Arto Paasilinna

Stará dáma vaří jed

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25 Epilog

Kapitola 1

Upravená stařenka v malebné venkovské krajině - radost pohledět!

Na dvoře červeného domku cupitá drobná babička a žlutou konvičkou kropí záhon macešek u zdi. Jiřičky s cvrlikáním poletují babičce nad hlavou po jasném nebi, čmeláci bzučí, na trávníku podřimuje líná kočka.

O kousek dál na kraji lesa stojí malá šedivá sauna; je odpoledne a z komína se vine modrý kouř. U cestičky, vedoucí k sauně, je studna a na jejím poklopu dva červené kbelíky z umělé hmoty.

Dvůr je krásný, starý, udržovaný. Směrem k jihu o pár set metrů dál je vidět vesnice, několik větších domů, skleník, stodola a chlévy, za humny zrezivělé vraky aut, napůl zarostlé kopřivami. Od vesnice sem doléhá znervózňující vrcení mopedů a někde v dálce stejnoměrně duní vlak.

Jsme na severu okresu Siuntio, v zapadlé vesnici Harmisto. Je tady obchod, pošta, družstevní spořitelna, rezivějící tovární hala a asi třicet farem. Do Helsink je odsud asi padesát kilometrů.

Stará žena donesla do sauny několik kbelíků vody. Cestou od studny si musela několikrát odpočinout. V sauně rozhrábla oheň v kamnech a pod měděncem s vodou a stáhla záklopku.

Na první pohled by se člověk mohl domnívat, že žena pochází odsud z vesnice, za celý svůj dlouhý život nevytáhla paty z rodné chalupy a v jasných dnech podzimu života vysedává ve své světničce, pěstuje macešky a krmí kočku.

To by byl ale omyl. Stará paní má útlé prsty bez jediného mozolu. Tyhle ruce nikdy nedřely na poli při žních ani nedojily

desítky krav ve chlévech velkostatků. Žena je učesaná po městsku, zbělalé vlasy půvabně splývají na drobná ramena. Stařenka je oblečená v modrobíle pruhovaných propínacích šatech. Připomíná spíš dámu na letním bytě než venkovskou vdovu, sužovanou lupy a křečovými žilami.

Stařenka si dnes v družstevní spořitelně v Harmistu vyzvedla svůj měsíční důchod. Mohlo by se zdát, že peníze v pěkném letním dni starou paní rozveselí, ale tak tomu není. Stará dáma ten den ve skutečnosti nenávidí; vždycky po výplatě důchodu musí přijmout nezvanou návštěvu z Helsink. To se děje už mnoho let, vždycky jednou za měsíc.

Sotva na to stařenka pomyslela, propadla trudnomyslnosti. Síly ji opustily, usadila se v zahradní houpačce, vzala kočku do náruče a unaveným hlasem pronesla:

„Pán Bůh mě ochraňuj před tímhle důchodem.“

Stará žena se znepokojeně zadívala na cestu od vesnice, po níž návštěvníci z Helsink obvykle přijížděli, a dostala chuť zaklít pěkně od plic jako mužský, jako obhroublý důstojník, což ovšem neudělala, protože to byla vzdělaná ovdovělá stará dáma. Pohled jí nicméně ztvrdl, v očích zableskla temný zloba. I kočka sledovala pohledem cestu a ocas se jí přitom naježil.

Stará žena rozzlobeně vykročila k sauně, následována kočkou. Roztopila saunu do běla a pak za sebou práskla dveřmi s takovou silou, až se u komína oddrolil kousek omítky a spadl do velkého měděnce na kamnech.

Ta drobná stará dáma je paní plukovníková Linnea Ravasková, rozená Lindholmová. Narodila se v Helsinkách roku 1910. Ovdověla v roce 1952 - její manžel, plukovník Rainer Ravaska zemřel v témže roce, kdy se v Helsinkách konaly olympijské hry. Paní Linnea je v důchodu a žije ve vesnici Harmisto v okrese Siuntio v malém červeném domku, v němž jedinou vymoženost moderní doby představuje elektrický: proud. Vede skromnou domácnost osamělé ženy a kromě sebe a kočky by už neměla živit nikoho jiného. Tak dobře na tom ale není. Ve skutečnosti by na tom stará paní plukovníková už ani nemohla být hůř.

Kapitola 2

Tři mládenci plní sil se řítili ukradeným červeným autem po turkuské dálnici na západ. Právě míjeli Veikkolu. Teď odpoledne bylo v autě horko. Za volantem seděl nejmladší z přítomných, dvacetiletý Jari Fagerström, vedle něj o deset let starší Kauko Nyyssönen, přezdívaný Kake, a vzadu třetí muž, Pertti aneb Pera Lahtela, jemuž mohlo být kolem pětadvaceti. Mládenci byli oblečení v texaskách a pestrobarevných, v podpaží propocených tričkách se znaky amerických univerzit. Obutí byli v teniskách. Auto čpělo potem a zvětralým pivem.

Mladí hřebci se jeli k babičce saunovat.

Při odjezdu z Helsink mezi nimi vzplanul menší spor kvůli ukradenému autu. Kauko Nyyssönen svým kumpánům vyčítal, že nenechali cizí auto na pokoji. Zrovna tak mohli jet na venkov autobusem. Proč je nutné na každou jen trošku delší cestu ukrást nové auto? Až je jednou chytí, tohle všechno jim sečtou,a Kake soudil, že hnít ve vězení jen kvůli cestovatelské vášni za to nestojí.

Řidič Jari Fagerström a Pertti Lahtela na zadním sedadle naopak soudili, že v tak horkém počasí by nebylo nic příjemného pařit se v autobuse. Proč se nesvézt autem, když k tomu má člověk jednou příležitost!

U Veikkoly se hovor stočil na vrány, které se každých pár set metrů houfovaly na okraji dálnice, jako by na něco čekaly. Mládenci uvažovali, co vrány na dálnici asi pohledávají. Vznikly dvě hypotézy. Podle Nyyssönena sem vrány přilétaly hledat žaludy. Copak ptáci nemají navíc k normálnímu žaludku ještě jeden menší, žaloudek, a právě proto se musí živit žaludy, protože žaloudek jinou potravu nepřijímá? Ostatní dva se tomu smáli, nikdy o žádném žaloudku neslyšeli, rozhodně ne u vran. Podle nich si mrchožrouti dálnici rozdělili na určité úseky a drželi hlídky, aby si mohli pochutnat na mršinách přejetých zvířátek.

Kake byl se svou žaludovo-žaloudkovou hypotézou přehlasován, a proto změnil téma. Zapřísahal kumpány, aby se, až dorazí na místo, chovali jako lidi. Těch jejich extempore si na podobných cestách užil dost. Koneckonců, jedou navštívit na venkov jeho babičku. Je to už stará paní, to by měl každý chápat.

Druzí dva to pochopili tak, že se Kake bojí, aby babka nedostala infarkt a nezhebla jim před očima. Pak mu připomněli, že on sám přece taky každý měsíc jezdí za babičkou do Harmista a ani ho nenapadne chovat se tam jako člověk. O jeho řádění se vykládá po celých Helsinkách, Kdepak oni, oni jsou z obliga!

Na to Nyyssönen podotkl, že babka z Harmista vlastně ani není Jeho pravá babička. Vysvětlil jim, že to byla manželka bratra jeho matky, teda strýce... takže je to nějaká teta nebo něco na ten způsob. Ale ne babička, i když už je tak strašně stará.

Nyyssönen se začal vychloubat, že jeho strýc byl opravdový plukovník, svýho času pěkně ostrej chlap, i na frontě bojoval tam, kde bylo nejhůř, Rusáci o něm dodnes mluví jen šeptem, i když dědek natáhl bačkory už nejmíň před sto lety.

Jari Fagerström a Pertti Pera Lahtela na zadním sedadle oznámili, že je nějaký mrtvý plukovník nezajímá. Oni by poslali všechny lampasáky do prdele.

V podobně jadrném duchu se nesl veškerý hovor. Mládenci mluvili sprostě s takovou samozřejmostí, že slova ztrácela svůj původní neslušný význam a stávala se pouhými vycpávkami.

Když sjeli z dálnice na vedlejší silnici, začal se Kake Nyyssönen zajímat, kde přátelé auto ukradli a kde ho hodlají zanechat. Oznámil, že on nechce mít s touhle poslední krádeží nic společného. Nemá rád polovičatost a fušeřinu, a tohle je přesně ten případ.

Jari Fagerström odvětil, že auto pochází z centra Helsink, z Novozemské ulice. Hodlá s ním pár dní jezdit a pak ho někde odstavit. Nechat si stejný auto moc dlouho by se nemuselo vyplatit'. Nebylo by fajn rozmlátit ho pozítří někde na vrakovišti, nebo pěkně zboku napálit v lese do borovice? Jari ničil auta s velkým potěšením. Nyyssönen může být ostatně rád, že se zadarmo veze.

Ve smíšeném zboží v Harmistu mládenci zakoupili dvanáct lahví piva a deset litrů benzinu. Zatímco prodavač odměřoval benzin, Jari začal ve vhodném okamžiku povykovat u pultu s uzeninou, dožadoval se salámů, až k sobě přivolal pokladní a Pera ukradl ze stojanu u kasy pět krabiček cigaret. V autě se Pera zlobil, že ve spěchu ukradl špatnou značku.

Kauko Nyyssönen si vzpomněl, že zapomněli na zdvořilostní kytku pro babičku. Často Linnee Ravaskové vozil květiny nebo aspoň čokoládu. Kake se považoval v jistém smyslu za gentlemana. Kromě toho květiny pro dámu nejsou nikdy na škodu.

Jari Fagerström zastavil u kolejí na rohu starého opuštěného nádraží. U zdi rostly plané růže; Fagerström vytáhl z kapsy ostrý nůž a odřízl z keře svazek nejkrásnějších květů.

„Kurva, to je ale krásnej pugét,“ liboval si.

Pak už se přiřítili v oblaku prachu po křivolaké polní cestě na dvůr k paní plukovníkové Linnee Ravaskové, až od kol odletovaly kamínky. Div, že cestou nepřejeli kočku.

Kauko Nyyssönen podal vylekané Linnee Ravaskové honosnou kytici růží. Představil tetičce své společníky. Jari Fagerström a Pertti Lahtela postávali s rukama v kapsách opodál, ale když do nich Nyyssönen strčil, napadlo je ruce vyndat a podat je staré paní plukovníkové.

„Je tady někde lednička?“ zajímal se Pera, v ruce tašku s pivem.

Vešli dovnitř. V domku byla kromě kuchyně už jen jedna místnost. Stěny byly polepené starými tapetami s velkým květinovým vzorem, vzadu u zdi stála široká stará manželská postel, která pamatovala prostornější pokoje, a uprostřed světnice trůnila veliká kožená pohovka a dva mohutné ušáky; nic jiného už by se do malé světnice nevešlo. Na oknech visely záclony lemované krajkami, i ty pocházely z velkého bytu ve městě a z dob, kdy Linnea Ravasková ještě bydlela se svým mužem v té nejsolidnější helsinské čtvrti, v Töölö.

Pera naskládal piva v kuchyni do ledničky. Pak se vrátil do světnice, celý udivený, že nikde nenašel nic k snědku. Jenom slanečky a konzervu kočičího žrádla. Dotčeně vrtěl hlavou - je tady sklep, nebo kde vlastně stará paní skladuje jídlo?

Linnea Ravasková si posteskla, že na uzeniny a jiné lahůdky nemá peníze, ale může hostům uvařit kávu.

O kávu nikdo nestál, tu mládenci už prý dneska měli ale bábovkou by nepohrdli. Po chvíli, když pivo v ledničce vychladlo, se partička pustila do jídla. Ládovali se nakrájenou bábovkou a zapíjeli ji pivem. To jste pekla sama, babi, vyptávali se mládenci, ta je dobrá. Linnea odvětila, že koupila bábovku v obchodě, ji totiž na pečení moc neužije.

„Ani nás ne,“ pochechtávali se mládenci.

Nyyssönen pak kumpány vyzval, ať jdou na chvilku ven, on si s Linneou musí promluvit mezi čtyřma očima.

Když se Lahtela a Fagerström vyhrnuli na dvůr, Linnea se Kauka zeptala, co jsou ti dva zač. Vypadají podezřele, soudila, nejsou to nějací kriminálníci?

„S takovou sebrankou by ses neměl stýkat, Kauko,“ domlouvala mu stařenka.

„Neotravuj, Linneo, mí kamarádi jsou oukej a hlavně, jsou to moji kamarádi, ne tvoji. Dostalas důchod?“

Linnea Ravasková s povzdechem vytáhla z kabelky obálku a podala ji synovi sestry svého nebožtíka muže. Kauko Nyyssönen obálku roztrhl a vytáhl svazek bankovek. Než si je uložil do peněženky, pečlivě je přepočítal. Vypadal nespokojeně. To je nějak málo, stěžoval si. Důchody ve Finsku jsou opravdu nízké, bránila se Linnea Ravasková, a na rozdíl od platů se nevalorizují.

S tím Kauko Nyyssönen souhlasil. Důchody jsou skutečně svinsky nízké. To je otřesná společenská nespravedlnost. Jak může vdově po plukovníkovi stačit tak mizerná almužna? Při pomyšlení na tu do nebe volající křivdu se Nyyssönen rozohnil. Plukovník Ravaska bojoval v čertvíkolika válkách, nejmíň stokrát byl ochoten padnout za vlast, a tohle má být poděkování za všechno? A vůbec, sociální systém je v týhle zemi prdelatejch pupkáčů na hovno.

Linnea Ravasková se nad slovní zásobou svého příbuzného zhrozila. Kauko Nyyssönen se tím nezabýval, místo toho se zeptal, jestli je připravená sauna. Chtělo by to se trošku propařit. Vyhlédl z okna na dvůr a viděl, že Lahtela a Fagerström zahnali kočku na jabloň a teď do ní šťouchají dlouhou tyčí, aby ji zase dostali dolů. Nyyssönen vyšel ven, dal Jarimu Fagerströmovi několik set marek a přikázal, ať zajede pro kořalku. Pak půjdou do sauny.

„A kup Linnee likér,“ pošeptal mu.

„Pro mě ne, děkuji,“ stihla stařenka odmítnout.

Mládenec ochotně odjel. Motor zavrčel a auto zmizelo v oblaku prachu.

Lahtela házel po kočce kameny, aby ji dostal ze stromu, ale nechal toho, když ho Linnea úpěnlivě prosila, ať přestane kamenovat její kočku.

„No tak ne... pro mě za mě si ta hloupá čičina může dřepět na stromě třeba do Vánoc,“ zamumlal, ale přece jen po kočce, která prskala ve větvích jabloně, ještě naposledy hodil kámen.

Když později popíjeli v sauně, začal se Nyyssönen tetičkou vychloubat, jak je báječná. Znají snad kamarádi ještě jinou takovou babku, která by pomáhala příbuznému v nouzi? Ne. Jari a Pera nemohli jednu dobu na oči ani vlastním matkám. U něj je to něco jiného, ale on taky pochází z lepší rodiny. Ne každá rodina se může chlubit například plukovníkem.

Druzí dva Nyyssönenovi připomněli, že pokud je jim známo, byl jeho otec nějaký harmonikář a komediant z toho nejzapadlejšího venkova, ze Savo, za krize se dostal do Helsink a pak se tam někde na periférii uchlastal. Kakeho to maličko rozčililo. Vysvětlil kumpánům, že jeho otec pocházel z východofinského velkostatku a že jejich rodina má příjmení Nyyssönen podle řeckého boha vína Dionýsa. Jeho matka v každém případě pochází z významného vojenského rodu, a proto pánové udělají nejlíp, když budou držet hubu, aby přes ni nedostali. Lahtela a Fagerström přesto omílali pořád dokola, že babka Ravasková rozhodně nedává Nyyssönenovi peníze z příbuzenské lásky, ale proto, že ji k tomu synovec jednou měsíčně donutí, vždycky po důchodu, to je všude v Helsinkách známá věc. Ale co je komu do toho, někdo má prostě štěstí a osud mu přihraje bohatou a přihlouplou vdovu, kterou může ždímat.

Z toho málem vzplanula rvačka, ale pak si Nyyssönen vzpomněl na kočku na jabloni. Jeho teta je tak citlivá, že nepřichází v úvahu nechat kočku přes noc na stromě.

A hned ze sauny, nazí, vyrazili pomoct kočce dolů. Svorně popadli houpačku, opřeli ji o strom a s bouřlivým chechtotem začali šplhat nahoru. Větve praštěly, strom se nakláněl, kočka prskala, mládenci jeden po druhém padali dolů na trávu a na houpačku, která se brzy rozlámala. Nakonec se Lahtelovi podařilo do koruny jabloně vyšplhat. Já jsem Tarzan, holedbal se, až se jeho hulákání rozléhalo po celé vesnici, a třásl stromem, dokud mu kočka, strachy celá zpěněná, nespadla do nahé náruče. Lahtela ji popadl za ocas a chystal se nebohé zvíře hodit širokým obloukem přes dvůr, ale kočka se urputně držela Lahtelových rukou a hrudi, její drápky zanechávaly na opilcově holém těle krvavé šrámy. Lahtela zakvičel bolestí a s kočkou v náručí spadl dolů na rozbitou zahradní houpačku. Kočka vyrazila střemhlav na útěk pod chlév a podrápaný Lahtela se hrabal vzhůru. Byl opravdu rozzlobený.

„Tohle mi zaplatíš, babo, a pěkně draho,“ řval Lahtela vztekle na Linneu, která stála na schůdkách oněmělá hrůzou.

Lahtela se na stařenku užuž vrhl, ale ta rychle vklouzla dovnitř a zamkla za sebou dveře. Lahtela vyrval kliku, ale pak se ho Nyyssönenovi a Fagerströmovi podařilo uklidnit

„Koukejte, co mi ta mrcha udělala,“ kvílel Lahtela. „Já tu babu zabiju, něco takovýho si přece nenechám líbit, to vám teda garantuju.“

Nyyssönen a Fagerström ho chlácholili a přemlouvali, ať s nimi jde zpátky do sauny. Mají tam kořalku, ta už ho vyléčí. Nyyssönen se ještě vrátil, zaklepal Linnee na okénko a poprosil ji o náplast. Linnea pustila synovce dovnitř, dala mu náplast a obvazy, přitiskla si ruku k hrudi a lehla si do postele. Nyyssönen se zeptal, co tetu trápí. Na Lahtelu ať nedá, Pera má horkou hlavu a je kapku přecitlivělý. Snad babi nechce uprostřed dne jít spát?

„Kauko, já jsem se tak vylekala, až mě rozbolelo srdce. Nezůstanete na noc, že ne? Byla bych moc ráda, kdybyste odjeli zpátky do Helsink. Peníze jsem ti už přece dala.“

Nyyssönen odpověděl, že to sice stojí za úvahu, ale asi nebudou moct vyhovět, protože Jari a všichni ostatní jsou už natolik opilí, že nikdo není schopen řídit.

Když Kauko Nyyssönen s náplastmi odešel, Linnea Ravasková vstala z postele, zamkla dveře, vyndala z kabelky lahvičku s léky, ze džberu v kuchyni si přinesla vodu a polkla dvě tablety. Ze sauny sem doléhal řev. Stařenka s povzdechem zatáhla záclony, převlékla se do noční košile a odpotácela se do postele. Zavřela oči, ale neodvážila se usnout. Kdyby tak měla aspoň telefon, ale i ten Kauko v zimě prodal. Linnea se modlila, aby tahle návštěva nedopadla stejně jako všechny předchozí.

Kapitola 3

Podvečerní saunování se mládencům protáhlo až do noci. Dělali neuvěřitelný hluk v sauně, v převlékárně i na plácku před saunou, pili kořalku, křičeli zápasili, pobíhali nazí po dvoře a chechtali se jako blázni sami sobě a svým historkám.

Stará důchodkyně Linnea Ravasková se uprostřed toho všeho snažila usnout, ale nepravidelně bušící srdce jí to nedovolovalo. Linnea obvykle vycházela se svým srdcem dobře, málokdy ji trápilo, ale Kaukovy pravidelné měsíční návštěvy jí převracely život vzhůru nohama. Linnea Ravasková už nebyla mladá, narodila se roku 1910, což znamenalo, že letos oslaví sedmdesáté osmé narozeniny. 21. srpna. Ve stejný den se narodily takové celebrity jako herečka Siiri Angerkoski, princezna Margareta či Count Basie. Copak Margareta, ta je pořád ještě mladá, ale Siiri s Countem byli starší, Siiri o osm let a Count o šest. Však už jsou také oba po smrti... Linnea se dokonce šla ze zvědavosti podívat na Siirin pohřeb, když ještě bydlela v Töölö. Nádherný obřad!

Jak rychle všechno uteklo! Život se kolem Linney přehnal jako vlna v rozbouřeném moři. V mládí považovala všechny nad třicet za starce. A pak náhle oslavila třicátiny, a zanedlouho jí bylo čtyřicet, to ji znervóznilo, mezitím Rainer zemřel, což byla svým způsobem úleva... a než se Linnea stačila vzpamatovat, bylo jí padesát, a hned vzápětí šedesát a sedmdesát a teď už jí táhne na osmdesátku. V tomto věku jsou roky stejně krátké jako v mládí měsíce, ty poslední dokonce jako by uběhly za pouhé dva týdny, první týden léto a druhý týden zima. V takto zrychleném čase mohla Linnea počítat nanejvýš s deseti týdny života. Měla by zajet do Helsink ke svému starému lékaři, k Jaakkovi, a zeptat se ho, kolik let jí ještě zbývá. Jaakko Kivistö byl rodinným lékařem Ravaskových už od války, přátelil se s plukovníkem Ravaskou. Když Linnea ovdověla, měla s Jaakkem několik let poměr, příjemný a civilizovaný. S lékaři je milé chodit do postele už proto, že po sobě nenechávají špínu a nepořádek. Poměr měl ještě další výhodu, a sice, že Linnea mohla ještě i teď po letech bezplatně využívat Jaakkových lékařských služeb. Už z něj byl dědek, jen o osm let mladší než ona, ale Linnea Ravasková důvěřovala lékařům ze staré školy, kteří měli čas pozorně vyslechnout, co pacienty trápí.

Kromě toho byl doktor všeobecné medicíny Jaakko Kivistö gentleman. Což se o Kaukovi Nyyssönenovi a jeho kumpánech říct nedalo.

O půlnoci Linnea odcupitala do kuchyně, vypila sklenici vlažné vody a škvírou mezi závěsy vyhlédla směrem k sauně. Tam byla zábava v plném proudu. Opilecké hlaholení se určitě neslo až do sousední vesnice. Linnea se styděla; to nemohli mladící slavit trochu tišeji? Dřív se lidé uměli bavit vesele a přitom v mezích slušnosti, tedy většinou, a zvlášť před válkou. Po válce panovala několik let výjimečná situace, do oslav pronikaly obhroublé rysy, ale to pramenilo z prohrané války, ne z toho, že by muži v té době byli neotesanci a hulváti.

Brzy po skončení války se plukovník Ravaska dozvěděl, že má být obžalován z jakéhosi ukrývání zbraní; za poslední peníze odcestoval do Brazílie a tam se dobře uchytil v obchodním světě. Již dříve totiž do Brazílie uprchl generál Paavo Talvela, plukovníkův dobrý přítel, a ten svému spolubojovníkovi obstaral práci v místním zastoupení finské celulózky.

Ve Finsku se lidé báli ruské okupace - a moc k tomu nechybělo; Linnea si pamatovala, jak tím velká komunistka Hertta Kuusinenová veřejně vyhrožovala. Linneu to vyděsilo natolik, že i ona nastoupila na loď a odplula přes moře za manželem do Rio de Janeira. A že to tam dokázali roztočit! Byť z pochopitelných důvodů skoro nic neměli, přesto se snažili v těžkých dobách rozptýlit a čas od času pořádali nádherná setkání bývalých evropských druhů ve zbrani. V Jižní Americe tehdy působilo několik finských vlastenců, mezi nimi i vysocí důstojníci jako právě Talvela, samozřejmě velké množství Němců a pár Maďarů a dalších, kteří bojovali s Němci bok po boku a po skončení války museli z Evropy prchnout. S opravdovými fašisty se však Linnea nikdy nesetkala, přestože se o tom mluvilo. Což nebyli alespoň ti nejhorší váleční zločinci pověšeni hned po válce a zbytek pak po norimberském procesu?

Politiku Linnea odjakživa považovala za odpornou záležitost. Podle ní bylo úplně zbytečné vytahovat finsko-německé spojenectví ještě teď, desítky let po válce.

Ale oslavy to bývaly bujaré, to si Linnea pamatovala. Někdy se střílelo po papírových lampiónech na střeše altánku, víno teklo proudem, zábava pokračovala bez přestání několik dní a pak se stejné tak dlouho leželo nečinně v posteli, dokud zase nebylo třeba přemýšlet o práci... Přesto nikdy nervali jako ti mladíci v sauně, nebo vlastně ano, bývalí důstojnici měli ryčné hlasy - ale takhle přece jen nikdy nehulákali. Je to zkrátka tak, že obyčejný voják začne po sklence nebo dvou hulákat, kdežto důstojník, i kdyby pil mnoho dní za sebou, nanejvýš trochu zvýší hlas.

Partička v sauně polévala kamna vodou a popíjela. Kamna ovšem už dávno vyhasla, a i když mládenci lili na studené kameny jednu sběračku vody za druhou, neozvalo se ani zasyčení, natož aby se objevila pára. Opilci si toho ani nevšimli, s cigaretou v ústech a lahví kořalky u nohou se navzájem šlehali po zádech ohořelými košťátky z březových větviček a lebedili si, jakou má Linnea dobrou saunu a kolik je tady páry. Občas se vyběhli ochladit na dvůr.

Půlnoční šero uprostřed bílé noci holomky rozněžnilo. Kauko Nyyssönen bájil, jaká je jeho tetička Linnea skvělá babka, přiznal se, že bez ní by v životě nejen neobstál, ale dokonce by na tom nebyl ani tak jako teď. Prozradil, že Linnea ho odmalička vychovávala, protože jeho vlastní matka byla taková, jaká byla... Linnea měla Kauka jako svého, protože s plukovníkem, teda jako se strýcem čili s Ravaskou vlastní děti neměla. I později, když už mu vlastní matka umřela, se Kake mohl na Linneu spolehnout. Brala si ho vždycky na léto z děcáku k sobě, vyvářela mu a kupovala mu oblečení a všechno.

„Představte si, že za mnou chodila i do polepšovny a vždycky mi nosila všelijaký dobroty,“ vykládal Kake dojatě.

„A když jsem šel poprvé bručet, tak mi Linnea posílala balíčky a prachy, a říkám vám, chlapi, že o takovýhle babě si vy můžete nechat leda zdát.“

Kake začal vyprávět, co se stalo před více než deseti lety. Nedopatřením se zapletl do úplný fušeřiny, pořád se mu něco stavělo do cesty, od samýho začátku to bylo...

Kumpáni mu znechuceně přizvukovali, jo jo, tohle znali nazpaměť, Kake na to vzpomínal už nejmíň tisíckrát, vždycky, když se napil. Šlo podvod, z něhož se nakonec vyklubala loupež, která se už hůř podělat nemohla. Kake v kanceláři jedné firmy po pracovní době zazmatkoval, div tam neubil dva lidi k smrti a nakonec vzal roha s pár tisíci markami.

Těch marek ukradl přes dvacet tisíc, upřesnil Nyyssönen, a tý kancelářský myšce, co zůstala s nějakým šéfíkem přes čas, se toho zas tolik nestalo, akorát že se tam muchlovali a Nyyssönena vyrušili uprostřed rozdělaný práce, takže v zásadě by měli o celý záležitosti držet zobák, jenže lidi jsou svině, a zvlášť nóbl páni.

Kake za ty peníze podnikl opravdu bujarý výlet do Stockholmu a do Kodaně, který trval dva týdny a z něhož jsi nepamatoval vůbec nic, jen podle jízdenek a účtenek z hospod, které pak našel po kapsách, si poskládal dohromady, kde vlastně všude byl. Nějak se doplahočil zpátky do Helsink, celý zelený a roztřesený, jakou měl kocovinu. Neměl se kam jinam uchýlit do bezpečí než do Linneina bytu v Töölö na Caloniusově ulici, což byl docela fajn kvartýr se spoustou starejch sošek a obrazů a velkých ušáků, na oknech krajkový záclonky a ve vstupní hale gypsová socha Mannerheima - maršál stojí za občanský války někde za Tampere, na břichu dalekohled a na hlavě naraženou bílou ušanku.

Nyyssönenova záležitost ovšem zatím vyšla najevo, postižení ho poznali a spojili se s Linneou, požadovali naprosto nehorázné odškodné a ještě vyhrožovali policií... takovýho křiku kvůli pár modřinám, to by člověk nevěřil.

Kumpáni znali i konec: Linnea Ravasková znovu vytáhla syna sestry svého nebožtíka manžela z bryndy. Vyjednávala a dohodla se a slíbila, že protentokrát Kakeho ještě nenechá na holičkách. Kdyby se totiž do věci nevložily skutečně velké peníze, mladíka by zřejmě čekal mnohaletý trest. Kake přísahal, že Linnee všechno splatí, dokonce jí napsal i dlužní úpis, a tak Linnea prodala svůj třípokojový byt na Caloniusově ulici, i když pod cenou, protože se spěchalo - ale hlavně, že se to vyřídilo. Záležitost se zametla pod stůl, Linnea si koupila domek v Harmistu a dočasně se tam přestěhovala, dokud jí Kauko Nyyssönen nesplatí dluh. Linnea tehdy vlažila do hry přes sto tisíc marek, což byla v té době tak závratná suma, že Nyyssönena nikdy ani nenapadlo, že by ji dokázal splatit

Linnea Ravasková se mnohokrát snažila na Kakem dluh vymoct. Odvolávala se na jeho čestné slovo a podepsaný dlužní úpis, žádala a prosila, ale bezvýsledně. Kake do práce nešel, na něco takovýho neměl nervy, a jak by z občasnejch melouchů našetřil sto tisíc, to ať mu teda Linnea řekne. Copak je úplně odtržená od reality?

Nakonec Linnea začala vyhrožovat, že předá vymáhání dluhu úřadům, mávala mladíkovi dlužním úpisem pod nosem, ale k ničemu to nevedlo. Kake jí vysvětlil, že nemá nic, co by mu exekutor mohl zabavit, a navíc se Linnea do případu pochybným způsobem namočila, neboť uplatila oběti zločinu, aby mlčely. A konečně: proč tolik povyku kvůli nějakýmu dlužnímu úpisu, když jí ho může raz dva vyškubnout z ruky, roztrhat a strčit do prdele? Kake vytrhl Linnee dokument z ruky, rozcupoval ho na kousíčky, nicméně závěrečnou část své hrozby přece jen nesplnil. Paní plukovníková s pláčem smetla roztrhaný dlužní úpis na lopatku a v kuchyni jej hodila do kamen. I tohle se už stalo před lety.

Kvůli tomu Linnea Ravasková definitivně ztratila důvěru a lásku k synovi sestry svého nebožtíka manžela. Zavládly mezi nimi napjaté vztahy, ale to Nyyssönenovi nevadilo. Bylo vlastně docela praktické, že se babka odstěhovala z Helsink, na venkově by se Kake v případě potřeby dokázal ukrýt před policií lépe než v Töölö, neboť v Helsinkách byl známá firma. Případ potřeby se čas od času objevil, úřady Kauka Nyyssönena často hledaly, aby ho vyslechly a postavily před soud, ale nad starým chlévem v Harmistu se zvlášť v létě mohl povalovat celé týdny beze strachu ze zatčení. A ostatně bylo příjemné vyrazit si občas s kamarády do lůna venkovské krajiny, aniž by k tomu byl nějaký důvod, tak jako teď. Co vy na to, kamarádi, není snad ve Finsku krásný léto, když je po ruce sauna a vodka?

Linnea Ravasková se s odporem dívala oknem k sauně. Po trávě kolem její sauny pobíhala nahá strašidla. Jedno zvracelo na cestičce, druhé očurávalo roh sauny. Ochablé bílé tělo Kauka Nyyssönena s povislým břichem se potácelo po dvoře, zvedal se z něj žaludek a zároveň z něj šel strach. Což opravdu to tělo houpala a chovala v náručí, když bylo malé, přebalovala ho a umývala mu zadeček, když se pokakalo? Jako malý chlapec byl ovšem Kauko úplně jiný, půvabné a upřímné dítě, díval se jí do očí a říkal jí babičko... což dělá dodnes. Odporné.

