vysokou cenu.

Když byla druhá verze mlýnku hotová, Lauri znovu oslovil čínské velvyslanectví. Teď mu nabídli schůzku už nazítří. Lauri dal přeložit synopse průvodců do čínštiny a udělal od každé deset kopií. Nový mlýnek naleštili, vyzkoušeli přehrávač. Dva indičtí filmoví herci namluvili jak hinduistické, tak islámské a buddhistické modlitby a zbožné úvahy. Kalle a Lauri doufali, že takto vybaveni si z čínského velvyslanectví vízum odnesou. Mohli by s mlýnkem odletět do Pekingu a odtamtud jet vlakem několik tisíc kilometrů do Lhasy, cestou fotografovat a psát si poznámky. Po návratu z Tibetu se určitě podaří i setkání s dalajlámou, když mu Lauri a Kalle budou moct povědět čerstvé novinky z jeho bývalého hlavního města. Kromě toho by mu mohli odevzdat rukopis připravované knihy i s fotografiemi. Jako poděkování za takový dar by uvítali dalajlámovu pomoc s marketingem modlitebního mlýnku v Číně, Indii a Japonsku.

„Zlatý mlýnek,“ přemýšlel Lauri a myslel to doslova. Dva až tři miliony prodaných modlitebních mlýnků přinesou jemu a Kallemu bohatství, víru a štěstí.

Kapitola 8

Čínské velvyslanectví v hlavním městě Indie Dillí mělo přinejmenším padesát zaměstnanců. Většinu tvořili diplomaté, tajemníci, vojenští přidělenci, nejrůznější experti. Velvyslanectví ovšem zaměstnávalo i spoustu technického personálu: řidiče, kuchaře, uklízečky, tlumočníky, sekretářky.

Lauri Lonkonen kontaktoval velvyslanectví s tím, že on a jeho přítel inženýr pracují na nových vynálezech, týkajících se Číny a Indie, a rádi by diplomaty se svými vynálezy seznámili. Je si jist, že vzbudí jejich zájem, zdůraznil Lauri.

Lauri měl pravdu. Číňané hned pochopili, že tentokrát jim Finové nabízejí něco, co má opravdu výjimečnou cenu. Zástupce velvyslance tlumočil Kallemu Homanenovi a Laurimu Lonkonenovi zdvořilé pozvání na pracovní oběd na velvyslanectví, který se bude konat už nazítří. Z velvyslanectví oznámili, že pro hosty pošlou auto, aby je vyzvedlo v hotelu. Teď bylo všechno v pořádku. Celé odpoledne a večer padlo na překládání synopsí turistických průvodců do čínštiny. Pomohl jim v tom nastrčený ředitel jejich restaurace, či přesněji řečeno jeho známý učitel karate, původem Číňan. O půlnoci byli s překlady hotovi. Zrovna tak byly připraveny a zkontrolovány modlitební mlýnky a zkopírovány plány a nákresy.

Nazítří v dohodnutou hodinu zastavila před Kalleho a Lauriho hotelem reprezentační limuzína z velvyslanectví. Černé auto se jen blýskalo. Kalle usoudil, že auto je čínské, ale vyrobené podle staré sovětské limuzíny Zil. Nejenom auto bylo stylové, ale i řidič - měl modrou uniformu a parádní kšiltovku, na rukou bílé rukavice a v jeho chování bylo něco vojenského. Z hotelu na velvyslanectví jeli jako v nějakém slavnostním průvodu.

Na velvyslanectví je čínští hostitelé uvedli do jídelny, v níž se měl podávat oběd o šestnácti chodech. Jak je u Číňanů zvykem, jídlo bylo skvělé a bylo ho hodně. K pití se podávala studená voda a čínské bílé víno. Laurimu víno připadalo nezvykle aromatické, ale přesto dobré, báječně by chutnalo například k rybě.

Za stolem sedělo deset Čínských diplomatů. V průběhu oběda pronášeli jak hostitelé, tak hosté krátké proslovy, v nichž se dotýkali mnoha aktuálních politických otázek. Hostitelé se zvlášť zajímali o současné čínsko-finské vztahy a Kalle s Laurim jim ochotně vyprávěli, jak je vidí oni dva. Atmosféra byla přátelská a uvolněná, jídlo výtečné a jak již bylo řečeno, čínské víno bylo dobré. Podle Lauriho a Kalleho jsou současné finsko-čínské vztahy dobrým příkladem setkávání dvou rozdílných kultur: na jedné straně asijská supervelmoc, na druhé straně malá západoevropská demokracie. Navzdory těmto základním rozdílům spolu obě země dobře vycházejí a zvlášť jejich obyvatelé se navzájem respektují. Přítomní shodně konstatovali, že současné finsko-čínské vztahy by se mohly stát příkladem respektu a tolerance dvou rozdílných národů.

Mluvilo se anglicky, protože Lauri s Kallem neuměli čínsky a neovládali ani jiné asijské jazyky. Po obědě velvyslanec pozval hosty do salonu, kde se podávala ještě sklenka vína a před hosty se objevily popelníky. Teď nastala vhodná chvíle, aby hosté představili pravý důvod své návštěvy. Kalle vytáhl modlitební mlýnek a Lauri rozložil na stole jeho plány a nákresy. Zároveň čínským hostitelům rozdal kopie synopsí turistických průvodců. Přednáška mohla začít, ale ještě předtím se zástupce velvyslance postaral o milé překvapení. V salonu se objevil jeden z mladších tajemníků a v podpaží držel dvě malé chlupaté šelmičky. Ukázalo se, že jsou to mangusty, nazývané též mungové, mungos mungo. Tajemník je posadil na kulatý stolek. Zvířátka kolem sebe napřed čenichala a obhlížela prostředí, v němž se octla, a pak začala skotačit. Mungové byli veselí a šikovní a vůbec se Finů nebáli, naopak, odvážně si přišli Kalleho a Lauriho očichat, skočili jim do náručí a vylezli dokonce až na ramena. Vlastně jsou to také diplomaté, vysvětlovali Číňané, protože někdy při složitých jednáních mají mungové za úkol hosty trochu pobavit a rozptýlit. Přátelé velvyslanectví často při odchodu dostávají jedno nebo dvě mláďata darem. Přáli by si i Finové párek mungů, aby si je mohli odvézt do vlasti?

Kalle by zvířátka rád přijal, ale podle Lauriho si teď nemohli dovolit starat se o chlupaté mazlíčky, protože se musí soustředit na cestu do Číny, obstarat si víza a tak dále. Proto hostitelům za lákavou nabídku poděkovali: velmi si jí cení, ale musí ji odmítnout, protože před sebou mají složitou cestu - kam jinam než do Číny.

Hovor se stočil k současné situaci v Indii. Číňané jim sdělili, že vztahy k Indii jsou už několik let velmi napjaté. Nedaleko severovýchodní hranice Indie dokonce došlo k ozbrojeným potyčkám. Otázka Tibetu vzájemné vztahy jen ještě víc vyostřuje. Dalajlámova exilová vláda dělá podle Číňanů všechno proto, aby vztahy co nejvíc ochladly. Čína se ovšem v tak důležité věci nedá vyprovokovat. Nejlepším příkladem je právě čínské velvyslanectví v Dillí, kde padesát čínských diplomatů usilovně pracuje na tom, aby spolu dvě sousední země mohly žít ve shodě a míru. Nejde totiž o nic menšího než o světový mír.

Lauri se zapojil do diskuse. Plánují s přítelem cestu do Lhasy, řekl. Proto potřebují vízum. Právě to je hlavním účelem jejich návštěvy, ale ještě předtím by rádi svým hostitelům představili dva důležité projekty. Jedním z nich je modlitební mlýnek, vzbuzující velkou pozornost, a druhým třídílná knižní edice, popisující tři nejslavnější světové železnice.

Knižní projekt diplomaty nadchl. Zvláště je zaujala kniha, popisující novou železnici mezi Pekingem a Lhasou, vedenou po nejvyšší náhorní planině na světě. Ochotně Laurimu a Kallemu slíbili víza. Budou vyřízená do týdne, ujistili je. Cestovatelé musí jen dodat fotografie, kopie pasů a podrobný plán cesty.

Srdečné setkání se začalo nachylovat ke konci. Mungové šplhali Laurimu a Kallemu po ramenou a neustále je pusinkovali na tváře. Tihle ochočení mungové jsou vlastně zvířecí vojáci čínské armády, vyprávěl velvyslanec, dali by se přirovnat ke koním, táhnoucím děla, nebo ke psům pohraničních hlídek.

Velvyslanec jim pak důvěrně sdělil, že čínská protivzdušná obrana používá tahle ochočená zvířátka k čištění hlavní protiletadlových děl ráže 75 milimetrů. Mungové jsou učenliví tvorové, nebyl problém je tuhle práci naučit. V praxi to funguje tak, že mungům na ocas přivážou sedmdesátipětimilimetrovou houbu, namočenou do čisticího přípravku. Mungo se pak strčí před zámek děla. Zámek se zavře, a pokud se chce zvířátko dostat na svobodu ke světlu, nezbývá mu, než se proplazit až do ústí hlavně. Cestou mungo hlaveň očistí od mastnot a sazí. Aby se mu lépe plazilo, čeká na něj v ústí hlavně zavěšený kousek špeku. Mungové mají skvělý čich, ženou se ke slanině a zároveň za sebou uklidí všechnu špínu.

Po úspěšném obědě začal Kalle plánovat, že finská armáda by mohla vycvičit například divoké kočky, aby čistily hlavně děl pobřežního dělostřelectva stejně jako mungové v čínské armádě. I Lauri soudil, že z čičinek by se mohli stát dobří vojáci. Do hlavní děl jsou velké tak akorát, a ještě by se jim nemusel platit žold.

Kapitola 9

Lauri Lonkonen a Kalle Homanen poděkovali čínským hostitelům za skvělý oběd a podnětná jednání. Před odchodem oznámili, že by si přece jen rádi koupili ta milá zvířátka, která je při jednáních bavila. Čínští diplomaté si ovšem za šelmičky žádné peníze nevzali. Je to dar velké Číny vzdělanému skandinávskému Finsku, bránili se. To je jejich příspěvek k udržování dobrých vztahů mezi národy, mungové budou ve Finsku jakoby pokračovat v jejich práci.

Na zpáteční cestě do hotelu se Lauri s Kallem zastavili v obchodě s ptáky a koupili tam pro své mungy prostornou klec. Čilým zvířátkům se v kleci zalíbilo. Hned bylo snazší chodit s nimi po městě. Před návratem do hotelu zašli Lauri s Kallem ještě na nedaleké tržiště a koupili mungům něco k jídlu.

Lauri zcela správně uhodl, že mungové rádi žerou šneky a drobné hlodavce. Obojího bylo na tržišti spousty. Spousty myší, mrtvých i živých, prodávaly se skoro zadarmo. Přátelé koupili dále asi dvě kila hlemýžďů a krevet. V hotelovém pokoji pak mungům lahůdky z trhu nabídli. Mungům moc chutnalo. Do mističek v kleci nalili Čistou vodu, a i tu zvířátka lačně vychlemtala.

Přípravy na cestu do Tibetu byly v plném proudu. Ještě předtím se ovšem přátelé toužili setkat s dalajlámou - tibetským duchovním vůdcem, žijícím v exitu. Věřili, že dalajláma bude tentokrát se schůzkou souhlasit, neboť kromě mlýnků měli téměř jistá víza a navíc plán na napsáni tří cestovních průvodců. Lauri s Kallem se přece chystali do dalajlámova bývalého města, do Lhasy. Byli si jistí, že už proto je přijme. Přátelé zatelefonovali dalajlámovu tajemníkovi do rezidence exilové vlády nedaleko čínských hranic - a skutečně, dostali pozvání hned na příští den.

Setkání s dalajlámou přikládali Lauri s Kallem mimořádnou důležitost hlavně proto, že i když dalajláma byl svržený vládce a musel uprchnout z Tibetu před čínskou okupací a terorem, jeho autorita zůstala zachována, ba co víc, po oněch historických zvratech ještě vzrostla. Při útěku přes hranici života a smrti do severovýchodní Indie, kde se nakonec usadil jako předseda exilové vlády, pomáhalo kdysi dalajlámovi jen několik pohaněčů jaků. Pokud by se duchovní vůdce, respektovaný celým světem, seznámil s Kalleho vynálezem, modlitebním mlýnkem, znamenalo by to získání nesmírných trhů, byť sám dalajláma by se do prodeje mlýnků pochopitelně nezapojil. Kallemu a Laurimu by stačil jeho zájem a doporučení. Modlitební mlýnek je po všech stránkách produkt moderních technologií, který by přinesl užitek tisícům milionů asijských obyvatel, dokonce by mohl nahradit kněze a mnichy, pobírající nemalé platy. Svým způsobem by se mlýnek dal považovat za součást duchovní rozvojové pomoci, a pokud by ho dalajláma byť třeba jen v principu schválil, jistě by získal zasloužený úspěch.

Dalajláma byl ještě v dobrém fyzickém stavu, byť už dosáhl značného věku. Bývalý vůdce Tibetu, původním jménem Tenzin Gyatso, byl možná právě proto, že zažil okupaci, neochvějným příznivcem míru. Ne nadarmo dostal v roce 1989 Nobelovu cenu míru, což Čína přijala s obrovským pohoršením. Dalajláma byl také všestranně vzdělaný muž. Byl nejen duchovním vůdcem svého lidu - byť momentálně v exilu -, ale také uznávaným a moudrým spisovatelem. Dalajláma vydal řadu knih, z nichž nejdůležitější jsou Oceán moudrosti a Svoboda v exilu. Jeho cílem bylo získat pro vlast alespoň autonomii, ale ani o tom nebyli okupanti ochotni jednat. Výstavba obří železnice z Pekingu do Lhasy znamenala ještě pevnější připoutání k Číně a asimilaci s ní. Podle Číňanů Tibeťanům přinesla značný pokrok. Naopak pro Tibeťany byla železnice jen dalším prostředkem útlaku. Lauri s Kallem se chystali cestovat právě touto podivuhodnou železnicí, a i proto se ještě před cestou museli nezbytně setkat s dalajlámou.

Dalajláma žil v severovýchodní indické provincii v poměrně chudých podmínkách. Dům svou velikostí jeho potřebám jakžtakž vyhovoval, ale zvenčí vypadal velmi skromně a ani uvnitř nenabízel důstojnost, odpovídající rezidenci státníka. Nečetní zaměstnanci - dva tajemníci, uklízečka a údržbář - bydleli v domku na dvoře, odkud podnikali nezbytné cesty do okolních měst a občas i do hlavního města Dillí. I sám dalajláma pilně cestoval, ale především do zahraničí. I Finsko několikrát navštívil, takže znal Finy lépe než mnozí jiní světoví státníci.

Lauri a Kalle dorazili na audienci z Dillí pronajatým malým osobním autem - Kalle řídil a Lauri navigoval. Indické silnice byly prachbídné, vyasfaltované byly jen kolem větších měst, ale protože až dosud v létě skoro nepršelo, byly silnice rovné a suché a cesta plynula bez problémů.

Mungové spali ve své ptačí kleci na zadních sedadlech rozpáleného auta. Tulili se k sobě v objetí, a když se auto na výmolech zhouplo prudčeji než obvykle, probudili se a začali se pro ukrácení chvíle navzájem pusinkovat. Mungové byli roztomilí tvorové, a už si začínali na Kalleho a Lauriho zvykat. Snadno se seznamovali s lidmi, a jakmile je někdo naučil nějaký nový kousek, hned ho začali s vervou provádět. Hravost malých divochů se zdála být nekonečná.

Dalajláma přijal finské hosty s přátelskou bezprostředností. Několikrát Finsko i Skandinávii navštívil, vyprávěl jim, ve Finsku byl už čtyřikrát. Vždycky se mu dostalo přátelského přijetí, byť finští politici nejvyšší úrovně se s ním setkat neodvažovali. Báli se narušit vztahy s Čínou, ale dalajláma považoval takové opatrnictví za přílišné a svým způsobem politováníhodné. Jako vůdce exilové vlády by byl podporu finských politiků sobě a svému zotročenému lidu opravdu uvítal. Dalajláma navrhl, aby Lauri s Kallem po návratu do Finska svým vedoucím představitelům při vhodné příležitosti naznačili, že příliš opatrný přístup k utrpení tibetského lidu jim věru čest nedělá. Lauri s Kallem slíbili, že dalajlámův vzkaz vyřídí.

Dalajláma byl navzdory svému věku čilý. Pleť měl pružnou a mužně zhnědlou, barvy drahé měděné pánve. Žilnaté ruce svědčily o dobrém krevním oběhu a rázné síle, která mu jistě byla k užitku při výchově tvrdohlavých a nevzdělaných mnichů. Lauri soudil, že dalajláma celá desetiletí jedl jistě i jinou stravu než vařenou rýži a sušené kořínky.

Kdyby dalajláma musel - stejně jako Lauri - stát dlouhé hodiny ve studené vodě Baltského moře, obstál by v této zkoušce díky své fyzické kondici jistě stejně tak dobře jako sám Lauri. I modlitby by tam jistě bez problémů odříkal, už to pro něj je rutina. Ale přesto, skutečně by ho moře nepohltilo? Ve srovnání s obyvateli severní Evropy byl poměrně malý, měřil asi 160 centimetrů. Sahala by mořská voda duchovnímu vůdci po bradu, nebo by ho první vlna smetla bez ohledu na všechny zbožné modlitby? Kdyby byl Lauri v moři s ním, musel by ho zvednout na ramena, aby společně přežili. To byla sama o sobě velkolepá představa, symbol přátelství a spásy Evropy a Asie.

I přes svou dobrou kondici pán domu kulhal. Lauri a Kalle znepokojeně pozorovali, že když jim dalajláma přinášel na uvítanou starý mnišský likér, levá noha ho viditelně bolela. V tom mu sloužící pomoct nemohli.

Kalle Homanen si dodal odvahy a zeptal se, co má dalajláma s nohou. Daljaláma přiznal, že ho noha dře. Společně se do problému pohroužili, a skutečně - palec byl téměř celý krvavý. I ostatní prsty měl dalajláma do krve odřené a boty byly uvnitř vlhké a červené. Kalle hned zpozoroval, že dalajláma má nohy tak zničené právě z bot. Bez většího váhání se zul a podal hostiteli své sandály. Lauri požádal jednoho ze sluhů o vědro teplé vody a opatrně umyl dalajlámovy zanícené prsty. Vzpomínal přitom na dětství a na maminku, která ho léčila stejně. Dalajlámovy boty si Kalle nazul sám. Lauri si sundal své skoro čisté ponožky a navlékl je hostiteli, aby měl aspoň nějak chráněné prsty. Dalajláma si obul Kalleho sandály a na obličeji, který zakusil všemožné strázně, se mu rozhostil nebeský úsměv.

V nových sandálech pak dalajláma nabídl Laurimu a Kallemu čaj a k němu slané pochoutky, prý připravené podle tradičních tibetských receptů. Byly vskutku chutné. Dalajláma nadrobil několik slaných kousků mungům, a ti se do nich hned s chutí pustili. I jinak se mungové v rezidenci chovali jako doma. Důkladně prozkoumali přijímací místnost a pak se začali s dalajlámou kamarádit. Šplhali mu do náruče a na ramena, čichali k uším a pusinkovali duchovního vůdce na tváře. Dalajlámovi se to velmi líbilo. Lauri řekl, že mungové sem byli přivezeni právě jako dar pro dalajlámu: postarají se o to, aby se v rezidenci přestaly roztahovat myši a krysy. V zahradě od této chvíle nepřežije jediný had, protože mungové jsou fenomenální zabijáci hadů. Uhýbají před smrtícím uštknutím tak rychle, že had, místo aby munga uštknul, se mu dostane do zubů a mungo mu překousne vaz.

Dalajláma podotkl, že mungové jsou také zchytralí. Dokážou sebou plácnout do trávy a předstírat, že jsou mrtví. Když je pak nějaký dravec kroužící po nebi zpozoruje a v očekávání kořisti se na mršinu vrhne, mungo na něj už Čeká a rychle se s ním vypořádá.

Dalajláma Finům poděkoval za milý dárek. Opravdu už měl plné zuby nejen Číňanů, ale také krys a myší. Kdyby tak někdo někdy vyšlechtil milion obřích mungů a vypustil je v Pekingu. Ti by už dokázali ukáznit nesnesitelné vůdce a vojáky velmoci.

Chlupatí mazlíčci se dalajlámovi zalíbili, ale modlitební mlýnek, ten ho přímo nadchl. Všichni společně vroucně vyslechli hinduistické poselství. Dalajláma zkoumal konstrukci mlýnku a nevěřícně kroutil hlavou. Podle jeho názoru už byl nejvyšší čas zmechanizovat náboženství. Nová technika by při praktikování víry mohla nahradit chamtivé mnichy. Poslouchali mlýnek skoro hodinu. Přátele dalajlámovi při tom vyprávěli o záměru vydat tři cestovní průvodce. Dalajláma poprosil Finy, aby mu po návratu z Tibetu předali zprávu o tamější situaci. Lauri a Kalle mu takovou službu rádi přislíbili. Dalajláma jim na oplátku slíbil, že doporučí mlýnky v Indii a jinde v Asii.

Spokojení kamarádi darovali dalajlámovi kromě přítulných mungů i první modlitební mlýnek a nákresy jeho prototypu. Kalle mu vysvětlil, na jakých principech přístroj funguje. Kdyby se náhodou rozbil, dodal pak, indický řetězec autoopraven ho dokáže snadno opravit, obstarat nové baterie a zkontrolovat přehrávač a mobilní telefon. Dalajláma se chystal nahrát další modlitbu podle starého tibetského způsobu.

Dalajláma soudil, že modlitební mlýnek se dříve nebo později stane důležitým religiózním aparátem na celém světě. Tibetská zbožnost přinese navzdory okupaci útěchu a časem i náboženskou spásu milionům lidí. Mechanické náboženství bude neutrálním výdobytkem současné techniky, bude to milostiplné poselství neznámých bohů hříšnému světu.

Kapitola 10

Let z Dillí do Pekingu probíhal příjemně - až na jeden incident. Na letišti chtěli celníci podrobněji prozkoumat Kalleho vynález. Musel přístroj otevřít a objasnit nedůvěřivým celníkům, na jakých principech funguje. Musel vysvětlovat dlouho, než celníci konstatovali, že před sebou nemají zákeřnou časovanou čínskou bombu, nýbrž dva blázny, kteří se rozhodli vtěsnat hinduistickou zbožnost do podivuhodné krabičky, fungující na baterie.

Celníci trvali na tom, že modlitební strojek musí být v kufru a cestovat v zavazadlovém prostoru, ale s tím Lauri ani Kalle nesouhlasili. Jsou na božské podpoře své krabičky závislí, tvrdili, oba trpí fóbií z létání a nedokáže je uklidnit nic jiného, než právě modlitební mlýnek. Kalle přístroj dokonce zapnul, a ten hned halasně spustil své vyznání víry. Dělal takový hluk, až se celníci polekali a dovolili, že si přátelé mohou vzít mlýnek s sebou do letadla. Zakázali jim ovšem mlýnek během letu spouštět.

Let provozovaly indické aerolinie, takže si na něj přátelé nemohli vypsat kupony na volné letenky od Air France. Francouzské aerolinie s těmi indickými ovšem spolupracovaly a přátelé dostali letenku za poloviční cenu. O zpáteční letenku se zatím nestarali, soudili, že na to budou mít dost času až po návštěvě Lhasy.

Let začal příjemně. Bylo krásné letní jitro. Letušky a stevardi roznášeli čaj a teplé občerstvení. Cesta do neznámé velmoci začínala poklidně. Když doletěli nad východní pohoří Tibetu, dosud poklidný let se náhle změnil. Pod sebou viděli mohutné skalní masivy pokryté sněhem a právě kvůli nim se letadlo začalo zmítat v turbulencích. Letušky odnesly šálky, které cestující dosud nestačili vypít, aby čaj nešplíchal na podlahu. Ozval se příkaz zapnout bezpečnostní pásy. Letušky roznášely igelitové pytlíky, kdyby někdo zvracel.

Příruční zavazadla padala ze skříněk nad hlavami do uličky. I modlitební mlýnek narazil na zem tak prudce, až se tím nárazem sám zapnul. Spustil hned velebným hlasem vroucí bohoslužbu a celé letadlo vykřiklo údivem. Lauri se pokusil aparát vypnout, ale přístroj ho neposlouchal, naopak, modlil se s čím dál větší vášní. Místo hindštiny ze sebe teď pronikavě chrlil čínská slova. Cestující, kteří rozuměli čínsky, naslouchali s ústy otevřenými údivem. Vysvětlili Kallemu a Laurimu, že přístroj ze sebe chrlí samé prostopášnosti, přímo porno. Mlýnek podrobně a taky náležitě vulgárně vysvětloval otázky lidské sexuality.

Lauri a Kalle na svůj chlípný mlýnek jen nevěřícně zírali. Kdo do něj nahrál ty sprosťárny? Dalajláma by se k tak nevkusnému žertu snad nesnížil? Samozřejmě že ne, tibetského duchovního vůdce by něco takového ani nenapadlo, je to přece vzdělaný a cudný muž. Nějaký darebák to ale namluvit musel, mlýnek by sám od sebe s tak lidskou činností nezačal.

Mlýnek v chrlení sprosťáren neustával, ale z čínštiny teď přešel na angličtinu. Lauri a Kalle teď konečně sami rozuměli, co říká. Skutečně to vypadalo, jako by se strojek pomátl. Sprostoty, jaké se z něj ozývaly, se daly slyšet jen v pornofilmech nejhoršího ražení. Cestující finskou dvojici pohoršené pozorovali. Nezbývalo než odšroubovat dno mlýnku a vyndat baterii. Teprve pak mlýnek zmlkl. Lauri vstal ze svého sedadla a omluvil se ostatním cestujícím za to, jak se mlýnek choval. On ani jeho kamarád s tím nemají nic společného, ujišťoval.

Turbulence trvaly skoro hodinu. Lauri s Kallem už začali přemýšlet, jestli se nevydali na příliš dobrodružný výlet. V cíli své cesty, v Tibetu, sotva uniknou nebezpečí tím, že si zapnou bezpečnostní pás.

„Škoda, že se teď nemůžeme pomodlit s tímhle sprostým mlýnkem. Hlavně ať nenarazíme do nějaké hory.“

Kalle kamaráda uklidňoval, že se určitě s mlýnkem ještě pomodlí, jen až dorazí na tibetskou železnici.

V Pekingu se zdrželi dva dny. Seznamovali se s hlavním městem nejlidnatější země světa. Pořád bylo vedro, ale jinak byl život turistů příjemný. Kalle nadšeně fotografoval, ovšem Lauri se trápil pochybami, že určitě nedokáže napsat hned tři průvodce po světových železnicích. Kalleho přítelovy pochyby netrápily, věřil, že v nejhorším by dokázal texty napsat i sám. Na psaní průvodců přece nemůže být nic zvlášť obtížného, když jich vychází takové množství, domníval se Kalle. Lauri musí mít prostě kuráž a věřit, že dokáže napsat stejně dobrý text jako stovky jiných autorů. A i kdyby ne tak dobrý, nějaký text prostě napíše, a při troše štěstí budou průvodce úspěšné. Lauri si nakonec přece jen začal dělat poznámky, pro všechny případy, byť svým spisovatelským schopnostem nedůvěřoval. Hlavním cílem jejich cesty bylo seznámit se s čínskými věřícími a knižní projekty byly jen záminkou, jak tento skutečný cíl zamaskovat. Lauri ani nevěděl, jak by oni dva s Kallem mohli přesvědčit nějakého britského nakladatele, aby jejich knihy vydal. Kalleho žádné pochyby netrápily. Pokud nerozpoznají potenciál dynamické knihy Britové, nabídnou text a fotografie Francouzům, Američanům, nebo nakonec třeba Indům.

V Pekingu slunce zakrývala hustá vrstva smogových mraků. Místní lidé nosili na ústech bílé roušky, které je chránily jak před smogem, tak před nakažlivými nemocemi. Kalle s Laurim si roušky nepořídili, usoudili, že dva dny jako turisté přežijí i bez nich. Lidé byli v každém případě velmi přátelští, a přestože zvlášť v centru bylo hodně rušno, všude panovala příjemná bezprostřední atmosféra. Přátelům zvlášť vyhovovaly opulentní obědy a večeře, při nichž se podávalo třeba až dvacet chodů.

Ráno třetího dne konečně nastoupili do zbrusu nového vlaku do Lhasy. Čekala je tisíce kilometrů dlouhá cesta nejvýše položenou železnicí Číny i celého světa. Trať měla místy vést i ve výšce pět tisíc metrů nad mořem. Čekaly je tisíce kilometrů a ve vlaku budou i spát.

Kalle s Laurim předpokládali, že čínský vlak bude nějaká stará rachotina, ale ve skutečnosti to byl moderní a elegantní dopravní prostředek, zářící novotou. Člověk musel chtě nechtě uvěřit, že Čína to s asimilací Tibetu myslí vážně. Jízdenky byly vzhledem k délce cesty a luxusnímu vlaku velmi levné a ani celní formality je příliš neobtěžovaly. V Pekingu byla kontrola přísná, policisté prohlíželi pasy a víza pozorně, ale přesto přátelsky. Kalle pozoroval, že v Asii se lidé pořád a v jednom kuse usmívají. Číňané mají možná úsměv na tváři i tehdy, když zatýkají disidenty a posílají je před popravčí četu. Lauri Kalleho poprosil, ať přestane s tím černým humorem, byť i jemu připadalo, že lidé se neustále usmívají spíš na povel než z opravdového přátelství.

Lauri a Kalle nastoupili do vozu a hledali svá sedadla. Koupili si jízdenky první třídy do Lhasy. Domnívali se, že mají na trochu luxusu právo, když se dostali až do Číny. Koupili si lístky jen na cestu tam, protože ještě přesně nevěděli, kdy se budou vracet.

Kalle se usadil na své měkké sedadlo a vesele pronesl:

„Člověk musí dojet až do Číny, aby poznal, jak má vypadat vlak!“

Křesla se dala několika jednoduchými úkony změnit na lůžka. V přední části vagonu byl bar, kde se prodávala čínská jídla. Záchod byl čistý, a za ním byla koupelna se sprchou. Průvodčí odnesl zavazadla do vyhrazených prostor a s nebeským úsměvem na tváři, jak je v Číně zvykem, cestující přivítal, zkontroloval jejich jízdenky a popřál jim šťastnou cestu. Mluvil jakžtakž anglicky a ukázal jim, kde jsou sprchy a jak se ovládají sedadla.

Lauri si do zápisníku poznamenal několik postřehů a pomyslel si, že by o této cestě možná opravdu mohli vydat dobrou knihu. Jen málo Evropanů podnikne tak dobrodružnou cestu. Člověk musí cestovat až do Číny, aby si mohl užít pohodlí nejluxusnějšího vlaku na světě.

Kapitola 11

Nová tibetská železnice z čínského Golmudu do Lhasy měří přes tisíc kilometrů. Přestože vlak jede nezvykle rychle, je na cestu vyhrazen víc než den a půl. Průvodčí cestovatelům řekl, že většinu cesty vlak pojede po náhorní plošině v extrémní nadmořské výšce. V nejvyšším bodě dosáhne železnice nadmořské výšky pěti kilometrů, kde je vzduch tak řídký, že vozy musí být natlakovány stejně jako kabiny letadel, a pro každého cestujícího je navíc připraven kyslíkový přístroj. Průvodčí ukázal, jak se přístroje ovládají a slíbil, že na náhorní plošině přijde a pomůže je cestujícím nasadit.

Bylo dopoledne. Luxusní vlak se vydal na cestu přesně podle jízdního řádu. Rozjel se tak plynule, že si toho sotva kdo povšiml, ale jakmile vyjeli z města, nabral prudce rychlost jako letadlo. Cestující se opřeli v sedadlech, krajina za okny se prudce míhala, ale zvuk kolejí slyšet nebyl. Vlak se řítil rychle, ale rovnoměrně kupředu. Vagony byly luxusní, navržené nejlepšími designéry. Lokomotiva měla obrovskou sílu. Odpružení a ostatní technika ve vagonech byly na špičkové úrovni. Kalle vyprávěl Laurimu, že při stavbě tibetské železnice se koleje svářely už při pokládání, tak že z výchozí do konečné stanice vede vlastně jen jedna nekonečně dlouhá kolej. Ve Finsku se taky tak staví, tvrdil Kalle. Tlukot kolejí už patří minulosti, i když se po něm mnohým stýská, protože příjemně uklidňuje a vytváří veselou atmosféru, stejně jako další osvědčené postupy. Tahle železnice však byla vzdor šílené rychlosti téměř bezhlasá.

Lauri se vyptával průvodčího, jaké rychlosti může vlak dosáhnout. Mužík, oblečený v bílém číšnickém saku, se chvástal, že vlak může jet přes dvě stě kilometrů v hodině, ale na náhorní plošině pojede pomaleji, jen sto padesát kilometrů za hodinu. Laurimu a Kallemu připadala i taková rychlost vysoká až dost.

Ve vagonu cestovalo kromě dvou Finů asi dvacet Číňanů, podle všeho úředníků na nějaké inspekční cestě, a kromě nich ještě několik západních turistů. Lauri si povšiml tichého Číňana středního věku. Seděl sám o dvě řady dál a zdálo se, že neustále pečlivě sleduje, o čem Finové mluví a co dělají. Muž mlčel, a když se s ním Lauri střetl pohledem, začal usilovně sledovat ubíhající krajinu. Laurimu začalo připadat, že ač v civilu, je to nějaký policista nebo detektiv, pokud ne rovnou agent tajných služeb. Lauri se o svém podezření zmínil Kallemu. Finsky a navíc ještě šeptem, co když ten tichošlápek rozumí finsky? Pokud je to fízl, klidně může umět i malý vzdálený jazyk.

Podle Kalleho nestálo za to tomu divnému týpkovi věnovat příliš velkou pozornost. Místo toho nastal čas vyzkoušet modlitební mlýnek. Hinduistickou pobožnost ovšem není nutné pustit v luxusním vagonu na plné pecky, nýbrž jen tak potichoučku. V každém případě bude dobré vyzkoušet, jestli mlýnek ještě vůbec funguje.

Přístroj fungoval bezvadně. Lauri s Kallem plánovali, že při sériové výrobě by měl být vnější obal mlýnku silnější, buď z lehkého kovu nebo z umělé hmoty. Teď byla krabice vyrobená z tenké vodovzdorné překližky a dno bylo z pravého finského smrku. Pokud by se krabice vyráběla z lehčího materiálu, celková váha přístroje by se snížila nejméně o polovinu a navíc by se zlepšila odolnost proti nárazu. Zároveň by se mohla zlepšit mechanika přístroje: přidat víc funkcí mobilnímu telefonu, zvýšit výkon přehrávače a doladit technické vlastnosti mikrofonu a reproduktoru. Samozřejmě ještě zbývá navrhnout pevnou a přitom elegantní tašku, podobnou, jaké se dělají pro fotoaparáty, neboť mlýnek bude provázet svého majitele na cestách. Bude to něco jako mechanický cestovní farář, měnící víru a liturgii podle toho, jaký knoflík člověk zmáčkne a jaký program si vybere.

Kalle fotografoval krajinu za okny vlaku. Když přijeli na náhorní plošinu, lesy se měnily v kleč a nejvyšší místa byla už úplně holá. Přesto ani tady nechyběl život. Na letně šťavnatých zelených loukách se pásli jakové, a cestovatelé dokonce viděli i skutečnou velbloudí karavanu, nejméně dvacet tvrdohlavých, plně naložených velbloudů. Poháněla je skupina drobných Číňanů - část z nich šla pěšky podél karavany, část jela na velbloudech nebo na oslech. V těchto odlehlých krajích, vyprávěl průvodčí, si místní obyvatelé ještě obstarávají živobytí tradičními způsoby, pasou ovce a přepravují zboží na velké vzdálenosti karavanami. Nelze se tomu divit, protože v odlehlých krajích ještě nejsou pořádné silnice a moderní nákladní auta by tam proto byla k ničemu. Jakmile však budou realizovány nové plány na povznesení odlehlých provincií, i tady bude možné přeškolit velbloudy na závodní zvířata a při jarmarcích a letních lidových slavnostech pak obdivovat rychlost, jakou dokáží vyvinout. Zboží se bude přepravovat nákladními auty, která lidem daruje stát. Lidé se už nebudou muset dřít vyčerpávající fyzickou prací, o to se obětavé a prozíravé vedení obří čínské říše postará.

Chvalozpěv přerušilo stádo jaků, bloudící po rozsáhlé planině. Na jeho okraji jeden obrovský býk skočil na krávu. Průvodčí a několik cestujících si nasadilo kyslíkové přístroje a popošli k oknům, aby lépe viděli všechny fáze rozmnožovacího procesu. I vlak snů, řítící se dosud šílenou rychlostí, zastavil, a nebylo to kvůli technickému problému nebo překážce na kolejích. Strojvůdce i cestující teď měli mimořádnou příležitost pozorovat na vlastní oči milostný život vzácných jaků. Když styk skončil, vlak se znovu téměř nepozorovaně rozjel a vmžiku opět nabral svou šílenou rychlost.

Kalle cestou fotografoval, a Lauri si zase pilně dělal poznámky. Oba se začali klonit k názoru, že snad přece jen dokáží dát dohromady nějakou knihu o téhle podivuhodné železnici a ještě podivuhodnějším vlaku. Železnice byla postavená na betonovém mostě vysokém několik metrů. Zřejmě přišlo levněji vyzdvihnout vlak do výše než mu pracně razit cestu mezi skalami. To všechno bylo třeba teď zvěčnit a zachytit v podobě knihy. I kdyby ji nikdo nikdy nevydal, poslouží aspoň jako zpráva pro dalajlámu.

Kalle měl dost času věnovat se svým vynálezům. Načrtl si do zápisníku podivný obrázek povlaku, visícího na skobě u stropu. Podle Kalleho je převlékání peřin obtížná a protivná práce a aspoň mužům se málokdy daří. Peřiny vyklouzávají a nechtějí se dát vměstnat do povlaku. Kdyby se ale povlak zavěsil ke stropu, peřina by se do něj dala bez problémů zasunout. Podle Lauriho to byl moc dobrý nápad. Miliony starých mládenců, vdovců a rozvedených mužů na celém světě si takový vynález do svých ložnic rádi pořídí a ještě za něj budou Kallemu do smrti vděční.

Kalle řekl, že ho na ten nápad přivedli mungové, které darovali dalajlámovi. Ty by šlo snadno naučit převlékat peřiny - každý by uchopil do zoubků jeden konec peřiny, doběhli by do rohů povlaku a peřina by tak bez problémů vklouzla na své místo. Vyškolit k takovému účelu miliony mungů by se ovšem nevyplatilo, proto Kalle myšlenku dál rozvíjel a přišel na to, že stačí našroubovat na strop ložnice dva háčky. Pak už stačí jen obyčejné štokrle, a peřina je povlečená raz dva.

Laurimu se nápad s převlékáním peřin sice líbil, ale nevěřil, že by sám o sobě dokázal zabezpečit budoucnost Kalleho vynálezecké agentury. Takové pochybnosti se Kalle jen zasmál a začal vyprávět o svém nejnovějším nápadu, převratné novince ve výstavbě silnic a dálnic. Obrovské dopravní tepny, šesti a třeba i osmiproudové dálnice, se budou v budoucnu stavět z průhledné umělé hmoty, která se bude pokládat na vysoké sloupy podobně jako supermoderní železnice z Golmudu do Lhasy.

Ten vynález není ani zdaleka rozpracovaný, vysvětlil Kalle, vyžádá si ještě spoustu přemýšlení, ale dřív nebo později se podle jeho nápadu budou stavět všechny dálnice na světě, a to už vážně není maličkost. Až se každý rok na různých místech zeměkoule postaví několik tisíc kilometrů dálnic, bude to pro kamarády znamenat tak obrovský příliv peněz, že si na těch pár drobných za háčky na povlékání peřin ani nevzdechnou.

„Bude to úplný veletok prachů, co veletok, povodeň, věř mi,“ ujišťoval Kalle přítele.

Lauri si znovu nasadil kyslíkovou masku a pohroužil se do přemýšlení.

Kapitola 12

Večer průvodčí pomohl cestujícím rozložit křesla a přinesl přikrývky. Světla ve vagoně zhasla, rádio, tlumeně hrající v pozadí, ztichlo. Lauri Lonkonen, Kalle Homanen a všichni další cestující usnuli. V klimatizovaném a natlakovaném vagoně vlaku, řítícího se šílenou rychlostí, to nebylo nic těžkého. Kyslíkové masky byly sice nezvyklé, ale ani ony příchodu spánku nezabránily.

Ráno usměvavý průvodčí rozsvítil tlumená světla a začal na druhém konci vagonu v jídelním koutku prostírat k snídani. Podávalo se kuře, jarní rolky, všemožné saláty, plody moře, čerstvě upečený chléb, rýže, plátky studeného hovězího a vepřového masa po západním způsobu a navíc ještě ryba, zřejmě kapr, mnoho sýrů a uzeniny německého typu. K pití průvodčí uvařil velké konvice čaje, zeleného a tmavšího červeného. Pěkný začátek nového dne v péči usměvavého Číňana!

Po snídani začal Kalle kreslit stavební jednotku dálnice z umělé hmoty. Lauri kamaráda sledoval a brzy zjistil, že jde o velikou, patrné mobilní ocelovou konstrukci, do níž Kalle umístil tavírnu umělých hmot a mnoho technických prostor. Podle Kalleho se celá mohutná konstrukce bude pohybovat vlastní silou. Do její spodní části umístil ještě šest párů řetězových soukolí, na ně pevný podstavec a na ten prostory pro pracovníky a navrch také pro dva bagry s velkými rypadly o obsahu mnoha metrů krychlových.

Lauri sledoval Kalleho velkorysé plány s lehkým údivem. Dálniční stavební jednotka mu připadala příliš velká, minimálně jako ropná plošina. Jak se dá takový kolos vůbec postavit a jak se s jeho pomocí dají stavět nové dálnice?

Kalle nad Lauriho pochybami jen mávl rukou. Výstavba dálnic je velkorysá záležitost a malé stroje jsou prostě k ničemu, odbyl ho. Jde o velký komplex, který bude fungovat víceúčelově jako pracoviště, ubytovací zařízení a výrobní jednotka zároveň, zkrátka a dobře bude obsahovat všechno, co je k moderní výstavbě dálnic zapotřebí. Na první pohled stavební stroj skutečně může působit trochu těžkopádně a velikášsky, ale to je jenom zdání: v budoucnosti nebude k výstavbě dálnic zapotřebí nic jiného než právě ten jeden komplex. Nebudou se budovat žádné provizorní komunikace, nákladní auta nebudou potřeba vůbec, nebudou se stavět buňky na bydlení pro dělníky a hotely pro šéfy, prostě nic. Bude stačit, když se do komplexu dopraví dostatečná zásoba surovin na výrobu umělé hmoty a stroj se spustí. Jednotka bude postupovat rychlostí pět kilometrů za hodinu, soudil Kalle, nebo když ne pět, tak tři určitě. A přesně tou rychlostí budou vznikat nové dálnice. To je úplně převratná novinka!

Lauri spočítal, že takový stroj by za den postavil desítky kilometrů nových dálnic. Kalle ještě připomněl, že taková výstavba nebude poškozovat životní prostředí, protože krajina pod dálnicí se nezničí, naopak, zůstane víceméně stejná jako dřív. Stačí jen nasázet do země desítky metrů vysoké pilíře, to je všechno. Takže vlastně půjde o mobilní továrnu na umělou hmotu, kterou bude řídit profesionální stavbyvedoucí ve skleněné kukani jako kapitán velké zaoceánské lodi na velitelském můstku. Ze zadní části poleze ještě teplá a kouřící mnohoproudá dálnice, která brzy ztvrdne tak, aby se po ní dalo jezdit.

Lauri upřímně obdivoval rozlet vynálezcových myšlenek. Pokud by se tahle podivuhodná konstrukce skutečně začala někdy používat, autodoprava by se na celém světě vznesla několik desítek metrů nad zem. Současné těžkopádné dopravní tepny, jejichž výstavba je neuvěřitelně drahá a neskonale pomalá, zmizí v propadlišti dějin, protože je nahradí tahle konstrukce, chrlící denně desítky kilometrů hotových dálnic.

Uprostřed dalekosáhlých plánů najednou ve vagoně ucítili slabý zápach kouře. Podivné... jak je něco takového vůbec možné v luxusním klimatizovaném voze?

Na tibetské náhorní plošině právě řádil rozsáhlý požár. Snad se vznítil od oharku cigarety, kterou na pastvinách, vysušených letním vedrem, ne dost pečlivě zašlápl některý pastýř, nebo odlétla jiskérka od ohně, který si na pláních rozdělali pohaněči jaků. Oheň se rozšířil závratnou rychlostí divokých koní a nikdo z lidí, ať už na plošině žili nebo jí jenom procházeli, neměl sebemenší možnost požár uhasit.

Luxusní vlak zpomalil a nakonec úplně zastavil. Teď cestující viděli zblízka, oč jde: fronta požáru se blížila k nové železnici a hrozilo, že přes ni přejde a přitom ožehne i právě projíždějící vlak.

Ani v téhle nečekané a nebezpečné situaci nezmizel průvodčímu úsměv z tváře. Rozdával nové čisté filtry do kyslíkových masek. Pokud by do systému klimatizace začal zvenčí pronikat kouř požáru, musí si cestující masky sundat a poprosit personál o pomoc. Pro jistotu se všechny dveře vlaku otevřely. Dovnitř sice pronikl kouř požáru, ale s nim i čerstvý vzduch. Dýcháni bylo přesto obtížné, protože byli ve velké nadmořské výšce, odhadem asi čtyři tisíce metrů. Vzduch byl tak řídký, že správně by měli mít kyslíkové masky nasazené neustále, ale v tom jim bránil hustý kouř. Někteří starší cestující trpěli nedostatkem kyslíku. Poradili jim, ať se natáhnou na rozložená sedadla a odpočívají.

Požár travnatého porostu se rychle šířil. Ohňová fronta byla vysoká sotva metr, maximálně dva, ale byla hustá a strašlivě horká. Hubila všechno živé, co jí přišlo do cesty, a to mrtvé a uschlé spalovala na troud. Před požárem prchala celá stáda velkých zvířat: divokých koní, jaků, velbloudů a poplašených ovcí. I malá zvířata se snažila uniknout zkáze: králíci, svišti, krysy, myši, ti všichni se snažili spasit život před ohnivou masou, postupující od severovýchodu k jihozápadu. Mnozí nebožáci ale neutekli, padli v plamenech a čekala je pekelná smrt.

Když oheň už skoro olizoval boky vlaku, začal se Kalle chystat k hašení. Donesl si z chodbičky mezi vagony polní lopatku, sekyru a plechové vědro. Navlékl si turistickou kombinézu, svetr a rukavice. Lauri sledoval, co kamarád dělá, a prosil ho, jen ať se nevrhá ven do plamenů.

Kalle přítelovu opatrnost nechápal a odsuzoval. Co kdyby všichni cestující jen sledovali zhoubný oheň a neudělali nic, aby ho zastavili? V tom úplně nejhorším případě by se celý vlak mohl vznítit a pak vyletět do povětří. Lauri je beznadějný budižkničemu, jemuž chybí i byť jen špetka vlastní iniciativy. Je div, že se při takovém přístupu k životu vůbec dožil středního věku. Ano, Lauri Kallemu teď připadal jako věčný lenoch, s nímž jsou jenom potíže.

„Jenom se pleteš pod nohy těm, kdo chtějí něco dělat, jsi fakt k ničemu,“ pustil se Kalle do kamaráda, aby ho probudil z jeho vrozené letargie.

Lauri se skutečně naštval a začal se svlékat. Nechal si jen krátké trenýrky a tenisky. Pak vyrval Kallemu sekyru z rukou a vyskočil z vagonu. Bez váhání porazil asi dva metry vysoký smrk, rostoucí na pahorku u trati, a začal jím nemilosrdně bičovat blížící se ohňovou frontu, až jiskry odletovaly. Byl velký chlap, měl sílu a teď ji vztek ještě zdvojnásobil. I Kalle vyskočil z vlaku, uřízl si vlastní smrk a pustil se po Lauriho boku do hašení. Společně bičovali hořící podrost. Výsledek na sebe nedal příliš dlouho čekat Dva Finové, neúnavně bušící do plamenů, požár uhasili. Štípalo je v očích a měli vyschlo v ústech, ale neustávali, dokud se oheň nevzdal a nepřestal ohrožovat vlak. Muži, celí očouzení, tak dřeli víc než hodinu. Pak už byli tak vyčerpaní, že jim větve vypadly z rukou a oni se dovlekli zpátky do vagonu. Nedřeli ale nadarmo: ohňová fronta se zastavila, vlak byl zachráněn.

Průvodčí dovedl přátele do sprch, a když se omyli od sazí, donesl jim čisté ručníky.

Kalle Lauriho chválil, že se nakonec přece jen projevil jako chlap. Přátelé se usmířili, podali si ruce a převlékli se do čistého.

Asi za hodinu překonala doutnající fronta trať a zmizela směrem k jihozápadu. Spálila uhynulá zvířata a zanechala za sebou jen horký černý popel. Kouř se pomalu rozptyloval a brzy z celého požáru zbylo jen horko. Lauri ukázal podezřelému Číňanovi, sledujícímu situaci z náspu, na vedlejší vagon a Číňan do něj neochotně nastoupil. Než se stihl vrátit do vozu, v němž naše přátele sledoval, dveře se zavřely a vlak se rozjel.

Ocelový oř, nedotčený požárem, zpočátku pomalu jel po rozpálených kolejích, ale brzy zase nabrala vrch jeho zpěněná krev a vlak uháněl ke Lhase snad ještě větší rychlostí než před požárem.

Po zbytek cesty Kalle zdokonaloval nákresy jednotky na výstavbu dálnic. V budoucnu budou dálnice průhledné. Z umělé hmoty bude snadné vyrábět hladké povrchy dálnic a zrovna tak snadné bude ponechat v nich otvory, kudy by mohlo k rostlinám pod dálnicí pronikat denní světlo a svítit životodárné slunce. Kalle se začal kochat představou, jak v Asii obyvatelstvo pod průhlednou dálnicí pěstuje rýži a v Evropě třeba brambory, nebo zeleninu či obilí. Skončily by věčné nářky, že dálnice pod sebou pohřbívají tisíce, ne-li statisíce hektarů té nejúrodnější půdy.

Kapitola 13

Do Lhasy dorazili po den a půl trvající cestě odpoledne. Právě zapadalo slunce. Bývalé hlavní město Tibetu bylo před staletími postaveno v závratné výši na břehu horské řeky Brahmaputry, 3 800 metrů nad mořem. Prastaré klášterní město se koupalo ve zlatavé záři zapadajícího slunce a jeho vysoké a strmé budovy, slavné kláštery, splývaly z horských úbočí jako dámské večerní šaty, půvabně, přirozeně a skoro nepozorovaně. Byl to úchvatný pohled. Lauri Lonkonen a Kalle Homanen vydechli téměř nábožnou úctou, když viděli jedno z nejodlehlejších, přitom však nejslavnějších světových měst.

Lokomotiva přivezla luxusní vlak před novou nádražní budovu důstojně a tiše jako mladá královna. Na nádražních stožárech se třepotaly rudé vlajky Čínské lidové republiky a v lucernách na Špicích vysokých sloupů se začínala rozžíhat světla. Slunce co nevidět zapadne a nad Lhasou převezme vládu večer a noc. Lauri a Kalle přemýšleli, kde sehnat na nadcházející noc hotel, ale problém se vyřešil hned na nástupišti. Očekával je usměvavý Číňan středního věku v modré uniformě. Hned přátele poznal a vítal je s úklonou a rukou napřaženou ke stisku. Lauri a Kalle se nejprve divili, ale pak jim došlo, že muž, který s nimi jel až do požáru ve voze a pilně je sledoval, o nich jistě podával zprávy dál.

Muž se představil. Jmenuje se Ky Khai Jong, řekl, a je zástupce ředitele turistické kanceláře ve Lhase. Srdečně Finy přivítal a pozval je na skromné občerstvení.

Na nádraží Ky hvízdl na jednoho staříka, ať vezme přátelům kufry, a představil ho jako opravdového Tibeťana. Šli kousek pěšky a pak vstoupili do pavilonku se slaměnou střechou. V něm byla čajovna a v té stůl prostřený pro tři. Po čínském způsobu se podával čaj, velmi voňavý a zdravý. K němu se přikusovaly nejrůznější lahůdky, zabalené do malých a tenkých chlebových placek: pečené a uzené hovězí maso, úhoř, losos, křepelčí vajíčka, všelijaké sýry a pastičky. Našim cestovatelům chutnalo všechno. Při jídle srdečný zástupce ředitele Ky vyprávěl o současném Tibetu a zvlášť o Lhase, hlavním městě provincie. Celá odlehlá horská provincie jako by vstoupila do nového letopočtu v roce 1959, kdy ji vlastenecká Čína osvobodila zpod nadvlády zpátečnických mnichů. Dalajláma hanebně uprchl a usadil se za hranicemi v Indii, aby odtatmtud Šířil nepřátelskou propagandu proti Číně a Tibetu, kde se svého času vládlo opravdu přísně. Dnes ve Lhase žije 300000 lidí a už jenom sám tento fakt svědčí o tom, jak příznivý vliv má Čína na tento kout světa, zapomenutý bohy i kulturou. Nakonec se Ky nadšeně pochlubil, že v současnosti přijíždí do Lhasy a Tibetu každoročně víc než milion turistů, což je další známka otevřenosti Číny a rozkvětu Tibetu. Přestože se ve světě tvrdí opak, Tibeťané jsou šťastní, že mohou bezpečně žít pod ochranou velmoci a nemusí se obávat útoků svých bojovných sousedů.

Ky přátelům ještě prozradil, že do roku 2020 stoupne počet turistů, přijíždějících do Tibetu a zvlášť do jeho hlavního města Lhasy, až na dvacet milionů. Takový pokrok bude umožněn mimo jiné tím, že už dnes tvoří dvě třetiny obyvatel Tibetu rodilí Číňané.

„Když my se pustíme do asimilace, výsledek je zaručený,“ chvástal se náměstek.

Lauri Lonkonen poznamenal ke Kallemu, že náměstek Ky je opravdu příjemný člověk. Ky s nebeským úsměvem ve tváři odpověděl anglicky, že není nijak příjemný ani milý, ale prostě jen reprezentuje svou drahou velkou vlast a snaží se to dělat tím nejlepším možným způsobem.

Tak přátelé zjistili, že muž, který se stal jejich průvodcem, rozumí finsky, ač to dosud tajil. Na takového člověka si musí dát pozor. Čínský tajný policista toho nejzákeřnějšího raženi.

Fízl se pak začal se zájmem vyptávat, co chtějí finští „přátelé“ ve Lhase vidět a jaký program by jim mohl nabídnout.

Kalle s Laurim odpověděli, že přijeli do Lhasy jako prostí turisté, ale zároveň je zajímají i prastaré a cenné tibetské kláštery. Chtěli by navštívit nějaký velký klášter a setkat se a hovořit s mnichy. A také by chtěli podniknout nějaké výlety do hor kolem hlavního města, a pochopitelně si prohlédnout Lhasu. Bylo by možné obstarat jim na dva dny místního průvodce a nosiče, který by dohlédl, aby se nezkušeným Evropanům na příkrých srázech nad hlubokými propastmi nic nestalo? Ky okamžitě a se slunečným úsměvem souhlasil s oběma požadavky a ještě sám iniciativně navrhl, že „přátelům“ zorganizuje program, na jaký do smrti nezapomenou. V přátelské atmosféře dojedli a vydali se do úzkých a spletitých uliček hlavního města.