Linnea Ravasková si pomyslela, že kdyby její muž ještě žil, teror opilého spratka by ve vteřině přestal. Plukovník Ravaska byl vznětlivý muž, zvlášť když měl upito, a Linnea si byla jistá, že Rainer by vytáhl pistoli, odvedl by Kauka Nyyssönena za saunu a tam by ho sprovodil ze světa jako psa.

Kapitola 4

Nejdřív dochází soudnost, pak kořalka.

Povzbuzeni tímto přírodním zákonem, letní hosté paní plukovníkové Linney Ravaskové nad ránem konstatovali, že pánské jízdy ve třech už bylo dost a že by nezaškodilo trochu ženské společnosti a péče; Linneu kvůli vysokému věku mezi ženy nepočítali. Tak padlo nadšené a jednomyslné rozhodnutí vyrazit do světa, obstarat si chybějící dámskou společnost a kořalku, již zjevně postrádali ještě víc.

Začali hledat oblečení, které si večer svlékli, a většinu se jim taky podařilo najít a jakž takž si na sebe natáhnout. Ze sauny pak trojice za vzájemného podpírání dovrávorala pěšinkou kolem studny na dvůr a svalila se do ukradeného auta.

Linneu Rarvaskovou probudilo bouchání dveří, hulákání a nakonec vrčení motoru. Trhla sebou, vstala, přešla k oknu a viděla, jak se červené osobní auto žene po úzké polní cestě k vesnici. Mladé osiky podél cesty se jakoby polekaně chvěly ještě dlouho poté, co zvuky auta utichly. Linnea pevně doufala, že se mládenci rozhodli pro návrat do Helsink. Vyšla ven, zavolala na kočku, která se až teď odvážila vylézt ze svého úkrytu pod chlévem; spolu s kočkou pak Linnea našlapovala po nočně vlhké trávě k sauně, aby se přesvědčila, zda nezvaní hosté odjeli opravdu definitivně.

V sauně ji čekalo hořké zklamání. Z nepořádku se zvedal žaludek: podlaha byla celá zastlaná březovým listím a úlomky metliček, mezi nimi a na policích se povalovaly prázdné krabičky od cigaret a rozbité láhve vodky, z měděnce zmizela poklička, kameny na kamnech byly pokapané voskem ze svíčky a schůdky pozvracené. V šatně zbylo nějaké pánské oblečení, což znamenalo, že ten náhlý odjezd skýtá jenom dočasnou úlevu a že Kauko Nyyssönen s přáteli se hodlá k Linnee Ravaskové ještě vrátit a pokračovat v oslavě.

Noční výprava Kauka Nyyssönena a spol., jejímž cílem bylo obstarat ženy a kořalku, obsáhla velkou část zdejšího kraje; mládenci jeli nejdřív do Nummely v okrese Vihti, ale tam se neodvážili zůstat, neboť si kupodivu sami uvědomovali, že jsou natolik opilí, že z auta dokážou vylézt tak akorát po čtyřech. Proto se rozhodli vyhýbat živějším místům: jeli přes město Lohja směrem na Hanko a odtamtud vyrazili do Virkkaly, pak podnikli průzkumnou rallye do Lohjansaari a sháněli lásku a kořalku tam, ale protože se v žádném domě nesetkali se vstřícnou odezvou, povalili několik desítek metrů plotů a načurali do několika poštovních schránek.

Pomalu jim začal docházet benzin, ale copak si ho mohli jet teď uprostřed noci koupit někam k non stop pumpě? Pumpaři by byli schopní zavolat na opilé řidiče policii. Naštěstí ještě pořád mají některé pumpy v noci zavřeno: v poslední chvíli na jednu takovou narazili u Karkkily.

Směle dovnitř skrz skleněné dveře, pořádně třísknout do pokladny, však se otevře, z lednice nabrat do igelitky piva a bagety s vejcem a ančovičkami, pak natankovat plnou nádrž. Předtím je ovšem třeba najít v prodejně železnou tyč a rozbít zámek, což nedalo velkou práci.

„Trochu kouří, holt dvojtakt, ale snad to pojede,“ konstatovali letní hosté Linney Ravaskové. Nádrž byla plná, takže nákup do auta a jedeme dál.

Však bylo proč spěchat. Bylo nutno zabít vlčáka, jehož majitel benzinové pumpy nechal přes noc nedaleko pokladny, aby střežil pánův majetek. Pera té bestii rozdrtil heverem hlavu na kaši a Jari jí ostrým nožem odřízl huňatý ocas. Asi po pěti kilometrech zastavili u pískovny a posvačili bagety a studené pivo. Někde zpíval lelek, prostě nádhera. Pera našel smotek zrezivělého drátu a připevnil jím čerstvě uříznutý psí ocas k rádiové anténě. Auto se řítilo kupředu a vlčákův ocas ve větru nádherně vlál, jako chlupatý prapor síly a svobody.

Na zpáteční cestě z legrace a také na podporu ekologického myšlení namlátili jednomu buranovi, který nemohl dospat a rozprašoval po polích nějaké nebezpečné jedy na ochranu rostlin. Vytáhli dědka z kabiny traktoru a povalili na zem, až to žuchlo a on ztratil vědomí. Pak jim ho ale přišlo líto a strčili mu do podvlíkaček dvě ledově vychlazené plechovky piva, aby se mu líp probouzelo.

Došlo jim ale, že musí traktor odvézt z pole co nejdál do lesa, aby nebyl slyšet. Tam rozbili přední světla a motor nechali běžet.

Burani budou muset tahat aspoň půl dne naftu, usoudili mládenci, pokud ovšem svůj zetor v lese mezi losy vůbec najdou.

Tím však kratochvíle neskončila. V sousední vesnici mládence napadlo nakouknout do velkovepřína. Potěšili se pohledem na roztomilá prasátka a při odchodu popadli jedno dvou až tříměsíční sele a živé ho hodili do kufru auta.

Prasátko kvičelo ve tmě hrůzou, zatímco auto uhánělo šílenou rychlostí zpátky k Harmistu. Jari Fagerström jel jako na závodech, Pera dělal navigátora. V letní noci si na křivolaké polní cestě uspořádali improvizovanou rallye, a jak se dalo čekat, opilý řidič brzy ztratil vládu nad vozem. Červené auto se vřítilo plnou rychlostí do lesa, porazilo dobře deset mladých břízek a nakonec se převrátilo na střechu. Chvíli bylo slyšet jen třeskot rozbíjeného skla a kvičení selátka, než se z vraku auta vyhrabali ven tři potlučení muži. Vážně zraněn nebyl nikdo, opilce zas jednou chránil Pánbůh. Rychle auto převrátili zase na kola, ale zpátky na cestu se jim dojet nepodařilo, příkop byl příliš hluboký a zem samý výmol, a na to, aby auto z houští vynesli, mládencům nestačily síly. Jari se proto pustil do své oblíbené zábavy - demolování auta. Najížděl do mohutných kmenů sosen, až zmačkal předek, pak zase plnou rychlostí couvl a auto se o metr zkrátilo. Kufr se tak smrskl, že selátko vypustilo duši. Mládenci měli co dělat, aby ho z auta vytáhli. Pak mu hlavu odřízli ostrým nožem a vydali se podél lesa k Linneině chaloupce.

Pivo, bagety a zabité prase ovšem putování natolik zpomalily, že partička se octla na Linneině dvoře až ráno.

Linnea už na chlapce čekala, a protože se dovtípila, že se nejspíš nevrátí v nejveselejším rozpoložení, uvařila jim silnou kávu a na dvůr vytáhla kulatý jídelní stůl. Na stole prostřela snídani pro tři, neboť doufala, že tím výtečníky uchlácholí a oni jí nepřevrátí dům vzhůru nohama.

Otrhaná trojice, posetá modřinami a zbrocená prasečí krví, vyšla z lesa jako zbytky poražené armády. Byl na ně žalostný pohled, tři trosky na rozhraní mezi opicí a kocovinou. Mládenci se zachmuřeně posadili k snídani a poručili Linnee, ať kouká začít se zabíjačkou. Oni obstarali maso, jak se na muže patří, a zbytek už je ženská práce.

Linnea dovlekla mrtvé prase do chléva, přinesla si nůž, sekeru a horkou vodu a začala prase vyvrhovat. Plakala.

Bujaré noční saunování a následná trestná výprava do okolí mládence vyčerpaly. Snědli Linneinu snídani, padli do trávy a usnuli.

Na několik hodin zavládl na dvoře klid. Když však ranní slunce začalo hřát, mládenci se vzbudili a dožadovali se dalších služeb. Linnea musela v sauně ohřát vodu, aby se pánové mohli umýt. Pak usoudili, že se blíží čas oběda. Ze zbytků zahradní houpačky postavili uprostřed dvora hranici a ta brzy vzplála jasným plamenem. Hodlali uspořádat královské vepřové hody, vždyť v domě bylo vyvržené prase a tři hladoví muži se nemohli dočkat jídla. V rohu chléva našli starou brusku; kamenný kotouč rozbili železnou tyčí a získali tak skvělý rožeň. Přitáhli prase po trávě, propíchli ho železnou tyčí a nabodli na zrezivělou kliku brusného kotouče. Z okraje záhonu vytahali několik větších kamenů, těmi rožeň zapřeli a mohli se pustit do díla. Linneu poslali, ať dojde do obchodu pro grilovací koření a hořčici a aspoň pro dvacet plechovek piva. Když se bránila, že s tím nepočítala a nemá na nic takového peníze, strhl se nepředstavitelný povyk. Babka určitě není tak chudá, jak se tváří, tvrdil Kake. Za co například utratila zbytek peněz, které utržila za prodej bytu v Caloniusově ulici? Snad nemá tu drzost tvrdit, že všechno spolykala koupě téhle barabizny a dávná půjčka Kakemu, která ani nestojí za řeč? Linnea si určitě někde ulila nejmíň sto táců, nebo jim snad chce namluvit, že všechno utratila na téhle samotě, kde není ani hospoda?

Paní plukovníková Linnea Ravasková se snažila hádce vyhnout. Slíbila, že obstará koření a pivo na dluh. Snad jí kupec vyhoví, vždyť ji přece zná, nakupuje u něj už léta.

V obchodě Linnea skutečně nakoupila. Kupec se vyptával, jak to zvládla se včerejší návštěvou. Mládenci byli i v obchodě, kupovali benzin a pivo, a v noci byl slyšet křik a túrování motoru. Linnea se neměla k odpovědi, jen odvětila, že už je ze syna sestry svého nebožtíka muže a jeho přátel poněkud unavená. Vždycky k mládeži hleděla s důvěrou, ale v poslední době se jí začalo zdát, že k tomu není důvod.

Tady na venkově člověk určitě potká i pořádné mladé lidi, mínil kupec. Paní plukovníková Ravasková si o tom dovolila zapochybovat.

Kupec byl ochotný člověk a nabídl se, že Linneu doveze domů autem, když musí nést tolik piva. Až na dvůr se ovšem zajet neodvážil, vysadil paní plukovníkovou pár set metrů před domem, protože, jak řekl, se nerad plete do záležitostí jiných lidí.

Zbytek cesty odvlekla Linnea svůj nákup sama, a na těch pár metrech musela mnohokrát odpočívat. Musela si přiznat, že věk se už začíná projevovat; strachy probděla celou noc, ráno vystěhovala ven na dvůr jídelní stůl a z toho mála, co měla, vykouzlila snídani, pak vyvrhla a vykuchala celé prase, ohřála v sauně kotel vody na mytí a teď táhne domů plnou tašku piva. Linnea si pomyslela, že pokud si hned neodpočine, v noci ji určitě bude zase zlobit srdce.

Dnešek byl ještě strašnější než včerejšek. Kake Linnee oznámil, ať kouká sepsat závěť: copak si neuvědomuje, že je na to už dost stará? Už o tom přece mluvili dřív, tak kde je problém? Šlo o to, že bez závěti by Kake po tetě dědit nemohl, neboť byli příbuzní jen vzdáleně... Zatímco byla Linnea nakupovat, mládenci se probrali a rozhodně nezaháleli. Ve světnici našli psací potřeby a papír a sestavili náležitý dokument, na němž už chyběl jenom Linnein podpis. Pera Lahtela a Jari Fagerström souhlasiti, že svými podpisy dosvědčí pravost závěti a Kauko Nyyssönen slíbil, že hned po návratu do Helsink dokument zaregistruje u notáře, nebo kde se vlastně takové věci dělají, to ještě musí zjistit.

Ještě tohle, pomyslela si Linnea s hořkostí. Požádala o čas na rozmyšlenou, přece jen má ještě dost tělesných i duševních sil a chce sama rozhodnout, komu svůj majetek odkáže.

Linneiny námitky vyvolávaly zvlášť v Perovi a Jarim záchvaty smíchu. Pošklebovali se a hlasitě přitakávali, ba ba, babka je v rozkvětu duševních sil, o tom nemůže být pochyb. Čím jsou ženy starší, tím jsou moudřejší, to je známá věc.

Selátkem točili nad ohněm, sypali ho grilovacím kořením a potírali solí a hořčicí. Když zbytky zahradní houpačky shořely, vytrhl Jari další dřevěné desky z poklopu studně. Když se mu v tom Linnea pokusila bránit, mládenec se rozčilil, strčil do babky, až padla jak široká tak dlouhá do trávy, přinesl si zevnitř stoličku od toaletky, demonstrativně s ní třískl o schod, až se rozbila na kousky, a ty pak naházel do ohně.

Linnea, chvějící se hněvem, vstala ze země a poníženě odkulhala dovnitř do chaloupky. Sbalila si do nákupní tašky pár kousků lepšího oblečení, kosmetickou taštičku, několik důležitějších dokumentů a vydala se s taškou za chlév. Kampak, vyptávali se mládenci, a Linnea jim odvětila, že bude prát. Kakeho napadlo, ať rovnou vypere taky jejich šaty, jsou od hlíny a prasečí krve, a hned je může taky zašít a vyspravit

Linnea na to neřekla nic.

Nicméně před velkým prádlem mládenci Linneu donutili závěť podepsat. Na papír skanula stařenčina slza bezmocného hněvu, ale Kake si jí naštěstí nevšiml, to by hned bylo řečí!

Od ohně se linula lahodná vůně opékaného masa, mládenci si ostrým nožem odkrajovali tlusté plátky a jedli tak lačně, že na okamžik na starou paní plukovníkovou zapomněli. Linnea šla, zamkla dveře domku a pak šla hledat kočku, nakonec ji našla v seníku nad chlévem. Kočka byla celá vyplašená. Jestlipak ji mládenci týrali, zatímco Linnea byla v obchodě pro pivo?

Paní plukovníková Linnea Ravasková zvedla kočku do náruče, zmizela za chlévem, popadla do druhé ruky tašku s oblečením a liše se odkradla do lesa. Ze dvora se neslo rozjařené mužské halekání. Mládenci s chutí pořádali kusy prasete, houpajícího se na rožni, a zapíjeli pivem, které jim Linnea koupila. Na kraji lesa se Linnea ještě jednou zadívala ke svému červenému domku. V očích měla únavu a vyčerpání, ale také nesmiřitelnou nenávist.

Kapitola 5

Ovdovělá paní plukovníková Linnea Ravasková kráčela po stinné lesní cestě a kočka cupitala za ni. Zezadu od domku se neslo ztlumené povykování opilých mužů, dokud ho milosrdně nepohltil halasný ptačí zpěv. Linnea vlekla těžkou tašku s oblečením a čas od času se zastavovala a oddechovala ve stínu stromů. Nakonec si zula sandály, aby se jí na vlhké pěšině nepromočily, roztržitě pohladila kočku a znovu vykročila hloub do lesa. Na útěk z domu ji vyhnala téměř panická hrůza, ale teď už Linnea věděla, co musí dál podniknout

Především se musí převléct do čistých šatů. Noční bdění a zejména spařování prasete jejím domácím šatům rozhodně neprospělo, v takových špinavých hadrech se nesluší chodit lidem na oči. Noční bdění a strach neprospěly ani obličeji, musím vypadat příšerně, pomyslela si. Na kraji pěšinky si našla vhodné místo, otevřela tašku a vyndala líčidla. Rozmrzele si uvědomila, že si s sebou nepřibalila zrcátko, úplně na něj v tom spěchu zapomněla. Měla několik zrcadel, jedno ve světnici na stěně, jedno v sauně a ještě jedno stálo na prádelníku, takzvané cestovní zrcátko, a právě na něj v tom zmatku zapomněla.

Linnea dala věci zpátky do tašky a šla dál. Tenhle krásný les dobře znala, a když se na rozcestí pěšinka rozdvojila, stařenka se s kočkou vydala po té míň prošlapané. Brzy dorazila na malou paseku, zarostlou vysokou ostřicí. Uprostřed paseky vyvěral pramen a rozléval se do jezírka o rozloze téměř celý ar, sto metrů čtverečních, s průhlednou a příjemně chladnou vodou. Na kraji lesa stál polorozpadlý, ke straně nachýlený seník. Z nekonečné výše jasně modrého nebe byl slyšet křik sluky.

Linnea Ravasková si pečlivě rozložila věci z tašky na suchý pahrbek na břehu, pak se pozorně rozhlédla kolem sebe, skrčila se a skryta za vysokou trávou se svlékla. Shodila ze sebe všechno špinavé oblečení, nacpala je do igelitového pytlíku a ten strčila na dno tašky. Pak se ještě jednou přesvědčila, že je sama, a pomalu vklouzla do chladivé vody. Necákala kolem sebe, tiše doplavala doprostřed jezírka, tam si chvíli v chladivých spodních proudech máchala unavené nohy a ruce, celé své vdovské tělo, sice notně opotřebované, ale přece ještě pozoruhodně pružné. Po chvíli paní plukovníková doplavala mírnými tempy ke břehu, vyndala z tašky voňavé mýdlo a šampon a začala se v průzračné chladné vodě pečlivě umývat. Rozetřela si ve vlasech šampon do pěny, namydlila si celé tělo a pak, aby mýdlo a šampon smyla, několikrát pomalu přeplavala jezírko sem a tam. Konečně vylezla na břeh, setřásla ze sebe vodu a vystavila tělo sluníčku, aby oschla.

Linnea najednou pocítila stejný neklid jako kdysi, když byla mladé děvče, mohlo to být v roce 1934, v témže roce, kdy se Ester Toivonenová stala Miss Evropy, asi ano... tehdy bylo mimořádně krásné léto, ano, tehdy bývala léta ještě krásná. Linnea v létě odjela z Helsink na prázdniny k mamince do Vyborgu, byla i u moře, v Terijoki, a tam mnohokrát plavala ve vlnách. Moře bylo stejně studené jako dnes jezírko. Proč je vlastně voda v moři studenější než v jezerech? Linnea o tom často přemýšlela. Moře se přece v zimě nepokrývá tak silnou vrstvou ledu jako jezera, a přitom je studenější. A takovéhle prameny nezamrzají vůbec.

V Terijoki potkala Linnea Lindholmová poprvé poručíka Rainera Ravasku. Rainer se strašně zajímal o všechno, co souviselo s válčením, do Terijoki přijel jako tajemník - nebo snad adjutant? - kontrolní komise, odpovědné za budování pevností. Linnea si vzpomněla, jak jí Rainer pod rouškou velikého tajemství svěřoval věci, jimž ani zbla nerozuměla: jak se v nějaké Inkile prověřovala obranná zařízení, pancéřová dělostřelecká postavení a bunkry... do těch se měly instalovat čtyřicetisedmimilimetrové lodní kanóny Obuchov. Rainer ovšem, jakožto mladý a pokrokový důstojník, dával přednost dvanáctimilimetrovým kulometům Vickers. Jejich smrtící palebná síla je co do účinnosti nesrovnatelná se zastaralými Obuchovy... Rainer Linneu zapřísahal, ať o těchto vrcholně tajných válečných plánech mlčí jako hrob. Pod korunami stromů v uličkách Terijoki bylo snadné slíbit cokoliv.

Tehdy si Linnea říkala, jen si vojáčku povídej, co je mně po válečných tajemstvích, ani za mák mě nezajímají - ale později zjistila, že se mýlila. Muži vždycky mluví o svých záležitostech. Je-li muž vojákem, bájí o vojenských oddílech a zbraních, je-li muž básníkem, otravuje neustále s poezií a předčítá své básně, a je-li muž lékařem jako Jaakko, líčí ty nejhroznější nemoci a přednáší o jejich léčbě, jako by smrtelné choroby, trápící nevinné lidi, byly bůhvíjak zábavným námětem konverzace.

Nicméně díky této mužské vlastnosti získala Linnea během svého manželství pozoruhodné množství vojenských vědomostí. Nejprve se obeznámila s problémy nižších důstojníků a později pronikala ke stále složitějším vojenským doktrínám a strategiím. Až si někdy říkala, že se ve vojenských vědách nevyzná o nic hůř než major generálního štábu.

Mladý poručík byl tak dojemně vážný a nadšený vším, co souviselo se zabíjením, že k němu Linnea ze začátku pociťovala téměř mateřskou příchylnost. Kromě toho Rainerovi uniforma vlastně docela slušela. Bez šatů se dojem ovšem poněkud pokazil. Když se koupali v moři, prohlédla si Linnea Rainera nahého; je s podivem, jak všedně může vypadat muž bez uniformy. Když si ale zaplavali a pomalu osychali na sluníčku a ve větru, Linnea si pomyslela, že by se za toho poručíka přece jenom mohla provdat.

Ach, ten chladivý mořský větřík, který hladil kůži, vykoupanou ve slané vodě! Linnea by se nejradši vyhřívala se svým poručíkem na písku až do tmy, ale Rainerova sestra, která byla na Karelské šíji s ním, je vždycky našla a hned jim začala organizovat program. Jednou, že půjdou do pavilonu, podruhé zas do vily nebo do hotelu. Linnea si říkala, že Rainerova sestra Elsa, tehdy ještě Elsa Ravasková, jí odjakživa, od samého začátku, přinášela smůlu. Pošetilá holčina, která měla slabé nervy a nikdy nic pořádného nedokázala. Na konci války jí nervy vypověděly službu úplně a ona se už nikdy doopravdy nevzpamatovala. Na stará kolena se jí aspoň podařilo vdát se za jednoho budižkničemu, jistého bezvýznamného Nyyssönena, a ještě si s ním upletla synka - nad tím zůstává rozum stát. Kauko se narodil v roce 1958, Else už tehdy bylo přes čtyřicet. Linnea se to snažila spočítat přesněji: Elsa byla o šest let mladší než ona, ano, takže když se Kauko narodil, Else bylo něco málo přes čtyřicet. Samozřejmě musela rodit císařským řezem. To Elsu ještě víc oslabilo, jak fyzicky, tak psychicky. Nastaly snad všechny možné komplikace. Asi nebylo divu, když jejich příčinou byl Kauko Nyyssönen.

Paní plukovníková se probrala ze vzpomínek do neradostné současnosti. Vyndala taštičku s líčidly a potřela si celé tělo tenkou vrstvou hydratačního krému, důležitá místa postříkala lehce voňavkou a oblékla si nejprve spodní prádlo a pak kostýmek do modra. Do jemných vlasů si vetřela balzám a pak si je učesala tak, aby jí padaly na ramena. Nakonec si vzala do práce obličej: jako spodní vrstvu použila zjasňující emulzi s nepříliš lákavým názvem Rojovník bažinatý, pak lehká vrstva světlého pudru a ještě na tváře a na čelo nepatrný poprašek tónovacího pudru s naopak lákavým názvem Malinová červeň. Oční víčka si potřela krémem, pojmenovaným z nějakého důvodu Aiolova harfa, a poprášila namodralými očními stíny, nehty si nalakovala lakem jménem Horský křišťál a rty přetřela rtěnkou a leskem.

To všechno jí zabralo notně času, zvláště teď, když zkrášlovací procedura probíhala v polních podmínkách, či vlastně v lesních, uprostřed lesa. Musela se nebezpečně naklánět nad vodní hladinu, aby se v ní viděla jako v zrcadle, ale výsledek za vynaloženou námahu rozhodně stál, byl uspokojivý, ne-li přímo vynikající. Nikdo by nevěřil, že jde o tutéž osobu, která byla ráno nucena v tmavém chlévě vyvrhávat prase.

Paní plukovníková Linnea Ravasková zastávala názor, že líčení je možné zcela vážně a zodpovědně přirovnat k válečným přípravám. Například zimní válka zastihla Finsko téměř nenalíčené. Země byla jako důvěřivá venkovská děvečka, která se octne ve velkoměstě, je vydána na milost velkým pánům a přijde o poctivost Na pokračovací válku se finská panna zase dokázala připravit snad až přespříliš, ozdobila se silnou vrstvou bojového líčení, jasnými a agresivními barvami... panenka se zapomněla umýt a pach potu se snažila překrýt silným laciným odérem německé poběhlice. Přípravy na válku i líčení vyžadují jak od národa, tak od ženy cit pro styl a pro míru, aby pak, až půjde do tuhého, nedošlo ke ztrátě poctivosti nebo samostatnosti a zbytečně se neprolévala krev ani slzy hořkého zklamání.

Když byla se vším hotová, naskládala Linnea Ravasková věci zpátky do tašky a zavolala na kočku. Pak se kousíček cesty vrátila, ale brzy odbočila z pěšiny do lesa. Po několika minutách došla k železnici. Kočka běžela po kolejích, Linnea našlapovala z jednoho pražce na druhý, ale musela pořádně natahovat nohy, aby jí štěrk mezi pražci nepoškrábal boty.

Po dlouhé době se cítila lehce a volně. Myslela si, že je to díky koupeli v lesním jezírku a následnému zkrášlení. Svým ženským způsobem se vypravila do boje. Stará paní plukovníková potřebovala sebevědomí, které bylo po celé roky arogantně a nestydatě pošlapáváno.

Koleje ji brzy dovedly k prázdnému nádražíčku v Harmistu. Minula malebné nádražní budovy a kráčela k vesnickému obchodu, kde svým vytříbeným vzhledem vzbudila pozornost kupce a dvou zákazníků. Poprosila, zda si může ze zadní místnosti za krámem zatelefonovat.

Paní plukovníková zavolala na policii. Vypověděla, že je už celé roky vystavena nelidskému teroru a že dnes se jí konečně podařilo uprchnout z vlastního domu do lesa. Oznámila, že na dvoře jejího domku řádí banda opilců, která se už druhý den chová nestydatě a násilně. Linnea doufala, že policie přijede co nejdřív tu tříčlennou bandu zatknout, zahájí řádné vyšetřování všech jejich zločinů a přečinů a postaví dotyčné darebáky tam, kam patří, totiž před soud.

Službu konající konstábl si posteskl, že nejsou lidi. Jedná se opravdu o akutní případ? Byl někdo zraněn nebo týrán? Nespadá celá kauza spíš do občansko-správního řízení? Přece jen se jedná o letní, i když trochu divočejší návštěvu vzdáleného příbuzného a jeho kamarádů... Nedramatizujete to, paninko?

Linnea odvětila, že si je naprosto jistá, že muži mají na kontě přinejmenším řízení pod vlivem alkoholu a krádež nejméně jednoho auta a jednoho prasete, ale patrně toho ukradli mnohem víc. Sami vyprávěli, že auto zničili někde v příkopě a prase zabili. Výtečníci jí také udělali z domova kůlničku na dříví, jak se lidově říká, a dokonce ji přinutili podepsat zfalšovanou závěť. Všechny zmíněné osoby byly v minulosti už několikrát trestány. Copak to policii nestačí?

Takovýchhle povedených partiček je teď tolik, povzdechl si konstábl, že všechny policie sledovat prostě nemůže. Ale udělá, co bude moct, přislíbil.

Konstábl položil sluchátko a sdělil kolegovi, že zase volala nějaká hysterická bába. Synovec si u ní v sauně dal trochu do nosu a babka je z toho celá divá. Tak co, pošleme tam hlídku, nebo jak?

Policejní auto dorazilo k obchodu za půl hodiny Tři uniformovaní policisté vstoupili pohodlným krokem do krámu a začali se vyptávat, co se vlastně stalo. Linnea a kupec jim popsali situaci. Kupec je varoval, aby si připravili zbraně, pokud chtějí jet na Linnein dvůr. To na muže zapůsobilo, zeptali se na cestu a pak tím směrem vyrazili. Kousek před Linneiným domkem zapnuli sirénu, aby tři výtečníci, kteří zrovna griloval i prase, mohli vzít nohy na ramena a utéct do lesa.

Policisté prozkoumali dvůr a okolí a s ulehčením konstatovali, že rušitelé veřejného klidu místo opustili. Oznámili tuto skutečnost vysílačkou na stanici a požádali o další rozkazy. Dostali za úkol zadržet bandu mladíků, která v kraji řádí, a pokud by to nebylo možné, měli zatím prohledat dotyčnou oblast.

Dva policisté rutinně proběhli přilehlým lesíkem, třetí zatím křičel do reproduktoru zatykači formuli. Příroda kolem byla ovšem tichá, jen ve smrkovém lesíku zpívali zplna hrdla ptáčci zpěváčci.

Kauko Nyyssönen, Pertti Lahtela a Jari Fagerström se zkušeně rozptýlili v lese za chalupou. Kauko běžel po cestě dost daleko, až doběhl na jakousi paseku, kde uprostřed bylo jezírko a na kraji poloshnilý seník. Kake ležel ve vysoké trávě a kousal si rty. S hořkostí v srdci myslel na Linneu, která zavolala policii, jak předpokládal. Toho bude teta ještě litovat

Kake si v duchu promítl celý svůj bídný život: odjakživa ho pronásledovali, nikdy nemohl žít svobodným a důstojným lidským životem. Ať dělal co dělal, výsledkem bylo vždycky jen policejní vyšetřování, polepšovna nebo vězení, zkrátka a dobře samé ponižování. Teď už to ale zašlo příliš daleko, když se i vlastní příbuzná dá na stranu jeho trýznitelů! Copak je Linnea opravdu takový blázen, že si na Kauka troufla zavolat policajty? Nyyssönen si vzpomněl, jak Linneu kamarádům mockrát vychvaloval, i při nynější návštěvě, a tohle má za všechno! Tak svět odplácí! Kake své zklamání vyjádřil šťavnatou kletbou.

Vytáhl z kapsy texasek poslední vůli, již Linnea Ravasková podepsala. Pomstychtivě si pomyslel, že tenhle papír přijde babku zaručeně draho.

Ležel na břiše na břehu jezírka zdeptaný a notně opilý. Strčil závěť do peněženky, kde měl naštěstí ještě svazek bankovek od proradné Linney. Ach bože, jak právě teď tu babu nenáviděl! Že člověk a ještě k tomu ženská dokáže poštvat policajty na příbuzného, na svou vlastní krev, něco takového Kake prostě nedokázal pochopit.

Před Kakeho obličejem se v trávě povalovala modrá krabička z umělé hmoty. Otevřel ji. Uvnitř bylo voňavé mýdlo. Co to má k čertu znamenat, pomyslel si nedůvěřivě. Nenapadlo ho, že mýdlo tady zapomněla právě jeho teta a pěstounka. Popadl krabičku, rozmáchl se a hodil ji za seník, daleko do lesa. Pak se napil pramenité vody. Škoda že si s sebou nestihl vzít pár piv, vodou se žízeň neuhasí. Nakonec se Kake do jezírka vymočil, v rozčilení dočural skoro až na druhý břeh.

Policistům se podezřelé rušitele veřejného klidu zatknout nepodařilo, nicméně zůstali na dvoře hlídat. Shledali rozkaz docela příjemným, zvlášť poté, co si všimli napůl snědeného prasátka, lákavě se škvařícího nad žhavými uhlíky uprostřed dvora. Příslušníci si donesli z chléva a z kůlny pár beden na brambory, aby si měli na co sednout, a pustili se do odřezávání tučných kousků z boků prasátka. Na trávníku stál navíc jako z udělání prostřený stůl, kde se nabízelo také pivo, hořčice a grilovací koření. Však jsme už měli hlad jako vlci, pomysleli si policisté a v krásné letní přírodě začali hodovat.

Paní plukovníková Linnea Ravasková se už do svého domku neodvážila vrátit. Svěřila kočku do péče kupcovy rodiny, zaplatila, co byla od rána dlužná za pivo, a pak si zavolala taxi.

Jeďte do Helsink, řekla taxikáři. Když se auto na dvoře vesnického obchodu v Harmistu rozjelo, ani jednou se neohlédla. Kočka zůstala na schůdkách a mňoukala.

Kapitola 6

V Helsinkách dala paní plukovníková Linnea Ravasková taxikáři adresu lékaře Jaakka Kivista, a nebyla to adresa ledajaká: Döbelnova ulice v zámožné čtvrti Töölö. Požádala však řidiče, aby to vzal Caloniusovou, chtěla po dlouhé době vidět ulici, kde kdysi žila. Musela venkovskému taxikáři radit, kudy jet, copak se člověk odněkud z lesů vyzná v Töölö?