Lhasa je malé, staré město, důstojné jako stará šlechtična: křehké, tajemné, autoritativní a zvláštně přitažlivé. Na ulicích bylo vidět plno poutníků, byť bylo léto, období bez větších náboženských svátků. Zbožní poutníci chodili pěšky. Mnozí putovali ze svých vzdálených domovů do Lhasy celé měsíce, někdo byl na cestě dokonce tři roky. Nebyl to žádný div, protože cesta byla pomalá: poutník se po každých pár krocích vrhl na kolena a modlil se. Mnozí si dokonce lehali na břicho a tiskli čelo k zemi. Čela těch nejzbožnějších poutníků zdobily velké krvavé modřiny, neboť tisíckrát, ba i statisíckrát už udeřili čelem o zem. Pak poutník vstal, ušel dalších pár kroků a znovu se vrhl k zemi. Není divu, že takovým tempem trvalo putování měsíce, ba roky.

Kalle neodolal a zapnul modlitební mlýnek. I on měl přece svůj modlitební mlýnek, a mnohem lepší, než ručně vyřezávané mlýnky poutníků.

Modlitební mlýnek začal na zbožné poutníky a obyvatele Lhasy chrlit své prostopášnosti tak halasně, až se uličky chvěly. Kalle se snažil přístroj umlčet, ale ten svého pána neposlouchal a dál zplna hrdla vyřvával jako v pornofilmu. V důsledku toho lidé Kalleho s Laurim obstoupili a vrhli se na ně.

Přátelé tak tak unikli, skryli se před rozzlobenými věřícími v čajovně, odkud krátce předtím odešli. Ky tam ještě byl, právě platil účet. Kalle odšrouboval dno mlýnku a přístroj konečně zmlkl. Nastal čas představit finský vynález panu Ky.

Náměstek ředitele turistické kanceláře ve Lhase ale nebyl Kalleho a Lauriho mlýnkem nadšen ani trochu. Poslušně a s úsměvem sice vyslechl hinduistickou modlitbu, ale v jeho očích se objevil zlověstný záblesk, o jehož významu nemohlo být pochyb: v současné Číně nemá taková náboženská veteš místo. Ky s věčným úsměvem oznámil, že jeho turistická kancelář Finům od této chvíle nebude v jejich misijním poslání pomáhat, naopak, žádá je, aby mlýnek od této chvíle na čínském území už nezapínali. Jeho činnost odporuje současným osvědčeným principům velmoci. Proti návštěvám v klášterech nic nemá, ale je třeba vytyčit jasné meze. Už za dob starého a vysoce váženého Maa se vedl krvavý boj, aby byl vymýcen západní náboženský jed, a ani teď v nové době není důvod vracet se k západním imperialistickým způsobům.

Sebevědomý průvodce ubytoval Kalleho s Laurim v největším klášteře ve Lhase, v celách, dříve obývaných mnichy, v nichž byly přichystány matrace, polštáře, peřiny a čisté povlečení. Cely byly malé, dva až tři čtvereční metry, a světlo do nich dopadalo malým okénkem, které se dalo na noc zavřít. Takových kobek bylo ve skále vyhloubených asi dvacet a uprostřed byl velký sál, nejspíš klášterní shromaždiště a něco jako kostel, ale žádné náboženské předměty vidět nebyly. Klášter působil ponuře a opuštěně. Nikde neviděli ani jednoho mnicha, ale na chodbách a u dveří postávali vojáci v uniformách a u pasu se jim houpaly samopaly.

Vedle lůžek byly připraveny džbány čerstvé vody a pro oba nocležníky anglické brožurky, v nichž se psalo o mocné Číně a o současném rozvoji Lhasy a Tibetu. V tomto smyslu tedy bylo všechno v pořádku. Nosič přinesl kufry našich cestovatelů do tohoto pustého kláštera a postavil je k postelím.

Byl čas jít spát. Lauri a Kalle se dohodli, že je pan Ky vyzvedne dopoledne na snídani a pak se s ochotným průvodcem rozloučili.

Když přátelé osaměli, povídali si o tom, co zažili. Došli k závěru, že skutečně nemá cenu zapínat mlýnek, bude-li v doslechu jakýkoli voják, úředník Či policista, ale rozhodně se musí pokusit zjistit, jestli by mlýnek zajímal rodilé Tibeťany. Mohli by do něj nahrát program v tibetštině, aby ho mohli v soukromí poslouchat původní obyvatelé země včetně těch několika mnichů, kteří jsou dosud naživu, a přitom vzpomínat na svou starou víru.

Kapitola 14

Moderní modlitební mlýnek dokáže i jiné věci než jen zbožné modlitby. Přístroj, který sestrojil Kalle Homanen, obsahoval i kvalitní mobilní telefon, s jehož pomoci se snadno dalo připojit k internetu třeba i v Tibetu, a právě tuhle možnost Kalle teď využil. Hledal zprávy o současné situaci Tibetu a podařilo se mu získat spoustu informaci.

Lauri Lonkonen a Kalle Homanen si dělali výpisky. Ze všech informací vyplývalo, že čínští okupanté věru nejednají s Tibeťany v rukavičkách. Lauri s Kallem se rozhodli, že na to zavedou řeč hned při příštím setkáni s panem Ky.

Setkali se s ním při obědě, který se podával ve stejné Čajovně jako včerejší večeře na uvítanou. Pohoštění bylo ještě bohatší než včera - přinejmenším dvacet druhů chutných závitků, obsahujících kousky masa, ryb a exotické zeleniny. Náměstek Ky připravil na několik příštích dnů program, seznamující cestovatele se Lhasou. Vybral pro Finy energického nosiče a průvodce. Pan Ky mu dal za úkol dovést cestovatele do hor, kde stráví jednu nebo i dvě noci v malé chatě. Program dále obsahoval jačí safari, večer čínských her a gurmánský výlet za himalájskými lahůdkami. Lauri s Kallem program chválili a děkovali svému hostiteli za starost a vynalézavost.

Na závěr oběda Lauri vytáhl zápisník, do nějž si předchozí večer zapsal utrpení tibetského lidu pod čínskou okupací. Náměstek Ky zpočátku naslouchal se zájmem, ale pak se začal tvářit čím dál podrážděněji, a když Lauri domluvil, panu Ky dokonce zmizel z obličeje i jeho věčný úsměv.

Lauri jasně prohlásil, že čínská okupace Tibetu je z mezinárodního hlediska naprosto nezákonná a jejím cílem je zotročit malou sousední zemi. Po celá desetiletí udržují čínští vojáci v Tibetu a jeho hlavním městě Lhase přísný režim, který má trvat navěky. Naposledy v roce 2006 vojáci veřejně stříleli po prchajících Tibeťanech. Disidenti jsou zavíráni do nového vězení ve Lhase a mniši a jeptišky jsou zatýkáni pro pouhé držení dalajlámovy rezoluce. V Tibetu byla uspořádána přeškolovací kampaň, jejímž skrytým cílem je počínštit tibetské obyvatelstvo. Zvýšila se negramotnost. Navíc vláda rozdává levné lístky na vlak Číňanům, kteří se chtějí do Lhasy přestěhovat.

Náměstek Ky se tvářil podrážděně a moučník už neobjednal. Pak mrazivě oznámil, že program, který jim navrhl před obědem, přinejmenším dnes ještě nezačne. Ještě je zapotřebí ho modifikovat.

Lauri s Kallem se mlčky vrátili do kláštera a padli do postelí. Zdálo se, že věci se teď pořádně zašmodrchaly. Číňane jsou zřejmě na kritiku své politiky alergičtí.

Lauri s Kallem si za své najali průvodce a v příštích dnech podnikli několik výletů do hor kolem Lhasy. Otevíraly se před nimi závratné výhledy a na mnoho horských štítů se nedalo vylézt ani s pomocí lan a skob. Museli se spokojit s chůzí po stezkách v údolích - i ty byly pro Finy až dost strmé. Tibetský průvodce byl houževnatý stařík, který na ramenou lehce nosil jídlo na celý den a smotaná lana. Znal dovednosti, nutné k přežití v horách: uměl zapálit oheň škrtnutím několika sirek, vařil chutnou polévku ze skopového masa, ukazoval cestovatelům ty nejpříkřejší štíty a vyprávěl, kolik lidí se z nich zřítilo do propastí a našlo v nich smrt. Průvodce měl nevyčerpatelnou zásobu starých tibetských příběhů a povídaček - jejich překlad do angličtiny mu ovšem činil jisté problémy. Stařík jim také předváděl kouzla a zpíval pastýřské písně. Hinduistickému poselství modlitebního mlýnku naslouchal zpočátku s údivem, ale pak čím dál vroucněji.

Horské túry se vydařily, ale s ostatním programem to skřípalo. Náměstek ředitele turistické kanceláře pan Ky je už znovu nekontaktoval a ani jiní Číňané zjevně o společnost dvou Finů nestáli. Lauri s Kallem se snažili navázat kontakty s Tibeťany, jimž by mohli předvést svůj modlitební mlýnek. Navštívili s ním několik škol, ale když tibetští učitelé pochopili, oč jde, s rozhodným úsměvem je vykázali.

Když Lauri s Kallem chodili po městě, často měli pocit, že jim je někdo v patách. Nařídil snad jejich sledováni náměstek Ky? Podezírají je ze špionáže? Za to se v Číně dává provaz, soudil Kalle. Nedávno o tom četl v novinách. Představa, že by nad nimi čínský vojenský soud vynesl rozsudek smrti, Lauriho vyděsila. Něco se pokazilo, ale co? Měli se snad při obědě s panem Ky raději zdržet kritiky čínských poměrů? V každém případě to jejich vztahy zhoršilo - vlastně žádné vztahy nebyly. Po zbytek pobytu ve Lhase musí být opatrní a víc už hostitele nedráždit.

Třetího dne se Lauri a Kalle vrátili do svého kláštera a chystali se padnout do postelí. To se ovšem nedalo, protože v jejich celách byli v plné práci dva svářeči. Co tam dělali? Vyráběli ve vchodu do Kalleho cely dvoukřídlové dveře s ocelovou mříží, a když na ně nasadili zámek, byly dveře připravené k použití. Oba Finy strčili do Kalleho cely a dveře za nimi zavřeli a zamkli. Finové byli uvězněni v klášteře, v němž místo mnichů byli vojáci a který se teď změnil ve vězení.

Pak svářeči rychle vyrobili mříž i do Lauriho cely a zase oba kamarády rozdělili. Mříž zapadla, a tak přišli přátelé o svobodu. Mohli spolu mluvit, ale na záchod se už nedostali. K tomu účelu sloužil zinkový kýbl v rohu cely. V druhém rohu byl džbán vody. To byl veškerý komfort.

Přestože chodili celý den po městě a hledali zájemce o mlýnek, spánek kupodivu nepřicházel. V klášteře vládla naprostá tma, ale mříže ve dveřních otvorech přesto tušili. Byly jako stěna, která se zničehonic postaví poutníkovi do cesty a nikdo a nic ji nedokáže odstranit.

Kalle řekl, že teď najednou strašně moc zatoužil po manželce, a proč to nepřiznat, vzpomněl si i na jiné ženy.

„Já taky,“ přidal se Lauri. Před očima mu vyvstala Irma, nahá, právě vyšla ze sauny. Ležela v posteli, vlasy rozhozené na polštáři. Svěže voněla a na tváři jí pohrával svůdný úsměv.

Kalle vzpomínal na svou ženu Anitu.

„Má zázračně dlouhé vlasy. Sahají jí až po ramena. Pořád si je musí mýt a česat Ale je příjemné, když se v nich můžu úplně schovat. Jako když se děti schovávají v proutěném domečku.“

Ztratili svobodu, marně toužili po ženách, tak co zkusit se modlit za záchranu? Když Lauri před časem bojoval o život na dně Baltského moře, velmi přemýšlel nad otázkami víry a útěchou, kterou lidem přináší modlitba. Tehdy k tomu měl důvody, a stejné důvody by se našly i teď - úzkost a strach o život Kalle navzdory všem nepřízním osudu dál věřil ve svou šťastnou hvězdu. Určitě je neodsoudí k smrti a nepopraví, utěšoval Lauriho. Jsou přece jenom cizinci, původem z mírumilovného Finska.

Lauri podotkl, že v průběhu své tisícileté historie Číňané často zabíjeli cizince, ba hlavně cizince.

Kalle pustil modlitební mlýnek a zapnul hinduistickou modlitbu. Pro otupělé luterány se zrovna dvakrát nehodila. Kamarádům začalo připadat, že nemají pořádné náboženství, nebo přinejmenším nemají takový nadpřirozený kontakt, k němuž by se teď mohli uchýlit s prosbou o pomoc. Jsou v Číně, jsou v Tibetu a ještě ke všemu za mřížemi.

Ve svých temných celách začali odříkávat večerní modlitbu, jakou znají všichni Finové:

„Bože můj, při mě stůj, na své dítě pamatuj...“

Trochu se jim ulevilo, ale ještě víc je povzbudil Lauriho nápad, aby Kalle vynalezl pro celý svět nové náboženství a ideologii, protože všechna současná náboženství a hlavně ideologie jsou už zastaralé a nestojí prostě za nic.

„Přemýšlej nad tím, ty jsi vynálezce. Až to vymyslíš, já se postarám o marketing, to se nemusíš bát.“

Kalle namítl, že vynalézt nové náboženství je nadlidský úkol a nepůjde to jen tak raz dva. I křesťanství se vyvíjelo několik psic let. Obyčejný finský génius toho dokáže sice hodně, ale všechno přece ne.

Kalle se zeptal, jestli by nové náboženství mělo mít hned od začátku také nového Boha. Lauri soudil, že jejich idea se bez bohů obejde. Bohové vládnoucích náboženství jsou pomstychtivé bytosti. Baží po moci, způsobují lidem ta nejstrašnější utrpení a jsou na nejlepší cestě zničit celou zeměkouli - pokud nepřivedou Zemi do třetí světové války, tak ekologickou katastrofu způsobí určitě.

„Musím zapojit do práce mozek,“ přemýšlel Kalle. Ve skutečnosti mu ale připadalo těžké vymýšlet náboženství, které by se obešlo bez Boha.

„Ale co, už jsem v životě vymyslel podivnější věci.“

Kapitola 15

Výslechy Lauriho Lonkonena a Kalleho Homanena začaly hned druhý den po uvěznění. Kamarády poněkud překvapilo, že výslechy vede muž, který je sledoval ve vlaku z Golmudu až do okamžiku požáru. Skutečně to byl pracovník čínských bezpečnostních služeb a jeho úkolem bylo sledovat dvojici jak ve vlaku, tak později ve Lhase. Teď už svou totožnost netajil. Vyslýchali je celkem tři muži. Kromě zmíněného fízla tajemník a tlumočník, který mluvil překvapivě plynně finsky. Svého času, za Maa, odjel z Finska do Číny, vystudoval tu a pak se tu definitivně usadil. Původně to byl finský novinář, který svého času propadl maoismu a pod jeho vlivem odjel do světa. To se stalo před třiceti lety. Teď už mu bylo nejmíň šedesát.

Ve Finsku Teppo N. jako mladý rozzlobený muž pochodoval na stalinistických demonstracích, mával rudými prapory a prohlašoval, že Sovětský svaz již brzy ekonomicky předhoní Spojené státy. Pak i finští kapitalisté okusí, jak chutná spravedlnost rudého předvoje dělnické třídy. Teppo N. býval pohledný mladík, který měl mezi studentkami spousty ctitelek. Měl v sobě revoluční charisma, to ovšem vyprchalo v marném očekávání - revoluce ne a ne přijít. V Číně šly věci kupředu rychleji a tak Teppo našel svůj politický domov v maoismu. S Maovou Malou červenou knížkou v ruce hlásal, že Sovětský svaz zradil naděje rudých dělníků, ale v Maově Číně věci v půli cesty nezůstávají. Teppo uveřejnil ve svých novinách článek o Dlouhém pochodu, vedoucím k Maově revoluci, a dostal za to vyhazov. Proto se rozhodl opustit vlast a hledat souputníky tam, kde jich jsou miliony.

Cestoval do Číny dva měsíce a cesta ho dost zničila, protože Teppo neměl peníze ani jiné buržoazní přežitky. Přes Albánii a několik dalších východoevropských zemí se mu konečně podařilo dospět do vysněné východní říše. Tady studoval čínštinu, pokoušel se překládat čínské texty do finštiny a plánoval vytvoření velkého čínsko-finského slovníku. Ten projekt dávno opustil, ale etabloval se jako tlumočník tajné policie. Teď zapojil své znalosti do výslechu Lauriho Lonkonena a Kalleho Homanena.

Z jeho maoismu už zjevně nezbylo ani tolik, co by se vešlo na obálku Malé červené knížky. Tak se svět mění, a co teprve světová politika!

Kvůli výslechům přinesli do velkého klášterního sálu velký stůl a pět židlí a rozsvítili pronikavé pracovní lampy. Lauriho a Kalleho přivedli z cel a přikázali jim, ať si sednou na židle. Za každou židlí stál ozbrojený voják. Na útěk nebylo ani pomyšlení.

Vyslýchající se chovali korektně, nevyhrožovali násilím. Byli ovšem přísní a věděli o každém kroku, který Finové v Číně podnikli. Byli také informováni o jejich návštěvě čínského velvyslanectví v Dillí a dokonce i o kontaktech s dalajlámou. Zrovna tak věděli o pokusech prodat modlitební mlýnek. Otevřeli přístroj, podivovali se, co všechno je uvnitř, a vyslechli nahrávku hinduistické modlitby. Překvapilo je to. Teppo N. se neudržel a zvědavě se zeptal, jestli snad ve Finsku byla založená nová hinduistická sekta. Copak Finům nestačí Hare Krišna? Hinduistické bůžky a jógu je ve Finsku klidně možné propagovat, ale proč proboha Lonkonen s Homanenem šíří tuhle spornou víru po Asii? V Číně těm hinduistickým bludům ani jeden rozumný člověk neuvěří. Na to Lonkonen namítl, že jejich cílem není obracet Číňany na hinduismus - jde o komerční projekt. Snaží se prostě zjistit, zda v Asii existují předpoklady pro sériovou výrobu modlitebních mlýnků. Dosavadní zkušenosti ukazují, že v ideálním případě by v Indii bylo možné postavit továrnu na výrobu mlýnků. Lauri ujišťoval vyslýchající, že v žádném případě nehodlají pašovat mlýnky do Číny. Respektují velmoc a její kulturu.

Vyslýchající se několikrát podivili nad tím, proč Finové strkají nos do vzájemných vztahů dvou suverénních států. Kdo si myslí, že jsou? Jaké mají zplnomocnění? Jsou dva bezvýznamní amatéři a není sebemenší důvod, aby se pletli do složité mezinárodní diplomacie. To dali Kallemu a Laurimu jasně na srozuměnou a jejich obhajobu nebrali vůbec v potaz. Na stole se objevila spousta přitěžujících důkazů o finských záměrech, svědčících zcela zjevně o špionáži. Stojí snad za Finy někdo třetí, koho se jim dosud dařilo tajit?

Lauri se snažil situaci zachránit prosbou, aby on a jeho přítel byli vypovězeni ze země, pro začátek třeba na věčné časy, kdyby to jinak nešlo, ale ať jsou v každém případě propuštěni na svobodu. S tím ovšem protistrana nesouhlasila. Fízl Finy ujistil, že jejich případ bude důkladně prošetřen. Času mají dost. Udělali by líp, kdyby se hned přiznali, aby se mohlo začít s přípravou procesu.

Po výsleších Lauriho s Kallem zase zavřeli za mříže. Přinesli jim trochu polévky, ale ani podle chuti, ani podle kousků, co v ni plavaly, se nedalo určit, jestli je rybí nebo drůbeži. Kamarádi měli ale hlad, proto polévku snědli a ulehli k spánku. Kalle řekl, že podle všeho nastal opravdu čas vynalézt nové náboženství, protože jinak jim nic na světě nepomůže. Lauri souhlasil, že se dostali do pěkné kaše a nic dobrého jim nekyne. Představa čínského procesu jim naháněla hrůzu.

V noci Lauriho vzbudilo nezřetelné mumlání ze sousední cely, které trvalo celou čtvrthodinu. Lauri usoudil, že Kallemu se zdá nějaký podivný sen a mluví ze spaní. Když nastražil uši, pochopil, že Kalle mluví o velikých věcech, přesahujících tento svět. Že by se ve spánku probudil jeho talent vynálezce a začal vymýšlet nové světové náboženství? Tak to skutečně vypadalo, ale konečně nabylo vrchu Kalleho chrápání a zbytek noci už uplynul v tichu.

Ráno mužík ve vojenské uniformě vynesl vědra a pak přinesl čínskou vězeňskou snídani. Zatčeným donesli konvici čaje, pár skrojků chleba a kouřící rýži na malém talířku. I tahle ubohá snídaně vězňům ovšem chutnala. Jen litovali, že se nemohou umýt, ale o sprše s horkou vodou a ranním joggingu si mohli nechat jen zdát. Museli si cípek ručníku navlhčit ve džbánu s pitnou vodou a tím si otřít obličej a podpaždí.

Pak Kalle vyprávěl, že byl v noci vzhůru a promýšlel záležitosti víry. A skutečně se mu dostalo téměř nebeského zjevení, které ho postrčilo výrazně kupředu. Nové náboženství by díky němu mělo být ušlechtilejší a v každém případě neskonale zajímavější než jakákoli současná víra či ideologie. Lauriho ten nový náboženský zázrak samozřejmě zajímal a netrpělivě Kalleho prosil, ať mu své noční zjevení aspoň v hrubých rysech, a pokud možno, tak i detailně vylíčí.

Dalo se ovšem předpokládat, že v celách jsou umístěny mikrofony, aby bylo možné rozhovory vězňů odposlouchávat a pak je proti nim použít. Proto Kalle navrhl, že budou mluvit nesrozumitelným raumským nářečím. To si museli nacpat do hlavy na vojně, aby vyhověli důstojníkovi, který z Raumy pocházel. Už je to sice dávno, přes dvacet let, ale když to zkusili, šlo jim to překvapivě dobře.

„Faktickej raumšprách to sice není, ale ťamani to kapírovat nebudou, a snad ani ne ten Teppo,“ řekl Kalle.

„Teppo je pako, před tím bobky nemám,“ přisvědčil Lauri.

Vrátili se k náboženským otázkám, teď ovšem v raumském nářečí.

„Hele, tahle gruntovní idea je v oukejlu, ale musí se na ní eště máknout. Času je, esi tady v lochu budem hnít jár nebo dva, než nás čínský chlupatý odsouděj a picnou mezi světla.“

Kalleho idea byla ve skutečnosti geniálně prostá. Nová idea či náboženství, jak se komu líbí, vycházela z myšlenky, že každý člověk někdy udělá dobrý skutek. Někteří lidé dokonce dělají dobré skutky často. Právě ty, tedy dobré skutky, se stanou základem nového náboženství. Kalle vysvětlil, že dobré skutky lidí se budou ukládat do paměti a zaznamenávat do centrálního registru, který za tím účelem vznikne. V době počítačů to není nic nesnadného.

Lauriho zajímalo, kdo bude dobré skutky věřících zapisovat a zaznamenávat do registru. Bůh, andělé, které Kalle vymyslí, nebo kdo to vlastně bude mít na starosti?

Kalle trpělivě vysvětlil, že zaznamenáváním dobrých skutků nehodlá pověřit Boha ani anděly - to by dělal nejbližší bratr nebo sestra ve víře. Šlo by o vztah založený na důvěře, kdy dobré skutky věřícího by zaznamenával do centrálního registru dobroty důvěryhodný přítel, kterého by třeba po půl roce vystřídal zase jiný důvěryhodný přítel. Jak jednoduché!

„A co špatný skutky?“ zeptal se Lauri. Těch by přece muselo být mnohem víc než dobrých, jak vyplývá z lidské povahy, ale kdo by se třeba i tomu nejbližšímu bratru ve víře přiznával ke špatným skutkům?

Kalle odpověděl, že se mu v noci zdál sen, v němž se tento bezesporu obtížný problém vyřešil.

„Špatný skutky by se prostě nezaznamenávaly. Tohle náboženství by nesoudilo a nešířilo drby. Zaznamenávalo by se jenom dobro.“

Lauri přemýšlel nad Kalleho ideou. Vypadala bezesporu lákavě. Každý člověk má určitě na svědomí nejrůznější špatné věci, někteří třeba jen několik bezvýznamných šlápnutí vedle, ale někteří darebáci tam mohou mít i závažné zločiny, vraždy, znásilněni, loupeže, mučení... takové zločiny provázejí lidstvo odjakživa. Pokud by se však těm odpornostem nevěnovala žádná pozornost, nedalo by se čekat ani náboženské odsouzení.

Kalle dodal, že i ten nejhorší darebák by si mohl s pomocí nového náboženství nasbírat seznam dobrých skutků, něco jako duchovní portfolio, a to by bratr či sestra ve víře každého půl roku zaznamenali do centrálního registru. Dobrých skutků by se do registru vešly miliony, ba miliardy, nekonečné množství. Ze začátku by byl přístup do registru umožněn jen samotným Činitelům dobrých skutků, a i z těch by se každý mohl podívat jen na svoje záznamy, ale časem, za několik let, by do něj mohli získat přístup i dědicové nebo třeba badatelé.

„A jakýho Boha nám k tomu vymyslíš?“

„Boha nebudu vymejšlet vůbec.“

Kapitola 16

Život ve vězení daleko od vlasti, v nejistotě o dalším osudu a bez kontaktu s blízkými lidmi byl pro Kalleho Homanena a Lauriho Lonkonena tvrdá zkušenost. Vězňům nedávali k jídlu nic jiného než řídkou nahnilou polévku. Oba kamarádi dojatě vzpomínali na svou finsko-indickou restauraci a její lahůdky. Největší starost jim ovšem dělal rozsudek.

„Mám fakt nahnáno,“ řekl Lauri kamarádovi, který začal mluvit o náboženském životě.

„Doopravdy bysme si měli vyřídit ty poslední modlitební záležitosti,“ prohodil Kalle.

Křesťanství bylo pro Kalleho i Lauriho známá věc. Oba v dětství chodili do nedělní školy, byli u prvního přijímání a konfirmace. Kalle ovšem přiznal, že několikrát šel místo do nedělní školy za ni. Prostě se zamyslel, a místo aby šel ze dvora do školy, přelezl plot a vydal se po silnici někam pryč, šel tak dlouho, než ho našli a přivedli zpátky.

„Nic jsem tím nemyslel, prostě jsem utek, byl jsem ještě děcko.“

Lauri zamumlal, že on byl v nedělní škole vzorný žák. Jenže školáčkům tam ukazovali veliké obrazy ošklivých vousatých chlapů. Lauri vzpomínal, že se hrozně bál Ježíše a Boha, protože vypadali tak strašně rozzlobeně.

Vzpomínky na konfirmaci a přípravu k ní byly ještě bouřlivější. Kalle odjel z náboženského soustředění zpátky do města, prostě se vypařil. S několika kamarády chlastal a vyzkoušel hašiš. Ten výlet trval dva dny a moc nechybělo, aby Kalleho odmítli vůbec konfirmovat. Ale když se dostatečně dlouho a upřímně kál a prosil o odpuštění, učitelé se nakonec nechali obměkčit.

Lauri se v kurzu před konfirmací zamiloval do jedné půvabné dívky tak vášnivě, že už se chystal podlehnout bouři citů a umřít, pokud by se na něj dívka aspoň jednou s úsměvem nepodívala. Za nějaký čas ale začal chodit se sestrou té dívky, která byla o dva roky starší. Nakonec se Lauri s Irmou zasnoubili a vzali, jsou spolu dosud, mají děti a spokojený domov a tak dále.

„Vždyť přece Irmu znáš.“

V dětství a mládí se seznámili s křesťanstvím, a v poslední době nashromáždili spoustu vědomostí i o buddhismu, šíhském islámu a prostřednictvím modlitebního mlýnku i o hinduismu. Lauri byl obeznámen s velkými ideologiemi lidstva, se socialismem, komunismem a fašismem. Na této cestě oba poznali i Konfuciovo náboženství, staré árijské víry a přišli do kontaktu také s maoismem, teď už vyhaslou ideologií.

Lauri během cesty pronikl hlouběji do tajů buddhismu než Kalle. Podle toho, co věděl, měl buddhismus v podstatě tři hlavní větve. Dvě základní linie byly indické, ale třetí se oddělila a vytvořila tibetskou linii buddhismu. Buddhismus byl chápán jako určitý duchovní dopravní prostředek. Indický „vůz“ se nazýval Théraváda aneb učení starších, velkým masám věřících byla určena Mahájána aneb „velký vůz“ a Tibeťané věřili ve Vadžrajánu, „diamantový vůz“. Lauri poznamenal, že tibetský náboženský směr znamená nejen jízdu diamantovými vozy, ale také blesk, jehož záře oslňuje věřící stejně jako vzácné drahokamy.

Bylo nezbytně nutné založit nějaké nové náboženství, jehož základem se klidně mohly stát Kalleho sny. Věznění a výslechy v tibetském klášteře nevěští nic dobrého. Vlastními silami se z tak strašné situace jen sotva dostanou. Rozhodně neuškodí pozvednout zrak k nějaké božské síle a modlit se za svou spásu.

Kalle přemýšlel, jestli by jim teď v nouzi nemohlo přece jen pomoct staré dobré křesťanství. Lauri ale soudil, že vlastní náboženství by bylo v téhle situaci lepší a jistější zárukou spásy.

„Svý je svý, a od Ježíše velkou pomoct čekat nemůžem, my taky nejsme žádný vzorný křesťani.“

Kalle chvíli přemýšlel a pak musel připustit, že v tomhle čínském klášteře křesťanství asi moc velkou sílu mít ani nemůže. Ano, konec konců on proti založení vlastního náboženství nic nemá, uškodit to rozhodně nemůže. Na světě je místo pro spoustu náboženství, tak proč by se tam nevešlo ještě jedno, úplně vlastní a samostatné.

Kalle soudil, že by mohli do svého náboženství zahrnout některé rysy buddhismu, protože jsou v Tibetu a zdejší náboženský směr má formu diamantového blesku. Finské světové náboženství bude zářit jako drahokam a budoucí sestry a bratry ve víře by na něm mohl zvlášť lákat registr dobrých skutků. Nové náboženství bude stát na pevných základech.

„Měli bysme k tomu přidat něco echtovně finskýho, třeba takovou tu přísnost, co maj laestadiáni na severu,“ navrhl Lauri.

Jeho stará teta patřila celý život k sektě starolaestadiánů. Byla to zbožná a vůbec řádná žena. Teta zpívala starolaestadiánské žalmy a každou neděli chodila do shromáždění. Každé léto trávila zbožná teta týden s bratry a sestrami ve víře. A pomáhá tetě její víra, pochyboval Kalle. Jaký užitek Lauriho příbuzné její pevná víra přinesla? Teta se celý život těšila všeobecné úctě tam, kde bydlela, v severní části okresu Puolanka, odpověděl Lauri, a taky nashromáždila značný majetek. Teta byla svobodná, měla krám, a nikdo neměl tušení, že na konci života z ní bude zámožná žena. To se ale stalo, a teta si otevřela druhý krám v Oulu. Prodávala všechny možné zemědělské potřeby, koňské podkovy, putýnky na dojení, konvice na kávu, rolničky, všemožné nářadí a nástroje od srpů a motyk až po tkalcovské stavy.

„Ale k manželovi jí pánbůh nepomoh?“

Kdyby teta chtěla, našla by manžela už dávno, zájemců se kolem ní motalo víc než dost, ale teta chtěla radši žít sama, nebo přesněji řečeno, už v mládí se rozhodla stát nevěstou Kristovou. Tím, že odmítla všechny ženichy, se teta uchránila spousty trápení. Kdoví, o jakého opilce by se musela starat, kdyby se stala otrokyní pozemských vášní. Ne ne, teta měla po všech stránkách bohatý a pěkný život, ve zdraví se dožila vysokého věku osmdesáti osmi let a teprve pak zemřela. Před šesti lety na její pohřeb přišel celý dav přátel. Na jejím hrobě vztyčili bratři a sestry ve víře velkolepý pomník a na něj dali vyrýt první verše tetina oblíbeného žalmu. Pokud si Lauri pamatoval, zněly zhruba takhle:

Ze zahrádky pěšinka

na Golgotu vede.

Do nebe míří,

je plná strázní.

Lauri soudil, že modlitebních mlýnků by se měly vyrábět tisíce a pak je posílat do celého světa, aby tam šířily radostné poselství nového náboženství. Jak by to ale fungovalo v praxi? Šlo by například na mlýnky přimontovat maličká kolečka, aby samy chodily, jako dobře naprogramovaní roboti?

Kalle nevěřil, že by se mlýnky dokázaly samy pohybovat po ulicích měst, a i kdyby byly vybaveny sebeúčinnějšími náboženskými proklamacemi, sotva by obrátily hodně lidí na víru. Copak by se někdo začal modlit ke krabici, byť třeba sebezbožnější?

No dobře, tak kolečka ne, připustil Lauri, ale co kdyby se jim přimontovala křídla, aby mohly létat a šířit nové poselství vzduchem, zeptal se.

Kalleho ta myšlenka nenadchla. Létající mlýnky by lidstvo pro nové náboženství přátelství nezískaly o nic víc než mlýnky na kolečkách. Ne, je třeba vymyslet něco přesvědčivějšího. Možná nemají dost spisovatelského nadání a zkušenosti, aby mohli napsat vlastní bibli, ale duchovní a zbožný základ nového náboženství vytvořit musí.

„Když nic jinýho nevymyslíme, staneme se proroky,“ plánoval Kalle.

Kapitola 17

Dny plynuly, Lauri Lonkonen a Kalle Homanen je trávili ležením v cele. Byla jim dlouhá chvíle a rozptýlení jim nepřinášely ani každodenní výslechy, při nichž jim vyhrožovali přísnými tresty, které ovšem přesněji nespecifikovali. Fízl s pichlavýma očima, který vedl výslechy s tou nejvyšší přísností, naznačoval, že tvrdohlaví cizinci mohou za svou zločinnou špionáž čekat ten nejtvrdší možný trest. Podle Lauriho a Kalleho to znamenalo popravu, nebo minimálně desetileté vězení. To opravdu nebyly pěkné vyhlídky.

V takové atmosféře jim Kalleho nové náboženství začalo přinášet útěchu. Lauri a Kalle vymýšleli detaily a soudili, že objevili něco naprosto skvělého. Při troše štěstí by se mohli stát něčím jako Ježíšem Kristem, mohli by být proroky, nebo v úplně nejlepším případě by se mohli stát náboženskými vůdci podobnými dalajlámovi. Taková pozice by se Kallemu zamlouvala. I Lauriho sebevědomí lichotila představa, že by se měl stát světovým prorokem, ale byl z dvojice ten realističtější, spíš držel Kalleho při zemi a brzdil ho v jeho fantaziích. Opravdu to byly jen fantazie, bláznivé výmysly dvou vyšinutých mužských? Toho se Lauri upřímně řečeno obával, ale přítelova víra byla silnější. Kalle tvrdil, že ani jedno ze starých světových náboženství v sobě ze začátku nemělo něco, co by lidé brali vážně, vždycky šlo jen o odvážné sny obyčejných smrtelníků. Proč by se on a Lauri nemohli věnovat otázkám celosvětového významu?

Odpoledne se Lauri a Kalle rozhodli vytvořit první skutečnou modlitbu. Protože jim Kalle nestvořil vlastního Boha, rozhodli se, že jeho místo bude zastávat vesmír, čili celý známý i neznámý svět. To je přece božské až dost.

„Všehomíre náš, zachraň nás z tohohle průšvihu,“ pronesl Lauri a Kalle to zamumlal po něm.

„Ze všech nejlepší Všehomíre, naznač nám aspoň nějak, že skutečně vzniká nové náboženství a že se zachráníme z těchhle kobek.“

Teď předříkával Kalle a Lauri po něm opakoval slova prosící o spásu.

Za pouhých několik minut vlétl do hlavního sálu kláštera ptáček se žlutými křídly. Sladce vyzpěvoval a vypadalo to, jako by přinesl nějaké poselství. Usadil se na železné mříži Kalleho cely, naklonil hlavičku ke straně a prohlížel si vězně. Kalle s Laurim si ptáčkův přílet vyložili jako důkaz, že Všehomír vyslyšel jejich vroucí modlitbu.

Je to konipas, myslel si Lauri, ale podle Kalleho se kompasové v takových nadmořských výškách, v jaké leží tibetské hlavní město Lhasa, nevyskytují. Posel Všehomíra byl podle něj spíš nějaký místní druh, který se přizpůsobil řídkému vzduchu a životu v chladném větru. Ať už se jmenoval jakkoliv, ptáček seděl na mříži a pohvizdoval si.

Lauri s Kallem měli z ptáčka radost a chtěli mu pomoct zpátky na svobodu. Brána kamenné zdi však byla bohužel zamčená zvenčí. Tahle cesta na svobodu tedy nevedla, nepředstavovala možnost úniku pro vězně ani pro ptáčka.

Kalle s Laurim se pomodlili k Všehomíru, aby dostal ptáčka z kláštera na svobodu. Všehomír požadavku vyhověl. Dveře hlavního sálu se otevřely a vstoupil bachař, přinášel vězňům večerní polévku. Ptáček na nic nečekal a vylétl ven, do léta, na svobodu. To ale nebylo všechno - polévka tentokrát byla znatelně hustší, plavalo v ní čerstvě uvařené kuřecí maso a spousta kořenové zeleniny. Lauri s Kallem s chutí hltali polévku a měli radost, jak se jim jejich víra osvědčuje. Všehomír vyslyšel jejich volání, dal najevo, že si je vědom těžkého osudu dvou Finů. Večer se rozhodli, že se pomodlí ještě jednou, vroucně a s veškerou vážností.

Pozdě večer se tedy Kalle s Laurim znovu modlili k Všehomíru za vysvobození, nebo aspoň za to, aby jim čínský soud uložil přiměřený trest. Nejistá budoucnost přidávala modlitbě na vroucnosti a upřímné síle, a když se přátelé pomodlili, unaveně usnuli na tvrdých pryčnách svých cel.

Následujícího dne se stal zázrak, větší a konkrétnější než návštěva malého ptáčka den předtím. Po skončení každodenního výslechu se v opuštěném klášteře zničehonic objevil lékař. Byl to muž středního věku, opálený a houževnatý z častého pobytu na čerstvém vzduchu, a jmenoval se Seppo Sorjonen. Byl doktor všeobecné medicíny, a do Tibetu se dostal jako praktický poradce mezinárodního programu pomoci dětem. Na severovýchodní hranici Tibetu pracovalo hodně západních lékařů a sester. Léčili místní obyvatele, kteří vskutku trpěli mnoha chorobami, od podvýživy až po všemožné infekční nemoci. Číňané pozvali finského lékaře do Lhasy, aby před procesem vyšetřil zdravotní stav svých krajanů. Sorjonen se rád vypravil do hlavního města, protože tu měl příležitost obstarat pro obyvatele svého zapadlého působiště potraviny a léky.

Vojáci otevřeli nejprve zamřížované dveře cely Lauriho Lonkonena. Pak Lauriho svlékli do půl těla a položili na výslechový stůl. Seppo Sorjonen mu poslechl dech, prohmatal ho na žebrech, obrátil na záda, poklepával po zádech a prozkoumal mu nohy. Zároveň se vyptával na osobní údaje a zdravotní stav. Když Sorjonen slyšel, že pacient v poslední době cestoval po Indii a předtím musel několik hodin stát v ledové vodě Baltského moře, vyslovil mu obdiv a přesvědčení, že mnozí jiní, kdyby museli zažít stejné strázně, by už byli po smrti.

„Pravá plíce trochu hvízdá, ale když ve vězení není žádná muzika, musí se o ni vězeň postarat sám.“

Lauri se lékaře šeptem zeptal, jestli by jako krajan nemohl dostat jeho a kamaráda z vězení na svobodu. Sorjonen odpověděl, že podle toho, co mu Číňané řekli o jejich případu, to úřední cestou nepůjde.

„Oni rozumí finsky, nemohli bysme mluvit třeba raumským nářečím?“

Lauri lékaři prozradil, že z důvodů utajení používají s přítelem nesrozumitelný dialekt, jakým se mluví v Raumě a jemuž nerozumí ani sám ďábel, natožpak tlumočník čínské tajné policie. Teď, když plánují útěk, jim raumské nářečí může zachránit život.

Sorjonen zašeptal, že té hatmatilce nerozumí ani on. Navrhl, že by v nouzi mohli mluvit třeba breptandou, Lauri a Kalle tak určitě v dětství taky mluvili. Anglicky, německy, dokonce i finsky, ba i nářečí z kraje Savo, tomu všemu by Číňané mohli rozumět, ale breptanda bude nad jejich síly.

Na tom se dohodli, a Lauri mohl bez obav mluvit Sorjonen se zamyslel. Nakonec slíbil, že udělá, co bude moct. Pokud by pomohl přátelům na svobodu, nemohli by ale z Tibetu odcestovat rychlíkem, protože by je ve vlaku, a možná hned na nádraží zase zatkli a zavřeli do kláštera. Ne že by na klášterech bylo něco špatného, ale pokud se naši zadržení po svých hořkých zkušenostech netoužili vrátit do kláštera, měli by plánovat útěk tibetskými horami rovnou do Indie. Tak svého času uprchl mladý dalajláma a jeho příkladu následovaly tisíce mnichů. Sorjonen slíbil, že někam nedaleko dopraví pořádné vybavení na horské túry, jídlo a všechno další, co budou při útěku potřebovat.

Laurimu doktor Sorjonen doporučil několikadenní klid na lůžku. Byl si jist, že o to se Číňané postarají. Ti by Laurimu poskytli celá desetiletí klidu, nejprve v celách a pak v hrobě až do nanebevzetí, a v tom případě lze na celé věci vidět jeden pozitivní rys.

„Počkokejkoteko, ažko vámko dámko znakomekoníko.“

Také Kalle uměl do jisté míry berptandu. Lékařské vyšetření bylo hotové za několik minut Sorjonen zjistil, že vynálezce se těší dobrému zdraví, ale i jemu doporučil několik dní klidu na lůžku před vyčerpávajícím útěkem ze Lhasy do Indie.

Sorjonen ještě připomněl, že horské podmínky jsou sice hodně náročné, ale všechno se dá zvládnout. Jen ať se přátelé klidně spolehnou na vyšší moc, tedy na něj jako lékaře, loučil se s nimi doktor Sorjonen.

„Ako hlavkoněko klidkoněko.“

Kapitola 18

Doktor Seppo Sorjonen navštěvoval vězně v klášteře skoro každý den. Mluvil s Laurim Lonkonenem breptandou, domlouval podrobnosti útěku. S Kallem Sorjonen mluvil málo a o útěku s ním neprohodil ani slovo, protože v hlavním sále kláštera se často potloukali Číňané a člověk si nemohl být jistý, jak rychle rozšifrují tajemství jazyka zvaného breptanda, zvlášť když doktor s Laurim používali hodně zjednodušenou verzi. Jisté bylo ovšem to, že pokud by se Číňané o plánech na útěk dozvěděli, tvrdě by zakročili. Pak by se na Kalleho a Lauriho život nedal vsadit ani pětník.

Během týdne Seppo Sorjonen a Lauri Lonkonen vyprecizovali plán útěku do konečné podoby. Nakonec byl jednoduchý, přesto jeho realizace zabrala doktoru Sorjonenovi mnoho dní. Protože Kalle s Laurim neměli v celách horolezeckou výbavu, bylo třeba ji obstarat Sorjonen pro uprchlíky vybudoval na jihozápadním okraji Lhasy základnu se zásobami stravy a výstroje. Obstaral jim co nejpřesnější mapy Tibetu, Nepálu a severovýchodní Indie, dva kompasy a poznámkové bločky. Mapy a blok smotal mezi dvě baterky a tajně je mřížemi prostrčil k vězňům. Lauri s Kallem si ty poklady hned schovali pod pokrývky na pryčnách. Ráno Sorjonen Laurimu pošeptal, že až nastane vhodná noc, otevře okenice ve vnější hradbě kláštera. Protáhnout se uzoučkým okénkem skrz metr a půl tlustou hradbu nebude nic jednoduchého, ale je to jediná cesta na svobodu. Kalle se radoval, že ve vězení několik kilogramů zhubl. I Laurimu by připadalo trapné, kdyby se jim útěk nepodařil kvůli tlustým břichům. Z tohoto hlediska byla dieta, podávaná v čínské věznici, přímo vynikající.

Poslední dny před bezhlavě odvážným útěkem uplynuly v napjatém očekávání. Lauri a Kalle se v duchu nesčetněkrát pomodlili k Všehomíroví, aby si vyprosili jeho milostivou ochranu a božské vedení na cestě tibetskými horami do Indie. Každý večer zkoušeli z deky, polštáře a prostěradla vyrobit panáky, které místo sebe nechají na lůžku. Takovémuhle panáku se ve finské armádě říká Tuhej Kalle a finští vojáci ho místo sebe nastraží vždycky, když chtějí na chvíli vyklouznout z kasáren a sami si přidělit vycházku nebo opušťák. Když pak stráž napochoduje do světnice zkontrolovat, že všichni vojáci jsou pěkně v postelích, uvidí mužskou postavu i v posteli vojáka, který si zrovna užívá venku volna. Jenže ten Kalle se v posteli nehýbe a leží jako mrtvý, proto se mu říká Tuhej Kalle. Teď se jim zvyk z finské armády hodil - museli narafičit takové panáky v celách, aby si dozorci ničeho nevšimli.

Jednoho odpoledne Sorjonen Laurimu řekl, že pokud nebude nazítří v noci bouřka ani nebude pršet, uvolní okenice u obou cel a pak několikrát zabuší pěstí na dřevěnou stěnu na znamení, že cesta na svobodu je volná.

„Dekojte doko betkolí tyko bokorce, akoby bakochakoři nicko nekozmerkočikoli,“ připomněl jim breptandou, aby místo sebe do postelí nastražili panáky.

Sorjonen jim ještě řekl, že pod okenicemi je asi dvoumetrová zeď. Když budou ve tmě skákat z oken, musí dát pozor, aby si nezpřelámali hnáty. Sorjonen jim radil, ať seskočí až k úpatí zdi jako kočka, nebo jako skáčou parašutisté - ať při seskoku pérují v nohou. Tak bude seskok bezpečný i v nejčernější tmě. Baterku by měli rozsvítit leda v nejnutnějším případě, jinak ne, aby lidé z města nepojali podezření, že se děje něco nepatřičného. Teprve až se uprchlíci dostanou na kraj města, můžou si posvítit, aby našli stezku, vedoucí na jihozápad. Po ní pak ať co nejrychleji sejdou dolů do údolí, musí ale bedlivě sledovat mapu, aby nezabloudili. Dole v údolí si můžou poprvé odpočinout. Pokud by ale slyšeli křik vojáků a štěkot psů, musí pádit co nejrychleji pryč od města a pokud by to bylo zapotřebí, musí se uchýlit do nějakého zalesněného údolí a tam vyšplhat na co nejvyšší stromy a schovat se. Jeskyním ať se radši vyhnou, protože tibetští psi by je tam určitě vyslídili, a o zbytek by se postarali čínští vojáci. Zdejší hafani jsou ale zvyklí stopovat jenom při zemi: když doběhnou ke kmeni stromu a tam stopu ztratí, budou strom bezradně obcházet v čím dál se zvětšujících kruzích, až je to nakonec přestane bavit. A když na místo dorazí vojáci, nezbyde jim než zklamaně konstatovat, že kořist se prostě rozplynula ve tmě. V koruně stromu ovšem musí být potichu jako myšky, a ať je ani nenapadne strefovat se do psů šiškami.

Nazítří v noci byly okenice zvenčí otevřeny a ozvalo se zaklepání. Doktor Sorjonen oznamoval, že první fáze útěku je připravená. Lauri s Kallem narafičili do postelí předem připravené panáky. Oblékli si teplé oblečení a do kapes si nastrkali všechno, co měli: baterky a mapy, několik chlebových kůrek, které se jim podařilo našetřit, peněženky, pasy a osobní drobnosti jako hřebeny a kartáčky na zuby. Pak se vmáčkli do okenního výklenku mohutné klášterní zdi. Byl stísněný a oba muži se jen s námahou vysunuli ze svých cel a po dlouhé době se zhluboka nadechli čerstvého vzduchu. Chytili se okenic a pak seskočili k zemi, podle Sorjonenovy rady se snažili pružit nohama jako parašutisté. Na zem dopadli v pořádku. Teď viděli, že je jasno a úplněk. Bylo ticho a oči si brzy zvykly na měsíční svit.

Lauri a Kalle se co možná nejtišeji vydali směrem, který jim Sorjonen poradil. Plížili se podél zdí domů a úzkými uličkami, vydlážděnými hrbolatými kameny, došli až na kraj města. Někde v centru smutně zaštěkal pes, ale neštěkal na poplach, jenom si protahoval čenich. Na okraji Lhasy se odvážili na okamžik rozsvítit baterky a v jejich světle hledali začátek stezičky, vedoucí dolů do údolí. Brzy stezku našli a mohli pokračovat v útěku.

Měsíc svítil na prastaré kamenné domy a hradby hlavního města, postavené na strmých úbočích. Chladné bílé světlo se snášelo na zasněžené hory v pozadí jako na romantickém obraze. Kalle zašeptal, že v životě neviděl tak přenádhernou krajinu. I Lauri soudil, že je to rozhodně lepší než sedět v zatuchlé cele.

Teď ovšem nebyl čas obdivovat tibetské hory. Museli pokračovat v cestě. Stezka byla dost úzká. Na nejstrmějších úsecích byly do skály vytesány schůdky. Šli pomalu, ale nemuseli spěchat, protože jejich útěk aspoň zatím nikdo nezpozoroval a pronásledovatelé jim nebyli v patách. Pokud budou mít štěstí, soudili uprchlíci, dojdou do rána na základnu, kterou jim Sorjnonen připravil. Tam na ně bude čekat lepší oblečení, horolezecké boty, provaz, zásoby a další věci, bez nichž se člověk v horách neobejde.

Zrovna sestupovali po příkrém srázu dolů, když si Lauri Lonkonen vzpomněl:

„Nezapomněli jsme v cele modlitební mlýnek?“

Kalle Homanen se usmál a uklidnil ho:

„To víš, že ne, vzal jsem ho s sebou. Copak se na takovéhle nebezpečné cestě můžeme obejít bez mlýnku?“

Lauri se podivoval, jak se Kallemu podařilo vynést z kláštera krabici, do níž by se vešel starožitný kávomlýnek. Mlýnek se nevešel do kapsy a nedal se schovat ani jinde v bundě, natož v kalhotách.

Kalle řekl, že chytil tašku s přístrojem do zubů a pod bradou ji tak vynesl z cely.

„Nenechám Číňanům svou jedinou duchovní útěchu.“

„Máme přece Všehomíra, k němu se můžeme modlit, aby nás vedl,“ rozumoval Lauri.

„To je pravda, bez vyššího vedení do Indie nedojdeme,“ přitakal Kalle.

Za svitu úplňku a dvou silných baterek šlapali kamarádi po horské stezce a rychle se vzdalovali od Lhasy. Tu a tam zaslechli šuměni vody, jak cestu křižovaly horské potůčky. Napili se průzračné chladné vody a šli zase dál. Občas se podívali do mapy a zkontrolovali, zda jdou správným směrem. Byli ve velehorách, proto se střelka kompasu občas svévolně komíhala - rušily ji magnetické síly horských štítů. Směr měli ale dobrý, stezka mířila stále k jihozápadu a klikatila se jen v místech, kde musela obcházet strmá horská úboči.

Ráno začal měsíc slábnout a nakonec se ukryl za horami. Údolí se ponořila do tmy a naši cestovatelé jí využili k odpočinku. Začala se už hlásit únava, a nebylo divu, vždyť za sebou měli čtyři, ne-li pět hodin náročného horského pochodu. Každou chvíli musí dorazit do místa, kde na ně čekají zásoby od doktora Sorjonena. Neustále teď porovnávali stezku s mapou a Sorjonenovými poznámkami. Všechno se zdálo být v pořádku. Za východu slunce uprchlíci dorazili k Sorjonenovu úkrytu, který byl přesně na místě označeném v mapě, v malé úžlabině podél cesty.

Doktor Sorjonen sem patrně s pomocí nějakého nosiče dovlekl dva velké batohy, vybavené na vysokohorské túry. Uprchlíci je nedočkavě vyndali z úkrytu a prozkoumali. Nádhera! Uvnitř byly pro oba teplé svetry, pevné pochodové boty, dva svazky silného lana, lehké cepíny, sekerka, dva dlouhé nože, dvoje kožené rukavice a několik pytlíků s drobnějšími potřebami. Jako potravu jim Sorjonen připravil dvě kila vařené rýže, zeleninu a asi dvacet svačinových balíčků mezinárodní humanitární organizace, které se patrně rozdávají hladovějícím lidem v místech všemožných katastrof. Našli také dva velké kusy kozího sýra a uzené jačí maso, několik tabulek čokolády a ke všemu ještě velkou láhev čínské rýžové kořalky. Tu hned otevřeli a pořádně si zavdali. Lauri pronesl hlasem třesoucím se dojatým vděkem:

„Všehomír to doktoru Sorjonenovi oplať!“

Kapitola 19

Čínský vojenský vrtulník se nad uprchlickou stezkou objevil následujícího dne. Nastrčené panáky se patrně dozorci snažili vzbudit k snídani, a tak byl útěk vězňů odhalen. Okamžitě bylo zahájeno pátrání, ale Lauri Lonkonen a Kalle Homanen už byli od Lhasy daleko. Přátelé se uschovali v křoví, proto je zaměřovač z vrtulníku nezpozoroval. Když vrtulník zase chrčivě odletěl, vydali se na další cestu. Stezka se rozšířila, byla pevná a snadno se po ní šlo. Odpočívali jen po každých dvou hodinách, protože teď museli spěchat. Číňané sotva dovolí svým vězňům jen tak upláchnout.

Odpoledne snědli jeden potravinový balíček, určený podvyživeným obyvatelům rozvojových zemí. Lepší než nic. V plastikové krabičce asi litrového objemu byla vařená zelenina s našedlou omáčkou, a v té směsi plavaly kousky masa neurčitého původu. Bylo to chutnější a výživnější jídlo, než na jaké byli zvyklí z klášterní cely. Na závěr oběd spláchli hltem rýžové pálenky.

Cesta vedla uprchlíky na náhorní plošinu, a přestože dole v údolích bylo téměř letní horko, nahoře ležel věčný sníh. Vzduch byl lehký a průzračný a uprchlíci plni optimismu. Jedinou starost jim dělal vrtulník, z něhož je možné už zdaleka vidět postavy jdoucí po pěšině. Proto se co chvíli zastavili a poslouchali, jestli vrtulník neuslyší. Pokud nic neslyšeli, šli dál, ale když zaslechli třeba sebevzdálenější a sebeslabší vrčeni, hned si našli co nejhustší křoví a v něm se ukryli. A pro jistotu ještě sundali batohy a zahrabali je i sebe do sněhu, aby nikoho ani nenapadlo, že se na tom místě skrývají hned dvě živé bytosti.