Ve městě bylo horko, ale aspoň všude nevládlo takové mrtvolné ticho, jako to kdysi v létě bývalo. Dřív lidé z Töölö houfně odjížděli na venkov hned na začátku léta a v celé čtvrti zůstali nanejvýš úředníci, kteří neměli dovolenou, a pak samozřejmě dělníci, ale těch v Töölö moc nebydlelo, ti měli o kousek dál svoje lidové čtvrti Sornainen a Hakaniemi.

Na Caloniusově ulici Linnea řidiče požádala, ať zpomalí a jede krokem, aby mohla pohlédnout do oken svého někdejšího bytu ve třetím patře. Záclony někdo vyměnili Linnea okna hned poznala, ale teď v nich visely nějaké ohavné nazelenalé hadry... Linnea mívala v oknech do ulice bílé záclony, po stranách krásně nařasené.

Vzpomněla si na poslední válečné léto. Velké boje na Karelské šíji už byly dobojovány a začalo se mluvit o příměří. Rainerovi se podařilo přijet do Helsink. Pozval k nim domů na návštěvu několik spojenců, německých důstojníků, jakoby na rozloučenou. Linnea uspořádala večeři. Všude panovala nouze, nic pořádného se nabídnout nedalo a kvůli neradostné situaci na východní frontě byla nálada dosti stísněná. Snad proto se alkoholu vypilo mnohem víc než obvykle. Pak v noci se jeden německý kapitán rozhodl spáchat sebevraždu. Nějak se mu podařilo v kuchyni otevřít okno do ulice a chystal se skočit ze třetího patra na chodník. Situace byla opravdu kritická a Linnea dostala strach, aby nedošlo ke skandálu. V té době sice umíralo německých vojáků spousta, miliony, ale přesto by bylo trapné, kdyby jeden z nich dospěl na konec svých cest zrovna pod okny Linneina bytu.

V poslední chvíli se Linnee podařilo chytit kandidáta sebevraždy za rukáv, ale německý kapitán se z uniformy vyvlékl a vrhl se z parapetu před kuchyňským oknem do prázdnoty. Linnea ho chytla za šle, které kupodivu vydržely, ale protože kapitán vážil mnohem víc než Linnea, šle ji vytáhly na okno. Tam se zapřela a začala křičet o pomoc. Důstojník se houpal o kousek níž na fasádě domu a objímal plechový okap. Vzápětí po skoku začal svého činu litovat a zapřísahal Linneu, ať ho drží a nepouští.

Plukovník Ravaska a dva další důstojníci seběhli dolů na ulici a chytali důstojníka, který se začal po okapu pomalu spouštět dolů. Šle se napjaly takřka do dvoumetrové délky. Nakonec se utrhly knoflíky a kapitán sjel jako blesk do náruče svých důstojnických druhů. Samozřejmě se na ulici zrovna v té chvíli objevila spousta čumilů.

Tato sama o sobě bezvýznamná událost pak kolovala po městě, zvláště ve vojenských kruzích, po celý zbytek léta a podzimu v podobě zveličených a škodolibých fám, vedoucích nakonec k tomu, že dotyčný Němec se skutečně zastřelil. A možná se na jeho sebevraždě podepsal i konečný výsledek té veliké války, neboť světová válka důstojníka trpce zklamala. Před válkou prý vlastnil prosperující pekařství někde v jižním Německu. Když smůla, tak pořádná! Kapitán ještě před prvním pokusem o sebevraždu stihl Ravaskovy pozvat na návštěvu k sobě domů, až bude po válce. Kvůli kapitánovu nešťastnému osudu se ovšem cesta do Německa neuskutečnila.

Zatímco Linneu pohltily vzpomínky na tuto epizodu, taxík dorazil do Döbelnovy ulice. Linnea zaplatila a dovlekla tašky do výtahu. Pak vyjela do pátého poschodí. Na dveřích se blyštěla mosazná tabulka: MUDr. Jaakko Kivistö.

Jaakka Kivista návštěva staré přítelkyně potěšila. Byl mnoho let vdovec a žil sám ve velkém bytě, v němž přijímal i pacienty. Bylo mu sedmdesát a vyprávěl Linnee, že v ordinaci už nemá zdravotní sestru ani asistentku. Několik let už nepřijímá nové pacienty, řekl, ale těm stávajícím, kteří jsou dosud naživu, hodlá dosloužit až do hrobu.

Linnea postřehla, že od posledního setkání před rokem Jaakko zestárl. Nic takového mu ovšem neřekla. Nechtěla přece urazit svého starého lékaře a milence, jehož měla svým způsobem pořád ráda. Jaakko byl vysoký, bledý, plešatý a mluvil tichým hlasem.

Linnea oznámila, že kromě každoroční lékařské prohlídky přišla poprosit o radu a snad i trochu o pomoc. Jaakko Kivistö slíbil, že se na něj může všestranně spolehnout. Zůstane zatím v Helsinkách, řekla Linnea, samozřejmě pokud to Jaakka nebude obtěžovat, a rozhodla se prodat domek na venkově, protože v poslední době už tam není ani trochu klidu. Jaakko Kivistö řekl, že teď, když do ordinace nedochází sestra, se u něj Linnea může klidně ubytovat, nemusí mít strach z drbů, a sama si může vybrat, který pokoj by se jí líbil.

Když se Linnea Ravasková ubytovala, Jaakko Kivistö ji v ordinaci prohlédl. Stařenka byla v relativně dobrém stavu. Cukrovku se pomocí prášků dařilo držet v normě, řídnutí kostí postupovalo, což ale nebylo nic divného, na povzbuzení činnosti střev jí Jaakko předepsal léky. Když lékař prohlídkou skončil, Linnea se ho zeptala:

„Řekni mi, kolik let života mám tak asi před sebou, když všechno dobře půjde?“

Lindholmové měli v rodě dlouhověkost, takže se dalo čekat, že ani Linnea nebude v tomto ohledu výjimkou. Vzhledem k věku byl její. zdravotní stav přinejmenším uspokojivý. Po zvážení všech okolností si Jaakko Kivistö troufl předpovědět, že Linnea Ravasková bude na světě ještě minimálně deset let, ale spíš by to odhadoval ke dvaceti. Samozřejmě za předpokladu, že Linnea na stará kolena nepodlehne žádným škodlivým zlozvykům a nepostihne ji žádný nečekaný úraz.

„Ach bože,“ zaúpěla stará paní plukovníková. „Já už jsem se chystala umřít tak za rok za dva!“

Deset nebo dokonce až dvacet let znamenalo, že Linnea bude muset svůj život ještě jednou přeorganizovat. V každém případě se musí zbavit toho, co ji tíží jako mlýnský kámen: svého trapiče Kauka Nyyssönena a jeho zločinných kumpánů.

Jaakko Kivistö Linneu vybídl, ať se mu svěří, co ji trápí. Je to ten pochybný mladík z příbuzenstva? Kivistö nikdy neměl rád syna Elsy Nyyssönenové.

Linnea mu vyprávěla, jak prožila poslední roky v Harmistu v okrese Siuntio. Ulevilo se jí, že se zase jednou může s veškerým svým trápením svěřit druhému člověku, i když ten druhý Člověk je muž. Jaakko Kivistö uvařil kávu a nalil Linnee skleničku sherry.

To jí udělalo dobře. Linnea mluvila bez přestávky dvě hodiny, před očima ji v pestrém reji vířilo všechno, co se v minulých letech stalo. Když konečně skončila, byla trochu opilá, ale nesmírně se jí ulevilo. Jaakko Kivistö jí položil ruku kolem drobných ramen a prohlásil, že její osud je téměř nepochopitelný. Slíbil Linnee, že se na něj může ve všem spolehnout. V žádném případě by teď nebylo rozumné vracet se do Harmista. S prodejem domku jí rád pomůže, ujistil ji.

„Nikdy bych nevěřil, že ta stará Linnea Ravasková, která vždycky vynikala železnou vůlí, se nechá takhle ponižovat nějakým holobrádkem. Tys to přece s mužskýma vždycky uměla!“

Doktoru Kivistövi proběhlo ve vzpomínkách manželství Linney a plukovníka Ravasky, zejména jeho poslední léta za války. Linnea byla skutečná hlava rodiny, pečovala o domov a o manžela, povzbuzovala ho, nebo spíš přímo nutila, aby postupoval v kariéře až k hodnosti plukovníka. A co se týče těch dvou let, kdy měl s Linneou poměr, vzpomínal si Kivistö kromě jistých příjemných věcí také na Linneinu náročnou, až despotickou povahu. Bylo skutečně neuvěřitelné, že ta stará dobrá Linnea pokorně snášela ústrky, ba dokonce útlak.

Linnea si doslova hřála hada na prsou, když se ujala už v mládí osiřelého synka manželovy sestry. Elsa Nyyssönenová byla celý život duševně nevyrovnaná, a když zemřela, byl syn ještě malý.

Linnea Ravasková Jaakkovi řekla, že má strach o život. Přinutili ji podepsat závěť, která stanoví Kauka Nyyssönena jejím univerzálním dědicem. Linnea nebyla tak senilní, aby nechápala, co to může znamenat. Při vhodné příležitosti by ji mohla potkat smrtelná nehoda.

Linnea už ale nemá žádný majetek, který by stál za řeč, domníval se Jaakko Kivistö. Ta závěť není nic než kus bezcenného papíru a Nyyssönen přece není blázen, aby kvůli tomu usiloval Linnee o život.

Linnea připustila, že v posledních letech sice průběžně a pravidelně chudla, ale nějaký majetek přece jen ještě má. Z toho, co dostala za byt v Caloniusově ulici, investovala třetinu do cenných papírů a ty uložila v bankovním sejfu, a kromě toho jí přece patří nemovitost v Harmistu. Už jenom kvůli domku by byl Kauko Nyyssönen ochoten spáchat bůhvíco.

Jaakko Kivistö zavolal svému advokátovi Laurimu Mattilovi a řekl mu o závětí. Advokát ho ujistil, že Linnea se bojí úplně zbytečně. Závěť je neplatná, a chce-li mít Linnea stoprocentní jistotu, ať pro klid duše napíše novou závěť a tím tu předchozí zruší. Kromě toho přinucení k podpisu násilím je samo o sobě závažný trestný čin. Advokát slíbil, že paní plukovníkové obratem připraví novou závěť, která může být zaslána na vědomí i Kauku Nyyssönenovi, aby pustil z hlavy myšlenku, že by mu smrt Linney Ravaskové mohla přinést prospěch.

Linnea řekla, že by chtěla prodat i domek v Harmistu v okrese Siuntio. Mohl by se pan advokát Mattila postarat o praktickou stránku věci? Mattila přisvědčil, že si věc vezme na starost, má kontakty na mnohé realitní kanceláře. Mattila vyslovil přesvědčení, že domek se prodá raz dva, neboť pokud je mu známo, v okolí Helsink je v posledních letech poptávka právě po takových idylických místech.

Po těchto příznivých zprávách se Linnee ulevilo. Udělala si horkou koupel a potom šla spát. Jaakko Kivistö jí přinesl do pokoje večerní čaj a popřál jí dobrou noc. Ten ale zestárl, pomyslela si Linnea, když Jaakko odešel. Z někdejšího štíhlého lékaře, zahrnovaného přízní lepších vrstev, se stal stařík, který opatrně našlapoval a k životu taky přistupoval tápavě a nejistě. I nadále ovšem zůstal gentlemanem a Linnea k němu cítila vděk a dokonce i jistou vřelost. Jaakkova existence dosvědčovala tvrzení, podle něhož se muži nedožívají stejného stáří jako ženy. Nic veselého to není, pomyslela si Linnea soucitně, když starého lékaře pohledem vyprovázela. Kdyby se Mattilovi podařilo najít pro domek v Harmistu vhodného kupce, mohla by Linnea v tomhle velkém bytě zůstat a dělat staříkovi společnost, alespoň dočasně.

Zatímco Linnea spala úlevným spánkem unavené staré ženy v helsinské čtvrti Töölö, snesl se večer i do Harmista v okrese Siuntio. Policejní hlídka se přecpala grilovaným prasátkem a hlídání klidného dvora přestalo policisty bavit Konstatovali, že podezřelé rušitele veřejného klidu se navzdory velikému úsilí dopadnout nepodařilo, a hlídané místo opustili.

Jakmile policejní auto zmizelo z dohledu, kumpáni, kteří se předtím rozprchli do lesa, se zase vynořili z temných smrčin za domkem jako rozzlobení skřeti. Vyhladovělí, pustili se do ohlodávání toho, co jim z prasete nechali policajti a co se teď smutně pohupovalo na rožni nad dohořívajícími uhlíky. Brzy z prasátka zbyly jenom kosti; Kumpáni je rozházeli po trávě a část z nich naházeli na střechu domku. Zbytky hořčice a grilovací omáčky nastříkali na okna. Pak už místo žádnou zábavu neskýtalo a mladíci vykročili směrem k obchodu. Vzbudili kupce a požadovali, ať jim zavolá taxi.

Zatímco čekali, až auto přijede, poznali na dvorku za obchodem kočku Linney Ravaskové. Dohonili ji a pak nešťastnou číčou tloukli o benzinový stojan, dokud nevypustila duši. Kupec se v bytě zamkl, ale zavolat policii si netroufl. Když taxík konečně přijel a muže odvezl, kupec vyšel na dvůr a odklidil kočičí mrtvolku. Pocítil ke své staré zákaznici, paní plukovníkové Linnee Ravaskové, lítost. Zřejmě od staré vdovy nebylo moc moudré volat na své hosty policii. Zákon a spravedlnost nejsou v dnešní době k mání pro každého.

V noci Linneu Ravaskovou vzbudila noční můra. Myslela si, že pořád spí ve své posteli na venkově a rozplakala se strachy, ale pak její oči rozeznaly světlé záclony na širokých oknech, jimiž pronikalo mnohem víc světla než dělenými okénky v jejím venkovském domku. Stařenka rozsvítila lampičku na nočním stolku a s úlevou si uvědomila, že je ve městě, daleko od Harmista, v bezpečí u dobrého člověka. Oblékla si župan a po špičkách přicupitala do knihovny. Našla šestý díl velké encyklopedie, nalistovala písmeno J a pak začala číst tučně vytištěné heslo: jed. 1. biol., živému organismu cizí látka, která mu už v malých dávkách způsobuje vážné poškození, otravy, které mohou v některých případech vést až k zničení organismu, v případě lidských jedinců ke smrti. Viz smrt.

Linnea Ravasková chvilku četla. Pak se jí obličej projasnil vychytralým úsměvem. Zavřela knihu a vrátila se do postele. Stará paní se po dlouhé době tvářila šťastně. Přece jen má ještě možnost sama řídit svůj osud.

Kapitola 7

Kauko Nyyssönen, Pertti Lahtela a Jari Fagerström se z dobrodružného výletu do venkovské sauny vrátili zpátky do Helsink. Ani jeden z nich vlastně neměl kde bydlet, nepočítá-li se suterénní prostor, který měl Kauko Nyyssönen pronajatý v centru na Novozemské ulici. Prostor nebyl úředně určen k bydlení, nebyl tam záchod, jen elektřina a kohoutek se studenou vodou. Když si člověk stoupl na štokrle, mohl se do umyvadla vyčurat, ale větší potřebu musel vykonávat na záchodě noční kavárny. Nyyssönen ve sklepě čas od času nocoval, ale většinou přespával u kamarádů, stejně jako teď: Pera Lahtela měl dobrosrdečnou přítelkyni, jistou Raiju Lasanenovou, pomocnou kuchařku, která bydlela v pronajaté garsonce na Erikově ulici, taky v centru. Raija, pro přátele Raikuli, byla kyprá žena v Perově věku, mohutná, ale duševně trochu opožděná. Pocházela ze středního Finska, z obce Säynätsalo. Nebyla přímo pomatená, to by se říct nedalo, ale neuvěřitelně, až k politování jednoduchá. Pera měl dovoleno vodit si do jejího bytu kamarády, a jeho nejlepší kamarádi byli Kake a Jari.

Kumpáni se do garsonky na pár dní nakvartýrovali; modřiny z venkovského výletu právě začaly hrát všemi barvami. Pustili se do likvidace utrpěných škod: Jari Fagerström ukradl v několika obchodech s oděvy troje nové kalhoty a tři košile, místo hadrů, které zničili na výletě. Kauko Nyyssönen si zase šel vyzvednout důchod, tentokrát svůj vlastní, 1893 marek, které mu každý měsíc vyplácel ve dvou splátkách odbor zvláštní sociální péče, sídlící v postranním křídle kulaté kancelářské budovy v Kallio. Pera Lahtela zase přispěl do společného rozpočtu veškerou svou sociální podporou: pobíral něco přes tisíc marek měsíčně a k tomu ještě dalších skoro tři sta marek pro „osoby stravující se mimo domov“. Nejmladší z trojlístku, Jari Fagerström, žil momentálně z podpory v nezaměstnanosti. V zimě několik měsíců pracoval u benzinové pumpy na Lauttasaari. Pracovní poměr skončil kvůli politováníhodným rozporům ve výkladu vlastnického práva ke zboží, které se u pumpy prodávalo. Jariho vyhodili, ale na policii ho neudali. Takže Fagerström dodnes dostával podporu v nezaměstnanosti ve výši 45 marek denně.

Uživatelka bytu Raikuli vydělávala jako pomocná kuchařka v nočním bistru v poměrně vzdálené čtvrti Ruskeasuo něco kolem tří tisíc marek měsíčně, z čehož většina padla na nájemné. Tak ovšem nemohla vypomáhat svému příteli v jeho neustálé finanční nouzi, byť dobrá vůle jí nechyběla.

Trojice hrála v bytě karty. Na stole stálo pivo a flaška laciného červeného. Nadále panovala zahořklá nálada. Závěrečný den venkovského výletu i s policejní operací byl dosud v živé paměti. Bezohlednost, s níž Linnea na trojlístek poštvala policajty, kumpány neustále přiváděla k zuřivosti. Už poněkolikáté svorně konstatovali, že ženy jsou záludné Nakonec došli k závěru, že čím je baba starší, tím víc zla nadělá. Linnea Ravasková pro ně byla zářným příkladem staré potměšilé báby.

Kromě paní plukovníkové Linney Ravaskové a policistů trápila mladíky i do očí bijící nespravedlnost ve společnosti a sociální podmínky. Copak se dá pochopit, že kupříkladu Linnea dostává každý měsíc 5000 marek důchodu? Přitom si ho za celý život zasloužila jenom jedinou věcí, a sice tím, že žila s nějakým starým plukovníkem. Kake dostává jen zlomek toho, co Linnea. Ve Finsku jsou i takoví šťastlivci, kteří mají důchod dokonce vyšší než deset tisíc marek, tvrdil Nyyssönen. Čím se Kake provinil, že ho trestají tak nicotným důchodem? Vůbec ničím. Společenská nerovnost je zvlášť křiklavá, když se porovná, jak si žije Linnea a jak Kake, jejich zvyky a potřeby. Jakým právem stařena, která skoro nic nesní, dostává víc než dvojnásobný důchod proti mladému muži v plné síle, který musí za jídlo utratit mnohokrát víc než vychrtlá vdova? A co teprve ostatní výdaje: Kake není žádný přestárlý děda, aby mu stačila chalupa někde v zapadákově. Mladého zdravého chlapa přijde život ve velkoměstě na pořádný balík peněz. Nemůže se přece obejít bez neustálého přejíždění sem a tam a nocování na různých místech. Jíst musí po restauracích, vždyť ani nemá pořádný byt, natožpak manželku, která by mu vařila. Linnea si může korzovat mezi svým domkem a obchodem v Harmistu třeba v noční košili, ale v Helsinkách je to něco jiného, tady se za oblečení vydají závratné sumy. S tak malým důchodem není ani pomyšlení, že by si člověk cigarety a chlast kupoval. Nepoměr mezi výdaji a příjmy Linney Ravaskové a Kauka Nyyssönena je prostě nehorázný.

Ale co je nejhorší: když si člověk v nouzi sem tam někde otočí kousek chleba, hned na něj poštvou fízly. Finsko je policejní stát a sociální systém je na úrovni středověku.

Pertti Lahtela soudil, že na tom neutěšeném stavu věcí nesou vinu politici a zejména komunisti. Je to totiž tak, že když se přijímaly ty nehorázné sociální zákony, byli komunisti zrovna u moci. Komunisti patří do dělnický třídy a je všeobecně známo, jak mizerný platy berou dělňasi. Takže komanči nemaj ani tušení, jak má vypadat pořádnej plat, a podle těch svejch pidiplatů stanovili zrovna tak mizerný důchody. Proto volí odjakživa konzervativce, dodal Pera.

Pera nerozumí politice ani za mák, usoudil Kauko Nyyssönen. To on došel k závěru, že chodit k volbám nemá cenu vůbec. To je aspoň protest, politiky je třeba izolovat, nechat je jako kůl v plotě. Teprve až všichni oprávněni voliči odmítnou jít k volbám, může se v zemi zrodit revoluce. Kdyby ani jediný kandidát nedostal ve volbách ani jeden jediný hlas, nemohl by být vůbec svolán parlament, protože by do něj nikdo nebyl zvolen. V zemi, kde by nebyl parlament, by neplatily ani zákony. O takový cíl stojí za to usilovat.

Jari a Pera zbystřili - nedělá si z nich Kauko Nyyssönen legraci? Copak mu nedochází, že ve Finsku se zaručeně najdou stovky tisíc hňupů, kteří nevynechají ani jedny zatracený volby?

„Já se taky věcí zabývám v zásadě teoreticky,“ vysvětlil Nyyssönen. „Vám by, přátelé, taky neuškodilo přečíst si občas politickou historii místo těch vašich věčnejch komiksů,“ dodal významně. Sám nebyl nijak výrazným znalcem politické historie, ale občas něco v tom smyslu rád prohodil. Pera a Jari se nakrkli a odsekli, že politika stojí podle jejich názoru za hovno, ať se chodí k volbám nebo ne.

Existenční starosti doléhaly na Kauka Nyyssönena letos v létě obzvlášť tíživě. Budoucnost před ním vyvstávala v černých barvách. Byl už ve věku, kdy se muž musí dívat kupředu. Co mu život ještě může nabídnout? Dřív, dokud byl mladší, si Kauko Nyyssönen myslel, že život není nic složitého, prostě se žije ze dne na den, ale ve třiceti to už bylo něco jiného. Teď je nejvyšší čas se pořádně pochlapit a pustit se do plánování mnohem velkorysejších a rozumnějších podniků než dosud. Na náladě člověku nepřidá ani neustálá finanční tíseň, měl by z ní už konečně vybřednout.

Kauko Nyyssönen začal přemýšlet o pořádném zločinu, který by se opravdu vyplatil. Tak třeba vyloupit banku. Zvládl by to? A stálo by to za to? Ne, to Kauko Nyyssönen věděl dopředu. Riskoval by život kvůli maximálně několika tisícům marek.. Navíc by ho velmi pravděpodobně chytli.

Jedinou cestu ze slepé uličky představovala hospodářská kriminalita. Chtělo by to založit firmu, nakoupit na dluh řekněme rypadla a vzápětí je prodat, pořádně to vytunelovat a nahrabat si, chladnokrevně nezaplatit sociální, zdravotní ani zálohu na daň, cestovat si všude možně a zahlazovat stopy a udělat několik výhodňoučkých konkursů.

Kauko Nyyssönen nicméně cítil, že na to, aby se z něj stal mafián velkého formátu, nemá. Svého času nezískal odpovídající vzdělání a kvalifikaci. Bylo by to jiné, kdyby byl třeba ekonom. Spekulování s dokumenty a tunelováni podezřelých firem vyžaduje základní ekonomické vzdělání a styky.

Kauko Nyyssönen neznal jediného skutečného zločince ze světa obchodu, který by mu mohl pomoct do začátku a poradit, jak vyzrát na berňák. Neměl ani pořádnou adresu. Kdo chce založit firmu, musí mít bydliště a adresu, poštovní schránka už dnes pro větší podvod nestačí. Kromě toho je do začátku potřeba kapitál, jenom k založení společnosti musí být na účtu patnáct tisíc marek. Získat úvěr od banky nepřicházelo pro Kauka Nyyssönena v úvahu. Ani jeden z jeho kamarádů na tom nebyl tak dobře, aby mu mohl půjčit víc než stovku. Už kapitál nutný pro založení firmy by museli ukrást.

Sečteno a podtrženo, Finsko je zaslíbená země pro velké pány. V zločinecké branži nedostane chudý podnikatel nižší úrovně vůbec příležitost poprat se s opravdu velkou věcí, musí se spokojit s krádežemi, násilím a loupežemi, z nichž nic nekouká. Ty největší zločiny si páni rozdělí mezi sebou, peníze, jež patří celé společnosti, si nacpou do vlastních kapes a v zahraničí je pak roztočí.

Kauko Nyyssönen cítil na bedrech veškerou tíži třídně rozdělené společnosti. Ten tlak ho deprimoval, jako by z něj vysával veškerou energii. Dostal chuť na všechny plány zapomenout, zpít se do němoty, v noci vyjít na ulici a prvnímu, koho potká, zakroutit krkem.

Chvíli vládlo ponuré mlčení, přerušované jen pleskáním karet o stůl. Pak si Jari Fagerström znovu vzpomněl na Linneu Ravaskovou a pronesl:

„V podstatě by nebylo špatný Linneu zabít.“

Pertti Lahtela se k návrhu vřele připojil. Kake by se měl konečně sebrat a pořádně se nad problémem s tetou zamyslet Barák v Harmistu by se snadno prodal a za utržené peníze by si mohli koupit třeba meďoura. A projet se zas jednou opravdu vlastním autem. Ale teď, dokud je Linnea naživu, barák v Harmistu jen hnije a nikomu není k užitku.

Kauko Nyyssönen položil karty na stůl. Přiznal, že o té věci už mnohokrát přemýšlel. Teď má navíc v ruce poslední vůli... nicméně pánové by neměli zapomínat, že rozsudky jsou stejné, ať je zabit starý nebo mladý. Což je ovšem do nebe volající nespravedlnost. Kake se domníval, že hrdelní zločiny by se měly trestat podle toho, kolik roků života by oběti ještě zbývalo. Takže kdo zabije miminko, které by mohlo žít ještě třeba sedmdesát let, by měl dostat deset let, ne-li ještě víc. Naproti tomu za zabití vetchého stařečka nad hrobem by stačila jako trest pokuta, protože oběť by vlastně žádnou zvláštní škodu neutrpěla.

Kake rozvíjel myšlenku dál. Zabití člověka, trpícího smrtelnou chorobou, by mělo být klasifikováno jen jako přestupek, ale vražda, člověka po všech stránkách zdravého by se měla trestat vězením. Zákon bohužel dosud k věku a zdravotnímu stavu oběti nepřihlíží. I kdyby oběť byla sebestarší a sebenemocnější, není to polehčující okolnost. To je samozřejmě strašná nespravedlnost, zejména a právě v případu Linney Ravaskové. Kake cítil, že ani v téhle věci při něm nebude stát štěstí.

Zákon je podivný, ale nemá cenu nad tím spekulovat, soudil Pera. Trestní zákon prosadili bohatí staří dědci, protože se báli o svůj život a majetek.

Jariho tyhle kriminologické úvahy příliš nezaujaly. Byl mladý a netrpělivý muž činu. Vyhrával nad kamarády v kartách a konstatoval:

„Máš pravdu, Kake - Linneu je potřeba vyřídit.“

Kauko Nyyssönen si představil, jak hledí do rozbitého obličeje své tety na podlaze domku v Harmistu. Stařenka se zkrvavenou hlavou? Vymknutá čelist, levá ruka zlomená? Zpočátku ty představy nebyly nepříjemné, ale pak Kakemu přejel mráz po zádech. Linnea se o něj přece jen od dětství starala.

Kauko Nyyssönen svým spoluhráčům připomněl, že jejich citový život zřejmě již zcela odumřel.

„Někdy mám pocit, jako bych tu seděl s nějakými vrahouny,“ pronesl Kauko Nyyssönen.

Kumpáni na něj pohlédli s nelíčeným údivem. Pak se posupně rozesmáli. Jari Fagerström loni na podzim ubil k smrti jednoho staříka v Ruskeasuo a Pertti Lahtela si ve věznici pro mladistvé v Keravě před několika lety odseděl trest za zabití.

Kapitola 8

Život paní plukovníkové Linney Ravaskové v prostorném bytě doktora medicíny Jaakka Kivista brzy zapadl do příjemně poklidných kolejí. V domě vládl klid a po dlouhé době se Linnea nemusela bát ponižujících přepadových návštěv jako v Harmistu. Ani provoz na živé Runebergově ulici Linneu v noci nebudil. Přece jen žila odjakživa ve městě a zvonění ranních tramvají vnímala v klidném ranním polospánku jako zvuk nanejvýš příjemný.

Jaakko Kivistö se choval jako opravdový gentleman. Dal Linnee k dispozici tolik šatních skříní, kolik potřebovala, a v koupelně jí uvolnil jednu poličku se zrcadlem. Navykl si také každé ráno připravovat chutnou snídani a nosit ji na tácu Linnee do ložnice.

Často spolu obědvali ve městě, v živé restauraci Elite, oblíbeném podniku helsinských umělců. K večeři si už nic vydatného nedopřávali, stačilo jim lehké občerstvení, které připravovala Linnea, a sklenka vína.

Dva dny v týdnu se otvírala ordinace pro několik starých pacientů. V oněch dnech si Linnea oblékala bílý sesterský plášť a starala se o pacienty, přicházející na vyšetření. Jejím hlavním úkolem bylo vést s pacienty společenskou konverzaci o jejich četných chorobách; mnohé nemoci Linnea znala z vlastní zkušenosti a hovory v čekárně tak byly nejen příjemné, ale i poučné.

Jednou týdně přicházela čilá stará paní na úklid, vyluxovat a vyčistit koberce. Linnea sama ráda utírala prach a cídila stříbro a ve všech pokojích aranžovala čerstvé květiny. Špinavé prádlo nosila Linnea každý týden do prádelny. Při žehlení svých šatů nikdy nezapomněla vyžehlit také Jaakkovy košile. V dnešní době nepředstavovaly košile žádnou velkou práci, neboť se už nemusely škrobit límečky jako kdysi. Naštěstí Jaakko neměl uniformu. Linnea si svého času až dost užila větrání a žehlení Rainerových kabátců z hrubého sukna. V tomto ohledu bylo mnohem pohodlnější pečovat o lékaře než o důstojníka, jehož těžká uniforma už po jednodenním nošení načichla potem a pachem krému na boty.

Dny plynuly v pokojném rytmu. Času měla Linnea nepřeberně, protože ve městě se nemusela starat o zahradu, nosit vodu a dříví na topení ani se věnovat jiným nezbytným pracem kolem domu jako v Harmistu. Byl by to vlastně život jako v bavlnce, kdyby někde v pozadí neustále nečíhala obava z Kauka Nyyssönena a jeho surových kumpánů. Linnea si byla jistá, že tahle povedená partička jí policejní akci v Harmistu jen tak nezapomene. Linnea se bála pomsty. Kauko se může uchýlit k násilí, Linnea ho dobře znala. V nejhorším případě by Nyyssönenova parta necouvla ani před hrdelním zločinem.

Linneu napadlo, že pokud by někdo potřeboval opravdu účinný a smrtelný jed, byla by to právě ona. Kdyby se dostala do skutečně nesnesitelné situace, mohla by ze spárů darebáků uniknout požitím jedu. Staré bezmocná žena musí být připravena na nejhorší. Kromě toho byla Linnea ve věku, kdy je třeba brát v úvahu možnost vážného onemocnění. Linneu děsila představa pomalého uvadání na nemocničním lůžku, k smrti se bála rakoviny a bolestí, které tato nemoc v konečném stadiu přináší. V dnešní době udržují lékaři i ty nejbeznadějnější pacienty při životě až do konce, ale tomu se Linnea podřídit nehodlala. V takové situaci by pro ni lahvička jedu byla pokladem nevýslovné ceny. Vaření jedu by kromě toho jistě bylo mnohem zábavnější činností než malování na porcelán nebo tkaní koberečků. V Linneině situaci by se dokonce dalo označit za téměř veřejně prospěšnou činnost, byť se s vařením jedu bezesporu pojí i asociace poněkud ponuré.

Linnea maturovala na dívčím lyceu v Helsinkách v roce 1929. Od té doby se chemií v podstatě nezabývala, takže nový koníček vyžadoval jisté studium. Kromě encyklopedie měla k dispozici i Jaakkovu medicínskou literaturu.