Třetího dne už zvuk vrtulníku neslyšeli, ale zase se polekali stop hrozivě velkého zvířete na zasněžených úbočích. Přední tlapy měla ta obluda dvakrát větší než je největší pánská velikost bot, a zadní tlapy měřily půl metru na délku a píď, tedy asi dvacet centimetrů na šířku. Ve sněhu byly vidět i stopy dlouhých drápů a obtisky výčnělků na chodidlech zadních tlap. Co se tady asi prohání za stvořeni? Musí to být obrovský lední medvěd, tisícikilová šelma. Kallemu se ovšem nechtělo věřit, že by se v Tibetu procházeli lední medvědi. Čím by se živili v horách, kde je jen pár horských jezírek, žádné otevřené moře, natož tuleni a mroži? I Kalle musel přiznat, že ten podivný chodec je mimořádně veliký. Stopy širokých tlap byly přesto povážlivě mělké. Tlapky zapadly do sněhu sotva do hloubky dvou centimetrů. Pokud by obluda vážila tisíc kilogramů, nechávala by ve sněhu aspoň půl metru hluboké stopy.

„Škoda, že nám Číňani zabavili foťák,“ litoval Kalle. „Ty stopy by stálo za to zvěčnit.“

Sněžný muž byl v polovině minulého století nejznámějším představitelem Tibetu. Tehdy se v himalájských závějích nalezly podobné stopy obrovského tvora jako teď. Reportéři je fotografovali a zoologové, kteří hned přispěchali, je proměřovali ze všech stran. Celý svět tu záhadu s napětím sledoval. Tvor byl považován za nějaké vzácné a ojedinělé zvíře, které se vyskytuje jedině v Himálajích a před loveckou vášni ho zachránila právě jeho naprostá izolovanost. Do Tibetu se hrnuly tisíce zvědavých dobrodruhů, všichni slídili po stopách sněžného muže, ale ani jediný ho nezahlédl třeba koutkem oka. Zato stop rychle přibývalo a zprávy o sněžném muži začaly z Tibetu proudit do světa pravidelně. Sněžný muž se stal nejslavnější světovou příšerou. Byl populárnější a zároveň obávanější než vůdcové Spojených států a Sovětského svazu dohromady. Teď Kalle s Laurim na útěku narazili na stopy možná ještě mohutnějšího sněžného muže nebo jiné obří obludy.

Nebyli právě v bezpečí. Nahoře, v mracích nad nejvyšším horstvem světa je pronásledoval vrtulník čínské lidové armády a o něco níž na zasněžených strmých svazích narazili na stopy bůhvíjak krvelačného sněžného muže. Lauri s vážnou tváří konstatoval, že ani jedna z vyhlídek není zrovna lákavá. Buď je zastřelí vojáci z vrtulníku, nebo je v ještě horším případě rozsápe vzteklý a hladový sněžný muž.

Kalle vytáhl z batohu nůž s dlouhým ostřím. Přece se nenechá jen tak roztrhat. Bez boje se nevzdá. Naopak, obluda ať se třese před loveckým nožem udatného Fina. I Lauri vytáhl nůž. Kamarádi vyrazili dál a ostří nožů se blýskala ve slunečních paprscích.

Šlapali po zasněžené cestě a byli ve střehu. Obrovské stopy podél cesty by se hodily jako ilustrace do zamýšlené knihy o železnici. Kalle nepřestával litovat, že přišel o svůj maličký fotoaparát. Vlastně by mohli napsat úplně novou, přírodovědnou knihu. Po stopách sněžného muže na střeše světa - jako pracovní název by to šlo, ne? Lauri podotkl, že místo literárních úvah by si měli radši dát pozor, aby je objekt budoucího díla nepřekvapil a neroztrhal na cucky.

Odpoledne, když překonali mnohá údolí a mnohé vrcholky, konečně v paprscích zapadajícího slunce obludu spatřili. Motala se v závěji vedle cesty. Pohybovala se nemotorně a zdálo se, že proti dvěma ozbrojeným mužům nemá šanci. Navíc sněžný muž nebyl až tak ohromný, jak by se mohlo zdát podle jeho stop. Nebyl větší než vysoký hřmotný mužský. Kamarádi se k němu přikradli blíž. Teprve ze vzdálenosti asi sta kroků viděli, že před nimi není slavný sněžný muž, ale nemotorný obří medvěd panda. V mrazu se šelmě kouřilo od chřípí. Bylo to velké zvíře a určitě nanejvýš vzácné. Jen tady v divokých velehorách mohli potkat takový zázrak přírody, pandu, které hrozí vyhynutí.

„Neměli bychom se pro všechny případy pomodlit?“ napadlo Kalleho.

„Mocný Všehomíre, neuveď pandu v pokušení, aby nás sežrala,“ pronesl Lauri, ale pak si vzpomněl, že pandy nejsou masožravé, milují bambusové výhonky a ostatní čerstvou zeleninu. Kalle si nebyl pandiným jídelníčkem tak jist a proto se taky modlil:

„Milostivé Veškerenstvo, nech to zvíře, ať si jde svou cestou.“

Tentokrát Všehomír Kalleho a Lauriho upřímnou modlitbu nevyslyšel. Panda přestala škobrtat sněhem. Postavila se na zadní, otočila se a když uviděla dvě postavy, které se před ní zničehonic zjevily, zamávala předními tlapkami, jako by je chtěla pozdravit. Pak se po dvou, úplně jako člověk, rozběhla přímo k nim.

Kapitola 20

Když šelma přiběhla blíž, ukázalo se, že to není žádná šelma, ale člověk, muž zachumlaný do hustého pandího kožichu. S vřelým úsměvem napřáhl ruku na pozdrav. Kalle s Laurim poněkud rozpačitě zastrčili nože zpátky do batohů a potřásli si s podivným tvorem rukama. Napadalo je mnoho různých otázek, ale nejprve museli najít společný jazyk, což nebylo jednoduché. „Sněžný muž“ na rozdíl od některých Číňanů neuměl finsky, a koneckonců ani jako Číňan nevypadal. Byl zavalitý, a dokonce ještě vyšší než Lauri Lonkonen. Podivný turista pronesl několik slov anglicky, až pak se rozproudil hovor.

Muž vyprávěl, že pochází z Kyrgyzstánu. V mládí se dostal do Číny a odtamtud sem do Tibetu. Prozradil, že je herec placený čínskou centrálou cestovního ruchu. Jeho úkolem je představovat sněžného muže, lekat zvědavé turisty a nalákat tak do hor co nejvíc bohatých cestovatelů ze západu. Je prostě placená šelma, která chodí po horách a zanechává za sebou obrovské hrozivé stopy. Podle toho, že Finové hned polekaně vytáhli nože, měl zase jednou úspěch, radoval se Kyrgyz. Lauri s Kallem ho chválili. Skutečně je zachvátila hrůza, když je placená šelma zpozorovala a rozběhla se k nim. Teď se naštěstí všechno vysvětlilo a není třeba sahat po zbraních.

Sněžný muž se jmenoval Tsu Haingo, pro přátele prostě Tsu. Zeptal se, jestli stopy ve sněhu vypadaly opravdově.

Úplně děsivě, ujišťovali ho Kalle s Laurim. Tsu jim předvedl svou hereckou výbavu. Na nohou měl obyčejné teplé holínky, ale na nich ještě atrapy obřích tlap, které se k botám připínaly podobně jako lyže. Na přední tlapy si k rukavicím připevňoval stejně obrovské placky. V roli sněžného muže lezl po čtyřech, jak mají zvířata ve zvyku. Tsu si stěžoval, že má těžkou roli, protože lezení po čtyřech je fyzicky náročné. Zvlášť na strmých srázech z něj pot jen lil a on měl občas sto chutí zahodit umělé tlapy do sněhu, ale tím by přišel o plat. Chudý člověk musí dělat, co umí. Čínské pohraniční hlídky jeho stopy pravidelně kontrolují. Zvuk vrtulníku, který před chvílí zaslechli, je toho důkazem.

Kalle s Laurim vydechli úlevou. Jejich útěk z klášterních cel. se tedy zdařil a už je nikdo nepronásleduje. Vrtulník se objevuje z jiných důvodů, ne kvůli nim.

Tsu řekl, že právě míří do tábora, který je v chráněném údolí několik kilometrů odsud. Můžou jít s ním. Tady na větrném návrší je příliš chladno na dlouhé besedování.

Lauri s Kallem pozvání s díky přijali. Sněžný muž vyrazil vpřed bez zvířecích návleků a poprosil Kalleho s Laurim, aby našlapovali přesně v jeho stopách. Nechtěl ve sněhu zanechat své skutečné stopy. Jeho práce byla lézt jako zvíře, ne si vykračovat jako člověk.

„Sněžný muž, to není žádný snadný džob,“ chvástal se Tsu.

Do tábora z cesty odbočovala uzounká pěšinka. Opatrně se po ní vydali. Tsu utrhl z keře několik větví a jako koštětem za nimi zametal stopy. Cílem tohoto opatření bylo zabránit zvědavcům, kteří by je mohli sledovat až do tábora a tak odhalit utajený dvojí život obří pandy. Pokud by se ve světovém tisku a ostatních médiích začaly objevovat zprávy o čínské blamáži, Tsu by dostal padáka a možná by ho vyhostili zpátky do Kyrgyzstánu. A tam už se vracet nechtěl, i když je Kyrgyzstán jeho vlast. Už je příliš dlouho pryč a pouta s domovem a s rodinou dávno zpřetrhal. A teď už je starý muž, brzy mu bude šedesát. Chlubil se, že je nejstarší obří pandou na světě. Jeho zvířecí druhové umírají stářím už ve dvaceti.

Tsuův tábor se skrýval v údolí, zarostlém hustými keři a stromy. Střechu si Tsu vyrobil ze zelené celty, veliké asi jako dvě prostěradla. Přístřešek ho chránil jak před deštěm, tak před prozrazením. Pod přístřeškem byla pec, postavená z přírodních kamenů. Plechový komín byl vyveden otvorem ve střeše ven. Tady v údolí oheň nechce hořet bez dýmovodu, postěžoval si Tsu. Je tu nízký tlak vzduchu a v peci není přirozený tah. Pec má litinovou troubu, kde se dá podusit jídlo v pekáči nebo upéct chléb. Na peci je také mřížka, na níž se dá grilovat maso a zelenina, ukazoval Tsu. Ale tady v horách je oboje vzácné. Všechno jídlo si sem musí nosit v batohu ze Lhasy. Nosiči z turistické centrály mu tam každé dva týdny doplní zásoby jídla a donesou poštu. Poslední dopis z vlasti dostal Tsu před dvěma lety. Bývalá žena mu radostně oznamovala, že se znovu vdala a že její nový manžel je o moc lepší než byl on.

Takže Tsu se stal starým mládencem. Proto jeho tábor působil mužsky stroze. I on by se určitě mohl znovu oženit, ale sem do hor se nevěsty nehrnou. On jako Kyrgyz ve Lhase pořádnou práci nenajde, a aby vstoupil do kláštera, to se mu přece jenom nechce. I když v roli obří pandy žije jako mnich už teď.

Vedle pece měl Tsu lůžko a dvě prostorné překližkové bedny. Jedna byla na šaty a druhá na povlečení, holicí potřeby a další předměty osobní hygieny. Jako lůžko mu sloužila ratanová postel s pěnovou matrací, prostěradlem, dvěma polštáři a tlustou peřinou. Vlastně se to tak moc nelišilo od hotelového pokoje.

Kalle vzpomínal, že když jako kluk chodil do skautu, spali ještě skromněji. Dřevěná postel a ošuntělá deka, nic víc.

Na druhé straně pece byla kuchyňka a spíž. Potraviny Tsu uchovával v masivní truhle, zamčené na řetěz. Tsu vysvětlil, že on není jedinou šelmou, která se v horách vyskytuje. Někdy do tábora zabloudí vyhladovělí medvědi, kteří by se moc rádi podívali pandě do spíže a pochutnali by si na chlebíčku, mouce, sušeném masíčku a rybách, ale na dubovou truhlu jsou i jejich drápy krátké. Medvědi se sice většinou pokoušejí truhlu otevřít, všelijak do ní mlátí a otáčejí s ní, ale až dosud truhla všem útokům odolala.

V další skříňce měl Tsu nádobí. Měl soupravu sklenic, talířů a příborů pro šest osob. Ne že by chtěl v táboře pořádat slavnostní večeře, ale musí mít víc sad nádobí, aby ho nemusel pořád umývat. Ve skříňce měl také železné pekáče, pánve a několik různě velikých hrnců. Dále igelitové pytlíky, ubrusy a kapesníky. V jedné polici byla táborová knihovna obří pandy. Tsu jim knihy ukázal: měl tam dějiny své vlasti, čínské romány a řadu obrazových publikací o Tibetu a Himálaji. Kalle sáhl po knížečce v krásné červené vazbě, Malé červené knížce předsedy Maa. Prolistovat si ji ovšem nemohl, protože místo stránek knížka obsahovala jen dřevěnou destičku.

Tsu jim vysvětlil, že tak vzácnou knihu není možné ve zdejších podmínkách uchovávat v normální vázané podobě. Pečlivě vyřezávaná dřevěná tabulka poslouží lépe.

„Maovy myšlenky jsou nesmrtelné a dřevo je uchová mnohem lépe než papír, aspoň tady v horách neshnijí,“ tvrdila obří panda.

Kapitola 21

Tsu si svlékl pandí kožich. Pod ním byl oblečený jako úplně normální turista: do khaki kalhot a větrovky. Kožich pověsil na keř. Pak zapálil v peci a začal chystat táborovou večeři. Lauri s Kallem vytáhli z batohů několik konzerv s jačím a králičím masem. Za půl hodiny se pec rozehřála natolik, že do ní mohli dát péct maso.

Brzy to v táboře lákavě zavonělo. Tsu totiž chystal svoji specialitu, „Tajemství pána velehor.“ Pro zvýraznění chuti přidal do pekáče hrst vlastnoručně nasbíraných a nasušených bylin. Tvrdil, že dodají pokrmu stejně lahodné aroma jako v nejlepších čínských restauracích - ne-li ještě lepší.

Po jídle šel Kalle k nedalekému potůčku umýt nádobí. Lauri vytáhl láhev čínské rýžové pálenky, ještě dobře z poloviny plnou, a nalil pálenku do pohárků. Připili si na počínající přátelství a na dobré vztahy mezi Kyrgyzstánem a Finskem. Téměř stoprocentní lihovina stoupla mužům rázem do hlavy, stejně jako oblak horké páry ve finské sauně. I výsledný dojem byl stejný: radostný, téměř blažený pocit štěstí z náhodného setkání na samém kraji světa. Přesto všichni přistupovali k životu a světu podobně.

Lauri toužil po ještě slavnostnější atmosféře. Proto postavil na bednu s šaty modlitební mlýnek a spustil ho. Baterie kupodivu dál bezchybně fungovaly. Kalle je nejspíš během cesty vlakem nabil.

Žádná modlitba se ovšem neozvala - místo vroucných hinduistických manter někdo nahrál podivné vzdechy a ženské chichotání. V pozadí se ozývala pronikavá hudba, vyluzovaná nějakým klávesovým nástrojem. Pak hudbu přerušil Kalleho chlípný smích a hříšně slastné vzdechy několika žen. Brzy se přidal Kalleho vzrušený šepot. Laurimu se zdálo, že rozeznává jméno Kalleho ženy. Program trval aspoň půl hodiny, než Kalle celý rudý prostopášný přístroj vypnul.

Lauri na Kalleho upřel vyčítavý pohled a zeptal se, co to mělo znamenat. Dal snad Kalle schválně natočit tohle zvukové porno? O co vlastně jde?

Tsu hned podotkl, že právě slyšeli výstižnou ukázku z čínsko-tibetského nevěstince. Tsu trochu stydlivě řekl, že touha po ženské náruči ho při návštěvách Lhasy často žene do podobných zařízení, nabízejících za dostupnou cenu skvělé a vlídné služby. Někdy dokonce z bordelu nevyšel po několik dní, chvástal se, dokud mu nedošly peníze. Tsu se pak zeptal Kalleho na současné ceny.

Kalle celý rudý přiznal, že skutečně šel ve Lhase za děvkami, zahnal ho tam stesk po vlastní manželce. Domníval se, že něha prostitutky by mohla pocit stesku zmírnit, proto navštívil veřejný dům - no dobře, domy, zatímco Lauri poznával pamětihodnosti Lhasy a dělal si poznámky kvůli zamýšlené knize. Kalle měl mlýnek samozřejmě s sebou. Hinduistickou bohoslužbu pustil ovšem proto, aby trochu uklidnil neřestnou atmosféru, ale prostitutky to jen rozdráždilo a mlýnek mu vzaly. No a mlýnek pak svévolně nahrál ty chlípné zvuky. Kalle Lauriho úpěnlivě poprosil o odpuštění a zapřísahal ho, ať jeho poklesek uchová v tajnosti.

„Před mou ženou o tomhle povyražení ani nešpitneš! Je to jenom moje soukromá věc a nikomu jinému do toho nic není!“

Lauri dovedl pochopit, že člověk je od přírody slabý a občas může podlehnout pokušení, považoval ale za svatokrádež míchat dobrodružství v bordelu a hinduistickou bohoslužbu. Kalle se má za co stydět.

„Vždyť se taky stydím,“ přiznal Kalle s nešťastným výrazem ve tváři. Pak se mu pohled rozjasnil. Vytáhl z batohu zdobenou lahvičku se zelenou tekutinou a nalil svým druhům po skleničce.

„Co kdybychom se napili na usmířenou?“

Kalle koupil zelený likér v nevěstinci jako suvenýr. Rýžová pálenka a likér všechny tři přátele tak rozveselily, že na další výčitky už nedošlo. Tsu se začal o mlýnek zajímat čím dál víc. Poslechl si nahrávku ještě jednou a pak slavnostně oznámil, že své finské přátele z Tibetu do Indie dovede, a nejen to, sám se přestěhuje do teplých indických krajů. Už má dost lezení po horách v pandím kožichu. Pandí kožich prodá, začal plánovat, a za utržené peníze bude moct rok nebo dokonce dva žít.

Před šesti lety Tsua role himalájského sněžného muže naplňovala nadšením. Chtěl přispět k budování asijské identity v divokém světě velehor a spolu s Číňany trochu povodit za nos nafoukané západní turisty. Zpočátku s plnou důvěrou pracoval pro dobrou věc, ale už po půl roce v roli obludy dostala jeho víra povážlivou trhlinu. Snížili mu měsíční plat a ani strava nebyla taková, jak slibovala původní smlouva. Tsu zpozoroval, že mu nosiči kradou nejlepší kousky jídla, zvlášť čerstvé ryby a maso, a místo nich mu dodávají povadlou zeleninu a chcíplé králíky, nalezené bůhvíkde. Stížnosti nepomáhaly. Naopak, turistická centrála ve Lhase mu oznámila, že pokud se mu role šelmy znelíbila, nikdo tu sněžného muže nedrží - ať si sbalí svých pět švestek a táhne zpátky do Kyrgyzstánu. Pokud šelma chce vyšší plat, musí poslouchat.

Tsu dopil sklenku do dna a začal vzpomínat:

„Jen si pomyslete, musel jsem dělat tisícikilovou šelmu za stejný plat jako kdejaký líný kuli v přístavu, který jednou za den sotva dotáhne pár žoků bavlny na loď nebo z lodi na molo.“

Dovolenou neměla šelma celé dny, tedy placenou dovolenou, kterou by mohla strávit například ve Lhase nebo v Pekingu. Nejen že se nepodívala do vlasti, ale nenavštívila ani Koreu nebo Indii. Na rodinný život nemohla šelma ani pomyslet. Třeba se někdy i zakoukala do nějaké pasačky, nebo nakonec i do prostitutky, ale na manželství si vždycky musela nechat zajít chuť. Děti by šelma ovšem zplodila ráda - ale kdo by je živil? V Asii trpí hladem už tak dost lidí, není nutné k nim přidávat ještě potomky obří pandy.

Tsu s hořkostí v hlase oznámil, že už toho bylo dost. Hned nazítří ráno zbourá tábor, spálí zbytečné krámy a vydá se s finskými přáteli do Indie. Za práci horského vůdce nechce žádný honorář, jen nákresy prostopášného modlitebního mlýnku. Mlýnek podle něj docela dobře nahradí manželku, v mnoha směrech je to lepší řešení než namluvit si nějakou skutečnou ženu.

„Nebude se hádat, nebude žárlit, nezačne rodit malé mluvící mlýnky, které by vyžadovaly zvláštní péči a drahé miniaturní baterie.“

Rýžová pálenka i likér byly v tichosti dopity. Tsu připravil Laurimu a Kallemu pohodlná lůžka hned u pece. Bylo tam teplo, i když v noci stoupal od země chladný opar. Ani déšť by jim nevadil, přístřešek spolehlivě chránil nejen tři spáče, ale i všechny jejich věci.

K večeři snědli zbytky velehorského tajemství, pak si opláchli obličej v potůčku a šli spát. Všichni byli za celý den tak unavení, že na spánek nemuseli dlouho čekat. Finové se vzbudili teprve brzy ráno, když Tsu nosil ze křoví dříví na topení a roztápěl pec.

Umyli se a pak svému hostiteli pomohli připravit snídani. Namazali jačím tukem hromadu knäckebrotů a na kraji pece vyškvarili tuk smíchaný s vejci. K snídani jim stačily dvě konzervy králičího masa. Jačí maso se rozhodli schovat na cestu do Indie. Bude to namáhavá cesta, varoval Tsu, musí přejít přes vysoké hory. Budou mít štěstí, když za týden dojdou na hranice.

„Může se taky stát, že zahyneme ve sněhové bouři nebo se zřítíme do kilometr hluboké propasti.“

Kalle s Laurim pochybovali, jestli vůbec jsou v Himálaji tak hluboké propasti.

„Obyvkle jsou propasti dva kilometry hluboké,“ přisvědčil Tsu a nalil kamarádům do šálků čaj. Pak dodal, že na dně propastí obvykle čekávají hladoví tygři nebo pumy, a zabijáčtí černí medvědi, ti tam jsou prostě vždycky.

Kapitola 22

V den, kdy odcházeli, bylo slunečno a větrno. Tsu odhadoval, že pokud se i příští týden udrží stejně hezké počasí, dojdou do Indie za čtyři až pět dní. Zbourali tábor, hodili si batohy na záda a vyrazili na cestu. Tsu cestu znal, nepotřeboval Kalleho a Lauriho mapy ani kompasy. Sněžný muž zachumlaný v kožichu obří pandy troj člennou skupinku uzavíral. Lauri s Kallem si připevnili na boty umělé tlapy a nechávali za sebou ve sněhu obrovské stopy šelmy. Vládla veselá nálada jako na skautském výletě.

Tsu nesl na rameni modlitební mlýnek a pořád dokola poslouchal jeho prostopášné poselství. Kalle si myslel, že méně by bylo více, ale co naděláš, sněžný muž se do nahrávky prostě zamiloval. Osamělé roky na himálajských srázech ho nabily tak intenzivní mužskou silou, že se jednotvárného chichotání prostitutek ne a ne nabažit.

Putování po himálajských horách bylo náročné, protože rovných úseků bylo málo. Příkré výstupy a závratné srázy byly cílit v nohách a svalech. Tsu byl zkušený horský chodec, ale Lauri ani Kalle neměli tak železnou kondici. Beztak netrénované svaly jim ještě víc ochably při povalování v klášterních celách. Třetího dne cesty se to začalo zlepšovat, a ani svaly už tak nebolely, jako když vyrazili na cestu. Cestovatelé měli skvělou náladu. Zasněžené vrcholy se ostře rýsovaly proti nebi bez mráčku. Někdy nahoře mezi vrcholy kroužili orlové s širokými křídly. Tsu vysvětloval, že tito dravci na horských úbočích číhají na jeleny nebo horské kozy.

Dny cesty ubíhaly rychle a vesele, ale noci byly těžké, protože večer, než se setmělo, museli vždycky postavit nový tábor a připravit jídlo. Většinou nocovali dole v údolích, kde bylo tepleji než na zasněžených úbočích. Tsu opékal na ohni maso a několikrát upekl na rozpálených kamenech i chlebové placky. Tibetské ohňové placky, to byla opravdová lahůdka. Lauri a Kalle jako kuchtíci museli večer vždycky nasbírat dost dříví, aby pak mohli spát při doutnajícím ohni. Tsu rozdělil hlídky u ohně tak, že zatímco dva spali, třetí hlídal, aby oheň neuhasí. Někdy se v horách ozvalo teskné vytí vlků. Tsu tvrdil, že plameny ohně udrží šelmy v bezpečné vzdálenosti.

Za dlouhých večerů Lauri a Kalle vyprávěli Tsuovi o novém náboženství, které na svých cestách vytvořili. Tsu se začal o věc zajímat v okamžiku, když uslyšel, že nová víra nemá žádného Boha, ale věřící se budou modlit k Všehomíru. Považoval to za skvělý vynález a slíbil, že bude nové náboženství podporovat. Jakmile dojdou do Indie, hned začne hledat druhy ve víře. Najdou se jich miliony, domníval se Tsu.

Slunečné dny vrcholícího léta rychle ubíhaly. Po čtyřech dnech putování dorazili do pohraniční zóny mezi Čínou a Indií. Horská pěšinka se změnila v širokou cestu, po jaké by mohly projet terénní vozy. Tu a tam byla čínská základna pohraniční stráže.

Hranice mezi Čínou a Indií byla přísně střežená. Před mnoha lety docházelo na hranici k potyčkám a existovala hrozba, že by mezi dvěma obřími státy mohla vypuknout válka. Napětí se naštěstí podařilo odstranit, nicméně na obou stranách hranici dál hlídali vojáci. Přejít hranici ve dne nepřicházelo v úvahu, ale v noci by se to mohlo podařit. Tsu, šikovný odchovanec pustin, byl na bezvízové překračování hranic zvyklý. V Asii je běžné, že lidé utíkají přes hranice za lepším životem a nezdržují se formalitami. Svého času Tsu uprchl z Kyrgyzstánu, putoval po Číně, a teď vedl dva Finy z Tibetu do Indie.

Hranici překročili před rozedněním. Tu a tam se pohybovaly hlídky se psy, ale hafani naštěstí uprchlíky nevyčenichali. Hranice nebyla oplocená, takže překonat ji ve tmě nebylo nic fyzicky náročného. Za svítání trojlístek dorazil do Indie a tam se přihlásil úřadům.

Indičtí pohraničníci cestovatele přivítali ve své svobodné vlasti. Po krátkém výslechu jim dali lístky na autobus a propustili je. Následujícího dne dorazili přátelé do rezidence dalajlámy. Mungové si vzpomněli na své bývalé pány, ale nebáli se ani Tsua. Mohutný pandí kožich se jim zalíbil, lezli rukávy dovnitř, olizovali sněžnému muži nos a uši a poskakovali mu po ramenou.

Když dalajláma viděl, jak dobře spolu vycházejí Tsu a mungové, dostal nápad: co kdyby u něj Tsu zůstal jako ošetřovatel mungů a osobní strážce? Dalajláma Tsuovi nabídl stejný plat, jaký dostával v Číně za roli sněžného muže. Tsu velkorysou nabídku s díky přijal. Rád zůstane jako lámův služebník, řekl. Na platu se jistě dohodnou, Tsu není nijak drahý. Chtěl by jen plnou penzi a pohodlný pokoj.

„Určitě to tady bude příjemnější než v himálajských mrazech.“

Když dalajláma získal osobního strážce, přikázal svému tajemníkovi, ať Laurimu Lonkonenovi a Kallemu Homanenovi přinese poštu, kterou poslali do jeho rezidence z hotelu v Dillí. Kromě pár pohlednic dostali oba muži z domova několik telegramů - jak se mají a kdy se už konečně vrátí, ptaly se manželky. Pokud se ihned nevrátí, ať si v cizině najdou nové ženy. Irma ani Anita nehodlají dál žít ve Finsku jako vdovy, zatímco manželé se baví někde ve světě pod záminkou šíření nové víry.