Jedy se hned odpočátku ukazovaly jako nanejvýš zajímavé téma. Vzrušující bylo i to, že Linnea musela svůj nový koníček tajit před Jaakkem. Jako lékař by se pravděpodobně proti celé akci ostře postavil; každý lékař přece přísahal, že bude ze všech sil pomáhat životu.

Linnea se rozhodla připravit tak silný roztok jedu, který by v případě nutnosti dokázal zabít třeba polovinu Helsink. V literatuře si našla, z jakých látek by měla svůj koktejl namíchat. Například látka jménem botulotoxin je pro člověka smrtelná už ve velmi malém množství, 8 - l0ug. Neznámá jednotka ug bude zřejmě setina miligramu, domýšlela se Linnea. V lékárnách se to ale neprodávalo, takže bez téhle účinné látky se musela obejít. Naproti tomu digitoxin se prodával, ne ovšem volně, ale pro Linneu bylo snadné napsat na recept z Jaakkova sešitku jméno zmíněného prostředku a Jaakka pod něj podepsat. V lékárně Linnee digitoxin vydali bez dalšího vyptávaní. K usmrcení člověka ho stačilo jen 0,01 gramu. Linnea si obstarala také žlutý fosfor, kyanid sodný, kyselinu šťavelovou a strychnin. Morfium ukradla z Jaakkovy lékárny, zrovna tak nějaké silnější barbituráty. Konečně měla pohromadě všechno, co je nutné pro číši jedu.

Linnea také zašla na místní trh, aby se podívala, jestli se ještě prodávají jedovaté, ale po důkladném vaření jedlé a chutné houby ucháče. Prodavači se jeden přes druhého omlouvali, že už je bohužel po sezóně. Kdyby je ale paní chtěla za každou cenu, dalo by se to zařídit, nabídl jí jeden prodavač nasbíral si jich dost pro sebe a mohl by jí něco přenechat. Jsou už ale trochu seschlé.

„Ale ne úplně sušené,“ poplašila se paní plukovníková. Věděla, že sušením ucháče ztrácejí jedovatost.

Trhovec řekl, že přesně to měl v úmyslu, houby usušit, ale takhle začátkem léta je vždycky takový fofr, že se to nestihlo. Linnea si ucháčů objednala dva litry. Nazítří si houby na trhu vyzvedla, polovinu dala stranou a z druhé půlky usmažila pro Jaakka a pro sebe k večeři lahůdkovou smaženici. Ze zbylých hub Linnea umlela jemnou pastu, do níž přidala špetku fosforu a na špičku nože morfia. Černou kasičku pak opatrně přendala do vzduchotěsné lahvičky, aby ji později mohla použít jako zahušťovadlo jedu. Spokojená alchymistka si vzpomněla na starý atlas hub, kde u obrázku ucháče hrozily hned tři červené křížky, varující, že jde o mimořádně jedovatou houbu. Pokud si Linnea pamatovala, jed z ucháčů působí zvlášť zhoubně na játra a ledviny.

V prodejně semen si koupila plechovku silného jedovatého postřiku na rostliny. Když plechovku otevřela a nadechla se, začalo ji štípat v očích a v hltanu. To bude kořeníčko do polívčičky, napadlo Linneu poněkud zvláštní přirovnáni U benzinové pumpy si koupila nemrznoucí směs, protože slyšela, že po jejím požití jenom v Helsinkách v zimě umírají desítky opilců.

Kvůli přípravě a uchovávání jedu si Linnea musela obstarat spoustu skleněných lahviček se vzduchotěsným uzávěrem, zkumavky a trychtýře. Ruce si chránila gumovými rukavicemi, dávala si pozor, aby nevdechla výpary ze svých polívčiček a ve svém pokoji usilovně větrala.

Když její koníček dospěl do této fáze, potřebovala už Linnea nějakou úschovnu. Rozhodla se k tomu účelu použít toaletní stolek nebožky paní Kivistövé. Jeho dvířka opatřila malým zámkem. Jaakkovi důvěřovala, gentleman přece nebude slídit v osobních věcech dámy, která je u něj na návštěvě, ale kvůli uklízečce byla opatrnost na místě.

Když Linnea shromáždila a připravila všechny komponenty, pečlivě je mezi sebou smísila a rozlila do čtyř stomililitrových lahviček. Jed hořce voněl, měl nepříjemnou žlučovitou barvu a stoupala z něj jemná pára, byť měl pokojovou teplotu. Když Linnea ukápla na papírový kapesník několik kapek jedu, vznesl se z nich obláček páry a na papíru po nich zbyla žlutočervená skvrna. Po uschnutí skvrna zatvrdla a při doteku se pak drolila na nažloutlý prášek. Prášek Linnea smetla do náprstku a zapálila. Ozval se zlostný třeskot a pokoj se zaplnil žlutým dusivým kouřem, z nějž se točila hlava.

Z Jaakkovy skříňky s nástroji Linnea uzmula dvě injekce a vyzkoušela, zda je jed dostatečně kapalný. Vynikající, její jed by se v případě potřeby dal píchnout třeba rovnou do žíly.

Netrpělivě přemýšlela, na čem by účinnost svého jedu vyzkoušela. Sama si netroufla ochutnat ani kapičku, připadalo jí to příliš riskantní. V této fázi kultivace nepřicházelo v úvahu, že by jed vyzkoušela na nějakém člověku. Nakonec to vymyslela: rozředila jed na desetiprocentní roztok, ten pak injekční stříkačkou vpravila do chleba, chleba zavázala do igelitového pytlíku, pytlík strčila do kabelky a šla do Sibeliova parku krmit holuby.

Linnea Ravasková byla vždycky přesvědčenou odpůrkyní zbytečných a bolestných pokusů na zvířatech. Když se k ní začali holubi z parku důvěřivě slétat, Stařenčino svědomí se postavilo na odpor. Linnea své svědomí ovšem umlčela argumentem, že jednak nejde o nic bolestného a hlavně, z hlediska dalšího vývoje jedu je tento pokus nevyhnutelný. Drobila chleba a házela ho na pískem vysypanou cestičku, kde už půl tuctu hladových holoubků čekalo, až je hodná babička pohostí.

Holoubci se do drobků dychtivě pustili Brzy se ale začali neklidně potácet, jako opilí, a najednou vzlétli. Usilovně mávali křidélky a dolétli až do koruny velkého javoru. Zlostně sekali křídly do vzduchu, vzlétli ještě kousek výš, pak se jeden po druhém přestali ve vzduchu zmítat a mrtví padali na trávu. Jako kameny. Linnea, celá otřesená, pečlivě zavázala zbytek chleba do igelitového sáčku a ten uložila do kabelky. Pak z parku odešla, aniž vzbudila sebemenší pozornost.

Nazítří se Linnea rozhodla vyzkoušet svůj nový jed na Jaakkovi Kivistövi. Jednu jedinou kapku rozředěného roztoku kápla do sklenky vína, již Jaakko pil k večeři. Napjatě, a také trochu s obavami pak sledovala, co se bude dít. Z celého srdce doufala, že do vína nedala jedu přespříliš. Konec konců byl Jaakko nejdůležitějším mužem jejího současného života a byla by strašná škoda, kdyby kvůli nevinnému pokusu musel onemocnět nebo dokonce rovnou umřít.

To víno dnes chutná nějak lépe, soudil Jaakko. Co to vlastně pijeme? To je zvláštní, Beaujolais má většinou tlumenější aroma... zřejmě se z Francie začalo dovážet čím dál lepší víno. Lidé zbytečně ohrnují nos nad červeným vínem, které se lahvuje až ve Finsku, naopak, může být mnohdy lepší než levnější láhve, které se vozí z ciziny.

„Tohle člověku doopravdy rozproudí krev,“ liboval si Jaakko.

Na rozdíl od jiných večerů začal být trochu rozverný. Vypil celou láhev do dna a začal povídat věci, jaké by si jindy před dámou nedovolil. Brzy se však uklidnil, omluvil se a odešel do ložnice. Usnul oblečený a celou noc hlasitě chrápal. Linnea poslouchala za dveřmi, měla starost a trápily ji výčitky svědomí a občas zkusila nahmatat svému pokusnému králíkovi tep. Něžně chrápajícího staříka přikryla. Svědomí pak nedalo jedubabičce usnout. Celou noc probděla a co chvíli se na svou oběť chodila dívat.

Ráno se Jaakko za své včerejší chování styděl. Zpozdil se se snídaní, naříkal, že mu je nějak špatně. Už je prostě starý, stěžoval si„ v mládí nikdy neměl po pár sklenicích vína kocovinu. Linnea mu musí prominout. Snad si k ní včera večer nic nedovolil?

Linnea Jaakka litovala. Jen ať celý den odpočívá, nabádala ho, ona o něj bude pečovat. Vyvětrala v bytě, uvařila zdravý oběd, masírovala Jaakka na krku a na spáncích. Večer mu přinesla čaj s medem. Tak se starý lékař uzdravil a velký byt se opět naplnil pokojným štěstím.

Podle toho, jak dopadly pokusy s holuby a s Jaakkem, došla linnea k závěru, že se jí podařilo uvařit opravdu smrtelný jed. Teď měla k dispozici látku, s jejíž pomocí mohla kdykoliv dospět ke konci svých dnů. Jed jí dodával sebevědomí a svobodu pohybu bez ohledu na Kauka Nyyssönena a jeho kumpány. Radši se sama sprovodit ze světa, než být ještě někdy vystavena takovému ponížení, říkala si Linnea.

Kapitola 9

Mattilova advokátní kancelář po uplynutí několika dní paní plukovníkové Linnee Ravaskové oznámila, že uveřejnila v novinách inzerát na prodej jejího domku; na jeho základě se ozvalo několik zájemců o koupi a ti by se teď chtěli s nabízenou nemovitostí blíže seznámit.

Jaakko Kivistö se nabídl, že za Linneu prodej domku i vystěhování zařídí. Udělá to rád, tvrdil, bude to milé rozptýlení zabývat se pro jednou zase praktickými záležitostmi. Linnea jeho nabídku přijala s radostí a povděkem. Představa, že by se měla do Harmista vrátit, byť jenom proto, aby si odvezla věci, ji děsila, natolik ji tamější zážitky poznamenaly. Kromě toho, jak jí vesnický kupec oznámil, její kočka už umřela, takže ani kvůli kočce nebyla Linneina přítomnost nutná.

Tak se Jaakko Kivistö se zástupcem advokátní kanceláře jednoho sobotního rána rozjeli do Harmista, aby zájemcům domek ukázali. Linnea dala Jaakkovi klíče a požádala ho, ať naloží do auta její osobní věci a přiveze jí je do Helsink.

Jaakko Kivistö setrval ve venkovském okrese Siuntio celý dlouhý den. Neukázal se ani k večeři. Linnea si začala dělat starosti; snad neskončil s autem v příkopě? Vždyť už není žádný mladík! Konečně pozdě večer kolem desáté se Jaakko vrátil domů. Byl v žalostném stavu, na levém oku modřinu a ruce a tváře polepené náplastmi.

Dopoledne ukázal domek všem zájemcům, jak bylo dohodnuto, vyprávěl Jaakko. Zájemci byli celkem tři a každý nabídl nějakou cenu. Tu nejvyšší by stálo za to přijmout, alespoň podle člověka z advokátní kanceláře: 200 000 marek bylo za starý domek víc než dost. Kupec měl peníze k dispozici hned, takže by se celá věc dala vyřídit velmi rychle.

Když záležitost dospěla do této fáze, zájemci o koupi a zástupce Mattilovy advokátní kanceláře Harmisto opustili. Jaakko začal nakládat do auta Linneiny věci. Právě naložil povlečení, když se na dvoře objevili tři mladí pobudové, z nichž na sto honů táhl alkohol, a ptali se po Linnee. Nejstarší z nich byl podle všeho Kauko Nyyssönen. Mladíci zřejmě objevili inzerát v novinách a hned do Harmista přispěchali.

Partička se od samého začátku chovala výhrůžně. Jaakko Kivistö usoudil, že kumpáni necouvnou před násilím Chtěli vědět, kde teď Linnea přebývá, zda chce domek skutečně prodat, aniž by se před tím poradila s příbuznými, a co s tím vším má společného Jaakko.

Jaakko Kivistö mladíky požádal, ať pozemek opustí, ale oni neposlechli. Naopak, vnikli dovnitř do domku a tam se do Jaakka Kivista pustili pěstmi. Strhla se rvačka, a jaká poranění v ní Jaakko utrpěl, bylo dosud jasně vidět: opuchlé místo nad levým okem po ráně pěstí, tělo plné modřin, sem tam škrábance a šrámy. Jaakko Kivistö se sice ze všech sil bránil, ale proti přesile tří mladých mužů toho moc nezmohl. Místo současného Linneina pobytu se nicméně mládencům zjistit nepodařilo. Na závěr bití se vytasili s nepěknými výhrůžkami. Poté odjeli autem. Jaakko Kivistö nabyl dojmu, že ti tři mladí muži znamenají opravdové nebezpečí. Jednoznačně jdou po Linnee. Jsou hrozbou pro Linneino zdraví, soudil Jaakko, ne-li přímo život. Když mladíci konečně zmizeli, Jaakko Kivistö z posledních sil naložil do auta věci, které si Linnea přála přivézt. Pak domek zamkl a odjel do nemocnice v Jorvi, kde mu poskytli první pomoc. Teď je tady, věci jsou dole v autě. Pokud nemá Linnea nic proti, vynosí je Jaakko nahoru až zítra ráno, může třeba požádat o pomoc domovníka.

Kvůli pár krámům nestojí za to obtěžovat domovníka, mávla rukou Linnea. Poprosila Jaakka o klíče od auta a sama odtahala své věci nahoru do bytu. Jaakkovi připravila horkou koupel a uvařila čaj na dobrou noc. Musí teď odpočívat, kladla mu na srdce. Usmažila karbanátek a přiložila ho Jaakkovi na tvář, tvrdila, že to pomáhá proti otokům. Léčebný postup paní plukovníkové nenaplnil starého lékaře velkou důvěrou, ale nechal ji, ať o něj pečuje. Před spaním se staří přátelé rozhodli, že si obstarají kukátko do dveří a pořádný bezpečnostní řetěz. Pak přemýšleli, jestli by měli podat trestní oznámení kvůli ublížení na zdraví. Neexistovali ovšem žádní svědkové a hledat před násilnickými darebáky ochranu u policie jim nepřipadalo jako to nejlepší řešení.

„Muselas mít v tom Harmistu strašný život,“ pronesl Jaakko Kivistö, když mu Linnea přelepovala rány.

Linnea pohlédla na zbědovaného starého muže a naplnila ji lítost. Vždyť Jaakko za ni v Harmistu tak udatně bojoval. Vzpomněla si na podzim roku 1941. Rainer byl povýšen na podplukovníka, hned jak skončila ofenzíva. Ravaskův prapor bojoval celé dlouhé léto, nebylo bitvy, v níž by neutrpěl velké ztráty, a teď zaujal obrannou pozici hluboko v Karélii Rainerovi se zranění vyhýbala, ale onemocněl úplavicí, která měla tak těžký průběh, že mladého podplukovníka div nezahubila, a podle všeho by se tak stalo, kdyby se Linnea nesebrala, nepřijela do lazaretu a nezačala o manžela pečovat sama. Vařila mu všelijaké kaše, prospívající zažívacímu traktu. I vrchní lékař vojenské nemocnice přiznal, že Linneiny kašičky zachránily podplukovníkovi život. Když se Rainer po týdnech strávených v nemocnici konečně dostal domů do bytu v Caloniusově ulici, Linnea ho rozmazlovala všemožnými lahůdkami, které se tenkrát přece jen čas od času daly sehnat. Stavěla mu na noční stolek lýkový koš s lahví šampaňského, plný čokoládových bonbonů a jiných pochoutek, které pak Rainer mohl jíst celou noc. Šampaňskému Rainer vděčil za to, že mu v žaludku zabilo i ty poslední bakterie úplavice. Aspoň to tvrdil.

Nazítří zůstal Jaakko ležet v posteli. Linnea mu přinesla snídani a vrátila se do kuchyně. Měla teď příležitost věnovat se svým jedům beze strachu, že se Jaakko objeví na prahu kuchyně a bude se podivovat, co to Linnea kuchtí. Jedubabička si rozložila lahvičky s roztoky na kuchyňském stole, otevřela je a do injekčních stříkaček nabrala z každé plnou dávku. Jed bylo třeba rozlít do mnoha odměrek, z nichž se odporně kouřilo, ale brzy byla práce hotová. Stařenka uschovala svůj lektvar do toaletního stolku, ale na dně jedné odměrky kapku jedu zapomněla.

Linnea se rozhodla, že zbitého Jaakka bude ošetřovat stejně, jako kdysi léčila Rainera z úplavice. Kaše teď zapotřebí nebylo, ale oběť násilí by jistě pookřála, kdyby se na nočním stolku objevily nějaké dobroty. Linneu ten nápad nadchl natolik, že se rovnou vypravila na nákupy. Stará paní plukovníková vyrazila do lahůdkářství solidního obchodního domu Stockmann a tam do nákupního vozíku nakládala, na co jí padl zrak: husí játra, ústřicovou pastu, šneky, krevety, ten nejjemnější ze všech švýcarských plísňových sýrů, dánské nakládané cibulky, zelené olivy plněné papričkou, chřest, na plátky nakrájenou vařenou hlavatku, kukuřici, žampiony, nakládanou zeleninu, kaviár, za studena uzený sobí jazyk, uzené jehněčí, voňavé exotické ovoce, zákusky, které se v ústech jenom rozplývají, čokoládu, ovocné želé, zavařeninu z rakytníku, což byla opravdová vzácnost, křupavé francouzské brambůrky, česnekovou bagetu...

Paní plukovníkovou, zvyklou na skromnou nabídku smíšeného zboží v Harmistu, všechny ty nepředstavitelné delikatesy doslova omámily. Házela je do vozíku jednu přes druhou, jako by úplně ztratila soudnost.

Po zběsilém lovu na lahůdky zašla Linnea do Alka, aby tu podpořila státní monopol na maloobchod s alkoholem nákupem obří lahve růžového šampaňského. Lahůdky pak paní plukovníková lákavě naaranžovala do lýkového koše, který přikryla stříbrným papírem a ovázala zlatou stuhou. Pak košík spokojeně táhla do Döbelnovy ulice. Stálo to strašně moc, ale na to Linnea nedbala. Teď, když se rozhodla skoncovat s měsíc co měsíc se opakujícím vydržováním Kauka, si mohla dovolit i trochu hýřit.

Vtom Linnee bleskl hlavou ještě lepší nápad. Co kdyby celý ten nádherný koš hojnosti darovala Kaukovi Nyyssönenovi? Linnea věděla, že Kauko je veliký jedlík a že se může utlouct po všemožných exotických pochoutkách. Když dostane tenhle královský koš, nacpe se, div z toho nepraskne.

Linnea si Kauka představila při jídle. V obličeji se rozlévá blažený výraz, myšlenky se začínají ubírat lepším směrem. Třeba se jeho zkažené srdce ustrne a on se smiluje nad Linneou, která ho tak velkolepě obdarovala? Tento předrahý dar by mohl nastolit mír mezi stařenkou a nebezpečnou mladou partičkou - Kauko by na hostinu jistě pozval i své zlotřilé kumpány. Nápad s darem připadal Linnee čím dál lepší.

Linnea si vzpomněla, že Kauko měl vždycky rád vlamský salát, který mu dělávala, a rozhodla se přidat ho do koše. Radostně, naplněná náladou téměř vánoční, nakrájela celou hlávku salátu a do toho zamíchala čtyři vejce, lžíci másla, sůl, černý pepř, dvě lžíce vinného octa a z nepozornosti i kapku jedu ze zapomenuté odměrky na kuchyňském stole. Linnea byla tak rozrušená, že salát ani nestihla ochutnat. Nebylo taky proč - vlámský salát by zvládla i se zavřenýma očima, ještě nikdy ho nezkazila. Nandala salát do plastikové krabičky, jaká se používá do mrazáku, a tu zastrčila do koše mezi ostatní lahůdky.

Teď už zbývalo jen doručit dar Kaukovi Nyyssönenovi. Což byl ale problém. Linnea si pamatovala, že ještě v zimě Kauko přebýval v jakémsi zatuchlém suterénu na Novozemské ulici. Jednou tam za ním byla, když jí Kauko poručil, ať mu peníze přiveze do města. Je to nepříjemné, jak paměť s věkem slábne. Plný koš vážil aspoň deset kilo, to by tramvají nedovezla. Objednala si proto taxi a řidiče požádala, ať jede pomalu Novozemskou od Červeného vršku do centra.

„Chápejte, nepamatuji si adresu, ale myslím, že ten dům, kam chci jít, poznám, až ho uvidím,“ vysvětlovala paní plukovníková taxikáři.

Taxík se jako šnek plazil po Novozemské ulici. Linnea vykukovala z okýnka a pozorovala šedivé zdi kamenných domů. Mezi Fredrikovou a Anenskou křikla na řidiče, ať zastaví. Byla na místě. Linnea zaplatila a vystoupila s košem z auta.

Prošla chodbou domu do dvora. Správně, dvůr jí byl povědomý, tady už jednou byla. Linnea poznala okno Kaukovy suterénní místnosti. Zaváhala, má-li si troufnout jít za domovníkem a požádat ho, aby doručil koš panu Nyyssönenovi. Pak ji ovšem odvaha opustila a ona se vrátila zpátky na ulici.

Tam na to přišla: půjde do nejbližšího květinářství. Koupila několik rudých růží a na malou cedulku napsala adresu suterénního bytu Kauka Nyyssönena. Připsala ještě pozdrav Kaukovi a jeho přátelům, navrhla smír a popřála všem dobrou chuť. Požádala prodavače, aby s květinami doručil i dárkový koš. Pokud na uvedené adrese nebude nikdo doma, ať poslíček poprosí domovníka o klíč a koš tam nechá, kladla mu na srdce.

Spokojená s tím, jak to dokázala zorganizovat, zaplatila a odešla z květinářství. Stará vdova optimisticky doufala, že až se Kauko Nyyssönen a jeho obhroublí přátelé najedí z onoho koše hojnosti, nechají ji snad konečně na pokoji.

Kapitola 10

Kumpáni ve zločinu Kauko Nyyssönen a Jari Fagerström, jako obvykle sužovaní kocovinou, kráčeli jednoho večera do Nyyssönenova vlhkého suterénu, s sebou igelitovou tašku plnou piv. Hodlali strávit nudný večer v zatuchlé místnosti, bědovat nad špatností světa, možná si zahrát karty.

Nyyssönenova suterénní místnost, přezdívaná „generální štáb“, byla studená díra na Novozemské ulici. V doupěti bylo jenom jedno okénko u stropu a i to bylo celé ukoptěné a mnoho světla nepropouštělo. Uvnitř byl starý gauč, v jehož čalounění si krysy prokousaly cestičky. Před gaučem stál rozviklaný zahradní stůl, z jehož desky sotva kdo kdy utřel prach, o umytí nemluvě. Podle všeho ho majitel ukradl na zahrádce některé restaurace. U stěny za stolem trůnila bytelná kovová lavička, jaké bývají v parcích, tahle konkrétně pocházela z Esplanády. Další sezení nabízelo štokrle. Na podlaze se povalovaly dvě špinavé molitanové matrace - Nyyssönenovo pojetí hostinského pokoje. Reznoucí plechový lavor, zaprášená žárovka nad stolem a ucpaný odtokový kanál v podlaze, to byl veškerý komfort, který doupě skýtalo.

Obvykle to tam páchlo krysími výměšky, plesnivějícími peřinami a prachem, který se usazoval na vlhké podlaze a spokojeně zahníval. Tentokrát však na Kyyssönena pří vstupu do generálního štábu čekal neobyčejný čichový zážitek: voněly tu růže, a navíc se z doupěte linuly vzrušující vůně ovoce, cukroví, čerstvého pečiva a dalších pochutin. Nyyssönen rozsvítil a uviděl na stole kytici svěžích růží a veliký dárkový koš, obalený stříbrným papírem a překypující těmi nejpodivuhodnějšími lahůdkami.

Nález pohádkového pokladu vzbudil podezření nejprve v Nyyssönenovi a posléze i ve Fagerströmovi Začali koš opatrně rozbalovat, jako by se mezi lahůdkami měla skrývat bomba. Vytahovali nicméně samé dobroty, jednu lákavější než druhou, o většině z nich by se neodvážili ani snít To musí být nějaký omyl, pochyboval Nyyssönen, žádný takový koš hojnosti si do svého suterénu neobjednával. Adresa i jméno na obálce, připevněné ke kytice byly ale správné. Uvnitř v obálce byla cedulka se vzkazem od Linney.

Takže ten nádherný koš poslala paní plukovníková Linnea Ravasková! Stará dobrá Linnea! Jen Kake na stařenku pomyslel, rozbušilo se mu srdce. Linnea na něj pamatovala s takovým darem, nezanevřela na něj... a on se přitom zrovna vrátil z Harmista, kde byl za jediným účelem: sprovodit Linneu ze světa.

Linnea má pěkně nahnáno a tímhle úplatkem se snaží obnovit lepší vztahy s Kakem, usoudil Jari Fagerström. Je k smrti vyděšená a udělala by všechno, aby se s Kakem usmířila. Jenže na city je potřeba se vykašlat, v tom měl Jari jasno. Koš snědí okamžitě, a babku tak jako tak později odpraví.

Teď byl ovšem důvod k pořádnému mejdanu. Kake přikázal Jarimu, ať zaběhne na Erikovu ulici do bytu Raikuli Lasanenové a pozve taky Perttiho Lahtelu. Raikuli má odpolední, ale i pro ni by ty dobroty stačily, vždyť ten koš je snad bezedný.

Když Kauko Nyyssönen osaměl, začal rozkládat lahůdky na stole a málem mu přitom tekly sliny. Většinu konzerv by nejradši otevřel hned, jen stěží se ovládl. Místo toho otevřel láhev a napil se teplého piva. Ruce se mu třásly nedočkavostí. Dva dny už neměl v puse pořádné jídlo, vypil jen několik krabic kysaného mléka a do toho snědl nějakou tučnou grilovanou krkovici, takže mu pak bylo pěkně šoufl. Teď měl ale takový hlad, že mu z toho úplně bušilo ve spáncích. Měl taky pořádnou kocovinu, což o to. Když člověk chlastá, snadno se zapomene najíst, a kromě toho peníze málokdy stačí na jídlo i na kořalku.

Na dně lavoru se povalovaly dvě zkroucené vidličky. Kake je opláchl a položil na roh stolu. Pak začal otvírat konzervy, aby hostina mohla začít. Z exotických plechovek se do místnosti valily nádherné vůně. Kake Nyyssönen to už nevydržel a strčil si do pusy kousek uzeného lososa, a snad by zhltl celou konzervu, kdyby se konečně neobjevili Jari s Perou. Hostina mohla začít!

Pánové se rozšafně usadili u stolu. Dvěma vidličkami a Jariho břitvou si začali cpát lahůdky do hladových úst. Takovou hostinu Nyyssönenovo doupě ještě nezažilo.

Mladíci ulamovali bagetu, mazali si ji tlustou vrstvou husích jater nebo ústřicové pasty, obkládali pikantní zeleninou a to všechno si pak požitkářsky strkali do pusy. A na další kousek chleba šneky, krevety a plísňový sýr! A do toho plněné olivy přímo z plechovky, nebo chřest, žampiony, nakládané cibulky... a pro změnu uzeného lososa, nebo že by raději sobí jazyk? A co třeba uzené jehněčí s kukuřičkami ve sladkokyselém nálevu? Nejrychleji ale mizel Linnein domácí vlámský salát.

Občas se mladíci pro změnu vrhli na sladké. Pochutnávali si na plněné čokoládě nebo ovocném želé, ulizovali rakytníkovou zavařeninku a chroupali francouzské keksy. Pak se zase vrátili k pořádnému jídlu: ládovali se sobím jazykem a plísňovým sýrem, jehněčím a chřestem, lososem a ústřicovou pastou, cpali si to do chřtánu jedno přes druhé. Někdo sice poznamenal, že ten vlámský salát je jakýsi nezvyklý, ale na chuti k jídlu to nikomu neubralo.

Nakonec přišel na řadu sekt. Šampaňského jsem se už naotvíral, vychloubal se Kauko Nyyssönen. Však měl taky svoje grify. S lahví se nesmělo třepat, jinak by se víno napěnilo a postříkalo by stěny, sotva by byl korek venku. S ušlechtilými nápoji člověk musí zacházet opatrně a s náležitou úctou. Jejich aroma nesnáší hrubost. Ochutnávání vína je hotová věda. Víno do sebe člověk nemůže lít jako pivo, to se musí nabrat do úst jenom kapka, poválet po jazyku a patře, po dásních... a teprve pak polknout. Při degustaci se ovšem nesmí podceňovat ani čichové buňky...

Jari a Pera netrpělivě oznámili, že by si už rádi dali panáka a že na přednášku o ochutnávání vína rozhodně nejsou zvědaví. Kromě toho pochybují, že by kdy Kake chlastal víno tak noblesně, jak se tady teď naparuje.

Kauko Nyyssönen odšpuntoval šampaňské. Byl šikovný, šumící víno zůstalo pěkně v láhvi. Jari popadl mohutnou láhev oběma rukama a hodlal si ji donést k ústům, ale Kake ho praštil přes prsty. Drahé šampaňské se doopravdy nehodí chlastat přímo z láhve. Takovéhle ušlechtilé pití by se mělo podávat ve sklenicích na šampaňské, copak Jari nemá ani ponětí o základech společenského chování?

Sklenice na šampaňské se v Nyyssönenově domácnosti nevyskytovaly, jako ostatně žádné sklenice. Nezbývalo tedy než vypláchnout tři láhve od piva a nalít šampaňské do nich. Z obří láhve dostal každý nalito dvakrát. Napoprvé pozvedli pivní láhve s šampaňským slavnostně, ve stoje a s přípitky.

„Na zdraví,“ popřáli si kumpáni navzájem jako v lepší společnosti.

Bublinky šumivého vína se v žaludku jedlíků promíchaly s vlámským salátem, čímž se jed aktivoval a pronikl do krevního oběhu. Mladíkům začaly sálat tváře, bušit srdce, brzy jim bylo do zpěvu. Řeči ztrácely na zřetelnosti, točila se jim hlava a v malé suterénní místnosti si připadali jako v dusné a těsné pasti. Třesoucíma se rukama rozlili zbytky šampaňského do lahví od piva.

Mladíci zatoužili po čerstvém vzduchu. Vyvrávorali po schodech ke dveřím a přes dvorek se dopotácel ven na ulici. Přidržovali se zdí domů a dopravních značek, Jari rozkopl jedno okýnko, až se střepy rozlétly. Za vzájemného podpírání a se strašlivým řevem vyrazili po Novozemské ulici do centra. Zděšení chodci se trojlístku klidili z cesty. Všude kolem se rozléhal hromový křik a jekot.

Hluk ale pomalu umlkal, jak mladíci jeden po druhém padali k zemi. Nejdřív Fagerström, po něm se složil Lahtela a jako poslední se sesul k zemi Nyyssönen. Každý třímal v ruce láhev od toho nejlevnějšího piva. Kumpáni se rozložili na Novozemské ulici, takže auta, jedoucí do centra, se jim musela vyhýbat. Netrvalo dlouho a na místo se dostavila policejní hlídka.

Na konstábly čekal nepříjemný úkol: naložit tři ožraly do auta. Lahve vyhodili na místě do koše. Ti toho museli vychlemtat! Takhle se zřídit po nejslabším pivu - a to by někteří lidé chtěli, aby se veškerý alkohol volně prodával v každém krámě, zhrozili se policisté. Pak zabouchli dveře a vyrazili s povedenou trojicí na záchytku.

Kapitola 11

Nyyssönenův trojlístek, omámený jedem do bezvědomí, ležel v ponuré cele záchytky v Töölö ještě v šest ráno, kdy je přišli propustit Museli jimi pořádně zatřást, než je vzbudili a vyhodili ven, vstříc dalším krásným zážitkům. Nyyssönen, Lahtela a Fagerström protestovali. Rádi by zatím zůstali a vyspali se na betonové podlaze záchytky. Svoboda jim zrovna teď vůbec nic neříkala. Jsou nemocní, tvrdili, byli zákeřně otráveni.

Policisté si přečetli hlášení z předchozího večera a zjistili, že trojlístek se opil do bezvědomí nejslabším pivem. V okamžiku zatčení měl jeden každý v ruce prázdnou láhev. Skutečně je podivuhodné zpít se obyčejným pivem tak, aby se z toho ještě následujícího rána nedokázali probrat, konstatovali policisté, nicméně mladíky upozornili, že záchytka není žádné sanatorium.