Kapitola 23

Dalajlámova rezidence a úřad byly vzhledem k jeho bývalému postavení skromné, nicméně přesto funkční. Tajemník i služebnictvo se tam pohodlně vešli a tibetský duchovní vůdce měl k dispozici pohodlné obytné prostory. Láma potřeboval personál, aby mohl plnit úkoly šéfa exilové vlády, především vykonávat dlouhé cesty do všech konců světa. Dalajláma cestoval rád a všude ho vesměs přijímali podle protokolu, jaký platí pro státníky - pravda, při návštěvě Finska se s nejvyššími státními představiteli nesetkal a ani jinak se zástupci exilové vlády nedostalo přijetí, jaké by osobnosti jeho významu právem náleželo. Snad Finové nechtěli podráždit obří říši, která Tibet okupuje. Láma to ovšem neměl finským politikům za zlé, naopak projevoval pochopení pro „nedostatek času“, který jim znemožnil najít čas pro schůzku. Teď však byli jeho hosty dva Finové, kteří přinášeli nové informace o poměrech v Tibetu.

Lauri Lonkonen a Kalle Homanen se v lámově péči dva dny zotavovali po útrapách útěku. Zároveň měli příležitost zpravit lámu o současných poměrech v Číně. Škoda, že Kalleho fotoaparát zůstal v Tibetu a oni nemohli lámovi ukázat fotografie z cesty.

Lauri měl ovšem ve svém modře čtverečkovaném sešitku přesné poznámky. Klášterní dozorci mu ho kupodivu nezabavili. Teď se sešitek hodil, Lauri na jeho základě mohl dalajlámovi referovat o současné vojensko-politické situaci Tibetu, napůl z pohledu vojáka a napůl špiona.

Lauri popsal dalajlámovi a jeho tajemníkovi průběh cesty od začátku do konce. Vylíčil let do Pekingu a následnou cestu vlakem z Pekingu do Lhasy. Lauri s nadšením líčil zvláštnosti tibetských náhorních planin, neopomněl ani požár přízemních křovin a detaily nové železnice. Pak podrobně referoval o Lhase a popsal, jaké metody se tam teď uplatňují při výsleších a zatýkání.

Dalajláma se trochu podivil, že Finy neodvezli do Pekingu a tam nepopravili. Omlouval se, že přátelům navrhl, aby prozkoumali situaci v Číně. Ve skutečnosti šlo o jasnou špionáž a taková věc mohla mít ty nejkrutější důsledky. Díky Buddhovi, že se přátelům s pomocí doktora Seppa Sorjonena a himálajského sněžného muže podařilo uprchnout.

Lauri s Kallem přemítali, jestli si mohou dovolit dalajlámovi říct o svém novém náboženství. Co si asi jeden z nejslavnějších duchovních vůdců světa může myslet o dvou finských laicích a jejich duchovním hnutí, neuznávajícím ani jednoho jediného Boha? Rozzlobí dalajlámu takové rouhačství? Nakonec se Kalle s Laurim rozhodli, že o své vizi promluví, ale v žádném případě nebudou vychvalovat své náboženství na úkor ostatních, nebo je přinejmenším nebudou ani náhodou srovnávat s buddhismem.

Dalajláma naslouchal jejich vyznání víry zdvořile, a Čím déle mluvili, tím zaujatěji působil. Byl tolerantní člověk a neodsuzoval nikoho jen proto, že vyznává jinou víru. Podle dalajlámova názoru si každý může věřit, čemu chce, hlavně když uctívá život a nechává své bližní v klidu. Náboženství bylo v historii lidstva až příliš často a příliš krutě zneužíváno jako prostředek a záminka k útlaku a válkám.

Božský vynález Lauriho a Kalleho dalajlámu pobavil. Nikdy dosud neslyšel o božstvu, které by mělo vesmírné rozměry, které by dokonce bylo jejich ztělesněním, Všehomírem. Dalajláma konstatoval, že když nic jiného, Kalle s Laurim rozhodně netrpí přehnanou skromností. Pokud je Bůh veliký, tak Všehomír je samozřejmě ještě větší. Jiná věc je, zda je v něj možné věřit. Dosud lidstvu stačilo i méně, ale Kalle s Laurim zřejmě k náboženským otázkám přistupují poněkud velikášsky. Sněžný muž pomohl Laurimu a Kallemu s balením zavazadel. Když ukládali mlýnek do kufru, plaše se zeptal, zda by mohl ve jménu přátelství dostat darem nahrávku z mlýnku, kterou během horského putování poslouchal a tak nějak si na ni zvykl. Lauri s Kallem Tsuovi prostopášnou nahrávku rádi darovali. Kalle Tsuovi kladl na srdce, ať se kazeta nedostane do nepovolaných rukou, neboť obsahuje soukromé citové výlevy. Do modlitebního mlýnku instalovali novou kazetu, na niž dalajláma laskavě namluvil buddhistickou modlitbu a dokonce na malou harfu zahrál několik vroucných melodii. Po dlouhé době mlýnek zase sloužil k náboženským účelům a aspoň prozatím přestal s šířením prostopášných poselství.

Kromě referování o současné situaci v Číně a dalekosáhlých náboženských úvah se Lauri s Kallem museli ještě postarat o své poněkud zanedbané finanční záležitosti. V Číně jim všechny peníze zabavili. Od dalajlámy si půjčovat nechtěli, a sněžný muž neměl ani floka. Kalleho ovšem čekalo ve Finsku tučné konto a ani Lauri nebyl zcela bez prostředků. Takže si z Finska objednali aspoň tolik peněz v hotovosti, aby mohli odcestovat do Dillí a ubytovat se ve starém známém hotelu. Manželkám poslali chlácholivé e-maily. Cesta kolem světa se chýlí ke konci, neboť skoro všechno, co při ní měli vykonat, už vykonali.

Však už se jim po manželkách začalo stýskat. Lauri se po večerech sám procházel po ulicích milionového města a přemýšlel, jestli by taky neměl zajít do nevěstince, aby se uvolnil a zmírnil stesk a touhu. V uličkách velkoměsta byly v podobných profesionálních zařízeních stovky, ba tisíce půvabných indických děvčátek, a láska by v takovém případě ani nevyšla moc draho. Když mohl podlehnout pokušení Kalle, proč by na to neměl stejné právo on?

Na konci úzké uličky Lauri našel, co hledal. Jasně osvětlený dům vábil platící zákazníky, ať jen směle vstoupí. Lauri zvažoval, zda ta zkušenost stojí za zdravotní riziko a následný stud. Mohl by si tajně užít radostí placené lásky? Co by asi řekla manželka, kdyby věděla, kde právě teď její manžel bloudí? A co by asi řekl Kalle, sám zkušený muž?

V důsledku těch úvah se Lauri nakonec uchýlil k víře, již s Kallem vynalezli. Proč by se teď nemohl pomodlit k Všehomíru a poprosit ho o odpověď na etický problém? Lauri polohlasně oddrmolil modlitbu k Všehomíru a vzápětí dostal odpověď: ubírá se špatnou cestou. Všehomír odmítá cizoložství a degradaci žen na pouhý předmět obchodu.

Lauriho přešla chuť vstoupit do nevěstince, mužská vášeň byla ta tam. Nová odvážná víra promluvila hlasem Všehomíra a zachránila chudáka mužského před pádem do náruče hříchu.

No, na druhé straně si Lauri nemyslel, že by návštěva nevěstince byla tím největším možným hříchem, ale když se to Všehomíroví nelíbí, tak co se dá dělat? Jen ať si prostitutky nechají kalhotky pěkně natažené. Lauri Lonkonen jim je svlékat nebude.

Kapitola 24

V Dillí kamarádi zašli do místní pobočky Air France poptat se, jak je letecká společnost spokojená s Kalleho vynálezem záklopek proudových motorů. Aerolinky už Kalleho nápad vyzkoušely a ukázalo se, že se osvědčil. Dokonce už padlo rozhodnutí, že řízené záklopky se začnou vyrábět. Protože šlo o drobnou malou inovaci, nabídli za ni jejímu autorovi několik dalších volných letenek, o větším honoráři mluvit nechtěli. Budiž, rozhodl se Kalle, a požádal o čtyři letenky: jednu pro sebe, jednu pro kamaráda a po jedné pro každou manželku. Cíl: jihovýchodní Asie. Lauri navrhl, že by si mohli zaletět do Thajska. Tam by mohli v příjemném prostředí dopracovat ideu modlitebního mlýnku. Manželky by takovou cestu určitě ocenily. Aerolinky v záchvatu velkorysosti nabídly, že i později mohou vynálezci věnovat několik volných letenek - pravda, už jen po v Evropě.

Před odjezdem Lauri a Kalle ještě zašli za inženýry indické sítě autoservisů. Už se stihli dostatečně zevrubně obeznámit s konstrukcí modlitebního mlýnku a zvlášť s jeho obchodním a průmyslovým využitím? V dílně už skutečně sestavili asi pět modlitebních mlýnků, jeden dokonce instalovali do opěradla v ředitelově limuzíně, aby pasažéři na zadních sedadlech mohli kdykoliv vyslechnout nahrávky modliteb. Stačilo jen stisknout ovládací knoflík a už to jelo. Pracovali ovšem i na dalších možnostech: modlitební mlýnky by bylo možné instalovat do rikš a dokonce i do jízdních kol - lidé by je mohli využívat při cestách pro vodu nejen k modlitbám, ale i jako mobilní kanceláře, stejně jako některé mobilní telefony. Modlitební mlýnek má tu výhodu, že se může stát miniaturním chrámem a kanceláří v jednom.

Inženýři autoopravárenského řetězce nakonec ovšem přiznali, že jejich strojírna a dílna není tím pravým místem pro masovou produkci modlitebních mlýnků. Pokud by se mělo začít s výrobou několika set tisíc mlýnků, bylo by na místě postavit novou továrnu, aby bylo možno garantovat špičkovou technickou kvalitu. Autoservisy jsou přece jenom strojírny, dílny, s jemnou mechanikou zkušenosti nemají a pro výrobu ve velkém se už vůbec nehodí.

Lauri s Kallem si na prstech spočítali, čeho Indové dosáhli. Dva mlýnky pokryli hliníkovou fólií, jednu krabici vyrobili z ebenového dřeva a tři strojky umístili do obalů z umělé hmoty. Žádná jemná práce to ovšem nebyla. Švy nepasovaly a ani ovládací mechanismy nebyly zrovna vzor přesnosti. Ovládací tlačítka byla umělohmotná s výjimkou ebenového modelu - tam byla ze slonoviny. Pokud by se měly strojky prodávat, bylo by skutečně třeba výrazně zlepšit kvalitu provedení.

Vynález sám o sobě jakož i široké možnosti jeho obchodního využití byly ovšem lákavé - pokud by s ním kamarádi měli úspěch, byl by ten úspěch nedozírný. Indičtí inženýři proto navrhli, aby se výroba mlýnků přesunula do některé tradiční průmyslové země například ve střední Evropě. Jejich další využití a obchod by zůstaly v Indii, nebo řekněme prostě v Asii či Africe. O takovou spolupráci by měl autoopravárenský řetězec zájem. Hlavní inženýr se pochlubil, že firma už kontaktovala strojírny v Maďarsku, Česku a Německu, a zájem by byl. Samu ideu modlitebního mlýnku samozřejmě nikomu neprozradili. Finové by teď měli najít seriózního výrobce. Pak by se mohla uzavřít smlouva o výrobě a distribuci řekněme půl milionu mlýnků.

Lauri a Kalle už neměli stání. Tyhle plány a prognózy je úplně nadchly. Přesto s kamennými tvářemi pokračovali v hovoru. Dohodli se, že Finové najdou a vyberou výrobce a Indové se zase postarají o distribuci mlýnků po celé Asii i dalších světadílech.

Na závěr jednání Lauri představil nové náboženství, vycházející z božské podstaty Všehomíra. Jeho základními jednotkami jsou jednotlivci či přesněji řečeno dvojice, v níž jeden věřící zapisuje dobré skutky toho druhého. Lauri podal hlavnímu inženýrovi informace v angličtině. Vlastně jaképak informace, prorockou vizi. Lauri ovšem nové náboženství považoval za běžnou věc, součást každodenního života, byť naplněnou obrovským vnitřním nábojem. Inženýři pořídili z Lauriho vize pro každého kopii a s vážnými obličeji se pohroužili do studia nové víry. Jednání tak skončilo ve zbožném duchu.

Zbytek času v Dillí využili na nákupy dárků. Manželkám, dětem a dalším příbuzným v Indii výhodně nakoupili jedinečné ruční práce, malá levná rádia a všemožné elektronické hračičky. Lauri koupil Irmě nádherné perly, podle prodávajícího zaručeně pravé. Kalle se zase spolehl na hodináře na bazaru a koupil Anitě hodinky na krk, zavěšené na řetízku. Když si muži prohlíželi, co nakoupili, libovali si, že by je doma mohlo čekat docela vlídné přijetí. Pokud se ovšem domů dostanou. Předtím je ještě čeká zastávka v jihovýchodní Asii. Čtyři Finové a prostopášný modlitební mlýnek.

Kapitola 25

Lauri Lonkonen a Kalle Homanen se setkali s manželkami v indickém Džajpúru. Většina skandinávských zájezdů, mířících do jihovýchodní Asie, tam dělá mezipřistání, aby letadla mohla natankovat. Manželky svým mužům děkovaly, že na ně během dlouhého odloučení nezapomněli, a ještě jim připravili tuhle nádhernou cestu.

Z Dillí do Džajpúru cestovali Lauri s Kallem rychlovlakem a cesta trvala pouze několik hodin. I tak během ní Kalle stihl do svého bloku na milimetrový čtverečkovaný papír načrtnout několik dalších vynálezů. Lauri mu nahlédl přes rameno a usoudil, že kamarád se rozhodl znovu vynalézt pánské galoše. Kalle se kamarádovu vtipkování jen ušklíbl, nicméně prozradil, co se mu honí hlavou: převratná idea obytné lidské kapsle, v níž by každý obyvatel zeměkoule strávil nejlepší léta svého života.

„Kapsle je jako děloha, stejně útulná, klidná a bezpečná,“ líčil Kalle svůj vynález bez zbytečné skromnosti.

Zatímco Kalle kreslil obří galoši, pojmenovanou lidská kapsle, Lauri si podrobně zapisoval všechno, na čem se dohodli s inženýry v autoservisu. Nebylo to nic menšího než zpráva o výrobě a distribuci modlitebních mlýnků v Evropě a Asii.

„Nejsme my dva blázni?“ zeptal se najednou Kalle a zadíval se před sebe.

„Asi jsme. Tu cestu do Číny jsme si mohli odpustit.“

V nacpaném expresu ovšem nemělo smysl tohle téma dál rozvíjet. V polovině cesty Lauri zprávu dokončil. Ve Finsku ji přepíše načisto, slíbil. Zároveň text ještě stylisticky upraví a pořídí pro všechny zúčastněné kopii.

I Kalleho plány se během cesty vlakem pohnuly kupředu. Z nápojového automatu ve vagonu si koupil lahvičku červeného vína a pak představil svůj nejnovější vynález, který byl ještě mnohem závratnější než všechny dosavadní. Kalle totiž vymyslel, že pro každého člověka na světě by se mělo vybudovat osobní kryté chodítko, čili jakási obří galoše, v níž by mohl žít jako v děloze nebo v lodičce.

Lidská kapsle či pouzdro by podle nákresů měřila asi dva metry a byla by natolik prostorná, aby se do ní každý pohodlně vešel a mohl v ní normálně žít Kalle Laurimu nadšeně vysvětloval, jak by systém fungoval:

„Společnost by každému občanovi darovala vlastní kapsli, vyrobenou na míru. Stříška by se mohla vyrobit třeba z překližky nebo umělé hmoty. Pod břichem by měla gumová kolečka a poháněl by ji elektrický motor. Příjemně by se tam sedělo nebo pololeželo, úplně jako ve starodávných houpacích křeslech.“

Ale proč by kapsle musela mít ještě zvláštní krunýř jako želvy, divil se Lauri. Nebo přehlédl nějakou skrytou ideu?

Kalle soudil, že člověk při evoluci zůstal v půli cesty, nedotáhl svůj vývoj do konce. Lidské tělo je zranitelné, nesnáší chlad ani příliš vysoké teploty. Každou chvíli dochází ke zranění. Staří lidé padají a mladí si rozbíjejí hlavy.

Lauri tvrdil, že pokud Kalle chce vynalézt lidstvu brnění, vrací se tím do středověku. Zrovna tak by mohl vymyslet krunýř pro koně, nebo rovnou mobilní garáž. Kalle jízlivou poznámku přeslechl a dál svůj nový vynález vychvaloval. V pouzdře by bylo osvětlení, topení i klimatizace, osobní počítač, televize a ostatní média určená k zábavě.

„A co záchod?“

„Uklidni se,“ požádal Kalle Lauriho. Kapsli by bylo možné na chvilku opustit a vyprázdnit se - nebo vlastně by se s ní dalo zajet do speciálních prostor a tam ji použít jako individuální záchodovou kabinu. Výkaly by se jen vypumpovaly do společného odpadu.

Jako třešničku na dortu pak Kalle představil miniaturní ledničku a mikrovlnnou troubu, aby v kapsli bylo snadné připravovat jídla a nápoje. Potraviny by bylo možné snadno doplňovat v obchodě bez čekání ve frontách, a stejně tak vyhazovat odpadky. Kalle ještě dodal, že v kapsli by se dalo přenocovat kdekoliv venku a dosahovala by rychlosti až padesát kilometrů za hodinu. V letadlech by byly zřízeny speciální třídy, kam by cestující v kapslích vjížděli přímo z letištní plochy. Zrovna tak v dálkových vlacích a na lodích. Pohyb a život vůbec by byl velice snadný. Zdravého pohybu by měl každý až dost, protože by musel šlapáním uvádět pouzdro do pohybu, tak jako si děti kdysi hrály se šlapacími autíčky. Tělocvik a hra zároveň!

Podle Lauriho by Kalleho nejnovější vynález uzavřel lidstvo do pouzder a diktátoři by je mohli velmi snadno ovládat, stačilo by se jednoduše nabourat do sítě a osobní počítače by pak lidi v pouzdrech dovedly do koncentračních táborů. Tam by si pak lidi mohli hovět v pouzdrech jako kukly a vzpomínat na svá někdejší lidská práva a svobody.

Tohle Kalleho nenapadlo. Obyvatelé rozvojových zemí, trpící hladem a válkami, by zase byli ve svých pouzdrech v bezpečí před utiskovateli. Potraviny a léky v rámci mezinárodní humanitární pomoci by se snadno rozdělovaly přímo do jednotlivých pouzder. Celé rodiny a vesnická společenství by se mohly scházet a radovat se z nové dimenze lidství, každý by měl svůj mobilní ochranný krunýř.

Lauri nebyl Kalleho velikášským vynálezem nijak nadšen. Připomněl, že mnohé skvělé vynálezy jako elektřina nebo kolo skutečně přinesly lidstvu nesmírný prospěch, ale jiné zase zhoubu, od vražedných zbraní po mučící nástroje. Je možné, že Kalleho podivný vynález skutečně najde celosvětové uplatnění - a potom sbohem, svobodo. Lauri věděl, že i Kalleho nejbláznivější ideje jsou uskutečnitelné. Prostopášný modlitební mlýnek není zdaleka jediný.

„Já se do toho tvýho pouzdra rozhodně nepohrnu, s tím nepočítej. K chůzi mám svoje nohy a chci jako svobodný člověk chodit, kde mě napadne, bez nějakýho ochrannýho krunýře.“

Kalle podotkl, že svým pochybovačstvím se Lauri stává brzdou vývoje. Například pro nějakého černého skladníka, zlomeného životem, může takové bezpečné pouzdro, které ho bude chránit před okolním světem, představovat záchranu a spásu. Nebo co nějaký vážně nemocný Asiat, bylo by snad špatné, kdyby mohl dožít v teplém útočišti?

Lauri už ale v rozhovoru dál nepokračoval a rovněž Kalle své dalekosáhlé plány odsunul. Přesněji řečeno si povzdechl a nákresy zmačkal.

„Nechci tě urazit, ale lidi nejsou žádní červi, aby potřebovali kukly,“ zamumlal Lauri.

„Ale bylo by jim v nich líp,“ nevzdával se Kalle.

Na nádraží v Džajpúru zahodil Kalle zmačkanou papírovou kouli do koše. Lauri to zpozoroval a poděkoval mu.

„Já a Všehomír ti děkujeme, milý Kalle.“

Kapitola 26

Modlitební mlýnek měl jednu vlastnost, která Lauriho Lonkonena a Kalleho Homanena vyváděla z míry čím dál víc. Byl totiž schopný samostatného rozhodování. Přístroj produkoval sexuální prostopášné monology. Nahrával kdejaké zvuky a pak je pouštěl v těch nejnevhodnějších situacích. Mlýnek zašel dokonce tak daleko, že se prostřednictvím rádiových vln spojil s Lauriho a Kalleho manželkami a napovídal jim ty nejpodivuhodnější historky, co všechno jejich manželé provádějí.

Cestou do Džajpúru mlýnek spustil nějakou indickou pijáckou píseň nebo jinou hloupost, a když si ostatní pasažéři začali na nevhodné chování mlýnku stěžovat, naštval se a začal nadávat. Lauri s Kallem se pokusili přístroj umlčet, ale bez výsledku. Zase museli odšroubovat dno a vyndat baterie.

Mají snad co dělat se strojovým myšlením? Nebo jde spíš o souhru mnoha náhod, zaviněnou například zkraty či výpadkem baterií? Nebo je všechno jednodušší a je to prostě hloupá chyba, rozmar přírodních zákonů?

Když dorazili na nádraží v Džajpúru, začal si Kalte Homanen pro ukrácení času v duchu představovat, že jeho vynález, modlitební mlýnek, je skutečně samostatně uvažující činitel a že se téměř vyrovná člověku. Krabička by se mohla snadno stát - dokonce snadno a za krátkou dobu - náboženským vůdcem nebo alespoň duchovním vodítkem, byť v tomto případě by se nedalo mluvit o lidském rozměru duchovního vůdce.

„Jen si představ, donést mlýnek třeba někam do velké katedrály a nechat ho řídit katolickou mši.“

„Nebo ho donést na minaret místo muezzina! Slyšeli by ho úplně všichni,“ přidal se Lauri.

Kalle hloubal nad tím, co se s mlýnkem vlastně děje. Jako by ho posedl nějaký běs. Že by se ho zmocnil nějaký chlívák a naladil ho na prostopášnou strunu? Teď se zdálo obtížné nařídit mlýnek tak, aby fungoval jako obyčejný zbožný počítač nebo aspoň telefon. Strojek se utrhl ze řetězu.

Lauri by za chováním mlýnku žádné hluboké duševní pochody nehledal. Přístroj se prostě rozbil a pouští do světa všechny zprávy, které jeho citlivá zařízení v éteru nasbírala. Je v něm malá radiostanice, citlivá na poruchy elektrického proudu, a on automaticky opakuje všechno, co do něj kdo náhodně nahrál nebo co jeho radary samy zachytily. Lauri vzpomínal, že někdy v šedesátých letech dvacátého století měla jejich rodina pronajatý malý letní byt u jezera Päijänne. Měli tam tranzistorové rádio, které se chovalo trochu podobně. Samo si vyhledalo vhodnou vlnovou délku a pak příslušný program pustilo. Všichni ho museli poslouchat a všechny rušil, ať to byla hudba nebo třeba četba v nějakém cizím jazyce. Teprve když rádio zapojili do sítě na sousední mléčné farmě, mohli si lidé sami určovat, jaké programy budou poslouchat, ale jakmile ho vytáhli ze zásuvky, začalo bláznit zase nanovo. Teprve jeden potulný cikán dokázal podivný přístroj opravit. Třískl s ním o oj vozu a rozbil ho napadrť. Tak se díky němu do vesnice vrátil klid a mír. Lauriho otec rádio pak znovu opravil, ale ono se nijak nepolepšilo. Lauri soudil, že s Kalleho vynálezem to dopadne stejně.

Během mezipřistání v Džajpúru se část cestujících přesunula do letištní haly. Lauri s Kallem zaznamenali pětičlennou skupinku starších Finek, podle všeho silných kuřaček. Na letišti v Džajpúru nebyla ovšem žádná speciální kuřárna, proto se ženy uchýlily před letištní budovu a zapálily si na trávníku na kraji ranveje. Blaženě vtahovaly kouř, ale nadlouho jim ta rozkoš nebyla souzena. Vyběhlo za nimi několik pracovníků letiště, dokonce i pár policistů mezi nimi bylo. Důrazně ženám vysvětlili, že na letištní ploše je kouření zakázáno. Pohybuje se tam totiž spousta cisteren naplněných vysoce vznětlivým leteckým palivem a existuje nebezpečí vzniku ničivého požáru, který by celé letiště srovnal se zemí.

Úředníci a policisté ženám zabavili cigarety a vyzvali je k návratu do letadla. Byli v tak velké početní převaze, že ženám nezbývalo než poslechnout. Neochotně vystoupaly po schůdkách zpátky do letadla. Šéf palubního personálu a kapitán letadla už na babky čekali a usadili je na místa. Indičtí úředníci se triumfálně navrátili do letištní budovy. Na své vítězství nad pěti velikými Seveřankami byli patřičně pyšní. Lauri s Kallem pak nastoupili do letadla, kde už je očekávaly jejich manželky. Ačkoliv se kamarádi zdrželi na cestách déle, než bylo původně dohodnuto, přesto se jim dostalo vlídného přijetí. Polibky, objetí, slzy. Kočovníci byli naštěstí v dobrém stavu a víceméně střízliví. Brzy letadlo vyrazilo na cestu do Thajska.

Anita s Irmou zamluvily pokoje v turistické vesničce Ao Nang jižně od Phuketu. Hotel byl luxusní a stál přímo na břehu moře. I Číňané se sice stále usmívají, ale kam se hrabou na Thajce, ti se sladkým úsměvem na tváři snad i spí. Přátelské a vlídné služby výrazně přispěly k tomu, že dovolená v Ao Nang se vydařila.

Lauri s Kallem se rozhodli pozvat manželky do Thajska i z toho důvodu, aby tam v džungli vyzkoušeli, jak bude modlitební mlýnek působit na tropická zvířata. Pokud mlýnek dokáže zachytit lidské modlitby a prostopášnosti, měl by totéž umět i v říši zvířat.

Chvíli ovšem trvalo, než Anita s Irmou pochopily význam modlitebního mlýnku. Musely mnohokrát vyslechnout dalajlámův pozdrav, než konečně poodhalily, v čem tkví tajemství mlýnku.

Na pláži čekalo mnoho člunů, kratších než deset metrů a vybavených přístřešky proti slunci. Do každého člunu se vešlo až deset lidí a turisté si je pronajímali i s lodivody. Motory byly připevněny na konci dlouhé, až čtyřmetrové hřídele. Dole byl lodní šroub. Tyto takzvané dlouhoocasé lodě vypadaly zvláštně, ale ke svému účelu se hodily. Daly se řídit vestoje, lodivod jen otáčel hřídelí. Kalle řekl, že finská armáda mívala podobné dlouhoocasé lodě jako útočné čluny. Motory byly maďarské, značky Kovács, Kalle sám s nimi na vojně přišel do styku.

Lauri s Kallem si dlouhoocasou loď najímali téměř každý den a podnikali s manželkami výlety na blízké ostrovy. S sebou si brali piknikový koš, slunečníky a plavky. Vždycky po snídani odpluli a večer se zase vrátili do hotelu. Při jednom z výletů se mlýnku zmocnily opice se zakroucenými ocasy. Vylezly s krabičkou vysoko do korun stromů a vzápětí se odtamtud ozvala bohoslužba. Opice měly šikovné prsty a dokázaly strojek spustit. Modlitby hinduistického kněze se rozléhaly po celé džungli.

Opice se začaly o mlýnek hádat. Vedoucí samec stáda by si ho rád přivlastnil, ale to se nelíbilo opici, která přístroj ukradla. Mlýnek začal vydávat stejné zvuky jako opice, prostě se opičil, a to tak dobře, že jeho hlas nebyl od opicích hlasů k poznání. Opice se začaly v korunách stromů o mlýnek přetahovat a tak došlo k tomu, že modlitební mlýnek najednou spadl dolů. Poškodil se tím pádem hůř než kdykoli dřív. Kalle se vrhl svému pokladu na pomoc. Zklamané opice přestaly zápasit a koukaly, kde by našly lepší zábavu.

Kalle a Lauri také zkoušeli, jak bude přístroj reagovat na žáby a malé želvy, žijící v pobřežních vodách. Mlýnek ve zkoušce obstál, naučil se dokonce syčet jako had a vrnět.

Nejzajímavějším zážitkem z dovolené byla ovšem jízda na slonech. Lauri s Kallem koupili pro všechny jízdenky na slony a odjeli s manželkami autobusem o pár kilometrů dál do sloní vesnice.

Na slona se nedá nasednout jen tak jakoby nic jako třeba na osla, protože slon, to je obr, vysoký přes tri metry. Pro jezdce byl postavený speciální nastupovací pavilonek se schůdky. Slona tam přivedli a na každého mohli snadno a bezpečně nasednout dva jezdci, každý do svého sedla. Sloni byli klidná a bezpečná stvoření. Rozvážně a spolehlivě našlapovali po stezce vedoucí džunglí. Každému slonovi seděl na hlavě kočí, jezdci seděli ve svých sedlech za ním. Jeli pět metrů širokou mělkou úžlabinou podél potůčku.

Na sloní stezce se nabízela další příležitost vyzkoušet mlýnek. Mlýnek začal funět jako slon, ale když slon slavnostně pozvedl chobot a mohutně zatroubil, mlýnek ani v tom případě nezůstal pozadu, z jeho útrob se ozvalo ještě hlasitější troubení. To ale slony vyvedlo z míry a poplašilo. Rozběhli se zpátky k vesnici, uši jim jen plandaly, a zastavili se až ve stínu sýpek. Teprve po chvíli se je podařilo uklidnit.

Na závěr jezdeckého dne se cestovatelé několikrát vyfotografovali. Kalleho slon na rozloučenou popadl Anitu do chobotu a vysadil ji na střechu autobusu. Anita začala vyděšeně křičet a chvíli trvalo, než se uklidnila a uvolila se slézt dolů. Celkově to však byl vydařený den a na zpáteční cestě se všichni shodli, že sloni jsou příjemná a bezpečná zvířata.

Po více než týdnu Lauri s Kallem usoudili, že by se mohli na další dovolenou přesunout do střední Evropy: třeba do Německa, Maďarska a Česka, a zároveň tam dojednat výrobu modlitebních mlýnků.

Předtím se však zastavili ve Finsku. Návrat do vlasti po tak dlouhém odloučení připadal Laurimu s Kallem velkolepý. Jak je to Finsko čisté, chladivé a bezpečné, libovali si. Tohle člověk ocení až poté, co prožije nějaký čas v tvrdých podmínkách v cizině, například v čínsko-tibetském klášterním vězení. Manželky ovšem obdiv k vlasti poněkud zmírnily, protože nezapomněly připomenout několik finských charakteristických vlastností: závist, pomlouvačství, bezuzdné pití a sklon k rvačkám.

Kapitola 27

Lauri Lonkonen seděl v zubařském křesle. Přišel si dát spravit špičák, který se mu v Tibetu zanítil. Lékař kolem něj kroužil se svými instrumenty. Vysvětlil mu, že mu umrtví dolní čelist a že to nebude bolestivé. Píchnutí do dásně skutečně skoro nebolelo a injekce začala brzy působit. Lékař popadl vrtačku a dal se do díla.

Zbytek léta ve vlasti proběhl dobře. Lauri načisto přepsal a rozmnožil zprávu o jednáních, která v Indii vedli kvůli výrobě modlitebního mlýnku. Poslal také do Německa, Česka a Maďarska poptávku na výrobu modlitebních mlýnků. Německá nabídka byla příliš drahá, maďarská strojírenská technika jim nepřipadala na odpovídající úrovni, ale česká jemná mechanika má skvělou pověst a ceny za výrobu mlýnků nebyly rozhodně přemrštěné. Český mlýnek by stál přibližně stejně jako soudek s několika litry piva. K tomu se samozřejmě musí připočítat multifunkční mobilní telefon, přehrávač a další elektronika. Ve velkých sériích by ani tato další zařízení nevyšla nijak zvlášť draho. Lauri byl s českou nabídkou spokojený. Také Kalle Homanen ji schválil. Výroba modlitebních mlýnků by se mohla rozběhnout možná dokonce už před Vánocemi.

Lékař konečně spravil zub. Otřel pacientovi Laurimu pot z čela a poslal ho, ať si jde na chvíli sednout ke kulatému stolku. Pak k němu napřáhl ruku, omluvil se za dotěrnost a zeptal se Lauriho, jestli je věřící. Takové vyptávání Lauriho přivedlo do rozpaků a nějak si netroufl začít hned o své nové víře ve Všehomíra. Jen se zmínil, že na jaře ztroskotal na moři a musel stát ve Finském zálivu na skále pod vodou déle než den. V té situaci mu otázky víry přišly na mysl mnohokrát. O cestě do Indie a Číny cizímu člověku vyprávět nechtěl.

Zubař se zaradoval. Sám se v průběhu života dostal do mnoha zapeklitých situací, řekl. Nestál sice nikdy na skále v moři, ale s nebezpečím má své zkušenosti. Teď je věřící a rád by pacienta seznámil se svou novou vírou, protože je prostě skvělá.

A pacient, tedy Lauri, brzy s údivem pochopil, že lékař mluví o témže náboženství veškerenstva, které Lauri s Kallem vymysleli a rozvinuli v Asii. Podívejme se, nová víra se už rozšířila na druhou stranu zeměkoule, dokonce až do Finska.

Zubař prozradil, že má známého internistu, který strávil několik měsíců v Číně v humanitárním táboře organizace Lékaři bez hranic. O novém náboženství tam mluvil nějaký doktor Sorjonen. Známý si teď vybral za druha ve víře jeho, zubaře, a on začal ideu šířit. Podle jeho propočtů je ve Finsku už aspoň tisíc vyznavačů nové víry.

„Možná i víc. Každý týden přibývají stovky dalších, a dobrých skutků se každý den zapisují stovky.“

S trochou pýchy se zubní lékař pochlubil, že na jeho účtu už během podzimu přibylo víc než třicet dobrých skutků.

„A to ani nepočítám detaily. Ve věcech víry se nemá zveličovat. Ale od babiček a dědečků přes osmdesát nevybírám plnou taxu, těm dávám třicet procent slevu.“

Lauri připustil, že taková štědrost je určitě dobrý skutek, a proto stojí za zaznamenání. Nedokázal se ovšem nezeptat lékaře, jestli ho neděsí, že nové náboženství nemá Boha, nebo jestli ho to aspoň neudivuje. Ale zbytečně.

„Bohové jsou sami o sobě skvělí a zaslouží si, aby se k nim hříšní lidé modlili, ale Všehomír, to je něco úplně jiného. S tím nemůže soupeřit ani ten nejmocnější Bůh.“

„Budu o nové ušlechtilé víře přemýšlet,“ přislíbil Lauri. Pak zaplatil a odešel. Hlavou mu kroužily podivuhodné myšlenky. Podle všeho založili s Kallem náboženství, šířící se netušenou rychlostí a intenzitou. Zatelefonoval Kallemu a sdělil mu, co právě zažil. Z toho by se jednomu dokázala zamotat hlava, přisvědčil Kalle a pak kamarádovi řekl, že má nový vynález, ještě geniálnější než lidská pouzdra.

„Zatím ti o tom ale nic neřeknu. Zase bys mě začal odrazovat.“

Lauri se za své pochyby omluvil, ale přece není možné nastrkat celé lidstvo do velkých galoší, bránil se. Tím by připravili lidi o svobodu a důstojný život, i když si Kalle myslí něco jiného. Hlavní věc je, že Kalle nepřestal vynalézat nové věci. Lauri poslušně slíbil, že on si vezme na starost patenty a všechnu další byrokracii.

Lauri navrhl, že by měli odjet do Česka a uzavřít tam smlouvu o výrobě modlitebních mlýnků. Zároveň by mohli strávit týdenní nebo čtrnáctidenní podzimní dovolenou v Praze, a třeba i na venkově. To je dobrý nápad, souhlasil Kalle. Jeho žena Anita se už seznámila s tím, co Praha turistům nabízí, a ještě našla jedno idylické maloměsto ležící v půli cesty mezi Prahou a Brnem v krásné středoevropské krajině. Kalle si pamatoval, že městečko se jmenuje Havlíčkův Brod. A co je nejdůležitější, v tom městečku se na konci října koná velký knižní veletrh!

Laurimu hned blesklo, co má Kalle za lubem. Na veletrhu bude určitě příležitost vytáhnout písemné plány, které vznikly v Indii a Číně. Co kdyby kamarádi našli pro své cestopisy vhodného nakladatele v Česku? Do Česka prostě musí odcestovat stůj co stůj. Irmu a Anitu vezmou s sebou a hurá za výhodnými obchody! Ne že by je čekalo málo práce: musí zahájit výrobu prostopášných modlitebních mlýnků, doladit a šířit nové náboženství, napsat cestopis, věnovat se aktivnímu odpočinku v historických a úrodných středoevropských krajích... a hlavně je čeká několik nádherných dnů dovolené na přelomu léta a podzimu. Už se nemohli dočkat, až vyrazí na cestu.

Kapitola 28

Lonkonenovi a Homanenovi přiletěli do Prahy plní radostného očekávání. Byl konec října, finské léto dávno ustoupilo podzimu s prvními dešti a bouřkami, ale ve střední Evropě ještě vládlo vlídné teplé počasí. Zvlášť Irma s Anitou se dvou, možná dokonce tří týdnů dovolené nemohly dočkat. Cestou Lauri Lonkonen vyprávěl o tradicích českého strojírenství a jemné mechaniky. Ač to téma nebylo ženám nijak zvlášť blízké, tiše poslouchaly. Snad by se dokonce dalo s trochou nadsázky říct, že se zájmem.

Podle Lauriho bylo Česko už za svého předchůdce, federálního státu Československa a ještě mnoho set let předtím slavnou a uznávanou průmyslovou zemí. Ve válkách všude po světě jsou české zbraně žádanými prostředky zabíjení, zvlášť palebné zbraně pěchoty. České strojírenství, to ovšem nejsou jen zbraně, Češi jsou také na špici evropského automobilového průmyslu. Osobní auta značky Škoda co do techniky a designu stále patří ke světové špičce. Ve Finsku jezdily škodovky hlavně po druhé světové válce, když se do země nemohlo dovážet dostatečné množství západních aut. Lauri se dohodl s jednou pražskou strojírnou, že jim jejich zástupce přijde na letiště naproti a hned celou společnost do továrny doprovodí. Tam se mohou seznámit s její produkcí a domluvit se na definitivní podobě výrobní smlouvy. Lauri vyjádřil naději, že i manželky se exkurze rády zúčastní. Uvidí tak na vlastní oči, co znamená pojem středoevropské strojírenství, a bude to jejich první kontakt s českým živlem. Tak se stalo.

V Praze na letišti na ně skutečně čekal mladý inženýr. Nejprve finské hosty přivítal a pak odjeli do východní části města, do průmyslové oblasti na břehu Vltavy. Tam si prohlédli strojírnu střední velikostí. Očekával je sám ředitel továrny, starý džentlmen homérského typu. Hrdě je provedl po svém podniku. Tady na břehu řeky se kuje, odlévá a soustruží železo už víc než tři sta let, vyprávěl jim. Zvlášť byl spokojený s činností válcovny, tvrdil, že je to jedno z nejlepších zařízení svého druhu v Evropě. Právě tady bude vznikat obal finsko-indického modlitebního mlýnku a mnohé jeho další součásti.

Na závěr exkurze zavedl ředitel hosty do závodního klubu, kde už byl připraven vydatný český oběd, samozřejmě se k němu podávalo pivo. V příjemné atmosféře Lauri s Kallem podepsali objednávku na výrobu jednoho statisíce modlitebních mlýnků, kterou si s sebou přivezli už z Finska. Na počest podpisu dohody ředitel továrny pozdvihl k přípitku půllitr plný pěnivého moku a připil na to, aby vzájemná spolupráce pokračovala i po dodání této zkušební série.

Na závěr milého setkání představil Lauri přítomným nové náboženství. Ředitele strojírny to zaujalo. Vyslechl si, jakou víru jeho zákazníci vymysleli, a projevil přání stát se jedním z jejích vyznavačů. Kalle řekl, že každý nový věřící musí získat dva další a ti každý zase po dvou dalších a tak dále. Jde o matematický automat, pracující na principu odmocnin. Už teď má víra ve Všehomíra stovky, ne-li rovnou tisíce vyznavačů právě díky svému základu, tj. povinnosti získat dva nové věřící.

Řediteli továrny se líbilo i to, že finsko-indické náboženství neuctívá své vlastní bohy, nýbrž že jejich místo zastává Všehomír. Jako Čech už má až po krk všech možných vůdců a bohů, řekl ředitel. Za dob okupace Československa se museli klanět Leninovi a Stalinovi, jako by to byli nějací bohové, a po nich se lidé museli sklonit před sovětskými bodáky. Božstev a velikánů má Praha už opravdu plné zuby. Ředitel pozval do klubovny dva mladší inženýry a podrobně jim vysvětlil principy nového náboženství Všehomíra. Mladí muži hned souhlasili, že jdou do toho a že samozřejmě každý přivede dva nové zájemce. Vždyť mají v zásobě tolik dobrých skutků, že by se klidně mohli rozdělit třeba s ředitelem. Ředitel souhlasil, oba dva jsou nadaní inženýři a odvádějí dobrou práci. On jim zase platí tak nadprůměrný plat, až by se v jeho případě dalo mluvit o dobročinnosti. Všichni tři tedy budou příkladnými Členy Všehomírovy říše.

Inženýrům nedalo velkou práci spočítat, v jaké fázi získá nová finská víra tolik vyznavačů, aby ji bylo možné považovat za celosvětové náboženství. Protože jeden člověk obrátil na víru vždycky dva další a k současnému stavu se dospělo za měsíc, bude trvat pouhé dva nebo tři roky, než začne Kalleho a Lauriho víru vyznávat celé lidstvo.

Podle inženýrů tvoří počet věncích tzv. divergující geometrickou řadu. V této řadě se první číslo umocní a každé další pak následně taky. Za pomocí logaritmů pak malým početním výkonem spočítali, že obyvatelstvo celého světa (šest miliard) uvěří v nové náboženství během 33 měsíců. Pokud se ale lidé budou obracet na víru se stejnou rychlostí jako během tohoto prvního měsíce, mohlo by se tak stát už za 22 měsíců.

Tak to aspoň spočítali pražští inženýři. Pro srovnání ještě konstatovali, že křesťanství se rozšířilo během mnoha set let, stejně jako islám nebo buddhismus, nemluvě o mnoha menších sektách, z nichž se nikdy nestanou doopravdy velká náboženství.

Tato velkolepá perspektiva je možná jen z toho jednoduchého důvodu, že víra bude zdokonalovat a doplňovat sama sebe, čili že každý věřící doplní víru o sebe sama a nakonec bude překážkou jejího šíření jen počet obyvatel světa. V podstatě by se příznivcem a vyznavačem nové víry ve Všehomíra mohl stát každý živý člověk.

Výborně, pochvaloval si Kalle. Lauri byl opatrnější. Jak by jen ve dvou mohli zvládnout tak hrozivou sílu? Znamenalo by to, že jeden z nich by se chtě nechtě musel přece jen stát Bohem, nebo snad oba? Božská síla by se mohla hodit, ale kde by asi tak získali všehomírné nadání? Lauri chvíli zvažoval výhody a nevýhody božství, ale nakonec dospěl k názoru, že je jen obyčejný smrtelník a žádný Bůh z něj zkrátka a dobře nebude. A z Kalleho také ne. Nejlepší bude smířit se s lidským údělem. Nejdůležitější ze všeho teď bude, aby co možná nejméně lidí vědělo o Lauriho a Kalleho roli v novém náboženství - s výjimkou sněžného muže, manželek, několika Čechů a samozřejmě doktora Sorjonena. Ostatní věřící Lauriho a Kalleho ani neznají a nebudou tedy mít sklony považovat je za bohy ani anděly.

S českými inženýry a ředitelem továrny se pak dohodli, že totožnost zakladatelů nové víry nebudou odhalovat. Je lepší být skromným člověkem než nejmocnějším světovým Bohem.

Lauri s Kallem popíjeli pivo, mizel v nich jeden napěněný půllitr za druhým. Když už měli trochu v hlavě, rozhodli se založit na internetu webové stránky a centrální registr dobrých skutků, kam se pod vlastními jmény a s vlastními telefonními čísly zaregistrují jako první věřící. Ředitel strojírny a několik inženýrů se rozhodli následovat jejich příklad.

Virtuální náboženství bylo pojmenováno podle počátečních slabik jejich dvou příjmení jako Lonko-Homa a hned také zaregistrováno. Trochu se přitom pochechtávali, jak asi vybírali jméno pro svou víru Ježíš a Jan Křtitel před několika tisíciletími... no, tehdy ještě nebyly počítače.

V tom okamžiku se do zábavy zapojil modlitební mlýnek a zvučným hlasem přítomným oznámil, že všechny jejích řeči i pochechtávání zaznamenal do paměti. Jeho sdělení nikdo příliš nedbal, celá společnost se dál věnovala pití piva. Manželky zatoužily po jiném pěnivém moku, šampaňském, a na stole se rázem objevilo několik lahví šumivého vína.

Zábava vyvrcholila ve chvíli, kdy Lauri s Kallem plánovali, kde by bylo nejlepší založit ústředí a shromaždiště nového náboženství. Křesťané mají v Itálii svůj miniaturní stát Vatikán, tak proč by i oni nemohli mít nějaké útočiště.

Ochotný ředitel strojírny, který dal sám sebe i svůj personál do služeb nové víry, oznámil, že obrovské skladové haly jeho továrny by mohly fungovat jako katedrály nové víry - a že si je jist, že nové náboženství začne vyznávat aspoň pět milionů Čechů.

Pivo a sekt tekly proudem. Přemýšleli o velkorysé nabídce ředitele strojírny, ale nakonec se pro ni nerozhodli. Podle Kalleho by měl být novodobý Vatikán spíš někde v Římě, ale Lauriho by zase lákala spíš Paříž. Manželky se postavily na jeho stranu, představa pařížských zbožných nocí je lákala.

Lauriho a Kalleho mobilní telefony začaly zvonit, a brzy se zahltily. Nedokázaly zvládnout tak ohromný nápor. Například ke Kallemu směřovalo během 15 minut 760 příchozích hovorů, k Laurimu 207. Jejich virtuální náboženství zaznamenalo první odezvy.

A co kdyby se veliké davy věřících shromáždily místo Říma a Paříže na zamrzlém Ladožském jezeře? Tam by se několik milionů lidí snadno vešlo. Jak by ale Rusové pohlíželi na zbožný lid ze všech konců světa, který by dokonce ani neměl vízum někdejší supervelmoci? Ne, tahle myšlenka nemá budoucnost.

Tím pádem odpadá i jezero Bajkal, byť je považováno za největší sladkovodní plochu na světě. Kalle navrhl finské jezero Saimaa, ale Lauri nesouhlasil, protože tamní vodní plocha je přerušována ostrůvky, poloostrůvky a v létě rekreanty. To už by víc vyhovovaly Alandské ostrovy, nehledě na problém s jazykem. Jsou sice ve Finsku, ale člověk se tam finsky nedomluví, leda švédsky. A rusky už vůbec ne.

A co další finská jezera? Päijänne? Näsijärvi? Kallavesi? Inari? Lauri si vzpomněl, že kdysi prý někdo spočítal, že na led jezera Inari by se údajně vešlo celé lidstvo.

„Takže šest miliard lidí,“ vydechl Kalle ohromeně.

„Ano, přinejmenším,“ přisvědčil Lauri.

„Tak jedeme na Inari,“ rozhodl modlitební mlýnek.

Kapitola 29

V Praze si pak užívali dva dny veselé dovolené, protože oba páry byly zase po delší době společně na cestách. V krásném historickém městě na břehu Vltavy čas rychle utíkal a člověk by tu dokázal strávit mnohem delší dobu, týden nebo dokonce i dva, ale všechny úkoly nebyly ještě splněny. Velký železniční román dál čekal na nakladatele a právě teď v Havlíčkově Brodě začal velký třídenní knižní veletrh.

Krajina kolem Brodu byla neuvěřitelně venkovsky idylická, zdobená městečky a vesničkami. Zvlněná pole, potůčky, velké řeky, jezírka a rybníky dodávaly krajině jedinečné a neopakovatelné kouzlo. Lonkonenovi a Homanenovi si teď mohli dovolit trochu přepychu, proto nasedli v Praze do taxíku a ten je dovezl přímo na havlíčkobrodský knižní veletrh. Manželky sice pochybovaly, má-li cenu jezdit na veletrh, když nikdo z nich neumí ani slovo česky, ale pro Kalleho a Lauriho to nebyl problém. Německy se určitě domluví - všichni starší obyvatelé střední Evropy mluví plynně německy, naučili se to při německé okupaci za druhé světové války, ať se jim to líbilo nebo ne. Mladí zase mluví anglicky, i v Česku se klade důraz na základní vzdělání a na výuku jazyků obzvlášť. Takže žádný strach, naši spisovatelé dokážou předložit nakladateli nabídku, jaká se neodmítá.

V Havlíčkově Brodě se ubytovali v malém hotýlku na hlavním náměstí. Velké budovy ve městě ostatně ani nebyly, byť to bylo správní centrum celého kraje. Ani průmyslové podniky nebyly nikde v centru vidět, snad proto tu bylo tak čisto a pěkně. V hotelu si ovšem nemohli moc vyskakovat. Pokoje byly malé a téměř středověké a Lauri několikrát narazil hlavou do rámu dveří. Jídlo zato bylo vynikající a obsluha příjemná, takže si neměli nač stěžovat.

Finské nakladatele tu nikde neviděli, maximálně tak dva tři. Lauri s Kallem se proto rozhodli domácí literární kruhy obejít a soustředit se se svým cestopisem na mezinárodní trhy. Pokud modlitebního mlýnku objednali do zkušební série sto tisíc kusů, a jestli za dva roky bude mít nová víra několik miliard vyznavačů, kalkuloval Kalle, tak cestopis, odhalující počátky a kořeny těch podivuhodných jevů, má mezinárodní úspěch předem zaručen. Lauri si tím až tak úplně jist nebyl, ale slíbil, že pro zdar věci vynaloží všechny síly.

Lauri s Kallem se snažili prodat knihu středoevropským nakladatelům, ale ti o ni neprojevovali zájem. Vysvětlovali, že Paul Theroux je autorem několika knih, které vyprávějí právě o železnici. Jeho snad nejúspěšnější dílo vypráví o cestě osobním vlakem do Patagonie, líčí v něm dlouhou cestu ze Severní Ameriky až do nejjižnějšího cípu jihoamerického kontinentu. Takovým dílům nemohou začátečníci konkurovat, a už vůbec ne nějakým spiskem o čínském vlaku, byť by to byl vlak sebemodernější a seberychlejší.

Kalle se nevzdal. Navrhl dobrodružný román, v němž by s Laurim vyprávěli o svých zážitcích z Indie a z Číny, samozřejmě by neopomněli sněžného muže ani dalajlámu. To zabralo. Nakladatelská smlouva byla okamžitě podepsána. Pravda, zálohu nakladatel slíbil vyplatit až po odevzdání rukopisu. O takový detail se však Kalle s Laurim nehodlali handrkovat. Peněz měli dost, a vůbec, byl nejvyšší čas začít odpočívat. Finská společnost si pronajala dvě tandemová kola a vyrazila poznávat půvabnou podzimní krajinu. Kalle Homanen měl radost i z toho, že jeho jméno bude vytištěno na obálce nové knihy jako první, před Lonkonenem. Pořádek musí být i v beletrii. Lauri řekl, že takový brak by dokázal sepsat i se zavřenýma očima a vydat jenom pod Kalleho jménem, pokud vynálezce stojí o takovouhle slávu.

Kapitola 30

Začátkem prosince Kalle Homanen a Lauri Lonkonen dokončili hrubou kostru své vzpomínkové knihy. To se ale dostali do patálií! Div, že z nich ze všech vůbec vyvázli živí. Lauri se rozhodl napsat ještě několik stránek o své letní příhodě z Finského zálivu a Kalle přidal pár podrobností o vynálezech - a oběma začalo připadat, že jím pod rukama vzniká zajímavé dílo. Přestože cesta byla únavná a nebezpečná, vyprávění o ní bylo všechno, jen ne únavné. Nebylo špatné ani okořenit vyprávění malou špetkou chlouby. Každý přece neputuje po Asii, natož aby se mu podařilo utéct z vězení v nejvyšších horách světa, a ještě ve společnosti sněžného muže.

Práci si rozdělili tak, že Lauri bude popisovat přírodu a Kalle bude vzpomínat na příhody a dobrodružství. Lauri Kal lemu kladl na srdce, že nesmí vynechat návštěvu čínsko-tibetského nevěstince, to mu ale kamarád odmítl slíbit. Prozradil mu ovšem, že se dál věnuje vynalézání a tvrdil, že má právě rozpracovaný velkolepý plán, který by mohl ulehčit dřinu zemědělským dělníkům v rozvojových zemích a dětem ve velkých průmyslových aglomeracích usnadnit jejich jednotvárnou práci. Kalle totiž plánuje stroje, využitelné při automatizaci výroby, jakési roboty, jejichž výroba by byla levná a kteří by mohli nahradit ty nejvykořisťovanější dělníky. Roboti by byli levnější než nejhůře placeni dělníci či děti a kvalita jejich práce by přitom byla stejná, ne-li lepší. Pro globálního kapitalistu, usilujícího o zisk, by byl takový robot hotový dar z nebe. Dělníky, kteří by takto přišli o práci, by bylo možno rekvalifikovat pro náročnější úkoly, vyžadující zapojení rozumu, a děti by se mohly vrátit do vesnických škol a tam se učit číst, psát a počítat.

Lauri se v poslední době začal dívat na Kalleho ideje kriticky. A i teď zapochyboval, zda by kapitalisté a ostatní vykořisťovatelé chudých lidí měli dost dobré vůle, aby si Kalleho roboty pořídili. S živými lidmi to přece taky jde, a bez větší námahy. Chudí lidé přicházejí z rozvojových zemí do Evropy po tisících, je jich plno u každé hranice, a všichni jsou bez práce. Svět je pořád hnízdo chamtivosti a ziskuchtiví zaměstnavatelé nejsou žádní dobrodinci.

Kalle musel připustit, že Lauri má určitě pravdu, přesto se nechtěl se svou ideou rozloučit. Však se mu ještě někdy podaří vymyslet přístroje, které pomohou bezmocným chudákům ke šťastnějšímu životu, než jaký vedou teď.

Na zpáteční cestě v letadle Kalle představil zase další vynález: je načase vzdát se vozíků, projíždějících úzkou uličkou, a nahradit je prodejními jednotkami zavěšenými nad sedadly, které by nepřekážely letuškám ani pasažérům mířícím na toaletu. Tento vynález by pravda nepomohl dělníkům ani dětem v rozvojových zemích, ale aspoň by usnadnil život leteckým pasažérům, domníval se Kalle. Slíbil, že ještě před Vánocemi seznámí Lauriho se svým dalším vynálezem, neboť je v něm obsažena notná dávka vánoční atmosféry.