On a jeho přátelé se stali obětí zločinu, stěžoval si Nyyssönen. Skutečné, někdo se je pokusil za pomoci jedu připravit o život.

Ten někdo je žena, paní plukovníková Linnea Ravasková. Nyyssönenova pěstounka... skoro osmdesátiletá zrůda.

Nyyssönen a jeho kumpáni byli ovšem na záchytce jako doma a tak nikoho nenapadlo začít s nimi sepisovat protokol.

Už samo pomyšlení, že by nějaká stará babička chtěla otrávit tyhle tři dobytky, znělo podle policistů naprosto neuvěřitelně, ale kdyby to náhodou byla pravda, tím lépe. Všechno má své meze. Takže vážení vyvrhelové, koukejte hejbnout smradlavýma kostrama a té stařence vyřiďte, ať vám příště dá něco silnějšího.

Kumpáni se rozhořčeně vypotáceli ze záchytky. Srdce jim bušilo, z očí kanuly slzy, hluk ranní dopravy drásal uši. Mladíci vykročili směrem k centru. Šlo jim to pomalu, nohy se jim třásly, co chvíli se museli zastavit a odpočívat. Konečně po asi hodinové strastiplné pouti dorazili na Novozemskou. Kauko Nyyssönen vytáhl z kapsy klíč svého suterénního bytu. Uvnitř všichni tři zdeptaně padli na špinavou podlahu. Nyyssönen, ještě než usnul, shodil ze stolu na podlahu vadnoucí květiny od Linney.

Odpoledne se mladíci probudili svěží alespoň natolik, že se dokázali dopotácet k vodovodu a dosyta se nachlemtat vlažné vody. Dostali i hlad, ale copak by si někdo troufl dotknout se Linneiných lahůdek? Po dlouhém váhání dospěli k závěru, že v konzervách snad jed být nemůže. Podle všeho Linnea otrávila jenom salát.

Mlčky se pustili do zbytků. Museli přiznat, že konzervy od té zatracené báby chutnaly dnes stejně skvěle jako včera.

Při jídle dospěli k jednomyslnému a nezvratnému rozhodnutí: vdovu po plukovníkovi Linneu Ravaskovou je třeba zabít. Nejdůrazněji to prosazoval Jari Fagerström, nejkrutější člen trojlístku. Dosud Linnee až přespříliš důvěřovali a nechali se vodit za nos, přesvědčoval druhé dva. Z potměšilé stařenky se vyklubala krvelačná bestie, a navíc pěkně nebezpečná. Jari si byl jist, že Linnea jen číhá na vhodnou příležitosti aby je všechny tři zlikvidovala. Důkazem je to, co se právě stalo. Linneu je potřeba sprovodit ze světa.

Tak znělo usnesení. Kdo ji ale odpraví? Kauko Nyyssönen tvrdil, že myšlenka na vraždu je mu úplně cizí, a zrovna tak Perttimu Lahtelovi se nechtělo pustit se do praktické stránky věci. Jariho přestalo bavit poslouchat vytáčky kamarádů. Bez dalších cavyků oznámil, že Linneu vyřídí sám, Pertti a Kake mu ji jenom musí pomoct odchytit.

Dali dohromady jakýs takýs plán. Jari měl kvůli přepravě mrtvoly ukrást vhodné auto. Kake Nyyssönen slíbil, že opatří sekyru a velké pytle na odpadky. Pertti Lahtela dostal za úkol zjistit, kde Linnea přebývá, a přivést ji na Erikovu ulici. Za nejvhodnější místo pro zabijačku byla vybrána Raikulina garsonka. Odtamtud se tělo odveze někam na venkov a tam se zlikviduje, aniž by to vzbudilo sebemenší pozornost.

Rozhodnutí o vraždě mládence natolik vyčerpalo, že zase zalehli na vlhké matrace a usnuli.

Nazítří Pertti Lahtela hlídkoval v Döbelnově ulici v Töölö. Partička totiž usoudila, že Linnea bude nejspíš bydlet u doktora medicíny Jaakka Kivista - to je ten, jemuž dali před několika dny v Harmistu nakládačku. Pera přinesl na Novozemskou ulici zprávu, že tomu je skutečně tak. Teď je čas dát se do díla. Doktor Kivistö opustil byt společně s Linneou v dopoledních hodinách. Panstvo si zašlo na oběd do oblíbené bohémské restaurace Elitě v sousedství. Kivistö pak nastoupil do tramvaje a odjel do centra, ale Linnea se vrátila do bytu.

Jari Fagerström podal Perttimu Lahtelovi svou břitvu. Co s tím mám dělat, zeptal se Pertti roztržitě. Může ti to pomoct přesvědčit Linneu, ať jde s tebou, vysvětlil Jari.

„Jo aha, no jo, já musím vlastně jít. Tak čau, chlapi.“

Jari slíbil, že ukradne auto a ještě týž den večer ho přistaví do Erikovy ulice. Nejradši by sehnal džíp, jestli to jenom trochu půjde. Na takovýhle náklad jsou džípy jako stvořený, rozumoval.

Pertti Lahtela, navenek klidný, vykročil z centra města směrem k Linneinu přechodnému bydlišti. Nicméně uvnitř měl ke klidu daleko. Přece jenom, vždyť se rozhodl napomáhat při vraždě člověka, a ještě k tomu ženy. Kdo se k něčemu takovému odhodlá, zvažuje své věci důkladněji než obvykle a jádrem jeho úvah bývá vztah života a smrti.

Ne že by Pera Lahtela byl úplně nezkušený a nikdy nepřipravil nikoho o život. Před sedmi lety jednoho muže zabil. Chlastali tehdy v jedné pochybnější čtvrti, objevily se názorové rozpory, strhla se rvačka a nějak se stalo, že Lahtela vytáhl nůž. Následky byly nedozírné. Ten druhý zemřel, Lahtela byl odsouzen za zabití. Trest si odpykal ve věznici pro mladistvé v Keravě nedaleko Helsink. Čas od času, ještě po letech, se Lahtelovi ta chmurná událost vynořovala v paměti. Byla to hrozná vzpomínka, noční můra, která ho trápila ve spánku. S příbuznými zavražděného se vůbec neodvažoval navázat kontakt.

A teď se zase účastní vraždy. Pravda, oběť je prastará. Nyyssönen mlel něco v tom smyslu, že zabít přestárlého, umírajícího člověka není zas až taková hrůza. Není to ani těžký hřích.

Ale Nyyssönena všichni znají, ten si dokáže zdůvodnit cokoliv. Proč to neudělá sám, Linnea je přece jeho vlastní teta, ne? Lahtelovi začalo připadat, že Nyyssönen si zkrátka a dobře našel na špinavou práci nevinného.

Zvlášť se štítil představy, že teď by měl připravit o život ženu. Zabít ženu je vždycky výjimečné opatření a Lahtelovi se už jenom z té představy dělalo špatně. Něco jiného je v nouzi nebo v sebeobraně zabít muže, to se stává poměrně často, ale vztáhnout ruku na ženu je odporné.

Pertti Lahtela kráčel po Runebergově ulici. Už brzo bude u cíle. Ještě je Čas couvnout. Co kdyby se vrátil ke kamarádům a vymyslel si, že mu Linnea utekla? Ženy dokážou být neuvěřitelně mrštné, když o něco jde. Pera se rozhodl zajít do oblíbené restaurace Elite a tuhle variantu pořádně promyslet. Prostě si dát jedno dvě piva a všechno ještě jednou zvážit.

Portýr bohužel zmařil Lahtelův záměr rozšířit klientelu restaurace. Nebylo divu, vždyť Lahtelovi plály oči jako nějakému grázlovi. Portýr usoudil, že Lahtela je cvok, nebo přinejmenším namol opilý. Kromě toho poznal v Lahtelovi mládence, který už dřív dělal výtržnosti na letní zahrádce. Táhlo to z něj potem a kořalkou, jako by v poslední době pobýval v base nebo někde ve špinavém sklepě.

„Dneska máme bohužel obsazeno, takže račte někdy příště.“

Perovi nezbylo, než pokorně vycouvat zpátky na ulici. Žluč se v něm vařila. Takhle se k němu chovají pořád! Nemůžou ho pustit ani do hospody na jedno nebo na dvě, do prdele! A přitom se kořalky ani nedotkl, přinejmenším od chvíle, co ho vyrazili ze záchytky.

Incident zpečetil osud paní plukovníkové Linney Ravaskové. Perttiho Lahtelu už všechny pochybnosti opustily. Portýři a vdovy po plukovnících by se měli vyvraždit a vyhladit ze zemského povrchu, říkal si Pera vztekle. Teď mu připadalo naprosto přirozené a spravedlivé dojít na Döbelnovu ulici a vykonat úkol, jímž ho kamarádi pověřili.

Pertti Lahtela vyjel výtahem nahoru a zazvonil u dveří doktora medicíny Jaakka Kivista. Za chvilku pootevřela dveře stará vyplašená paní. Pertti Lahtela se škvírou vecpal dovnitř do bytu a rozkázal stařence, ať kouká držet pusu. Teprve v tom okamžiku Linnea v mladém muži poznala kamaráda Kauka Nyyssönena. K smrti se vyděsila.

Kapitola 12

Pertti Lahtela paní plukovníkové Linnee Ravaskové přísně nakázal, ať ho následuje. Napřed půjdou do jednoho bytu na Erikovu ulici a tam se ukáže, co budou dělat dál.

Linnea se třásla po celém těle. Viděla mladíkovi na očích, že s dobrými úmysly zdaleka nepřichází. Linnea dostala strach o život. V hlavě jí zavířily čerstvé vzpomínky na všechny útrapy, které zakusila v Harmistu. Copak nikdy nebude mít od Kauka Nyyssönena a jeho násilnických kumpánů pokoj? Linnea by nejradši začala volat o pomoc, ale Pertti Lahtela ji zatlačil do ložnice a pohrozil, ať ani nepípne, nebo ji zmlátí.

Linnea sebrala odvahu a zeptala se, jak se daří Kaukovi Nyyssönenovi. Nebyl v poslední době nemocný?

O tu nemoc tady právě jde, vysvětlil Pertti Lahtela. Linnea se pokusila otrávit nejen Kakeho, ale taky jeho a Jariho. Jenom zázrakem vyvázli živí.

Linnea se proti obvinění ohradila. Chtěla Kauka a jeho přátele potěšit pár dobrotami, to je všechno. Na tom snad není nic zlého? Lahtelu její ujišťování ovšem nepřesvědčilo. Rozkázal jí, ať se oblékne a jde s ním. Půjdou na Erikovu ulici a tam něco projednají, o nic víc nejde.

Linnea pochopila, že jí snad ještě nikdy nehrozilo větší nebezpečí. Odmítla odejít. Majitel bytu se má každou chvíli vrátit, tvrdila. Na Lahtelu to ovšem nezapůsobilo. To je únos, bránila se Linnea dál. Na to Lahtela odsekl, že pokud neudělá přesně to, co jí řekne, na místě ji zapíchne a bude to vražda. Jeho pohled svědčil o tom, že svou výhrůžku míní vážně.

„Božíčku, ale musím si přece zabalit pár osobních věcí,“ hořekovala Linnea. Otevřela toaletní stolek a začala vytahovat všelijaké dózičký, jaké si ženské berou s sebou na cesty. Pertti Lahtela jí začal mít plné zuby. Nejede se na žádnou dlouhou cestu, nemusí si balit bůhvíco, řekl Linnee. Upřímně řečeno nebude šminky a léky potřebovat vůbec. Ta záležitost bude vyřízená raz dva, hlavně ať už konečně jdou.

Linnea přesto skládala věci do tašky. Žena, která na sebe trochu dbá, se přece nemůže jen tak sebrat a zmizet s prvním mužským, který jí přijde do cesty, a ještě bez osobních věcí, vysvětlovala Perttimu. Navíc je už tak stará a chorobná, že se ani na sebekratší cestě neobejde bez léků. Linnea ukázala Perttimu Lahtelovi injekční stříkačku se žlutou tekutinou. V přesný čas potřebuje injekci, vysvětlovala stařenka, jinak jí navždy přestane pracovat slinivka. Teď jdeme ovšem na výlet, na jehož konci čeká trochu účinnější léčba, pomyslel si Pertti Lahtela.

Kde je tady telefon, zeptal se pak. Linnea ukázala do salonu. Peru překvapilo, jak je pokoj veliký a zařízený drahým starožitným nábytkem. Přejel rukou po těžkých plyšových závěsech před velkými okny. Doktoři vydělávaj fakt velký prachy, konstatoval v duchu.

Zatímco Lahtela telefonoval, byla Linnea ve své ložnici. Dveře mezi salonem a ložnicí byly otevřené, takže Lahtela mohl stařenku sledovat i při telefonování. Přestárlá a napůl hluchá Linnea určitě z druhého pokoje neuslyší vůbec nic, usoudil.

Pera volal Raije Lasanenové do práce.

„Moh bych dostat k telefonu Raikuli? No čau, Pera, mám trochu fofr. Hele, jenom asi takhle, nechoď hnedka teď do svýho kvartýru na Erikovu, a nevolej tam. Nerad bych tam byl rušenej, mám nějakej džob. Jo, a vůbec, nemohla bys přespat někde jinde? Oukej, tak čau zejtra, čauky.“

Linnea poslouchala s nastraženýma ušima, ale stejně neslyšela nic než zmínku o jakémsi bytě na Erikově ulici. Hovor byl krátký, ale přesto trval dost dlouho na to, aby si Linnea stačila přesunout do tašky starý opelichaný kožešinový rukávník a několik drobností, jako například již zmíněnou injekční stříkačku. Linnea převracela rukávník mezi prsty a před očima jí vyvstávaly vzpomínky na dobu před válkou. Tehdy si v zimě brala rukávník vždycky, když šla ven, byla to taková móda a kromě toho jí kožešina příjemně zahřívala ruce. Po zasnoubení s Rainerem ho v rukávníku a v novém polokožíšku ve městě vždycky důstojně reprezentovala. Kam se ten kožíšek asi poděl? Linnea se marně rozpomínala, ale k čertu s tím, paměť jí v poslední době vynechávala. Snad ho musela prodat na černém trhu v posledních letech války, když byla ve městě zoufalá nouze o potraviny. Skutečně, teď si vzpomíná! V zimě 1943, v únoru, vyměnila kožíšek za půlku prasete. A vyměnila výhodně, kožíšek byl sice perzián, ale půlka velkého prasete měla tehdy nesrovnatelně větší cenu.

A teď jí přišel vhod zase rukávník. Byla to taková chlupatá kabelka, v jejíž útrobách lze snadno ukrýt lecjakou užitečnou věcičku. Pravda, Lahtela se divil, proč si tu chlupatou kouli bere s sebou. Je přece léto, to se vážně chce producírovat na ulici s takovouhle chlupatou příšerou na prackách? Linnea opáčila, že ve svém věku si už musí chránit ruce a hlavně zápěstí před revmatismem, ať je léto nebo zima.

Konečně byli připraveni k odchodu. Linnea si byla čím dál jistější, že se vydává na poslední cestu.

Napřed do výtahu, pak výtahem dolů. Pertti Lahtela sevřel v dlani Linneino křehké zápěstí a zasyčel, že jestli s ním tiše a klidně nepůjde, bude ji to zatraceně mrzet. Linnea se musela nechat vést svým únoscem. Jak roztomilé: dospělý syn se stařičkou matkou, zavěšeni v podpaží, kráčejí k zelenému prosluněnému parku.

Kráčeli směrem k Erikově ulici. Lahtela stařenku pevně držel a hnal ji podél moře a mezi parky kolem krematoria, aby cestou z Töölö do centra potkali co nejmíň lidi.

„Netiskni mě tolik, padá mi rukávník a budu mít modřiny,“ prosila Linnea únosce, ale Pertti Lahtela svůj stisk nepovolili Linnee připadalo, jako by ji kat vedl na popraviště. Jako by z muže, který kráčel vedle ní, vydechovala blízkost smrti.

Letně zelené parky byly teď odpoledne téměř pusté. Moc naděje mi nezbývá, pomyslela si Linnea. Dát se do křiku nemělo cenu, ten zloduch by se mohl rozčilit, zlomit jí ruku, nebo ji rovnou na místě zabít. A vůbec, kdo by si v dnešní době ve velkoměstě něco dělal z křiku nějaké babky? Okrádání a bití starých lidí na ulicích jako by už patřilo ke každodennímu životu a sotva komu stálo za to aspoň zavolat sanitku, když už ne přispěchat na pomoc. Každý si hlídal svou kůži a odvrátil pohled stranou, pokud někde trápili bližního. Lidé zdivočeli a otupěli, stejně jako hned po válce. Tehdy se v Helsinkách musel člověk bát o život, když se vojáci po pěti letech na frontě dostali do civilu a opilí řádili po městě. Ale z jaké války přišli ti dnešní darebáci, na kterých frontách bojovali za vlast? Kolik let asi tenhle Pera mrzl v zákopech? Při pohledu na muže, který si vedle ní svižně vykračoval, se Linnee dělalo špatně. Byla si čím dál jistější, že z téhle cesty pro ni už není návratu. Kam že to jdou, na Erikovu ulici? Ano, o něčem takovém byla řeč.

Z urnového háje cesta pokračovala přes velký hřbitov v Hietaniemi. Linnea poprosila, jestli by se nemohli zastavit u Kekkonenova hrobu, ještě neviděla jeho pomník, tedy ve skutečnosti, na obrázku samozřejmě ano. Pertti Lahtela odsekl, že teď není čas Čumět na kdejaký šutr.

Jako bych šla na popravu, napadlo Linneu znovu. Co jiného to je? Zase jí přišla na mysl válka. Tehdy se říkalo, že Němci odvážejí Židy do koncentračních táborů, ale zdaleka ne všichni tomu tehdy věřili. Linnea si mnohokrát říkala, jak je asi člověku, kterého zatknou, bez jakéhokoli důvodu odvedou z domova a on ani neví, jestli se vůbec kdy vrátí zpátky. Ani ve snu by ji tehdy nenapadlo, že to jednou bude mít možnost poznat na vlastní kůži. Teď už Linnea věděla, jak Židům asi bylo. Člověk je jako ochromený, jde tam, kam ho vedou, myslí na nepodstatné věci, kráčí jako stroj. Čím déle cesta trvá, tím nepravděpodobnější se jeví možnost záchrany.

Linnea začala posmrkávat. Pertti Lahtela se zarazil. To by ještě tak scházelo, aby babka začala brečet na veřejném místě. Hrubě ji okřikl, ale Linnea nedokázala zadržet slzy.

Když šel někdo kolem, Pertti Lahtela začal taky posmrkávat, aby to vypadalo, že i on je zkrušen žalem. Zároveň začal zlomeným hlasem stařenku utěšovat, všechno bude zase dobrý, neboj, a aby bylo představení věrohodnější, ukradl z jednoho hrobu čerstvou kytici a třímal jí v ruce. Obrázku truchlících pozůstalých teď už nechybělo k dokonalostí nic. Všem kolemjdoucím bylo nad slunce jasnější, že plačící vnuk chlácholí babičku a starostlivě ji vede ke hrobu nějakého blízkého příbuzného. Oba jsou zlomeni žalem, jak tomu obvykle bývá, když někdo umře.

Linnea si rozzlobeně osušila slzy.

Zrovna míjeli jeden známý náhrobek z červené žuly. Odpočíval pod ním jistý kapitán Sjöström, který po válce zemřel na tuberkulózu. Linnea se začervenala, protože si vzpomněla, co všechno s mladým Sjöströmem dělala v Karélii v době poziční války.

Bolí mě nohy, stěžovala si Linnea, potřebovala bych si odpočinout. Do Erikovy ulice už to není daleko, odbyl ji podrážděně Pertti Lahtela. Brzo budou v Lapinlahti a pak už jenom přejdou silnici a jsou na místě. Linnea ale nepřestávala naříkat, až na ni konečně Lahtela zařval, ať si teda sedne na hřbitově na lavičku a odpočine si.

Linnea lavičku otřela. Holubi všechno pokakají, švitořila přitom. Pertti Lahtela si nechtěl zašpinit džíny od holubího trusu. Zadíval se na Linnein kožešinový rukávník a rozkázal jí, ať mu ho půjčí pod zadek. Linnea se zděsila: v útrobách rukávníku skrývala injekci s jedem, kam by ji honem schovala... a tak injekce zůstala v rukávníku a Pertti Lahtela si na něj sedl. Jehla se mu zapíchla do zadnice. Ucítil bodnutí, v tý zatracený chlupatině zřejmě zůstal špendlík, pomyslel si. A co to tam babka za prdelí pořád kutí s rukavicí?

Vtom Lahtela ucítil, jak mu do zadnice proudí něco chladného a štiplavého, nohy mu ochably, v hlavě začalo šumět podobně jako po nedávném hodování. Pertti Lahtela vyskočil z lavičky, šátral si rukama po zadku, nahmatal prázdnou injekční stříkačku - a konečně mu došlo, co se stalo.

Paní plukovníková Linnea Ravasková utekla před svým pronásledovatelem do úkrytu za velký náhrobek. Pertti Lahtela se ji s hurónským řevem snažil dostihnout, ale ochablost, rozlévající se po všech údech, mu bránila v pohybu. Zachytil se opěradla lavičky, hlava mu padla mezi ramena, oči už nic neviděly a mladík bezvládně klesl na kolena. Z úst mu šla pěna. Pak se Pera mlčky sesul a natáhl se na lavičce. Údy sebou škubaly ve smrtelné křeči, dech se zpomaloval, až vyčerpanému nebožákovi konečně dotlouklo srdce. Na hřbitově zavládlo hrobové ticho.

Paní plukovníková Linnea Ravasková se vyplížila z úkrytu a podívala se, co způsobila. Upravila tělo do embryonální polohy a ruce složila pod hlavu, jako by na lavičce v odpoledním sluníčku usnul opilec. Zatlačila mu oči a otočila obličej k opěradlo. Rukávník strčila do tašky, z pískem vysypané cestičky sebrala prázdnou injekční stříkačku a dala ji do kabelky.

Za svůj dlouhý život přišla paní plukovníková Linnea Ravasková do styku se smrtí poměrně často. Plukovník Ravaska byl školený voják a zabíjet lidi byla jeho práce. Za války lidský život neměl valnou cenu. Přesto je třeba říct, že Linnea si na smrt nikdy nezvykla. Při náhlém úmrtí mladého krutého muže Linnea pocítila hanbu a úlevu zároveň.

„Zaplaťpánbůh, máš, co ti patří.“

Linnea prozkoumala nebožtíkovy kapsy: našla v nich všemožné poklady: několik desetimarkovek, svazek klíčů a vyplněnou sázenku. Klíče a sázenku si stařenka vzala s sebou, ostatní věci a peníze ponechala nebožtíkovi. Pak přejela pohledem hřbitovní ticho. Nablízku nebylo právě v tomto okamžiku vidět ani Živáčka, jen veverky s hustými ocasy vykukovaly zpoza náhrobních kamenů, zda se objeví někdo, u koho by mohly žebrat o pamlsky. Tak je to vždycky, pomyslela si Linnea: na hřbitově je plno veverek pokaždé, když si s sebou zapomene vzít oříšky. Když se naopak vypraví s krmením, po veverkách jako by se slehla zem.

„Když nebudete zlobit, dostanete zítra tolik oříšků, kolik dokážete spořádat,“ slíbila Linnea veverkám.

Linnea vzala i kytici, kterou Pertti Lahtela ukradl. Hodlala ji vrátit tam, odkud ji Pera sebral, ale hrobů pokrytých čerstvými květinami bylo tolik, že Linnea ten správný nepoznala. Nakonec se rozhodla, že květiny položí na hrob Urho Kekkonena.

Najednou jí prolétla hlavou chmurná představa - jako by Lahtela zemřel proto, aby se Linnea mohla podívat na Kekkonenův hrob. Na náhrobku bylo něco vyryto, jakási vlna nebo brázda. Svým způsobem se to k náhrobku hodilo. Kekkonen byl svého času opravdu rozsévač, ne jen tak ledajaký a ve všech smyslech toho slova. Sveřepý člověk, ale nakonec docela zajímavý, a pořádný kozel. Kdyby se Kekkonen dal na vojenskou dráhu, jistě by to dotáhl na generála.

Linnea položila kytici na hrob. Na vlastenecky modrobílé hedvábné stuze bylo napsáno zlatými písmeny: S krvácejícím srdcem, s drahou vzpomínkou na milovaného učitele, Akademické ženy kraje Uusimaa, o. p. s.

Paní plukovníková Linnea Ravasková se pomalu vydala na zpáteční cestu do Töölö. Po dlouhé době se cítila neuvěřitelně lehce.

Kapitola 13

Po návratu na Döbelnovu ulici zastihla paní plukovníková Linnea Ravasková Jaakka Kivista celého ustaraného. Kde tak dlouho byla, vyptával se lékař. Ne snad že by chtěl Linneu v čemkoliv omezovat, ale měl o svou starou přítelkyni opravdovou starost. Byla jsem na procházce, odpověděla Linnea, zašla jsem si do parku a dokonce až na hřbitov v Hietaniemi. Dneska musí být člověk opatrný, když chodí sám po venku, podotkl k tomu Jaakko Kivistö. Starého člověka co chvíli přepadnou uprostřed dne, tak to prostě na světě chodí.

Bolí mě hlava, postěžovala si Linnea, protože po velkém citovém vypětí ji skutečně vždycky rozbolela hlava. Prohlásila, že radši půjde do svého pokoje a trochu se prospí. Potřebovala si o samotě promyslet všechno, co se stalo. Jaakko Kivistö měl pro přání staré ženy pochopení. Řekl, že ve městě koupil květiny. Zašel na trh a přinesl i nějakou čerstvou zeleninu. Slíbil, že připraví večerní čaj, Linnea může klidně spát celé odpoledne.

A skutečně, na toaletním stolku v Linneině ložnici stála kytice žlutých tulipánů. Linnea se zalíbením pozorovala krásné voňavé květiny. Starý dobrý Jaakko, nikdy nezapomněl přinést ženě květiny a poptat se, jak se jí daří. Typický lékař. Rainer se nikdy neptal, jak se Linnee daří, něco takového snad důstojníkovi nikdy ani nepřišlo na mysl. Vojáci jsou vychováváni k zabíjení, naproti lomu cílem lékařů je, aby se lidem dařilo dobře. Když Rainer někdy přinesl Linnee květiny, znamenalo to, že nemá úplně čisté svědomí. Většinou v tom byla nějaká dámička, nebo popíjeními hazardní hry, jimž Rainer čas od času podléhal. Linnea soudila, že důstojníci by měli mít hazard zakázaný. Neměli takové příjmy, aby si to mohli dovolit, ale kupodivu podléhali pokušení poměrně často. Linnea si neuměla ani představit, že by Jaakko Kivistö začal hrát se svými kolegy lékaři poker, a ještě k tomu o peníze.

Starý dobrý Jaakko. Beztak se zase brzo začne o Linneu ucházet, jako za starých časů. Proč by ne, Linnea měla Jaakka ráda. Dnešní smrt jí ale tak otřásla, že ovdovělá paní plukovníková netoužila ani po příjemné společnosti starého lékaře.

Lehla si do postele a začala přemítat, co by se mělo udělat s tělem Perttiho Lahtely. Že by zavolala na úřad městského hygienika - samozřejmě anonymně - a upozornila je, ať tělo někam odklidí? Nebo že by to spíš byla věc správy hřbitova? Policii do toho Linnea zatahovat nechtěla. A co kdyby zatím nedělala nic a nechala plynout čas, však ono se to nějak vyvrbí. Linnea zavřela oči a pokusila se vypudit problém z mysli. Zabití člověka jí svědomí příliš nezatěžovalo. Že by už byla příliš stará a otrlá? Ta představa ji pobavila. Linnea roztáhla ústa v mlčenlivém úsměvu a pak usnula lehkým spánkem.

Ráno se probudila svěží a plná energie. Energie byla přesně to, co teď potřebovala. Její záležitosti byly v mnoha ohledech neuspořádané a v poslední době došlo v jejím životě k několika nečekaným zvratům. Ani by nedokázala hned vyjmenovat, co všechno se jí přihodilo, musela se rozpomínat. Nejdřív definitivně přerušila vztahy s Kaukem Nyyssönenem a jeho bandou. Pak se odstěhovala z venkova do města a rozhodla se domek prodat. Zabili jí kočku. Linnea začala bydlet s mužem; v tomhle věku je i tohle změna, jakou si žena musí důkladně uvážit. Taky se začala zajímat o jedy - a následovalo to úmrtí. Život byl v poslední době opravdu plný dobrodružství a budoucnost neslibovala klidu o moc víc.

Nejdřív ze všeho musí zlikvidovat tělo Perttiho Lahtely. Prodej domku a vztah k Jaakku Krristovi musejí zatím počkat

Jaakko Kivistö přinesl své staré přítelkyni do postele obvyklou vydatnou snídani a popřál jí dobré jitro. Když odešel, Linnea se rychle najedla, umyla, oblékla a na tvář si nanesla lehký dopolední make up. Pak prozkoumala klíče a sázenku, jež předešlého dne našla v kapse Perttiho Lahtely. Na přívěsek u klíčů někdo propisovačkou napsal tiskacími písmeny: Raikuli & Pera. Linnea usoudila, že klíče asi budou od zmíněné Erikovy ulice. Sázenka byla totiž vyplněná zaobleným jednoduchým rukopisem mladé ženy. Byla to pětitýdenní sázenka a jako sázející byla uvedena Raija Lasanenová z Erikovy ulice. Podle všeho Raija dala Perttimu sázenku a peníze, aby ji podal místo ní. Pera peníze ovšem utratil a sázenku zapomněl v kapse.

Půjdu ven, rozhodla se Linnea, a podívám se po tělu Perttiho Lahtely. Taky by mohla zavolat Raije Lasanenové, třeba by se od ní něco dozvěděla o Nyyssönenovi a Fagerströmovi.

Jaakko Kivistö by rád vyrazil na dopolední procházku s ní, ale Linnea odmítla. Půjde raději sama, v tomhle věku už člověk potřebuje hodně samoty. Řekla, že koupí mandličky a půjde nakrmit veverky na hřbitov v Hietaniemi. Zároveň navštíví hroby starých přátel. Tomu Jaakko dobře rozuměl.

Léto se opravdu vydařilo... Linnea šla přesně stejnou trasou, kudy ji předešlého dne vedl Pertti Lahtela, Kochala se krásnými parky a pohledy na moře, minula urnový háj, až dorazila na hřbitov v Hietaniemi.

Opatrně se blížila k místu činu. Je to dobrý nápad, vracet se tak brzo k mrtvole? Co když už tam hlídkují policisté a číhají na vraha? Přece se říká, že vrah se vždycky vrací na místo činu. Teď to rčení najednou dostalo smysl, i když Linnea se nedokázala považovat za vražedkyni. Pertti Lahtela si sám sedl na injekci s jedem. Uvedl události do pohybu doslova vlastní vahou.

Linnea neměla žádný plán, co udělá s tělem. Měla jen pocit, že by se tam měla zajít podívat: nemůže přece tělo jen tak pohodit, má za ně odpovědnost, je to její. vlastnoručně vyrobený nebožtík a ona nemá právo nechat ho hnít na hřbitovní lavičce.

Ženy a muži mají k mrtvolám diametrálně rozdílný postoj, napadlo Linneu. Muži, zvláště vojáci, se málo starají o to, jak nebožtíci vypadají, necítí dojetí ani úctu dokonce ani před těmi mrtvolami, které sami zabili. Přesvědčivě o tom vypovídají války, kdy muži bez zbytečného sentimentu hází padlé nepřátele do hromadných hrobů, bez rakví a bez křížů. To ženy by určitě dbaly, aby se padlým dostalo náležité péče. Rakve by zdobily krajkovými výšivkami a na poslední cestě by nepřátelské vojáky provázely věnce a důstojné obřady.

Konečně byla Linnea na místě. Hřbitov byl pustý, policisty nikde vidět nebylo, ani pohřební auto, ale ani tělo Perttiho Lahtely. Na lavičce žádný nebožtík neležel, byla prázdná a nic nenasvědčovalo tomu, že o den dřív na tom místě zemřel člověk po injekci jedu a mrtvý tam zůstal ležet

Paní plukovníková Linnea Ravasková se s nesmírnou úlevou na lavičku posadila. V duchu rozebírala vzniklou situaci: někdo tělo odklidil, samo se sebrat a zmizet ze hřbitova nemohlo. Kdo za tím vším asi je? Policie? Správce hřbitova? Kauko Nyyssönen? Raija Lasanenová? Nebo mrtvolu ukradl někdo, kdo nemá s celou věcí nic společného, a použije ji k nějakým zvráceným rituálům? Takové věci se prý už staly, že z márnic mizely mrtvoly kvůli nočním orgiím čarujících úchylů. No, snad opotřebované tělo Perttiho Lahtely nepadlo do spárů těch lidských šelem. Otázky se vynořovaly jedna za druhou, ale tichý hřbitov na ně nedával odpovědi.

Linnea vytáhla z kabelky mandle, které si s sebou přinesla. Volala na veverky, ať si přijdou pochutnat. To si mohla myslet, široko daleko se neobjevila ani jedna hladová veverka. Linnea nasypala mandle na písek kolem několika hrobů a vydala se na cestu domů. Ano, teď už pro ni byl byt Jaakka Kivista domov. I starý člověk si rychle zvykne tam, kde se o něj dobře starají.

Cestou se Linnea stavila v prodejně alkoholu a koupila Jaakkovi lahvičku koňaku a sobě trochu sherry. Řekla si, že dnes večer by se hodilo dát si skleničku. Linnea by ráda nabídla koňak i tomu laskavému člověku, který odklidil tělo Perttiho Lahtely.

V telefonní budce si Linnea našla číslo Raiji Lasanenové a zavolala jí. V telefonu se ozval vzrušený hlas Kauka Nyyssönena. Linnea okamžitě zavěsila. Obvykle se tak nezdvořile nechovala, ale v Kaukově případě jí nic jiného nezbývalo.

Kapitola 14

Kauko Nyyssönen A Jari Fageström, smrtelně vážní, seděli nečinně v bytě Raiji Lasanenové na Erikově ulici. Cekali, že jejich druh Pertti Lahtela dorazí s Linneou už předešlý den večer, ale on místo toho beze stopy zmizel. Jari podle domluvy ukradl volvo kombi s plnou nádrží. Kauko Nyyssönen přinesl do bytu pytle na odpadky a sekeru, obé takříkajíc s ohledem na Linneinu likvidaci. Ale po Perovi nebylo ani vidu ani slechu a zrovna tak po paní plukovníkové Linnee Ravaskové.

Jari a Kake zatelefonovali Raikuli do baru. Pera jí včera telefonoval odněkud z města, sdělila jim, byl trochu nervózní a povídal, že by potřeboval být přes noc na Erikově ulici sám.

„Měl tam nějaký osobní vyřizování, ale víc fakt nevím.“

Raikuli přespala u jedné kolegyně z práce a o Perovi pak už nic neslyšela. Pera ale měl ve zvyku čas od času, vlastně dost často, na pár dní zmizet. Někdy o sobě nedal vědět celé dva týdny, ale zatím se vždycky objevil, jakmile mu došly prachy.

Samozřejmě Raikuli neřekli nic o tom, co měl mít Pera za osobní vyřizování. Raikuli jim oznámila, že tentokrát na noc do svého bytu přijde, takže ať pánové ráčí do večera vypadnout.

Jari Fagerström Peru podezíral, že dostal strach, začalo mu být Linney líto a tak ji nechal utéct. Od samého začátku se ta záležitost s Linneou měla brát vážněji. Kdyby tím pověřili jeho, babka by už dávno hnila zakopaná někde na smetišti. Mluv o mý tetě uctivěji, požádal Jariho Kauko Nyyssönen. Linnea je sice zákeřná jedubaba, ale přece jen je to vzdálená příbuzná, i když jen přes svýho nebožtíka muže.

A co když se Linnee podařilo vyklouznout Perovi ze spárů, přemýšleli. Možná ji teď Pera honí po celém Finsku.

Samozřejmě nebylo vyloučené ani to, že se Linnea postavila na odpor a že Perovi nějak ublížila. Byla to ovšem možnost spíše teoretická. Podvyživená babka nad hrobem by toho moc nezmohla, i kdyby se bila na život a na smrt.

Odpoledne se stalo něco divného - konečně zazvonil telefon. Nyyssönen zvedl sluchátko. Že by se konečně ozval Pertti Lahtela? Volající nicméně okamžitě a bez jediného slova zavěsil. To volal Pera, tvrdil Jari, jenže to zkoušel z budky a všichni víme, jak budky fungují, kdejaká verbež rozmlátí telefony dřív, než je telekomunikace stačí opravit.

Jari sám za svůj život rozbil nejmíň stovku veřejných telefonů, podotkl Nyyssönen. O tom se pak chvíli dohadovali, až telefon zazvonil znovu. Volala policie a sháněla pomocnou kuchařku Raiju Lasanenovou. V tuhle dobu je v práci, odpověděl Nyyssönen a hned se zeptal, co jí policie chce. Raikuli je pořádná holka, on to může dosvědčit, a pokud ji policie podezírá z něčeho nezákonného, je úplně mimo.

Policie hovor ukončila bez dalšího vysvětlování.

Po hodině dorazila na Erikovu ulici Raikuli, celá ubrečená. Řekla, že jí z policie volali do práce a oznámili jí, že Pertti Lahtela byl nalezen mrtvý na hřbitově v Hietaniemi.

„Pera si tam jenom tak ležel na lavičce s rukama pod hlavou. Někdo, kdo šel kolem, na něj začal ječet, že na hřbitově se opilci nemají co válet a že právě takový týpci ničej hroby... ale když na to Pera nijak nereagoval, tak ten chlap šel k němu, začal ho tahat za rukáv, ať se kouká sebrat a zmizet. Pera ho samozřejmě neposlechl, protože už byl mrtvý. Ten zmetek s ním pak třásl ze všech sil, až Pera spadl na zem, a teprve potom tomu debilovi došlo, že tam cloumá s nebožtíkem. To je všechno, co mi policie řekla, a teď se mám jít do márnice na Peru podívat, protože mu chtějí dělat pitvu a ještě všechny možný hrůzy.“

Zpráva o smrti nejlepšího kamaráda Jariho Fagerströma a Kauka Nyyssönena ochromila. Když se jich Raikuli začala vyptával, jak se Pera octl na hřbitově v Hietaniemi, popřeli, že by o tom cokoliv věděli. Nemůžou uvěřit, že Pera doopravdy umřel, tvrdili. Raikuli se snažila vyzvědět, jestli za tím vším nebyla nějaká jejich pochybná akce, ale Kake a Jari tvrdili, že zrovna teď neměli vůbec nic v pácu. Nesmí je do Perovy smrti vůbec namočit, nabádali ji, ne snad že by měli co tajit, nebo vlastně právě proto: jich se to netýká a nechtějí se zaplést s policii, protože na tom, co se stalo, nenesou žádnou vinu. Kdo by taky chtěl být zapletený do smrti nejlepšího kamaráda?

Nyyssönen a Fagerström se zvedli a oznámili, že na Peru nemá cenu čekat, to je teď už jasné, a proto odcházejí z Raikulina bytu do Nyyssönenova sklepa. Rozloučili se s tím, že později Raikuli zavolají, aby se dozvěděli, co je nového.

Na ulici Nyyssönen a Fagerström celí otřesení probírali Perův osud. Co to znamená pro ně? Je Linnea naživu? Copak ta stará jedubabice Peru doopravdy zabila? A jak se dozvědět, co se opravdu stalo? Nyyssönen se rozhodl, že zkusí zavolat na telefonní číslo Jaakka Kivista. Byl tak rozčilený, že v budce dvakrát vytočil špatné číslo, než se konečně dovolal. Ozval se Linnein vlídný hlas:

„Soukromá ordinace doktora Jaakka Kivista, jak vám mohu pomoct? Chcete se k panu doktorovi objednat?“

Kauko Nyyssönen zalapal po dechu. Linnea si sama troufne zvedat telefony! Vyrazil ze sebe:

„Linneo, do prdele... ty jseš naživu?“

Samozřejmě je naživu, odpověděla Linnea Ravasková a její hlas zněl uraženě. Měla by snad být mrtvá? A za druhé, proč jí Kauko nedá konečně pokoj? Už má Kauka i jeho povedených kumpánů plné zuby.

Kake se rychle zeptal na Perttiho Lahtelu. Nebyl za ní náhodou? Linnea chladně odvětila, že ten darebák u nich zvonil, ale ona mu neotevřela, stejně jako by neotevřela ani Kaukovi, a tím to pro ní končí. Ať už jí nikdy nevolá, nebo bude litovat, pohrozila Kaukovi a zavěsila.

Kauko Nyyssönen vyšel z budky celý zpocený. Řekl Jarimu Fagerströmovi, že Linnea žije a je stejně příšerná jako vždycky. Pera prý u ní zvonil, ale to je tak všechno.

Chvíli nad tím dumali. Linnea Peru zabila, řekl Jari. Nyyssönen si myslel totéž.

„Něco mi říká, že teď si vezme na mušku nás dva,“ pronesl Kauko Nyyssönen vážně.

Když muži odešli, Raikuli Lasanenová šla do koupelny, umyla si uplakaný obličej, silně se nalíčila a namalovala si rty.

Prohlédla se v zrcadle. Baculatá mladá žena působila jako pomatená, ale měla zlaté srdce. Smrt zapříčinila, že poprvé v životě zůstala bez mužského. Raikuli se svým způsobem cítila jako vdova. Ne úplně opravdická vdova, byla s Perttim Lahtelou nanejvýš tajně zasnoubená - ale i to přece něco znamenalo. Pertti měl jakési vzdálené příbuzné někde na venkově, v Hollole nebo kde, tam by se asi měla dopravit mrtvola. Nebo musí Perův pohřeb zařídit ona, Raikuli? Kolik může takový pohřeb stát? Dívce bylo už zase do pláče. Celý život ji lidé opouštěli. Matka ji opustila, otec taky, Pera ji opouštěl každou chvíli a teď umřel, ale jeho tělo ještě vyžaduje nejrůznější služby. Ještě ke všemu se Raikuli bála jít na policejní stanici do Pasily a pak do márnice podívat se na Peru.

Raija Lasanenová se v několika příštích dnech musela utkat s mnoha byrokratickými problémy. Nejdřív šla na policii a tam se dozvěděla to, co už jí policie ve zkratce sdělila do telefonu. Konstatovali, že Lahtela ve městě žádné příbuzné neměl, takže pochování těla a všechny další náležitosti musí zařídit družka, pokud ovšem Peru nedá pouze zahrabat do země na obecní náklady. Pak Raija šla do márnice Ústavu patologie a tam Peru identifikovala.

Pera vypadal úplně obyčejně, stejně jako zaživa po několikadenním popíjení. Tváře měl trochu odulé a v obličeji překvapený výraz.

Z márnice čišela ponurá hrůza. Dokud byla Raija uvnitř v chladu, netroufla si dát se do pláče, ale když se zase octla venku v teple letního dne, už se nedokázala dál ovládat. Nahlas se rozplakala a velké slzy, které se jí řinuly z očí, jako by neměly nikdy ustat.

Úřední pitva prokázala, že příčinou smrti Perttiho Lahtely bylo předávkování opojnými látkami. Otrok drogové závislosti si píchl injekci do levé poloviny zadnice, což je dost zvláštní způsob, popisovalo se ve zprávě. Raiju Lasanenovou znovu vyslýchali. Ptali se, jestli i ona bere drogy, jestli byl Lahtela drogový dealer a podobné nesmysly. Pak policajti přišli prohledat Raijin byt. Proč je pod válendou sekyra, podivovali se, snad si tady uprostřed hlavního města neštípou dříví na topení? Raija k tomu nedokázala nic říct, sekyra patřila Nyyssönenovi, ten si ji přinesl a pak ji tady zapomněl. Policisté chvilku přemýšleli, mají-li sekyru odnést na stanici, pak se rozhodli, že ano, napsali o tom Raije potvrzení a sečnou zbraň si odnesli, díky bohu za to. Raija měla teď plno dokumentů, které se týkaly Pery. Úmrtní list, protokoly, potvrzení. Dokud Pertti žil, nikdo se o něj tolik nezajímal, jako teď o jeho mrtvolu.

Raija se vypravila za Kakem a Jarim do suterénu na Novozemské ulici. Krčili se tam celí vyděšení a chlemtali teplé pivo. Mohli by něco podniknout, navrhla jim Raija, a sehnat tak peníze na Perův pohřeb. Žádá toho snad příliš? Kauko Nyyssönen a Jari Fagerström se zhrozili. Jak si je Raikuli vůbec dovoluje nabádat k trestné činnosti, a ještě v době, kdy má pohřeb jejich starý dobrý kamarád? Jednohlasně odmítli, přece se nehodí kamaráda pohřbít za nepoctivě získaný peníze, tvrdili. Kromě toho nejde všechno tak rychle. Než by dali peníze dohromady, Pera by už začal hnít. Raikuli by měla vyhledat Perovu matku nebo otce a ti by se mu měli postarat o pohřeb, navrhl Nyyssönen. Raikuli podotkla, že Pera vyrostl v dětském domově a dokud žil, nechtěl o rodičích ani slyšet. Kdo ví, jestli jsou vůbec naživu.

Že to ale byli pořádní lotři, Kake a Jari. Většinou se ničím jiným než trestnou činností nezabývali, kradli, protože je to bavilo a že nevěděli roupama, co dělat, ale teď, když je osamělá ovdovělá dívka v nouzi prosí, aby něco podnikli a pomohli jí, není jim hanba tvářit se bůhvíjak počestně. Raija Lasanenová se vrátila do svého bytu zklamaná a rozezlená. Nevěděla, co si má teď počít.

„Ty mužský přijdou pěkně draho,“ bědovala celá zoufalá. Kdyby měla aspoň jedinou přítelkyni, jíž by se s těmi starostmi mohla svěřit, ale Raikuli nebral nikdo nikdy vážně. Mysleli si, že je hloupá, Raija to dobře věděla. To ostatně byla. Raija si uvědomovala, že moc rozumu nepobrala, ale copak se lidi musí k někomu chovat hrozně jenom proto, že je hloupý? Už od dětství Raije doma nadávali do debilů, ve škole neustále propadala a v každé třídě platila za největší trdlo. Po škole si nacházela jenom špatně placená zaměstnání, nikdo chytrý by takovou práci nedělal, a i tam jí nadávali do nemehel a smáli se všemu, co udělala, ať to bylo dobře nebo špatně. To ale přece nejde, pořád jen někomu nadávat a vysmívat se mu, to je pak život tak smutný, že se to ani nedá popsat. Zrovna jako teď Kake a Jari, chlapi jsou často horší než ženský.

Zazvonil telefon. Volala nějaká stará dáma, hlas měla laskavý a jemný. Mluvila hezky a kulturně; nevolám nevhod, ptala se. Slečnu Lasanenovou prý právě potkala těžká ztráta, mohla bych nějak pomoct?

„No jo, můj kluk umřel, asi se trochu přejed heráku nebo něčeho. Vůbec nevím, jak to všechno zvládnu,“ stěžovala si Raija neznámé ženě.

Dáma v telefonu já soucitně vyjádřila soustrast a navrhla jí schůzku. Měly by si promluvit jako žena s ženou, třeba by jí to pomohlo? Dáma vysvětlovala, že už je stará a už si na světě dlouho nepobude, proto by po zbytek života ráda pomáhala svým bližním a byla jim oporou v jejich smutku. Není to nic úředního, řekla dáma, je jen obyčejný člověk, který cítí duševní hoře a má čas, chuť a snad i nějaké předpoklady k milosrdenství, dá-li se o něčem takovém vůbec mluvit.

„A vy jste Peru znala, nebo jak to, že mi voláte?“ zeptala se Raija, dojatá ženinou laskavostí.

Dáma odpověděla, že nebožtíka nijak zvlášť dobře neznala, párkrát se setkali, ale o tom by si mohly pohovořit mezi čtyřma očima.

Dohodly se, že se setkají v oblíbené Ekbergově kavárně na ulici Bulevardi. Raikuli by se starou dámou ráda zašla do nedaleké námořnické hospůdky, ale dáma usoudila, že na důvěrný rozhovor by to tam bylo příliš hlučné.

Kapitola 15

Paní plukovníková Linnea Ravasková dorazila k Ekbergovi příští den ve smluvenou hodinu. Na Raijinu otázku, jak se poznají, Linnea odpověděla, že je jí už téměř osmdesát a přijde do kavárny ve světlemodrém kostýmu. Na hlavě bude mít klobouk ve stejném odstínu s tmavě šedou květinovou ozdobou na levé straně. Podle toho ji Raija spolehlivě pozná. Linnea si vybrala stolek u okna na ulici, posadila se a očekávala ovdovělou družku Perttiho Lahtely. Mezitím si také objednala, dvakrát čaj a sachr dort.

Brzy do kavárny přichvátala mladá, snad pětadvacetiletá baculatá žena v kovově modré sukni a černé halence s dlouhými rukávy. Obličej jí pokrývala silná vrstva líčidel a z podpaždí vanula vůně těžkého parfému. Rozhlížela se po lidech v kavárně, pak uviděla Linneu a přistoupila k jejímu stolku. Raija Lasanenová, představila se, prostě Raikuli; Linnea, aniž vstala ze židle, jí podala ruku a zamumlala nějaké jméno, sama nevěděla jaké.

Přinesli jim čaj a zákusky.

Z řeči mladé ženy se dalo usoudit, že nezískala to nejlepší vzdělání a ani jinak nepředstavovala špičkovou úroveň. Svým způsobem ale působila upřímně a křehce a vyzařovala z ní důvěřivost. Linnea si okamžitě uvědomila, že jí je Raija sympatická, byť zjevně patřila k mnohem nižší společenské vrstvě než stará paní plukovníková.

Dívka toho v poslední době zřejmě hodně naplakala a málo naspala, to prozrazovalo její nalíčení a únava v obličeji. Taky byla trochu odulá, ale v podstatě to byla milá mladá žena. Měla hezkou pleť. Linnea si pomyslela, že kdyby se dívka líčila trochu uměřeněji a s rozmyslem, mohla by vypadat i přitažlivě. Teď bohužel působila hlavně jako chudák hloupá holka, jíž se moc dobře nevede.

Linnea na Raiju mluvila měkkým mateřským hlasem. Brzy zjistila, že má dívčinu plnou důvěru. Dívka s ní mluvila jako s vlastní matkou, nebo spíš jako s nejlepší přítelkyní, otevřeně jí Vyprávěla o svém životě a o současné situaci, o Perovi, Perově smrti a kamarádech a všech těch starostech, s nimiž se teď musí potýkat.

„Právě takovému pořádnému děvčeti, jako jsi ty, bych ráda pomáhala, kdybys mi to dovolila,“ řekla Linnea a vlastně to myslela vážně.

Raija vyprávěla Linnee, jak musela Peru identifikovat v márnici v Ruskeasuo a jak to bylo strašné. Pak jí podrobně vylíčila, kde našli Perovu mrtvolu a jak zemřel. Pera byl Raijin snoubenec, tajně se zasnoubili loni v zimě, tehdy se k ní Pera taky nastěhoval. Pera jí vyprávěl, že jeho kamarádi mají dobré styky, někde v zapadákově u Siuntia prý bydlí nějaká zlá bába, která se topí v penězích a která už brzy natáhne bačkory.

Raija začala zaujatě povídat o té staré zlé bábě. Je to vdova po nějakém plukovníkovi, strašlivě bohatá, ale tak lakomá, že se tomu dá těžko věřit. Odmítla pomoct i vlastnímu synovci, když se dostal do problémů. Ten synovec, nějaký Kake Nyyssönen, ji přesto jezdil jednou za měsíc navštěvovat, nenechal stařenku na pospas samotě. Jestli si ale někdo myslí, že to bába dokázala ocenit, je vedle jak ta jedle, baba Kakeho a jeho kamarády vždycky vyhazovala a nakonec na ně zavolala policajty.

„Takový starý baby dokážou být úplně příšerný, tomu by nikdo nevěřil,“ povzdechla si Raija Lasanenová. Pak rychle dodala, že všichni staří lidé samozřejmě nejsou zlí, například tady paní je úplně zlatá. No, Pera Raije v každém případě slíbil, že až Kake Nyyssönen získá peníze tý báby, tak se oni dva vezmou a pojedou na svatební cestu přinejmenším do Kodaně, jestli ne rovnou na Kanáry.

„Jo, ten měl nádherný plány, akorát že mu nějak nikdy nevyšly. Za střízliva to byl fajn kluk, ale když se napil, mlátil mě, pokaždý jsem byla samá modřina.“

Raija si vyhrnula rukáv a ukázala paži posetou podlitinami a modřinami.

„Ty mi udělal ještě nebožtík,“ vysvětlila s podivnou hrdostí v hlase. „Nezakrývám je mejkapem, chci je mít tak dlouho, dokud nezmizí, vždyť to je poslední vzpomínka na Peru...“

Děvče vyprávělo, že dva dny před smrtí byl Pera strašně vzteklý. Dostal se s kamarády do basy úplně bezdůvodně, a protože Raiju hned nenapadlo, co na to má říct, začal ji zase mlátit Ani v létě nemohla nosit trička bez rukávů, stěžovala si Raija, protože se za ty věčné modřiny styděla. Kromě toho měl Pera ve zvyku ji nutit, aby se sprchovala v šatech, a teprve než šla do postele, mohla si ty mokré hadry svlíknout. To asi taky nebylo úplně normální, soudila Raija.

„Někdy mě to děsilo, co si na mě ještě vymyslí, až se vezmeme. Jasně, teď už mě mlátit nebude, ani nutit v šatech do sprchy, když je... mrtvej.“

Raije vyhrkly slzy. Linnea jí podala kapesník a ochranitelsky položila trpící ženě ruku na ramena. Raija se brzy uklidnila a řekla, že nikdo na celým světě se k ní ještě nechoval tak hezky jako tady paní. Linnea vybídla Raija, ať jí tyká. Jmenuji se Tyyne, řekla. Raija jí nicméně i nadále vykala, nedokázala té staré noblesní dámě tykat.

Linnea se zeptala, kdy bude mít Pertti pohřeb a kdo to všechno zařídí. Raija řekla, že úmrtní list má ona. Úřady se zřejmě domnívají, že to má zařídit ona, když byla Perova žena, teda vlastně družka, tak jí to pověděli policajti. Jenže ona nemá peníze. I to málo, co ušetřila po zaplacení jídla a nájemného, utratil Pera, který byl pořád švorc, protože nemohl najít pořádný zaměstnání. Pera nepatřil k těm, co se chytěj každý práce, která se namane. Raija se bála, na kolik ji pohřeb přijde. Slyšela, že pohřby bohatejch lidí stojí někdy úplně závratný sumy. Raija měla dostat plat, z nějž jí po zaplacení nájemného zbyde řekněme 1700 marek, z toho hned musí dát pětikilo Perovi...

To už teď muset nebude, podotkla Linnea.

„No jo, já jsem ale trdlo,“ uvědomila si i Raija. Ale přesto ty peníze na pohřeb asi stačit nebudou. Myslela na to celou noc, přiznala se.

Přitom by všechno udělala sama, vlastníma rukama, začala Raija horlivě vysvětlovat, tak by se dala spousta peněz ušetřit. Především, kdyby dala Peru spálit, stačila by i horší rakev, stejně při kremaci shoří spolu s nebožtíkem, takže by nemusela být nijak zvlášť pevná ani kvalitní. Jsem dobrá na ruční práce, pokračovala Raija a chtěla tím říct, že by mohla Perovi sama ušít rubáš a vyložit rakev bílou látkou, kdyby někde získala vhodný rám... a samozřejmě by klidně umyla tělo, to přece taky musí stát hrozně peněz. Raija byla zvyklá umývat Peru vždycky, když se opil, a jaký je v tom rozdíl, jestli umývá opilce nebo mrtvolu? Taky by dokázala Peru nalíčit, aby vypadal jako živý, ani to by nemusela za drahé peníze dělat pohřební služba. Mockrát ho pudrovala kolem očí, když se někde porval a přišel domů s modřinami na obličeji. Věnec by taky dokázala uplést, věřila si Raija, jenom by někde musela obstarat chvojí a jalovec - to by se snad dalo ukrást v Centrálním parku. Něco by samozřejmě musela i koupit, jídlo pro Kakeho a Jariho, jiný kamarády Pera neměl. Pohřební hostina by se snad dala udělat na Erikově ulici, kdyby byt pořádně uklidila a vyzdobila třeba chvojím nebo černým krepákem, tak by to určitě bylo dobrý...

„Naštěstí mám dost levnej nájem, jinak bych si ten byt dovolit nemohla, platím za měsíc tisíc pět set, no a pak ještě musím s domácím dvakrát měsíčně být, ale jinak se to dá vydržet.“

Raikuli vyprávěla, že by neměla šanci získat byt v centru, pokud by neplatila nehorázný nájem, nebo pokud by nedala... no prostě nedala. Všechny nemajetný holky to tak dělají, v Helsinkách a prý ani v Turku to jinak nejde, jedna holka povídala, že kdo chce v Turku bydlet blízko katedrály, musí nájem platit v naturáliích.

„Já jsem ale měla štěstí. Můj domácí bydlí v Lahti a jezdí za mnou jenom dvakrát za měsíc, voní, pořád se stříká v podpaží intimčama, nedělá mi na krku cucfleky a vždycky mi vyká. Ve skutečnosti bych mu dala i zadarmo, je fajn.“

Linnea obětavou a statečnou dívku tak litovala, že jí slíbila s pohřbem pomoct; za svůj dlouhý život už pohřbila celou řadu příbuzných a přátel a má s takovými věcmi zkušenosti. S náklady si Raija nemusí dělat starost, pohřby ve skutečnosti tak závratně drahé nejsou. Zaživa by nebožtík stál mnohem víc. Pojďme se zeptat do pohřební služby třeba hned, navrhla Linnea, kolik co stojí, a pak se uvidí, co má smysl objednat a co by Raija mohla udělat sama.

Linnea zaplatila čaj a zákusky. Pak v telefonním seznamu našly nejbližší pohřební ústav: starý a solidní Borgin & Co. na Anenské ulici.

V kanceláři pohřební služby ženy vysvětlovaly, že hodlají uspořádat skromný pohřeb, a proto by se rády zeptaly, jaká je minimální cena, za níž dnes může člověk být pochován do země, ovšem při zachování jisté úrovně. Stylově zasmušilý zaměstnanec jim rychle předložil nabídku, která stála za úvahu. Ústav by zajistil povolení, obstaral rakev a uložil do ní tělo, zařídil by dopravu a malou květinovou výzdobu, zaplatil by kremaci a obstaral by i urnu... To vše za 2 800 marek a obřad by se konal v pohřební kapli na hřbitově v Malmi. Pokud by měl být nebožtíkův popel uložen v urnovém háji v Hietaniemi, bylo by to trochu dražší, neboť krematorium v Hietaniemi stojí asi o 400 marek víc než v Malmi. V urnovém háji v Hietaniemi by se ovšem zase ušetřilo za urnu, neboť tam je možné nebožtíkův popel prostě dát do země bez umy. Urny stojí podle typu a kvality od 410 do 690 marek.

Raiju Lasanenovou překvapilo, jak to je laciné. Podala zaměstnanci úmrtní list a prohlásila, že si u jejich ústavu objednává nabízené služby. Linnea vytáhla z kabelky 500 marek zálohy. Dohodli se, že zbytek se doplatí den před kremací. Na dluh ústav lidi z pochopitelných důvodů pohřbíval jen nerad.

Už tady zažili případy, že když bylo tělo řádně pohřbeno a na věčné Časy zakopáno, vymoct zaplacení pohřbu bylo skoro nemožné. Někteří pozůstalí přistupovali k toku peněz natolik laxně - dokonce i tváří v tvář majestátu smrti, že by nejradši zapomněli na svou povinnost v momentě, kdy jim nebožtík definitivně zmizel z očí. Jako by s ním zmizely v zemi i náklady na pohřeb. Tak se ovšem uvažovat nedá.

Kapitola 16

Paní plukovníková Linnea Ravasková se Raije Lasanenové nesvěřila s osobními údaji, neprozradila jí své pravé jméno ani adresu. Chce se držet co nejvíc v pozadí, vysvětlila Raije, nechce se lidem, jímž pomáhá, plést do života víc, než je nezbytně nutné.

„Jasně, chápu, chcete zůstat v autenticitě,“ přikývla Raija Lasanenová.

Dohodly se, že budou v kontaktu hlavně po telefonu a volat bude ochotná stará dáma Raije a ne naopak.

Přestože Lahtelův pohřeb byl zadán pohřební službě, musela Raija Lasanenová zařídit spoustu věcí sama. Musela rozeslat parte, obstarat si někde vhodný smuteční oděv, připravit jídlo nebo aspoň kávu a něco sladkého na pohřební hostinu a tak dále.

Linnea slíbila, že Raije upeče na hostinu dort. Předala jí ho v Ekbergově kavárně, v níž se ženy obvykle setkávaly. Při té příležitosti Raije taky darovala černý krajkový závoj, v němž byla na pohřbu matky Kauka Nyyssönena. Sama má smutečních závojů až moc, vysvětlila Linnea, spočítala, že v posledních desetiletích navštívila aspoň třicet pohřbů.

„Ano, ano, čím vyššího věku se člověk dožije, tím častěji musí chodit na pohřby, takový je život.“

Pohřeb bude za tři dny v krematoriu, sdělila jí Raikuli, a týden nato bude popel uložen v urnovém háji. Popel se totiž musí důkladně zchladit, než bude moct být předán zemi. Linnea si zapamatovala termín pohřbu, ale řekla, že ona se nezúčastní; i nadále chce být Raije Lasanenové jen vzdálenou přítelkyní.

Paní plukovníková Linnea Ravasková měla teď konečně čas vybalit a uložit své věci z Harmista. V domácké atmosféře Linnea třídila věci, nosila je do komor a skříní v bytě Jaakka Kivista a v mysli se jí vynořovaly staré vzpomínky. Mezi věcmi z Harmista byla i celá řada předmětů po Rainerovi, které Linnea svého času nevyhodila. Neuvěřitelné, kolik památek ještě po letech zbylo po obyčejném plukovníkovi. Důstojnická pistole, dalekohled, kompas, taška na mapy plná plánů opevnění na Karelské šíji... I ty bunkry, jejichž stavbu Rainer vedl, připadly Rusům. Proč si proboha nechala Rainerovu štětku na holení a břitvu? Uniformu prožrali moli. Linnea se rozhodla, že ji příležitostně odnese do popelnice. Ale možná by si přece jenom mohla na památku odpárat ty hezké plukovnické výložky. Pár medailí... nějaké noviny a časopisy z války, Signál, Hakapelita, Finsko v obrazech.

Cena za naši svobodu, sborníček na paměť padlých v zimní válce. Nazouvák, závěsník k nošení zbraně, kapesní zrcátko ve stříbrném rámečku a stříbrná tabatěrka.

Zrcátko a tabatěrku dala Linnea Rainerovi k jeho pětatřicátým narozeninám 8. prosince 1941. Byla to nádherná doba, celý ten rok byl krásný. V létě byl Rainer povýšen na podplukovníka a v prosinci Japonci zaútočili na Pearl Harbor. Anglie sice vyhlásila Finsku válku, a zlomyslně zrovna v Den nezávislosti, ale tehdy si s tím nikdo nedělal těžkou hlavu. Začátkem zimy měli Němci velké potíže před Moskvou, ale Rainer ji uklidňoval, že to nic neznamená, Němci dobudou Moskvu hned, jak poleví mrazy a podaří se nastartovat tanky. Linnea manželovi věřila. Rozumělo se samo sebou, že mladý podplukovník dokáže vývoj na frontě předpovědět lépe než jeho žena.

Linnea urovnala stříbrné předměty na polici v komoře a vzala do ruky Rainerovu pistoli. Bylo to těžké, chladné, do modra černé parabellum. Zbraň spočívala v omšelém koženém pouzdře a patřily k ní dva plné zásobníky.

Paní plukovníková z pistole za války mnohokrát střílela, manžel ji to učil. Linnea byla hotový ostrostřelec, mířila přesněji než Rainer, což ovšem mohlo být způsobeno i tím, že Rainer a ostatní důstojníci vytahovali zbraň většinou až v okamžiku, kdy měli trochu v hlavě.

Linnea zkontrolovala, jestli zbraň není nabitá, natáhla a vystřelila. Pistole fungovala bezchybně, však na ní nebyla ani jediná skvrnka rzi. Paní plukovníková si ji dala do kabelky, jako pojistku před Kaukem Nyyssönenem a jeho kumpánem. V nouzi by aspoň mohla zastřelit sama sebe, pokud by si nestihla vstříknout do žíly vlastnoručně vyrobený jed.

Povaleč Pertti Lahtela byl spálen a pohřben, jak bylo domluveno. Jeho dobroditelka, přihlouplá pomocná kuchařka Raija Lasanenová uspořádala pohřební hostinu ve svém bytě na Erikově ulici. Zúčastnilo se jen několik nebožtíkových přátel a známých, všichni tak či onak na štíru se zákonem. Pili kávu a jedli dort, který upekla paní plukovníková Linnea Ravasková. Kake Nyyssönen pronesl několik jednoduchých vět na přítelovu památku. Zaměřil se na špatnost světa, z níž si Pertti Lahtela zaživa odkrojil svůj díl. Později večer šli nebožtíka zapít do restaurace U džbánu.