Atmosféra bude zapotřebí, souhlasil Lauri, protože sám dalajláma navštíví v rámci své evropské cesty Skandinávii a možná přijede i do Finska. Vedoucí finští představitelé se s tibetským duchovním vůdcem až dosud vždycky odmítali setkat, proto by je tentokrát mohla nahradit ještě mocnější osobnost, tedy Santa Claus, který jak známo žije ve Finsku. To by se setkali tváří v tvář dva důležití lidé, a ještě by si měli co dát: dalajláma náboženské a politické naděje a Santa štědré dary. Kamarádova představa Kalleho nadchla. Určitě stihne ještě do Vánoc vynalézt nějakou novou milou ideu, která by se líbila jak Santovi, tak věřícím, ujišťoval.

Kalle se soustředil na přemýšlení a Lauri kontaktoval indické vyslanectví a jeho prostřednictvím dalajlámovu rezidenci. Správně, dalajláma navštíví ještě před Vánocemi Skandinávii a přijede i do Finska! Lauri oznámil, že by pro něj rád zorganizoval setkání se Santou Clausem za účasti médií - televize, rozhlasu a možná i některých tiskových agentur. Bude dalajlámu doprovázet ochranka? Samozřejmě. Momentálně dělal práci dalajlámova osobního strážce zdatný chodec po horách, starý známý Tsu. Kromě sněžného muže bude součástí lámovy delegace tajemník, dva další pomocníci a dva mungové. Na konci léta strávili v Bruselu dva týdny v karanténě, takže je naděje, že se dostanou i do Finska. Dalajláma ke svým mazlíčkům přilnul a i jeho osobní strážce má ke dvěma roztomilým šelmičkám vřelý vztah.

Cesta dalajlámy a sněžného muže do Finska začala rychle nabývat jasných obrysů. Lauri pro dalajlámu přichystal podle vlastního mínění bohatý a poutavý program, do něhož patřilo setkání s několika politiky, pár interview a cesta z Helsinek do severovýchodního Laponska až na Korvatunturi, ušatou horu, protože právě tam žije Santa Claus. Lauri s Irmou už navštívili v Laponsku Rovaniemi a Savukoski a s několika Santa Clausy se setkali. Nejvíc se jim zalíbil bývalý lesní dělník Heikki Uuskarainen. Heikki byl chlap jako hora, měl tvrdé rysy v obličeji, ošlehaném větrem a jiskrami ohňů v pustinách, a hřmotný hlas. Na Santu měl i vhodný věk, brzy oslaví sedmdesátiny. Většinou sice lhal, jako když tiskne, ale slíbil, že při setkání se vzácným hostem se bude chovat vzorně. K setkání dojde v chatě na finské straně Korvatunturi v hraničním pásmu, rozhodli se. Náklady na přípravu návštěvy Lauri platil z Kalleho peněz za vynálezy.

Toužebně očekávaný den návštěvy konečně nastal týden před Vánocemi. Lauri s Kallem odjeli s předstihem do Rovaniemi a očekávali vzácného hosta. Setkání na letišti proběhlo vřele, a k všeobecné radosti z rukávů sněžného muže Tsu vykukovaly zvědavé kníraté tlamičky mungů. Zvířátka byla tedy po týdnech bruselské karantény shledána zdravá a tedy schopná cestovat po členských zemích EU. Po nevelkých, leč zdvořilých ceremoniích se společnost přesunula do hotelu. V podvečer dalajláma pozval Lauriho a Kalleho i s manželkami do svého pokoje. Má pro ně něco veselého. A skutečně. Mungové se dali do díla a rozházeli dalajlámovu postel, a když jim sněžný muž vyčinil, zastyděli se a postel znovu vzorně a zkušeně ustlali. Teď seděli na posteli a čekali na další rozkazy. A nemuseli čekat dlouho.

„Urk, urk,“ řekl sněžný muž tak, jak se podle něj domlouvají mungové. Mungové na nic nečekali, vklouzli do povlaků a po chvilce odtamtud vyndali deku, a když dostali za odměnu sladkost, znovu z pilnosti celou dalajlámovu postel povlékli. Tady bylo názorně vidět, že metody stlaní postele, které je Kalle kdysi naučil, skvěle fungují. Mrštní chlupáči si počínali stejně šikovně jako zkušené hotelové pokojské.

Příští den ráno odletěli vrtulníkem pohraniční stráže do Savukoski. Až k chatě doletět nemohli, museli přistát pět kilometrů odtamtud, protože v pohraniční oblasti jsou lety omezené. Nasedli do sobích saní a uháněli po sněžné dráze, osvětlené veselými vánočními světýlky. Na místě je čekalo už několik mužů v laponských krojích a také sám Santa Claus. Ten byl dokonce opravdu střízlivý, přesné jak se s Laurim domluvili.

Santa a chovatelé sobů chvíli jojkovali, předváděli dalajlámovi zdejší zpěv, a poté Lauriho a Kalleho manželky zazpívaly několik finských koled. Chovatelé sobů pekli sobí maso, Santa Claus opékal špekáčky a Lauri chystal pro dalajlámu dušeného pstruha na indicko-laponský způsob. Recept se naučil už předem a dokonce ho několikrát vyzkoušel, teď mu jen dodal trochu laponské příchuti. Místo rýže podával k rybě vařené brambory ve tvaru válečku, jaké se pěstují právě jenom v Laponsku. Všichni měli hlad a s chutí se pustili do jídla. Zrovna v poledne se zezdola ze svahu ozval rázný ženský hlas a chvilku nato se před nimi objevilo několik lyžařů a čele s energickou hejtmankou laponského kraje, Hannele Pokkovou. Hejtmanku doprovázeli dva důstojníci pohraniční stráže, tajemník krajského úřadu a několik dalších úředníků. Hejtmanka k nim rychle běžela na lyžích a ještě přitom stihla mluvit, představit jim sebe i svůj doprovod. Zmlkla ohromením teprve v okamžiku, když poznala vzácného hosta, který dorazil na laponský vánoční večírek až z daleké Indie. Dalajláma, hejtmanka, krajští úředníci, piloti pohraniční stráže, chovatelé sobů, Santa Claus a samozřejmě Lonkonenovi a Homanenovi pak skoro dvě hodiny seděli a mluvili o vzájemných vztazích a problémech Indie, Číny, Tibetu a Finska. Santa Claus přitom rozdával dárky. Většina přítomných dostala Kalleho nejnovější vynález, multifunkční knižní záložku. Byla vybavená lehkou baterkou, aby si člověk mohl číst i v noci. Kromě toho mohla záložka fungovat i jako nožík, vývrtka, drbátko a malá vařečka.

Sněžnému muži podal Santa nejnovější model mlýnku, do nějž Irma Lonkonenová nahrála noční zvuky jejich manželského lože. Věřila, že budou obdarovaného zajímat. Sněžný muž dar přijal celý rudý a předal Lauriho manželce svůj dárek, dřevěnou brož, kterou kdysi v Himálaji vyřezal. V očích Kyrgyze, někdejší falešné horské šelmy, se objevily naprosto pravé slzy dojetí.

Než se setmělo, dalajlámova společnost nastoupila do vrtulníků. Hejtmanka s doprovodem ještě zůstala a užívala si vánoční atmosféry Korvatunturi, a s nimi zůstali i chovatelé sobů a Santa Claus. Sněžný muž pomohl dámám nastoupit do vrtulníků pohraniční stráže. Dlouhá cesta do Helsinek a Indie začala. Vánoce byly za dveřmi.

Kapitola 31

V půli ledna vyvěsili Lauri s Kallem na internet oznámení, že první celosvětové setkání vyznavačů nové víry ve Všehomíra se uskuteční v polovině února ve Finsku, konkrétně v severním Finsku na jezeře Inari.

Vyznavačů se do Finska chystaly jistě stovky, ne-li tisíce, soudě aspoň podle ohlasu, jaký vzbudilo otevření centrálního registru a webových stránek nové víry. Do konce roku už stránky zaznamenaly milion návštěv! Většina z nich sice byli obyčejní brouzdači na Internetu, kteří na stránky zabloudili náhodou, ale i tak byly vážných zájemců tisíce. Ptali se, jak lze novou víru provozovat v praxi a jak by se mohli spojit s dalšími bratry a sestrami ve víře. Teď se tedy začalo chystat první celosvětové setkání. S trochou nadsázky Kalle s Laurim žertovali, že setkání na Inari připomíná ohromné středověké církevní koncily, při nichž papež a kardinálové vytyčovali křesťanům cestu napříč bouřlivými staletími. Svým způsobem připomínalo setkání na Inari i muslimské pouti do svatého města Mekky, kde statisíce zbožných muslimů obklopují veliký posvátný kámen Kaabu.

Na jezero Inari nebylo třeba posvátný kámen dopravovat, protože tam byl už připraven, v malém západozápadojižním zálivu. Byl to starý obětní kámen Laponců, závratně vysoký Hromovládce, nazývaný finsky Ukko a laponsky Äijih aneb Äijä. Všechno tedy bylo připraveno, hlavně jezero pod metrovou vrstvou silného ledu.

Starý Hromovládcův kámen, to byl ve skutečnosti nevysoký, ale o to strmější kopeček. V jeho útrobách byla jeskyně a právě tam se Kalle s Laurim rozhodli vybudovat svůj nový chrám. Je to ovšem legální? Proč by ne, jistě je možné uctívat Hromovládce, když přitom nepoškodí přírodu ani nezneuctí posvátné předměty starých Laponců.

V Inari se odjakživa lovily ryby, marény a jezerní pstruzi, a dosud na jeho březích žije několik profesionálních rybářů. V pustinách na březích jezera pasou Laponci svá sobí stáda, a mnohde jsou vorařské sruby jako vzpomínka na časy, kdy se tady těžilo dřevo. Na Inari sice není žádný průmysl a je to kraj řídce osídlený, ale zato čarokrásný a bohatý. A teď se sem chystají stovky, ne-li tisíce cizinců, pro něž bude ledová severofinská zima sice drsná, ale přesto snad nádherná zkušenost. Lauri a Kalle se zeptali člověka z nejpovolanějších, sněžného muže Tsu, jaké vybavení by doporučil na zamrzlém jezeře v únorových mrazech. Sněžný muž jim odpověděl z dalajlámovy rezidence z Indie, poslal jim podrobný seznam od rukavic po kožešinové čepice. Seznam byl přidán na stránky Lonko-Homa.

Na internet vyvěsili i jízdní řády vlaků, autobusů a letadel, zrovna tak jako adresy půjčoven aut a motorových saní, a nezapomněli ani na všechny místní taxislužby.

Aby usnadnili cizincům hledání, navrhli jim nejkratší trasy do Laponska z jižního Finska, Švédska a Norska, a dokonce přidali i informaci, že na letiště v Ivalu se dá dostat letadlem i z Ruska, pravda, s přestupem v Helsinkách.

Místní úřady v únoru vyplužily několik zimních cest po jezeře, po nichž mohli místní i turisté jezdit auty. Cesty byly vyznačené asi dvoumetrovými kmínky smrčků a boroviček s lucerničkami, aby byly vidět i ve tmě a ve vánici. Nejdelší lední cesta vedla od západu z Juutuanvuono k severovýchodu do Nitsijärvi, a jedna možná ještě delší cesta vedla z Veskoniemi daleko na severovýchod, kde vystoupala z ledové plochy na pevnou zem a vedla pak až do laponské vesnice Sevettijärvi. Celá cesta měřila asi sto kilometrů.

Lauri a Kalle ledové cesty projeli, aby se ujistili, že v ledu nezůstaly nebezpečné praskliny a že je v pořádku značení. Občas potkali osamělého vlka, ten se však dal před světly auta na útěk.

Na začátku února začalo na internetové stránky chodit čím dál víc dotazů. Bylo jich tolik, že na ně Lauri s Kallem nestačili odpovídat ani za pomoci svých manželek. Museli dát jen všeobecnou informaci pro cizince, chystající se na jezero Inari. Začali přijíždět v prvním únorovém týdnu. Nejdřív skupinky o několika desítkách osob, ale v druhém únorovém týdnu se tu shromáždilo už přes tisíc vyznavačů nové víry. Letadla i autobusy přivážely nové a nové věřící, a jak postupoval únor, poutníků přibývalo.

Na zamrzlém jezeře Inari bylo pro poutníky přichystáno deset stanic první pomoci a sto jídelen. O jídelny se starali místní majitelé kiosků a restaurací, o první pomoc Červený kříž z Ivala. Cizincům se měly nabízet typické laponské lahůdky, jako například sobí játra a laponský sýr. Na ledě postavili také pět stanů s připojením k internetu.

Kolem Hromovládcova kamene vyplužili asi arovou plochu. Na ní zapálili oheň a kolem ohně rozestavili na padesát modlitebních mlýnků. Ty už byly dovezeny z Česka a aspoň zatím skvěle fungovaly.

Dva dny před oficiálním začátkem setkání bylo na Inari podle odhadu místní policie víc lidí, než přijíždí na velké lyžařské závody na Ounasvaaře, přes sto tisíc lidí, většina z nich cizinci. Lidé si nakoupili jídlo a začali se shromažďovat na ledové ploše. V předvečer zahajovacího dne oznámila silniční hlídka jízdní policie, že jen přes Veskoniemi přišlo pěšky nebo přijelo taxíky a zájezdovými autobusy více než 70000 poutníků.

V Inari a kolem Hromovládcova kamene bylo v té době na 50000 poutníků.

Kromě policie dohlížela na pořádek a bezpečnost pohraniční brigáda z Ivala, dohromady téměř sto mužů.

Když nadešel dlouho očekávaný den D, v Inari bylo snad dvě stě tisíc cizinců. Setkání se měnilo v nezvladatelné stěhování národů a začalo nahánět hrůzu nejen Kallemu s Laurim. Ti už litovali, že se s nerozvážností téměř mladickou pustili do budování nové víry.

Na ledovou plochu se od rána valili další a další cizinci. Přicházely jich tisíce, desetitisíce, ani na policejní odhady se už nedalo spoléhat. Dosud vesnice ani jezero Inari nikdy neměly příležitost hostit takové množství lidí. Dokonce ani za druhé světové války, kdy Laponsko okupovaly statisíce německých vojáků.

Naštěstí jim přálo počasí. Dvacet stupňů pod nulou, jasno a téměř bezvětří. Lidé zaplňovali bělostně zářící plochu ledového jezera, tu a tam někdo rozdělal na ledu oheň. Lidé se seznamovali a objímali, což patřilo k přikázáním nové víry. Mnozí si pochvalovali, jak se jejich život vydal novým směrem, když teď den co den konají dobré skutky a na ty špatné si už ani nevzpomenou. Odpoledne pořádali místní chovatelé sobů na jezeře projížďky a na severní břeh přivedli stohlavé stádo. Soby přítomnost statisíců nadšených obdivovatelů znervózňovala, ale zkušení sobí psi je udržovali v pořádku, a tak nedošlo k žádnému incidentu.

Polární noc vrcholící zimy zahalila obrovské lidské masy tmou již brzy odpoledne. Z výběžku kolem Hromovládcova kamene se ozvaly zvučné litanie desítek modlitebních mlýnků.

V mlýncích byla nahraná slavnostní hudba, mimo jiné slavný Pochod z Pori a také několik žalmů sekty laestadiánů. Poselství sboru mlýnků se neslo jezerní plání. Atmosféra byla slavnostní, jak se na správnou pouť sluší. Spontánně a bez zvláštního pobízení zahájili lidé velikou pobožnost přátelství. Mnohým kanuly z očí slzy štěstí a radosti. Cesta na daleký sever stála za to. Nikdo z nich dosud nezažil nic, co by se vyrovnalo dnešnímu zážitku.

Mnozí lidé přinášeli dary do jeskyně u Hromovládcova kamene. Ve světle baterek plnili jeskyni mincemi a bankovkami různých zemí, hodinkami a šperky.

Večer se na nebi rozjasnila polární záře. V téhle roční době je to na severu obvyklý jev, ale tentokrát byla tak jásavě zářivá, že něco podobného viděli místní laponští sobaři maximálně párkrát za život. Celá nebeská klenba plápolala barvami a úplně se zdálo, jakoby ty podivuhodné nebeské ohně vydávaly i magické zvuky - syčení, vytí a dunění. Brzy v okolí Hromovládcova kamene zahřmělo a dunění hromu se neslo všemi směry. Jak je možné, že bouřka přišla uprostřed zimy a za tuhého mrazu? Lauri s Kallem rychle vyběhli na vrcholek Hromovládcova skaliska, odkud se hřmění rozléhalo, a tam se podivuhodnému jevu dostalo vysvětlení. Nebylo to hřmění, ale duněly reproduktory modlitebních mlýnků, a chvíli trvalo, než se mlýnky utišily. Tak dospělo náboženské shromáždění na Inari k tajemnému vrcholu. Po zbytek noci pak už mlýnky tiše hrály klidné a zbožné skladby. Sobí stádo se k sobě až do rána tisklo, protože zdálky sem doléhalo teskné a hladové vlčí vytí.

Ráno mlýnky levně rozprodali zahraničním poutníkům, z nichž mnozí si pobyt ještě o den nebo dva prodloužili. Tak kouzelně na ně zapůsobilo jezero Inari.

Kapitola 32

Na jaře se Lauri s Kallem chystali do Indie, chtěli dohlédnout na svou tamní restauraci. Měli tam sice vedoucího, který nabíral zaměstnance, ale majitelé se taky musí čas od času ukázat.

Anita s Irmou podobný nápad očekávaly a připravily se na něj. Přísně oznámily, že novou cestu do Asie svým manželům nedovolí. Mají lepší nápad. Ať manželé restauraci prodají současnému vedoucímu, papírově stejně restauraci vlastní už teď. Pokud pánové touží po restauraci, ať si založí laponsko-indickou jídelnu na břehu jezera Inari. Může se tam podávat sobí maso, losos a arktické žluté ostružiny po indicku. Anita s Irmou už provedly předběžný průzkum v terénu.

Zamýšlené místo se nachází v jihozápadním cípu jezera, na konci velkého zálivu nazývaného Hromovládcovo jezero. Stojí tam krásná hora s krásným názvem, Sovintovaara, hora smíření, a v jejím svahu nedaleko od břehu by mohla být nová restaurace. Hora sice měří jen 300 metrů, ale na břehu jezera působí i taková výška závratně. Krajina oplývá nesčetnými přírodními pozoruhodnostmi a památkami místní historie. Kousek odtamtud je sobí ohrada, kde se třikrát ročně provádí značkování sobů, to je pro turisty velká atrakce. Nechybí tam ani klasické turistické trumfy Inari - potůčky s rýžováním zlata a velké sruby lesních dělníků. Ryby se můžou lovit v jezeře a místní chovatelé sobů prodají maso lacino. Na podzim na okolních močálech mohou nasbírat stovky litrů žlutých ostružin a naplnit jimi mrazáky. Na letiště v I valu je to jen patnáct kilometrů. Dobrá silnice číslo čtyři vede bezprostředně kolem hory, a právě po ní by přijížděli turisté, zvědaví na laponsko-indické lahůdky. Při propagaci restaurace by se samozřejmě využívala i laponská šamanská tradice. Třeba by mohli nějakého skutečného šamana zaměstnat jako domovníka.

Ženy byly tak plné nadšení, že Laurimu s Kallem nezbývalo, než s nimi odletět do Ivala a všechno si na místě prohlédnout. Lonkonenovi a Homanenovi si pronajali sáně a dojeli na břeh Inari. Lyžařská sezóna vrcholila a Laponsko bylo plné turistů. V průzračném zimním vzduchu byla krajina divukrásná. Pomyšleni, že by mezi velkým jezerem a vznosnou horou mohlo probíhat během roku hned několik turistických sezon, bylo opojné: barevný podzim, na přelomu roku Vánoce, od února lyžování, na konci jara sobí safari a v létě rybolov, lov a sběr hub a lesních plodů. Turistická sezona by vlastně trvala nepřetržitě celý rok, jen její povaha by se trochu pozměňovala.

Na saních uháněli krásnou krajinou. U jezera ulovili kilového jezerního pstruha. Rozdělali oheň a opekli si ho.

Anita s Irmou na úbočí Sovintovaary směrem k jezeru objevily při předchozí návštěvě velký dřevorubecký srub. Teď zel prázdnotou, protože dřevorubci mají stroje a jezdí do lesa pracovat každý den z domova. Svého času ve srubu na nepohodlných pryčnách přespávalo až 150 lesních dělníků. Uprostřed srubu byla prostorná kuchyně a v jednom z křídel místnosti pro vedoucí pracovníky. Kalle a Lauri se rozhodli, že srub přestaví na restauraci. Všechno tu předělají a zmodernizují, postaví nové toalety, vytápět se bude topným olejem. Udělají se nové podlahy a z velké světnice o velikosti dvou set metrů čtverečních bude jídelna. Kalleho pracovna vynálezce a Lauriho úřadovna by měly být v místnostech vedení, tam, kde dřív pracovali mistři, značkovači dřeva a pokladník. Jen je tam třeba zavést elektřinu a ostatní technické vymoženosti.

Všechno bylo na dobré cestě. Lauri s Kallem se rozhodli, že prodají restauraci v Indii a odstěhují se do Laponska. Anita s Irmou našly nedaleko na břehu jezera prostorný rodinný dům a majitel souhlasil, že jim ho prodá za rozumnou cenu. Udělají z něj dvojdomek s výhledem jako v turistických prospektech.

Když prozkoumali srub, předložili lesní správě nabídku. Anita s Irmou už koupi předjednaly, proto souhlasná odpověď dorazila ani ne za hodinu. Zrovna tak rychle prodali restauraci v Indii jejímu vedoucímu. Prodali ji za cenu, která by měla stačit na přeměnu srubu v restauraci.

Později na jaře začala rekonstrukce a stěhování. Rodinný dům na břehu jezera koupili a předělali na dvojdomek. Pokud dostanou licenci na prodej alkoholu, můžou restauraci otevřít ještě na podzim.

Lauri si koupil sobí kožich. Chtěl si na svazích Sovintovaary v posledním letošním sněhu vyzkoušet, jaké asi je být sněžným mužem. Příští zimu by dvakrát až třikrát týdně mohl předvádět ledního medvěda. Kalle slíbil, že pro něj vynalezne půlmetrové nasazovací tlapy, stejné jaké měl Tsu. Zvlášť ženám se Lauri v kožichu líbil. Vypadá úplně jako šelma, tvrdily.

Podél silnice číslo čtyři rozvěsili na smrčky a borovice v pravidelných rozestupech modlitební mlýnky. Nahráli do nich reklamní slogany nové restaurace a mlýnky je začaly omílat, kdykoliv po silnici něco přejelo. Mlýnky umístili i na odpočívadla. Celkem jich podél silnice bylo asi čtyřicet, pocházely z nejnovější české dodávky. Několik tisíc mlýnků se prodalo i v Asii.

Restauraci otevřeli v dostatečném předstihu před zahájením podzimní sezony. Hned první den se přišly podívat desítky zákazníků. To vypadalo slibně. Jídelní lístek nabízel indicko-laponské lahůdky jako sobí pilaf, úhoře dušeného v rajském protlaku nebo indický bramborový hrnec. Na toaletách hosty obveselovaly dva prostopášné modlitební mlýnky. Staly se místní pozoruhodností, lidé přijížděli ze vzdálenosti stovek kilometrů, jen aby si je poslechli.

V létě koupili velký člun a k němu motor. Jím pak vozili hosty restaurace po ostrůvcích jezera Inari. Na konci léta postavili vor o ploše třiceti metrů čtverečních s přístřeškem proti dešti. Na voru bylo několik stolů a židlí a samozřejmě ohniště, aby se dalo cestou opéct něco na zub. Vor si hned všichni velice oblíbili. Zakotvil pokaždé jinde a lidé k němu mohli připlouvat na člunech. Jezero Inari je pro lodičky a vory jako stvořené.

Homanenovi a Lonkonenovi na voru obzvlášť rádi pořádali společné obědy a večeře. Irma s Anitou někdy vařily laponské lahůdky po indicku. Doufaly, že tak zmírní asijské stesky svých manželů a ti přestanou toužit po dalších cestách. Jednoho horkého červencového dne naložili do člunu indicko-laponské lahůdky a pluli k voru k severovýchodnímu konci jezera, skoro padesát kilometrů, až ke břehu Nilisaan. Vor byl přivázaný ke zkroucené borovici a všechno se zdálo být v pořádku, bylo dokonce připraveno i několik náručí suchého dříví na oheň.

Odpolední počasí bylo jasné a téměř tropické. Vítr foukal od severovýchodu a byl docela čerstvý, přesto nebránil zapálení ohně. Meteorologická stanice vydala varování před bouří v severní části Botnického zálivu, to ale naši společnost neznepokojovalo. Inari je přece jezero. Ohřáli jídla a prostřeli tabuli.

O několik kilometrů dál na západ byl ostrov, který se jmenoval Reposaari, Liščí ostrov. Místo lišek tu ale bylo asi dvacet sobů, část polehávala na mechu a část požírala zakrslé trávy z močálů a křoví. Nad ostrovem kroužili velcí mořští orlové, kteří prý na ostrovech v Inari hnízdi. Laponsko se předvádělo z té nejlepší stránky.

Společnost začala hodování chřestovou polévkou po indicku, k ní se podávaly laponské chlebové placky. Vítr zesiloval, na jezerní pláni se objevily zčeřené hřebínky vln. Pozvedli číše s vínem. Protože vítr foukal od severovýchodu, Kalle uvolnil provaz, přidržující vor. S větrem pohodlně přeplují jezero směrem k jihozápadu a k domovu. Všichni měli skvělou náladu a velký hlad.

Jako předkrm měli grilované lišejníky po indicku, ale kromě lišejníků tam byly i kousky sobího a lososího masa. Po desetikilometrové plavbě minuli na vystouplé vlně Koutukinsaari. Jezero se zmítalo a vzdouvalo, ale těžký vor se v náručí vln jen trochu pohupoval.

Hlavním chodem bylo tandoori salmonia, losos, upečený předešlého dne a ochucený na sladkokyselo. Sotva jídlo ohřáli, poryv větru strhl oheň z voru do jezera. Museli si držet talíře a sklenice, aby neskončily také ve vodě.

U nechvalně proslulé pláně Kasariselkä vlny stříkaly už přes palubu, ale s tím si nikdo nedělal starosti, protože silný vítr hned zase mokré šaty usušil. Spojenými silami vytáhli člun na vor. Vítr shodil do vody několik stoliček. Na jihozápadním konci Kasariselkä kotvila v přístavu Malkosaari rybářská loď. Lonkonenovi a Homanenovi se zeptali posádky, jestli nepotřebují pomoc. I mlýnky, které je na výletě doprovázely, spustily tak hlasitou litanii, která dokonce přehlušila běsnění bouře a posádka rybářské lodě ji zaručeně musela slyšet. Pomoc jim však poskytovat nemuseli, a proto mohli přístav minout za zvuků triumfálního Pochodu z Pori.

Na jihozápadním konci Kasariselkä narážely vlny na břeh jako vysoké napěněné valy. Byl čas na dezert. Indický žlutý jogurtový krém jedli ze sklenic ve stoje, protože bouře je připravila o stůl. Na zdravém vzduchu i sladký dezert chutná svěžeji a lahodněji než v zatuchlé místnosti, museli konstatovat.

K večeru vor konečně přistál u jižního břehu jezera, zrovna u hladkého pobřežního skaliska, odkud bylo snadné dojít na břeh. Vor i člun přivázali k pobřežním borovicím a vykročili k domovu. Vítr se utišil, takže si všichni čtyři šli ještě zaplavat a pak se slunili na písku a obdivovali divokou nádheru severské přírody. Lauri s Kallem poděkovali Anitě a Irmě za krásný den a také za to, že je manželky přivedly do těch nejdrsnějších a nejkrásnějších krajů jejich nádherné vlasti.

autor: Arto Paasilinna

název: Prostopášný modlitební mlýnek

originální název: Rietas rukousmylly

přeložila: Markéta Hejkalová

vydání: první

rok vydání: 2010

vydalo: nakladatelství Hejkal s.r.o.

ISBN: 978-80-86026-95-4

verze: 2013.08.15

OCR: em