O tři dny později byl nebožtíkův popel uložen do urnového háje na hřbitově v Hietaniemi. Urnu s popelem si Raija Lasanenová vyzvedla v krematoriu. Společnost jí dělali Jari Fagerström a Kauko Nyyssönen. Tomu dal správce hřbitova do ruky lopatu a ukázal, kudy se jde do urnového háje. Husím pochodem pak odkráčeli z krematoria severním směrem, ke smutné travnaté úžlabince v nejodlehlejším koutě hřbitova. Stála tam ponurá pergola z břidlicových sloupů a žalostný výtvor jakéhosi sochaře, jehož cílem bylo zřejmě vyvolat v přihlížejících smrtelnou hrůzu. Neradostné místo. Raija držela v ruce kytici tulipánů.

Paní plukovníková Linnea Ravaskové se na hřbitov vypravila s dostatečným předstihem, aby mohla sledovat zakopávání Lahtelova popela. Ukryla se na vyvýšenině asi padesát metrů od umového háje mezi stromy a pomníky. Vzala si divadelní kukátko, díky němuž pohřební průvod poznala už z dálky. Měla s sebou také rukávník, tašku a v tašce Rainerovu pistoli.

Správce malé skupince vysvětlil, že kdekoliv na loučce mohou vykopat malou jamku. Nejdřív musí odstranit vrstvu rašeliny, pak do jamky vysypat popel a zase trávník uvést do původního stavu. Urnu do země zakopat nesmějí, protože uma patří krematoriu a pozůstalí ji mají zapůjčenou jen na dobu obřadu, zrovna tak lopatu. Pak správce odešel předtím ovšem truchlícím pozůstalým znovu důrazně připomněl, ať mu okamžitě po obřadu vrátí urnu i lopatu.

Vhodné místo, kde by měl Perův popel spočinout, vybrala Raija Lasanenová. Jari Fagerström vzal lopatu a zaryl do ztvrdlého a udupaného trávníku. Kauko Nyyssönen postával opodál s urnou v ruce. Občas Jariho vystřídal v hloubení jamky. Raija Lasanenová plakala.

Linnea Ravasková si prohlížela Nyyssönena a Fagerströma divadelním kukátkem; zase jí vyvstalo před očima, jak ji ti dva v Harmistu trápili. Položila kukátko na náhrobní kámen, pod nímž spočíval nebožtík Uolevi Prusti, narozen 1904, zemřel 1965. Co to asi bylo za mužského, přemítala Linnea, zatímco vytahovala z tašky pistoli. Položila ji na Prustiho náhrobek, zakryla rukávníkem a sklonila se, jako by chtěla namířit. Hlavou jí totiž bleskl bláznivý nápad, že by mohla zastřelit Kauka Nyyssönena a Jariho Fagerströma v urnovém háji. Občas si přiložila k očím kukátko a zadívala se do úžlabiny. Právě teď držel lopatu Kauko, měla ho přímo na mušce. Jak snadné by bylo střelit Kauka Nyyssönena přímo do hrudi, z téhle vzdálenosti by ho nemohla minout. Co si to představuju, zhrozila se Linnea, přece nemůže vystřelit, i když ty dva v urnovém háji nenávidí víc než cokoliv na světě. I když by na to měla právo.

Linnee se zlověstně zablesklo v očích. Pažba pistole se opírala o chladný náhrobní kámen, hlaveň mířila Kaukovi Nyyssönenovi přímo na hruď. V hledáčku viděla jeho modrou džínovou bundu Linnein kostnatý prst se dotýkal kohoutku.

Vtom na hrob Uolevi Prustiho přiběhla jedna společenská veverka a skočila na hlaveň pistole, aby si od té hodné stařenky vyžebrala něco na zub. Linneu Ravaskovou huňatý ocas tak polekal, Že na okamžik ztratila své ostrostřelecké schopnosti.

Zbraň vystřelila, kulka zasvištěla do urnového háje a tam prorazila lopatu. Veverka, kožíšek zježený hrůzou, zmizela v koruně nejvyššího stromu.

Jari Fagerström a Kauko Nyyssönen se bleskově vrhli do úkrytu za nejbližší náhrobky. Raija Lasanenová zůstala stát uprostřed úžlabinky s urnou v ruce, ochromená hrůzou. Zhrozila se i Linnea Ravasková. Ukryla pistoli v rukávníku a bez hlesu jako přízrak se plížila směrem ke hřbitovní bráně. Když šla kolem kolumbária, vklouzla dovnitř, skrčila se v koutku kaple, poklekla u zdi a zkřížila ruce v rukávníku. Pořád tam měla parabellum. Pokud si sem pro ni přijdou a budou ji chtít vytáhnout na denní světlo, začne střílet, rozhodla se Linnea.

Linnea se krčila u zdi, jako by byla ponořená v modlitbách. Vtom jí pohled padl na kamennou urnu. Tekla Grönmarková, rozená Salmisensaariová, narozena 1904, zemřela 1987, bylo na urně vyryto. Proboha, vždyť zírá přímo na Teklin hrob! Takže Tekla zemřela teprve loni, to tady ta stará kokota pěkně dlouho strašila! Jak je ale možné, že Linneu nepozvali na pohřeb!? Takové faux pas!

Linnea byla celá rozhořčená a neuvědomila si, že Teklini příbuzní možná neznali její adresu v Harmistu. Švédsky psané noviny jí z Helsink do Harmista nechodily, byla ráda, že si předplatila aspoň finský deník.

Linnea pozorovala Teklin hrob s určitým potěšením. Znala nebožku už od třicátých let, seznámily se spolu ve Vyborgu. Tekla byla celý život krásná a neuvěřitelně přelétavá žena, opravdová femme fatale. Sbírala muže jako jahůdky, vždycky z nich vysála všechnu šťávu, vychutnala si je v lačných červených ústech a zbytky pak vyplivla. I Rainera v roce 1938 na několik týdnů ulovila, ale Linnea všechno zařídila tak, aby nedošlo ke skandálu. Tekla pocházela z rodiny drobného obchodníka se dřevem z Petrohradu, snad v ní kolovala i ruská krev. Později, v dospělosti, se Tekla třikrát provdala, naposledy za jistého Grönmarka s jaterními skvrnami na obličeji, zemřel v tom roce, kdy skončila válka v Koreji.

Linnea se ponořila do vzpomínek a téměř zapomněla na to, co se před okamžikem stalo v urnovém háji. Jestlipak by už mohla z kolumbária vyklouznout? Přesunula pistoli z rukávníku do tašky a nechala Teklu spát věčným spánkem. Pomaličku vyšla na hřbitov. Panoval tam klid. Vrátila se do urnového háje. Perův popel už podle všeho spočíval v zemi.

V květinářství před hřbitovem pak koupila kytici rudých růží a odnesla je do kolumbária k urně Tekly Grónmarkové. Co jiného než růže by měla dostat prostopášná kráska od své staré přítelkyně - a bývalé sokyně? Růže jsou květiny krásných žen, růže se kladou na hroby děvkám, přemítala Linnea s tesknou škodolibostí, když pohlížela na rudou kytici před umou Tekly Grónmarkové.

Po návratu ze hřbitova Linnea zavolala Raije Lasanenové. Dívka byla zjevně v šoku, ani ne tak kvůli pohřbu svého druha, jako kvůli výstřelu, který padl v umovém hájí. Raija vypověděla Linnee, co se stalo. Kake a Jari byli přesvědčení, že v tom má prsty ta zlá jedubaba ze Siuntia. Kake oznámil, že se zabarikáduje na Novozemské ulici, na dveře a na okna dá zámek a dveře ještě něčím zahradí. Podle Raikuli se Kake začal strachovat o život.

„A Jari taky povídal, že se nějakou chvíli v Helsinkách radši neukáže, na víkend chce jet do Rovaniemi na Polární rock, říkal mi, ať jedu s ním, ale mně se nechce a kromě toho ještě držím smutek. Jari vyhrožoval, že až se z Laponska vrátí, sprovodí tu bábu ze světa. Je to úplně hrůzostrašný, věřím, že by toho byl schopnej, Jari je někdy fakt obluda.“

Linnea slíbila, že jakmile přijde doplatková faktura od pohřební služby, převede Raije peníze na účet. Zavolá zase příští týden, loučila se. Dívka té hodné paní zlomeným hlasem poděkovala.

Nazítří se ve večerníku objevil rozhovor se správcem hřbitova o střelbě v urnovém háji. V okolí hřbitova přibývá násilí, stěžoval si správce. Dřív se přece na hřbitovech nestřílelo. Mládež se opravdu neumí chovat. To už ani nebožtíci nebudou ušetřeni nevkusných legrácek mladých lidí? V novinách byla fotografie, na níž správce prostrkoval ukazováček dírou, již výstřel zanechal v rezavé lopatě.

Kapitola 17

V Rovaniemi na festivalu Polární rock měl Jari Fagerström čas přemýšlet nad nejnovějším vývojem událostí. S tetou Kakeho Nyyssönena začaly být teď v létě zbytečné problémy. Postavila se na odpor a Jari si byl stoprocentně jistý, že na jejich partu nejenom poštvala policajty, ale také se je pokusila všechny otrávit. Korunu všemu nasadila vraždou Pery.

Dospělý muž v nejlepším věku přece nevypustí duši jen tak zničehonic. Jen se tak dozvědět, jak bába Peru zabila!

Jari si cestu do Rovaniemi nedokázal vychutnat, a to měla taky na svědomí Linnea. Polární rock nestál za nic, žádnej vodvaz. Jak by se taky mohl pořádně odvázat, když musel pořád myslet na Perovu smrt a na tu záležitost s Linneou. Jakmile to bude vyřízené, získá Jari zase radost ze života. Začínal být Linneou posedlý.

Záležitost s Linneou by samozřejmě měl správně vyřídit Kake, ale Kakeho všichni znají, vždycky všechno odkládá na zítra, takže neudělá nikdy nic. Jarimu bylo čím dál jasnější, že pokud se toho nechopí sám, bude Linnea živá ještě na podzim.

Jari myslel i na to, že pokud Linneu zabije on, tak by se slušelo, aby se s ním Kake o babčiny peníze rozdělil půl na půl. Kdoví, kolik má bába vůbec peněz? Jari si byl jistý, že vdova po plukovníkovi nemůže být tak chudá, jak tvrdí Kakemu. Lunea si určitě nějaký prachy ulila, jenže dokud je naživil, tak se k nim oni dva nedostanou.

Na zpáteční cestě do Helsink vymyslel Jari skvělý plán - aspoň jemu tak připadal. Musí Linneu pod nějakou záminkou vylákat na výletní plavbu do Švédska, a tam ji někde strčí přes zábradlí. Třeba někde u Alandských ostrovů, hodí ji tam do moře mezi sledě. Ani pes po ní neštěkne!

Jari Fagerström promýšlel Linneinu smrt výhradně z praktického hlediska. Etická stránka věci ho na duši netížila. Dovedl si představit situaci na lodi, soumrak letní noci na horní palubě. Rychle popadne babču do náruče, přitiskne jí ruku na ústa, a pak se rychle rozmáchne a přes ocelové zábradlí jí popřeje šťastnou cestu do prázdnoty. Babka teti jako blesk, baloňáček vlaje v nočním větru, možná něco volá, do toho křik racků, babka padá do zpěněné vody za lodí, na hladině se objevuje malý kopeček bílé pěny... a je to.

Nebo přece jenom... Jari už jednou člověka zabil, ukopal k smrti nějakého dědka v Ruskeasuo, a ani ho tehdy nechytili. Někdy si na to vzpomněl, ale to přece jenom bylo svým způsobem nedopatření. Až hodí Linneu do moře, upadne tamten případ do zapomnění a jeho místo zaujme tahle oficiálnější, úkladnější, profesionálnější vražda. Jari podvědomě cítil, že tahle akce by tu starou překryla, a měl čím dál nutkavější potřebu Linneu zabít.

V suterénu na Novozemské ulici pak seznámil se svým plánem Nyyssönena. Pokud se Kakemu podaří vylákat Linneu na loď, řekl Jari, on zařídí všechno ostatní. Kake ovšem nesmí zapomenout na Jariho ve fázi zhodnocení investice, tedy až se bude dělit Linneino dědictví.

„No není to suprovej nápad, s bábou na horní palubu a pak přes zábradlí do vodičky, ať se pohoupá na vlnách?“ vychvaloval Jari svou ideu.

Podle Kakeho ten plán nebyl nic moc. Tohle by dokázal vymyslet kdekdo, ale jak asi chce Jari dostat Linneu na loď? To je to, oč tu běží...

Jari prohlásil, že v každým případě hodlá udělat nějakou pořádnou vloupačku, aby měl za co koupit sobě a Linnee lodní lístky. Kake zatím musí vymyslet, jak dostat babču na loď. Jari byl odhodlán hodit Linneu do moře už cestou tam, tak by se ušetřilo za zpáteční lístek.

Kake chvíli přemýšlel. Jestli se má akce podařit, rozhodl, potřebujeme psací stroj. Pokud Jari ukradne stroj a potřebné peníze, on se postará o logistiku. Dělba práce byla stanovena.

Akční hrdina Jari se přesunul do hospody, aby si u piva naplánoval nějakou pořádnou vloupačku. Proseděl tam celé odpoledne, prohlížel mapy v telefonním seznamu, ve zlatých stránkách hledal výnosná povolání, házel do sebe jedno pivo za druhým, a když mu před zavírací hodinou už odmítli nalít, vyklopýtal na ulici. Teď už zbývalo jenom zavítat do nějakého úřadu nebo ústavu, ty zejí v noci prázdnotou a jsou v nich nejenom psací stroje, ale většinou i peníze.

Na Bulevardi, proti parku u Starého kostela, se opilý lupič uchýlil do jednoho domu. Kanceláří tu bylo jak naseto, bylo z čeho vybírat.

Ve třetím patře se skvěly masivní dveře z ušlechtilého dřeva a na mosazné tabulce se leskl nápis: Embajada Argentina Cancillería y Sección. S tímhle zámkem nemá cenu ztrácet čas, usoudil Jari, k takovým dveřím jistě patří alarm. Ovšem vedle se krčila obyčejná dvířka, která působila podstatně vstřícněji. Jari vytáhl z kapsy pružnou plastikovou destičku, již si pro podobné příležitosti obstaral, a vsunul ji do škvíry u zámku. Po chvilce lomcování se dveře s cvaknutím rozlétly. Lupič potichoučku vklouzl dovnitř, poslouchal, nikde ani hlásek. Nahmatal na zdi vypínač, rozsvítil a podíval se, kam vlastně přišel.

Zjistil, že se octl v nějaké kanceláři. Bylo zde několik místností, na stolech papíry a psací stroje, na policích šanony. Papíry byly popsané nějakým divným jazykem, že by španělsky?

Našel kuchyňku, a světě div se, byla plná piva! Za kuchyňkou bylo něco jako zasedačka. Vévodil jí dlouhý stůl s leštěnou deskou a podél stěn stály skříně, na policích už na první pohled hodnotné knihy. Ve skleněné vitríně v rohu se leskly křišťálové sklenice a bůhvíkolik láhví vína. Jari se octl přímo v ráji!

Naslouchal tichu v domě, připraven dát se na útěk. Pak vyndal z ledničky pivo a nalil si do křišťálové číše. Pozvedl číši ke rtům, uklonil se svému obrazu ve skleněných dveřích vitríny a obřadně se napil.

O dvě hodiny později byl už šťastný lupič natolik opilý, že se celý rozcuchaný rozvaloval na dlouhém stole v zasedací místnosti a líbezně se usmíval na řádku lahví drahého vína před sebou. Bylo mu do zpěvu. Kam by spěchal, však do rána bylo času dost a dost! Zkušeně natáhl ruku po sklenici. Co to vlastně teď pije, francouzský koňak, nebo jamajský rum?

V tom okamžiku noční idylka skončila. Ponurá skutečnost se přihlásila v podobě muže z bezpečnostní služby. Jari Fagerström se vrhl do zadní místnosti, popadl jednou rukou psací stroj, druhou těžkou a na první pohled cennou kartonovou krabici a vyřítil se na schodiště. Shora se ozývaly výkřiky a bouchání dveří. Zloděj vyklouzl na ulici a rozběhl se za roh na Novozemskou. Když doběhl do Kakeho suterénu, sotva popadal dech. Zabouchl za sebou dveře a svezl se na podlahu. Ještě než usnul opileckým spánkem, stihl se pochlubit svou kořisti:

„Proboha, Kake, nesu psací stroj a plnou krabici obligaci Národní banky Argentiny!“

Ráno krabici otevřeli; neobsahovala cenné papíry, nýbrž 2000 kusů předtištěných pozvánek, jež argentinský konzulát rozesílal na své diplomatické akce. Kromě toho bylo v krabici 150 pozvánek už vyplněných, v zalepených a ofrankovaných obálkách: hosté byli zváni na velikou diplomatickou večeři v jednom z nejdražších hotelů v Helsinkách, v Kalastajatorppě, která se měla konat za deset dní. Jari a Kake je ovšem neodnesli na poštu, jak bylo zřejmě plánováno, nýbrž celý obsah krabice rozhořčeně vysypali do popelnice a na celý ten nepodařený lup zapomněli. Asi patnáct prázdných pozvánek si nicméně ponechali pro svou potřebu, vyplnili je a rozeslali těm nejprofláknutějším policajtům a bachařům z Helsink a okolí. Podepsali je po argentinsku a jak přikazují diplomatické manýry, poslali je dotyčným na domácí adresy.

O deset dní později došlo v diplomatických kruzích téměř ke skandálu: na slavnostní argentinskou večeři totiž nedorazil ani jediný zvaný host, zato se u dveří Kalastajatorppy s pozvánkami v ruce tlačili policisté a vězeňští dozorci ve slavnostních uniformách.

Odbor protokolu ministerstva zahraničí se jal pátrat po ztracených pozvánkách a dospěl k rozhodnutí, že z jejich ztráty obviní poštu. Pošta popírala, že by dotyčnou zásilku ztratila a zničila, ale média nevzala její výmluvy vážně. Generální ředitel pošt a telekomunikací Pekka Tarjanne byl jednohlasně vyzýván k rezignaci. Zřejmě svou výpověď poslal poštou, neboť nikdy nedorazila na místo určení.

Psací stroj, který Jari rovněž ukradl, naproti tomu k užitku byl. Kauko Nyyssönen na něm napsal úředně znějící dopis, adresovaný paní Linnee Ravaskové, vdově po plukovníkovi. Pisatel dopisu blahopřál šťastné výherkyni k tomu, že na jaře vyhrála na zahrádkářské výstavě zájezd lodí do Stockholmu. Kake přiložil k dopisu lodní lístek do Stockholmu a místenku do kajuty na palubě B. Přidal i další užitečné rady: ve Stockholmu měla výherkyně přenocovat v hotelu Reisen, kde jí v recepci vydají voucher a zpáteční lodní lístek. Gratulujeme! Nyyssönen dopis podepsal Toivo T. Pohjala, neboť si vzpomněl na jméno ministra zemědělství.

Dopis odnesli na poštu a poslali, ovšem doporučené.

Paní plukovníková Linnea Ravasková otevřela obálku a s očima navrch hlavy četla šťastnou zprávu. Opravdu, na jaře byla na zahrádkářské výstavě. Dokud bydlela v Harmistu, jezdila tam každý rok, nicméně si nevzpomínala, že by tam vyplňovala nějakou anketu nebo soutěž. No, třeba jí už paměť tolik neslouží. Možná se losovaly všechny vstupenky? Ať tak nebo tak, výhra nemohla přijít ve vhodnějším okamžiku. Linnea nevýslovně toužila po nějaké kratší cestě, na níž by si mohla ode všeho odpočinout. Vždyť v poslední době zakusila tolik duševních otřesů! Bude nádherné projít se po letním Stockholmu, prohlédnout si Staré město, zavzpomínat na staré časy. Výhra by byla ideální, jen kdyby byla pro dvě osoby, mohla by s sebou vzít i Jaakka, ale díky bohu aspoň za tohle. Jaakkovi koupím na lodi nějaký krásný dárek, rozhodla se Linnea.

Před odjezdem musel Jari Fagerström ještě podniknout novou akci, aby si obstaral peníze na cestu. Rozhodl se totiž, že když už bude ve Stockholmu, přiveze odtamtud nějaké drogy, vesměs pro vlastní potřebu. Teď vyrazil do akce střízlivý, okradl dva burany v parku v Kaisaniemi a vydělal tak potřebné peníze. Stálo při něm štěstí, musel zbít jen jednu z obětí, druhá se vzdala peněženky dobrovolně.

I Jari už dostával cestovní horečku.

Kapitola 18

Jari Fagerström i Linnea Ravasková si sbalili věci v dostatečném předstihu už v pátek odpoledne. Loď odplouvala v 18 hodin. Linnea si vzala malou cestovní tašku, do níž k běžné cestovní výbavě přibalila ještě svůj starý dobrý rukávník. Přemýšlela, má-li s sebou brát i Rainerovu vojenskou pistoli, ale pak tu myšlenku zavrhla. K čemu by jí, obyčejné turistce na zájezdu, byla v mírumilovném Stockholmu pistole? Kromě toho by zbraň mohla vyvolat problémy při pohraniční kontrole. Do kabelky si Linnea nicméně vsunula injekční stříkačku s jedem. V dnešní době si stará bezbranná žena nikdy nemůže být jistá, nebude-li potřebovat dávku smrtícího jedu.

Jari byl sbalený ještě rychleji. Prozkoumal peněženku, již ukradl jednomu z vesničanů. Byl v ní řidičský průkaz, vystavený na jméno Heikki Launonen, narozený 20. 5. 1943. Z osobních dokladů vyšlo najevo, že oloupený občan Launonen pochází z východního Finska, z Imatry, a povoláním je servisní technik. V peněžence měl dále dvě malé fotografie předškolních dětí, rozesmáté holčičky a ušatého chlapečka. Jari si povšiml, že i otci uši značně odstávaly. Když Launonena tloukl, velkou pozornost jeho uším ovšem nevěnoval. Jestlipak je už Launonen doma, nebo pořád ještě ve špitále, napadlo Fagerströma, když vyhazoval prázdnou peněženku do odpadkového koše.

V Launonenově peněžence bylo 3400 marek v hotovosti. Druhý oloupený mu vynesl jen 600 marek, ale i tak měl Jari na cestu kolem tří tisíc - musel totiž koupit lístek i pro Linneu. I tak ale něco zbyde na drogy, počítal spokojeně.

Jari Fagerström zaujal místo v přístavní hale už dávno před pátou hodinou odpolední. Kake přišel s ním, chtěl se přesvědčit, jestli babka dostala dopis a jestli opravdu odpluje. Kumpáni se usadili za sloupem, odkud měli přehled, kdo přichází na loď.

Půl hodiny před odjezdem lodi konečně dorazila Linnea, doprovázená Jaakkem Kivistem. Kivistö podal paní plukovníkové kytici a na rozloučenou ji objal. Linnea byla oblečená ve světlém kostýmu, přes jednu ruku měla přehozený baloňák a v druhé ruce nesla malou cestovní tašku. Na hlavě měla stará dáma letní klobouk s širokou krempou a květinovou výzdobou.

„Bába se naparádila, ta teda chudá není,“ mručeli Kake a Jari za sloupem. Ještě že jí nekoupili zpáteční lístek, utěšovali se navzájem, byly by to vyhozené peníze.

Když se Linnea nalodila a Jaakko Kivistö opustil halu, rozloučil se i Kake. Podali si dokonce ruce. Bylo to drsně obřadné loučení, vždyť Jari odjížděl na cestu, během níž se stanou věci veliké.

„Přivez fet a užij si u svensonů,“ loučil se Kauko Nyyssönen. „A rozhodně hoď Linneu do moře už na cestě tam, ať nedělá ve Stockholmu scény kvůli noclehu a zpáteční loděnce.“

„Na mě se můžeš spolehnout, Kake. O bábu se postarám,“ prohlásil Jari sebejistě. I on pak nastoupil na loď a neprodleně zamířil k barovému pultu, kde hodlal vyčkat, až se začne nalévat.

Jari měl vskutku slavnostní pocit, hodně si od tohoto výletu sliboval. Překlopil do sebe prvního panáka a v žaludku se mu rozlilo příjemné teploučko. Všechno to bylo vzrušující: luxusní loď, plavba po letním moři, nadcházející noc, v níž měl prokázat, čeho všeho je schopen. Jari si připadal jako ruka osudu, mocná, chladná a neúplatná. Bezděky se usmál a objednal si další pití.

Paní plukovníková Linnea Ravasková se ubytovala v kajutě. Brzy se tam objevila i její spolunocležnice, asi třicetiletá zdvořilá a vzdělaná žena. Jmenovala se Sirkka Issakainenová. Spolucestující řekla, že je psycholožka a cestuje na západní pobřeží Švédska, do města Trollhättan, kde má zkoumat, jak se finští tovární dělníci adaptovali na místní podmínky. Jde o mezioborový výzkum, do něhož jsou zapojeni i sociologové. Na univerzitě v Tampere se totiž zjistilo, že mladíci finského původu, zaměstnaní ve švédských automobilkách, jsou z nějakého důvodu náchylnější k onemocnění alkoholismem než švédští členové srovnávací skupiny. Proč tomu tak je, to mladá žena hodlala důkladně prozkoumat.

Když jí Linnea řekla, že vyhrála zájezd od svazu floristů, mladou ženu to nevýslovně nadchlo. Doma v Tampere taky zahradničila, vždycky v létě pěstovala v truhlících na balkoně kytičky a rajčata. Její manžel pocházel ze západního pobřeží, z Kokkoly, a jeho příbuzným tam patřilo velké zahradnictví. Psycholožka Sirkka Issakainenova od nich každý rok na jaře dostávala vynikající semínka rajských jablíček a nabídla se, že napřesrok jich pár pošle i své spolucestující.

Ženy se rozhodly, že společně povečeří v restauraci s obsluhou, vydatný roh hojnosti na švédských stolech je nelákal.

I Jari si v baru našel příjemnou společnost. Dal se do řeči s dvěma tiráky a pak se seznámil s jistým Seppem Rahikainenem, který se vychloubal, že pracuje na norské ropné plošině v Severním moři Rahikainen štědře poroučel panáky a vyprávěl o tvrdé práci v rozbouřeném moři. Vracel se 7 dovolené zpátky do práce. Doma se válel dva týdny na kraji jednoho příkopu, v jedné ruce soudek kvasu a v druhé lehkou holku, a za olšovým hájkem neustále čekal přistavený taxík. Rahikainen se chlubil, že za dva týdny si vydělá dvanáct tisíc norských korun, takže si přece nenechá nějakým taxametrem zkazit dovolenou. Dřív, dokud ještě pracoval u Saabu v Trollhättanu, musel i Rahikainen obracet každou korunu, všechno utratil za kořalku. Teď mohl chlastat a ještě mu zbylo, ropa je holt ropa.

Jari Fageström na svého kumpána zchytrale mrkl. Je limnolog, prohlásil pak, a dodal, že i v jeho oboru se člověk může pěkně napakovat. Zamával ropnému magnátovi před očima svazkem bankovek.

Rahikainen ovšem nevěděl, čím se limnologové zabývají. Pracuje snad jeho společník v továrně na limonádu?

Jari Fagerström vyprskl smíchy. To zrovna! Zabývá se výzkumem vody, ví všechno o mořích a hlavně o rybách.

Dali si panáka. Jari vyprávěl, že cestuje do Göteborgu, v prostoru pro auta má cisternu plnou finské jezerní vody z Päijänne, 20 000 litrů, a v té vodě plavou tisíce mladých mníků. Ty doveze do jezera Vättern, tam je vyloží na rybí farmě a v Göteborgu dostane náklad na zpáteční cestu.

„Mláďata platýse mořského! 100 000 jich do Finska dovezu! Bude to dlouhá cesta. Musím jet bez zastávky až na sever, protože mladí platýsi se vysadí do jezera Inari. Vědci totiž vyzkoumali, že v chladných severních vodách se jim daří líp než v moři. Za jedno mládě dostanu desetník, takže si kámo spočítej, to je pěknej balík.“

Ropného magnáta to nadchlo: na vrtné plošině mají často k jídlu platýse. Má vynikající chuť, zvlášť usmažený na oleji. Skvělý nápad, vysadit je v jezeře Inari. Rahikainen slíbil, že někdy v budoucnu si pro platýse do Inari dojede. K oboustranné spokojenosti se muži dohodli, že rybářskou výpravu na sever podniknou asi v roce 1990, až platýsi dosáhnou vhodné velikosti. Na to si podali ruce a samozřejmě objednali panáka.

Co kdybych zlákal Rahikainena, ať si se mnou později zahraje karty, říkal si Jari. Opilý ropný magnát by představoval snadnou kořist. Kvůli tomu se Jari vydával za odborníka, pro něhož pár drobných nepředstavuje žádný problém.

Rahikainen byl hned od začátku důvěřivý, a když ho Jari seznámil s detaily rybného hospodářství, naftař prohlásil, že v oboru limnologie získal nového přítele. Jari zavedl řeč na karty. Rahikainen nadšeně souhlasil a pozval odborníka přes vodu, ať později večer přijde za ním do kajuty. Jari sám lůžko v kajutě neměl.

Dřív, než očeše Rahikainena, čekal ovšem Jariho jiný úkol: musel se dát trošku dohromady a poohlédnout se po Linnee. Lodní rozhlas už zval druhou várku ke švédskému stolu. Jari se zašel podívat, jestli ve frontě na lahůdky nebude i paní plukovníková. Nový přítel Rahikainen samozřejmě s ním, nehnul se od Jariho ani na krok.

Linneu nebylo nikde v jídelně vidět. Jari se rozhodl zkontrolovat restauraci s obsluhou. Byla téměř prázdná, jen několik stolů u okna bylo obsazených. A zrovna tam byla Linnea, seděla u stolu s nějakou neznámou ženou. Jari se posadil tak, aby na něj Linnea neviděla, a Rahikainen si k němu přisedl. Když přišel číšník, Rahikainen objednal pro oba teplé toasty, v téhle hospodě se údajně muselo k panákům i něco jíst.

Rahikainen zaznamenal, že jeho kamarád co chvíli pokukuje k jednomu stolu, kde sedí asi třicetiletá upravená žena s maminkou nebo snad s babičkou, jak usoudil. Mladá žena Rahikainena zaujala. Vstal a srdnatě vrávoral přes celý sál ke stolu, u nějž ženy seděly. Jariho to rozčililo. Opilý naftař mu začal hatit plány.

Rahikainen vystřelí od stolu, sotva otevře pusu, utěšoval se Jari, nóbl dámy se nezačnou vybavovat s opilým dělňasem. Ale kdepak! Mladší žena vytáhla z kabelky blok a začala se Rahikainena vyptávat na všechno možné. Rahikainen si přitáhl ke stolu židli, objednal dámám pití a jeho smích se nesl přes celou restauraci až k Jariho stolu. Jari celý zkoprnělý vstal a vrátil se do baru.

Sirkku Issakainenovou neobyčejně potěšilo, že už na cestě do Švédska jí náhoda přivedla do cesty vhodný výzkumný objekt. Rahikainen dřív pracoval v Trollhättanu, jak vyšlo hned zpočátku najevo. Issakainenová si začala dělat o jeho zážitcích a zkušenostech poznámky. Rahikainen ochotně a vesele vyprávěl o životě a podmínkách Finů na svobodárnách automobilky Saab. Issakainenové se podařilo zaznamenat vskutku unikátní materiál. Objekt bohužel začal být brzy opilý a dotěrný, situaci však přesto bylo třeba využíti Psycholožčinu spolucestující Linneu Ravaskovou to přestalo bavit a odešla si lehnout.

Jari Fagerström vypil v baru několik skleniček a pak se vypravit znovu do restaurace, jestli Linnea pořád ještě večeří. Zjistil, že babka zmizela, a odvážil se teď přisednout si k Rahikainenovi a Issakainenové a seznámit je se svou limnologickou kariérou. Rahikainenovi se to vůbec nelíbilo. Obořil se na Jariho, ať kouká zmizet. Muži se začali hádat, Sirkka Issakainenová se polekala a prchla do kajuty. To Rahikainena naštvalo ještě víc a chytil Jariho pod krkem. Jari kopl naftaře do slabin, ten se skácel a s sebou k zemi strhl ještě ubrus, sklenice a vlastně celý stůl, a pak se na přítele znovu vrhl. Rvačka byla v plném proudu. Na místě se objevili dva muži z ochranky a odtáhli rváče z restaurace přímo do lodní basy, pro jistotu každého do jiné cely.

Jari Fagerström vztekle kopal do ocelových dveří lodní cely. Prohlašoval, že se stal obětí násilí, že na rvačce nenese žádnou vinu, ale nebylo mu to nic platné, nechali ho pod zámkem. Ze strojovny se sem neslo dunění lodních motorů, odněkud z dálky doléhal Rahikainenův zvířecký řev. Jari Fagerström ulehl, ponořen do neveselých úvah. Uvězněný v ocelové cele může na plánovanou akci zapomenout. Linnea si zachránila život kvůli tomu idiotovi, ožralému naftaři.

Psycholožka Sirkka Issakainenová, celá otřesená, vyprávěla Linnee Ravaskové o rvačce, jíž byla v restauraci svědkem. Finští mladíci nemají ani ponětí o dobrých způsobech, stěžovala si. Linnea se spolucestující svěřila s vlastními trpkými zkušenostmi. Jejím břemenem byl vlastní synovec, jehož navíc vychovala, alkoholik a kriminálník, a jeho dva povedení kumpáni. Jeden z nich nedávno zemřel.

Sirkka Issakainenová konstatovala, že svět by byl krásné místo, kdyby se mezi muži nevyskytovali opilci a blázni. Na druhé straně, v takové situaci by psychologové jen stěží hledali práci.

Kapitola 19

Ráno bylo ve Stockholmu polojasno a teplo. Linnea Ravasková prošla celní kontrolou a objednala si taxi. Nabídla svezení i psycholožce Sirce Issakainenové, která měla ještě týž den pokračovat v cestě vlakem. Svou spolucestující zanechala na hlavním nádraží, které měla stejně při cestě, a sama odjela do hotelu Reisen na břehu jezera Strömmen.

Od roku 1957, kdy tu Linnea nocovala naposledy, se bohužel úroveň služeb starého dobrého hotelu značně snížila. Stará dáma si sama musela odvléct zavazadlo do recepce, ani nápad, že by jí taxikář nebo hotelový zřízenec pomohli. Ne že by Linnea tašku neunesla, byla přece z Harmista zvyklá tahat plné kbelíky vody, ale taková lhostejnost jí prázdninovou náladu nijak nezlepšila.

Žena za recepčním pultem byla sice zdvořilá, ale neuvěřitelně neschopná a tupá. Když se Linnea sháněla po voucheru, nemohla ho recepční nikde najít. Linneu udivilo, jaký tu mají nepořádek, a hlasem maličko netrpělivým oznámila, že by se ráda okamžitě ubytovala. Ztracený voucher ať si hotel vyřídí s Finským svazem floristů, proč by se o to měla starat ona, stará důchodkyně a vdova po plukovníkovi. Recepční se omlouvala, začalo se pátrat, ale bezvýsledně. Paní plukovníkové nikdo pokoj nerezervoval, nikdo do hotelu neposlal žádný voucher ani zpáteční lístek na loď, který Linnea rovněž požadovala. Kromě toho hotel byl úplně obsazen, bohužel.

Linnea vytáhla z kabelky dopis o výhře. Přečetla ho švédsky recepční a ta se začala chovat poněkud chápavěji. Přidělila Linnee pokoj, ale protože všechny obyčejné pokoje byly plné, uvedli Linneu do prostorného apartmá, v němž kromě ložnice byl i obývací pokoj a sauna.

Z hotelu pak neprodleně zavolali do Finského svazu floristů a oznámili, že jistá paní plukovníková z Finska se v jejich hotelu neústupně domáhá ubytování; mává dopisem, pod nímž je podepsán Toivo T. Pohjala. Ve svazu vznikl dojem, že s tím má něco společného sám ministr zemědělství, a telefonicky potvrdili, že ubytování i lodní lístek za paní plukovníkovou zaplatí. Tajemník svazu začal přemítat, kde je asi zakopán pes. K přítelkyni pana ministra je samozřejmě nutné být loajální a její útratu ve Stockholmu zaplatit, o tom není pochyb. Jak ale ministra napadlo obrátit se v té záležitosti zrovna na jejich svaz? Tajemníka zvláště udivovala ministrova otevřenost, dokonce by se dalo hovořit až o občanské odvaze: v dnešní době, po velkých korupčních skandálech, by si leckdo rozmyslel financovat své milenky z rozpočtu rezortně příslušných organizaci Tajemníka udivoval i fakt, že ministr má poměr s nějakou plukovnickou paničkou. Tajemník měl o ministru Pohjolovi úplně jinou představu. Na veřejnosti si přece ministr usilovně budoval image důvěryhodného a absolutně čestného člena vlády. Image je ale často pouhá zástěrka, to si tajemník uvědomoval.

„Na prvním místě rodina.“ Tajemník se ironicky pousmál, neboť si vzpomněl na volební slogan ministrovy strany.

Takže věc se vysvětlila, ředitel hotelu Reisen přišel paní plukovníkovou osobně navštívit a ujistil ji, že rozdíl v ceně mezi obyčejným pokojem a apartmá bere hotel na sebe, nebude jej Finskému svazu floristů účtovat. Omluvil se za vzniklé nedorozumění a dal do pokoje poslat lahvičku sherry.

Linnea dopoledne odpočívala v apartmá. Lehce poobědvala a pak, svěží, vyrazila do města. Počasí se od rána vyjasnilo. Bylo velmi příjemné pomalu se procházet úzkými uličkami Starého města, jimiž proudily davy letně oblečených turistů. Stockholm se za ty roky moc nezměnil. Linnea si vzpomněla, že poprvé byla ve Stockholmu na nákupech už v roce 1936, začátkem léta. Ideální doba pro tak dalekou cestu. Švédský král byl zrovna na návštěvě na finském západním pobřeží, v Turku a v Naantali, všechny stockholmské noviny o tom psaly. Tehdy se noviny prodávaly na vozících na nároží a neuveřejňovaly - na rozdíl od současnosti - obrázky nahých žen.

Linnea přemýšlela, jaký dárek by měla z cesty přivést Jaakku Kivistövi. Byl to oříšek. Jaakko měl všechno, co potřeboval, jeho velký byt byl plný všech možných věci Kupovat starému muži; jehož snad už brzy čeká smrt, něco opravdu drahého a trvanlivého, to Linnee připadalo jako plýtvání. Dárek by měl být svým způsobem zbytečný, ale nepřehlédnutelný, uvažovala Linnea, do jisté míry i nadčasový a snad i malinko nepraktický. Nakonec se rozhodla pro mramorové těžítko na papír s krásným držadlem ze slonoviny. Sobě si Linnea koupila noční košili z přírodního hedvábí. Pak odnesla nákupy do hotelu a zbytek dne strávila ve Skansenu, obdivovala pamětihodnosti a užívala si odpoledního tepla.

Pro Jariho Fagerströma skončila plavba v okamžiku, kdy se před ním v cílovém přístavu otevřely dveře vězeňské cely. Rvoucího Rahikainena pustili o hodinu dřív, naštěstí už stihl z lodi odejit Jari, celý ztuhlý po noci na tvrdém lůžku, dovrávoral přes celní kontrolu do přístavu. Na chodníku cupitalo hejno holubů. Jari se rozběhl a nakopl nejbližšího ptáka s takovou silou, až holub padl uprostřed chodníku mrtvý k zemi. S chmurným zadostiučiněním nastoupil Jari do metra a odjel do centra Stockholmu.

Celý den se potloukal po ulicích, občas zašel do hospody na pivo, vyvolával hádky, přichomýtl se ke rvačce, přibývalo mu modřin a byl čím dál zahořklejší. Kdyby Jari v tomto stavu narazil ve městě na Linneu, patrně by se na stařenku bez rozmýšlení vrhl třeba i na té nejrušnější ulici.

V podvečer se Jarimu Fagerströmovi podařilo koupit za nekřesťanské peníze dvě dávky drogy. Píchl si drogu do žíly a konečně na chvíli ožil, radoval se z výletu a měl chuť objímat celý svět, ale pak účinek drogy odezněl a na našeho poutníka opět sestoupila tíživá všednost cizího velkoměsta.

Později večer začalo pršet a ochladilo se. Do Jariho se dala zima. Byl k smrti unavený. Pokusil se jit na noc do hotelu, ale ani ho nepustili dovnitř, za což mohl děkovat svému páchnoucímu a odpudivému zevnějšku narkomana. Jari došel někam k Riddarholmenu a tam za auty zaparkovanými na břehu hodinu nebo dvě spal, zkřehlý a provlhlý. V noci se probudil, po mostech dovrávoral do centra a tam si uvědomil, že i kurvy z ulic zmizely, snad kvůli dešti nebo že obchody šly kvůli AIDS špatně, dokonce i teď v létě. Jari Fagerström se celý zoufalý vydal severním směrem a došel až k velkému hřbitovu. U zdi tam pod deštníkem vartovala osamělá a odpudivá prostitutka, přistěhovalkyně tureckého původu, která na tom byla tak špatně, že i bědná postava Jariho Fagerströma v ní vzbudila zájem.

Jmenovala se Lydia. Jari jí nabídl zvlhlou cigaretu a pak se páreček vydal pod ochranou společného deštníku pěšky kolem kostela někam do severních předměstí. Tam dívka zavedla svého kumpána do neútulného pokoje, kde se muselo našlapovat po špičkách a nesmělo se práskat dveřmi. Pokoj nabízel bidet, postel a náruč mladé nešťastnice z anatolských hor.

Kapitola 20

Budižkničemu Jari Fagerström se probudil teprve odpoledne. Stále byl u hodné kurvy tureckého původu někde v severní části Stockholmu. Pokojík byl malý a neútulný, připomínal dílem garáž a dílem „generální štáb“ Kakeho Nyyssönena na Novozemské ulici. Jari ujistil, že leží v peřinách plných skvrn, vedle chlupaté mladé ženy, která se k němu důvěřivě tulila. Byla cítit nahořklou voňavkou a potem. Na podlaze se válela hromada spodního prádla.

Jari se podíval na spící ženu. Co když od týhle smradlavý chlupatý děvky chytil nějakou nemoc? Bylo to pravděpodobné. AIDS? Fagerströmova nálada klesla na bod mrazu a opustil ho jakýkoli náznak citu. Zatřásl spící dívkou, probudil ji a řval na ni, ať mu okamžitě poví pravdu o svém zdravotním stavu. AIDS, AIDS, opakoval, svíral nahé stvoření za zápěstí a pak jím mrštil z postele na podlahu. Dívka se zahalila kusem oděvu a snažila se utéct, ale Jari se na ni vrhl a začal ji zběsile mlátit do rukou, do tváří, kopal ji do stehen. Náhle si vzpomněl, že AIDS se přenáší nejenom pohlavním stykem, ale rovněž krví. Okamžitě dívku pustil. Černovlasá kurva se s pláčem schoulila v koutě. Fagerström na sebe natáhl oblečení a vyřítil se z doupěte ven. O placení nemohlo být ani řeči.

Jari Fagerström čekal na odjezd lodi v jedné pivnici a připomínal roztřesenou trosku. Bolelo ho břicho a hlava zrovna tak. Peníze neměl, nanejvýš dvě tri stovky. Kam se všechny ty prachy poděly? Pak Jari nasedl na metro, odjel do přístavu a nastoupil na loď.

Teď musel hlídat, kdy dorazí Linnea. Uchýlil se do haly, kudy se vcházelo na loď. Ukryl se za schodištěm a kalnýma očima sledoval proud cestujících. To množství lidí mu nedělalo dobře, oči ho bolely a v ústech měl pachuť. Abstinenční příznaky po včerejších dávkách drogy pořád ještě neodezněly, anebo už začala působit dnešní kocovina?

Linnea přicupitala se svou taštičkou, zdravá a v dobrém rozmaru, na hlavě květinový klobouk, na tváři spokojený úsměv odpočatého člověka. Takže bába si obstarala zpáteční lístek, a dokonce i lůžko v kajutě. No jo, to se dalo čekat, pomyslel si Jari žlučovitě. Sledoval Linneu na palubu B a do paměti si vtiskl číslo kajuty: 112. Stařenka zašla do kajuty a Jari se vrátil k barovému pultu. Loď vyplula. Začal se nalévat alkohol a hned bylo veseleji. Po prvním studeném pivu se Fagerström začal klonit k názoru, že od své společnice ze včerejší noci snad přece jen nic hrozného nechytil, AIDS přece jen není tak rozšířený, no ne? Čím dál víc věřil, že je zdráv. Statisticky je nákaza téměř vyloučena, přesvědčoval sám sebe. Dejme tomu, že každá pátá kurva je nakažená smrtícím virem, a předpokládejme, že ve Stockholmu je 10 000 kurev. To znamená, že minimálně 8000 z nich je zdravých. Jari neviděl důvod, proč by mezi těmi osmi tisíci zdravými kurvami nemohla být i turecká dívka ze včerejší noci. Kromě toho dívka vypadala zdravě už na první pohled, z obličeje jí neodpadávaly kousky masa, ani neměla nikde po těle páchnoucí boláky. To snad přece taky něco znamená, utěšoval se Fagerström. Objednal si vodku a colu s ledem. Přišlo mu líto, že Lydii zbytečně zmlátil - najednou si vzpomněl i na dívčino jméno. Škoda, že si nezapsal adresu, nikdy neví, kdy se znovu dostane do Stockholmu. Nemusel by hledat, kde si zašukat.

To všechno ovšem nebylo nic než sebeklam. Organismus Jariho Fagerströma byl nakažen virem HIV. Opovrhovaná turecká prostitutka se touto nemocí z povolání nakazila už před půl rokem a teď předala nemoc Jarimu. Hrozící ztráta imunity byl neodvratný fakt, ale oběť o tom ještě neměla ani tušení. Jiné věci spěchaly víc. Konečně musí dát do pořádku záležitost s Linneou. Na babku čekalo konečné řešení a moc života jí už nezbývalo.

Jari si tentokrát dával pozor. Pil pomalu, aby se zase neopil. Později večer si šel zatancovat na diskotéku. V temném sále vládla uvolněná nálada a život se Jarimu zase ukazoval z té světlejší stránky. Nepodařilo se mu sehnat žádné drogy, ale co na tom záleží. Možná, že je to tak dokonce lepší. Ještě by ho na celnici v Helsinkách zatkli za pašování a kvůli pár dávkám fetu by šel na bůhvíjak dlouho do chládku. Jari se rozhodl, že po návratu do Helsink si nejdřív pár dní odpočine a pak se poohlédne po něčem větším. Kake může domyslet detaily, tak bude mít plán naději na úspěch. Ještě je léto, lidi na dovolených, možná by se mohlo vyplenit pár luxusních bytů v Kaivopuisto, v takový nóbl čtvrti bude určitě plno obrazů a stříbra a za to se dneska platí víc než za normální stereo odněkud z obyčejnýho bytu. Teď ale hlavně musí zůstat střízlivý, protože každou chvíli by měl hodit Linneu do moře. Opilému by se mu to mohlo vymknout z rukou.

Kolem třetí hodiny ranní Jari vklouzl na palubu B. Zaklepal na dveře Linneiny kajuty. Stařenka měla lehké spaní, hned se probudila a na něco se zeptala. Jari odpověděl trochu pozměněným, chraplavým hlasem: na paní plukovníkovou čeká venku starý přítel.

Rozespalá stařenka se oblékla, vzala si kabelku, pootevřela dveře. Kdo na ni proboha může v tuhle hodinu čekat? I Linneina spolucestující se probudila a stařenka proto vyšla rychle na chodbu, aby ji nechala v klidu spát.

Jari Fagerström zakryl svou širokou dlaní Linnee ústa a ramenem zabouchl dveře kajuty. Pak lehkou stařenku chytil do náruče a téměř se s ní rozběhl ke schodišti. Rychlý pohled nahoru a dolů, vzduch byl čistý. Jari dovlekl stařenku až na palubu, na níž byly záchranné čluny, a tam ji opřel o zábradlí. Stařenčino drobné tělo se v jeho silných pažích zmítalo jako polekané ptáče. Linnea v šeru letní noci svého únosce poznala. Drobnou stařenku roztřásla smrtelná hrůza.

Jari funěl, běh se stařenkou, třeba i drobnou dá člověku zabrat. Měl by zase začít posilovat. Ticho, zavrčel, a rukou, jíž zacpával Linnee ústa, si otřel pot z čela. Linnea Jariho vroucně prosila, ať ji pustí; co má tohle znamenat, copak by se nemohli domluvit jako lidi? Jari si zapálil cigaretu, ověřil si, že na palubě skutečně není nikdo z cestujících a pevně Linneu chytil pod oběma pažemi. Stařenka pochopila, že v nejbližším okamžiku ji Jari hodí přes zábradlí do moře.

„Jari, nech mě, prosím, já sama, mám s sebou takový lék...“

Linnea plakala. Třesoucíma se rukama otevřela kabelku a vyndala z ní injekční stříkačku s dávkou jedu.

Vrah zpozorněl. Lék? Do prdele, bába má v injekci drogu od Kivista, no jasně! Lékaři přece můžou brát zadarmo herák nebo opium. Že ho to nenapadlo hned! Ale že i tahle vdovička po plukovníkovi, co se tváří jako vzor všech zákona bdělých občanů, bere drogy! To je vrchol pokrytectví! Jari tu injekci potřebuje, ne nějaká stará bába!

Mladík vytrhl injekci z Linneiných třesoucích se rukou, vyhrnul si rukáv a zapíchl si jehlu do žíly. Blaženě si pak vstříkl celou dávku do poslední kapičky. V hlavě se mu okamžitě rozproudila krev. Tohle byla fakt síla. Nohy mu zvlačněly, síly ho opouštěly, srdce se zmítalo v hrudi jako raněné zvíře v kleci. Tělo se schoulilo a Jari se sesunul mrtvý k zemi. Linnea vytáhla z jeho paže prázdnou injekční stříkačku, stáhla mu vyhrnutý rukáv a pak se ukryla za nejbližším záchranným člunem.

Mrtvý mladý muž ležel u zábradlí v embryonální poloze. Hukot lodních motorů se ztrácel v dunění moře. Bylo chladno, mlha. Linnea věděla, že nejdřív ze všeho by se měla uklidnit. Měla by jít a oznámit lodnímu personálu, co se stalo? Rozzlobil by se kapitán, kdyby mu řekla, že u záchranných člunů leží mrtvola? Všechno bylo nevýslovně příšerné.

Na smrt si člověk nikdy nezvykne, pomyslela si paní plukovníková Linnea Ravasková.

„Zaplaťpánbůh, máš, co ti patří.“

Při náhlé smrti mladého muže Linnea pocítila úlevu a hanbu zároveň.

Lesník dřevařského koncernu Rauma-Repola a.s. Erik Sevander hrál celou noc v kajutě karty se svou spoluhráčkou a souložnicí, zdravotní sestrou Anneli Vahä-Ruottilovou. Sevander se vracel ze Stuttgartu ze zasedání lesnického odboru Rady Evropy, věnovaného bezpečnosti práce. Zasedání se z titulu své funkce účastnila i zdravotní sestra Vähä-Ruottilová, zaměstnankyně téže firmy. Zpáteční cestu si teď krátili v Sevanderově kajutě kartami: nejdřív hráli kasino a pak svlékací poker, který skončil velkým vítězstvím, neboť oba se museli svléknout do naha. Později lesník, který se už blížil k hranici středního věku, navrhl osvěžující noční procházku na zdravém mořském povětří. Páreček mířil na palubu se záchrannými čluny, kde hodlal obdivovat zpěněné mořské vlny. Ke své smůle hned, jakmile vkročili na palubu, zakopli o mrtvolu Jariho Fagerströma.

Byť Sevander nepohrdl dobrým koňakem, hnusilo se mu zakopávat o Finy, kteří neuměli nic lepšího než se ožrat jako prasata, padnout k zemi a usnout. Sevander se naklonil k Fagerströmovu tělu a zatřásl jím, aby opilce vzbudil. Tělo však nejevilo známky života. Sevander se začínal zlobit. Popadl opilce v podpaží, opřel ho o zábradlí a lehce ho popleskal po obou tvářích.

„Měli bychom ho donést k lodivodovi, chlastaj jako prasata...“ Sevander byl dosti podrážděný.

Zdravotní sestra Anneli Vähä-Ruottilová nahmatala Fagerströmovi pulz. Brzy se jim oběma odhalila chmurná pravda. Sevander držel v náručí mrtvého muže: nešlo o spícího ožralce, ačkoliv mrtvola byla cítit kořalkou.

Lesník Erik Sevander pochopil, že drží v náručí zvlášť nemilý problém. Smrt člověka za nevyjasněných okolností automaticky znamená důkladné policejní vyšetřování, přísné výslechy a v tomto případě také podezření, které by nepadlo na nikoho jiného než na Sevandera. I kdyby měl štěstí a trestní zákoník by ho nijak nepostihl, v každém případě by propukl pořádný skandál jak v lesnickém odboru Raumy-Repoly, tak na ředitelství koncernu, a důvodem skandálu by kromě mrtvoly byla také přítomnost zdravotní sestry Vähä-Ruottilové. A co teprve rodina! Sevander byl volný jako pták jenom na takovýchto speciálních služebních cestách... měl ženu a tři dospělé a moralizující děti, všichni byli věřící, ti by teprve ztropili povyk, že se věrný manžel a milující otec rodiny zapletl do případu smrti za nevyjasněných okolností a ještě předtím se nestydatě oddával smilstvu. Jako mladý lesnický praktikant plavil Sevander dříví na řece Kemijoki. Tam se naučil drsným způsobům a dokázal rázně vyřešit i ty nejzapeklitější problémy. Když se kmeny zapříčí, je třeba je uvolnit třeba granátem, jinak se řeka rozleje a dříví zetlí v močále. Takovou katastrofu ale zkušený dřevař nesmí nikdy dopustit.

Sevander se zdravotní sestry Vähä-Ruottilové pro jistotu ještě jednou zeptal, je-li ten muž opravdu mrtvý; na věčné Časy a nikdy jinak? Žena prohlédla tělo Jariho Fagerströma znovu a důkladněji a potvrdila, že nezbývá žádná naděje, s umělým dýcháním nemá cenu ani začínat. Tahle mrtvola už neobživne. Při pitvě se samozřejmě zjistí příčina smrti...

„To nebude v tomto konkrétním případě zapotřebí,“ pronesl Sevander rozhodným hlasem, zvedl Fagerströmovo tělo na zábradlí a překulil je přes okraj lodi do věčné prázdnoty. Hříšná tělesná schránka Jariho Fagerströma prolétla nočním šerem podél boku lodi a s šuměním zmizela v moři. Když tělo narazilo na vlny, objevil se na hladině kopeček bílé pěny a až nahoru na palubu bylo slyšet šplouchnutí. Někde vysoko v nebi zanaříkal veliký racek.

Lesník Sevander a zdravotní sestra Anneli Vähä-Ruottilová pohlédli do zpěněných vln za lodí. Mlčky se opírali o zábradlí. Pak palubu opustili; Sevander podal své společnici rámě, protože kráčela poněkud nejistě.

Jediným svědkem ponurého výjevu byla paní plukovníková Linnea Ravasková. Když bylo po všem, vyšla z úkrytu za záchranným člunem. I ona vrhla pohled na noční zpěněné moře a pak se vrátila do kajuty. Mlčky se svlékla a vklouzla pod peřinu. Byla tak otřesená, že nedokázala jasně uvažovat o hrůze, k níž na palubě došlo. Svým způsobem se jí nicméně ulevilo.

Rozmarné mořské proudy dopravily později na podzim tělo Jariho Fagerströma, jehož život ukončil jed, do moře u Alandských ostrovů. Dostal se až do pobřežních vod na jih od ostrova Eckerö a tam uvízl na mělčině. Právě tou dobou se ze Sargasového moře, kde se byl třít, vracel do Finska obří úhoř, který se s ničím dlouho nepáral. Narazil na Fagerströmovo tělo, které bylo v akorát tak vhodném stupni rozkladu. Radostně se na něj vrhl, viditelně ztloustl a bohužel se také nakazil virem HIV. Úhoře nicméně tato novodobá smrtící metla lidstva nezabila. Kruhoústý požitkář, tlustý a bezstarostný, skončil totiž v síti třiadevadesátiletého rybáře Albina Vasberga.

„Himl hergot, to je ale macek,“ zajásal švédsky rybář, když ze sítě vylovil pána moří, nakaženého nemocí AIDS. Byť ryba udatně bojovala, svému osudu neušla: Albin Vasberg ji pověsil za ocas na zeď loděnice a tam ji utloukl k smrti, stáhl a rozsekal na kusy. Pak rybu uvařil a vyudil a nakrájel si z ní plátky na krvavý chleba, jaký se v souostroví peče, a ten si ještě namazal máslem.

Viry od turecké prostitutky prokázaly velkou životaschopnost. Bez úhony přežily dobrodružnou cestu ze stockholmských nocí až do současného okamžiku, pak se ale dostaly do styku s Albinovými žaludečními kyselinami a všechny zemřely, zmizely ze světa a po jejich zkaženém životě nezůstala nikde ani stopa.

Kapitola 21

Když se Linnea vrátila ze Stockholmu, Jaakko Kivistö hned zpozoroval, že s jeho starou přítelkyní není něco v pořádku. Linnea byla rozrušená a uzavřená a o výletě neřekla téměř ani slovo. Vypadalo to, jako že se stará paní něčeho bojí, ale nechce o svém strachu mluvit.

Kdyby byla Linnea středního věku, Jaakko by snadno našel vysvětlení jejího neklidu a depresí; klimakterium a jeho průvodní jevy dají ženě pořádně zabrat. Svízele přechodu však Linnea měla dávno za sebou. Symptomy se na ní přesto projevovaly.

Nálada staré paní se nelepšila a Jaakko se rozhodl, že se Linney přímo zeptá, co se vlastně děje.

Musí se mu svěřit, co ji trápí, naléhal na ni. Co se na lodi stalo, co jí leží v hlavě?

Jaakko se zapřísahal, že bude mít pro Linneiny problémy pochopení, a na jeho mlčení může vzít jed.

Pak už Linnee nezbylo než Jaakkovi všechno říct. Byl to divoký příběh. Linnea začala tím, jak do Kivistöva bytu vnikl Pertti Lahtela. Pak následovalo vyprávění o Lahtelově smrti a pohřbu a pravda o druhém úmrtí, k němuž došlo na zpáteční cestě ze Stockholmu. Z takového příběhu by se leckomu mohla zatočit hlava. Stará dobrá Linnea musela dvakrát za sebou zakusit smrtelnou hrůzou, ale v obou případech vyvázla z děsivé situace živá.

Jaakko Kivistö předepsal Linnee tabletky na uklidnění. Staří přátelé se rozhodli, že od této chvíle budou držet pospolu, ať se děje cokoliv, a Jaakko se zapřísahal, že Linneu ochrání, i kdyby ho to mělo stát život. Svorně se rozhodli obě úmrtí zatajit. Za žádnou cenu by se neodvážili přiznat úřadům.

Smrt dvou mladých mužů byl nezvratný fakt. Bez ohledu na emoce bylo nutno přiznat, že oba zabil jed, který namíchala Linnea. Nejmoudřejší bude všechny Linneiny vývary zabavit a zamknout je ve skříni s léky, rozhodl se Jaakko Kivistö. Při vhodné příležitosti by je pak mohl dopravit někam, kde se likviduje kontaminovaný odpad. Reč přišla i na Rainerovu vojenskou pistoli. Jaakko prosil Linneu, ať s sebou pistoli nenosí. Parabellum přešlo do Jaakkovy péče.

Přestože dva krvelační nepřátelé byli po smrti, zbýval ještě třetí člen povedené partičky, Linnein záludný synovec Kauko Nyyssönen. Staří přátelé si uvědomovali, že Kauko teď představuje mnohem větší nebezpečí pro Linnein život než kdy dřív.

Jaakko Kivistö se v duchu rozhodl, že to tak nemůže nechat. Byl přece muž a považoval za svou povinnost chránit starou křehkou ženu v ohrožení života.

Poslední živý člen povedené trojice Kauko Nyyssönen čekal v přístavu na Jariho Fagerströma, aby ho přivítal domů z výletu do Stockholmu. Ovládalo ho příjemné vzrušení: těšil se na zprávu, že Linnea se cestou utopila v moři, těšil se na starého přítele a těšil se na jeho napínavé vyprávění. A nejvíc se těšil, že si únavné všední dny zpestří trochou drogy.

Jenže po Fagerströmovi nebylo ani vidu. Kde vězí? Dalo by se přece čekat, že Jari vyskočí nedočkavě mezi prvními, sotva loď přirazí ke břehu.

Pak ovšem Nyyssönen místo Fagerströma uviděl vystupovat z lodi paní plukovníkovou Linneu Ravaskovou. Nevěřil svým očím. Co to má znamenat? Fagerströmovi se nepodařilo Linneu zabít. Stařenka se čile postavila do fronty na taxi, stejně živá jako při odjezdu, výraz na obličeji snad ještě energičtější než dřív. Nyyssönen si povzdechl. Že ale baba má tuhý kořínek! A kam se k čertu poděl Jari?

Kauko Nyyssönen čekal v přístavu půldruhé hodiny, dokud z lodě nevystoupili všichni cestující. Jari nikde. Že by si prodloužil pobyt ve Stockholmu, nechtělo se mu z velkoměsta? Nyyssönen odešel z přístavu hluboce zamyšlen. Koupil si večerník a pozorně ho přečetl. O Jariho smrti tam nic nepsali. Kaukovi ta myšlenka přesto nepřipadala vyloučená. Linnea začala být životu nebezpečná.

Osud Jariho Fagerströma se Kaukovi Nyyssönenovi vyjevil o několik dní později, když ho v suterénu na Novozemské poctil podivnou návštěvou doktor Jaakko Kivistö. Kivistö získal od Linney adresu a rozhodl se, že vezme věci do vlastních rukou. Byl ozbrojen vojenskou pistolí Rainera Ravasky a s předstíranou chladnokrevností vtrhl do Nyyssönenova brlohu.

Chování starého muže Nyyssönena vyvádělo z míry. Kivistö si počínal jako bláznivý amatér, mával kolem sebe zbraní, s níž dovedl sotva zacházet, požadoval, ať Nyyssönen nechá Linneu na pokoji, nebo že na něj pošle nájemné zabijáky. Kivistö vyhrožoval jako mafiánský boss, zachmuřeně se mračil a na rtech mu pohrával chladně jízlivý úsměv, odkoukaný z napínavého filmu. Byl ale špatný herec, jeho výhrůžky neměly na cynického darebáka žádoucí účinek. Místo toho se prořekl a prozradil Kaukovi, jak zemřeli Lahtela a Fagerström. Nyyssönenovo nejhorší podezření se potvrdilo. Oba jeho nejlepší kamarády zavraždila Linnea. Teď Kakemu přišel vyhrožovat tenhle bubák, který si snad vážně myslí, že člověk z branže by vzal vážně jeho řečičky, vyčtené ze špatných detektivek. Proboha, kdy už dědek konečně sklapne? Kauko Nyyssönen se zatvářil vyděšeně a přísahal Kivistövi, že na zbytek života odcestuje třeba do zahraničí, jen ať mu už dá pokoj. S tím se doktor spokojili Přejel svou oběť výhružným pohledem a opustil suterén. Na ulici zhluboka vydechl úlevou a sám sobě poblahopřál ke zdařilé ofenzivě. Jaakko Kivistö si teď byl jist, že Kauko Nyyssönen se už nikdy neodváží vstoupit Linnee do života.

Jaakko Kivistö byl tak opojen nenadálým přílivem sil, že se stavil v hotelu Marski na pár skleniček. Klidný muž se málokdy rozčiliv ale když už k tomu dojde, stojí to za to. Jeho ruka, mužně svírající baculatou sklenku koňaku, se ani nezachvěla. Měl to těm zloduchům vytmavit už dávno, litoval. Třeba by tak vyrval ze spárů smrti dvě kriminálnické trosky a pověsil je na krk společnosti, ať si je vydržuje ve svých nápravných zařízeních. Bohužel se tak nestalo, chudák Linnea se o sebe musela postarat sama. Teď nastal čas změny. S podsvětím dokáže jednat jen tvrdý chlapík, jak se právě ukázalo.

Doktor Jaakko Kivistö se spokojeně vrátil domů k Linnee. O výstupu s Nyyssönenem jí nicméně neřekl ani slovo. Stará paní si už kvůli svému synovci vytrpěla dost, od této chvíle se o její bezpečnost postará Kivistö. Spoléhat se bude jen na své ruce, svou sílu a svůj rozum.

Když Kauko Nyyssönen konečně vypudil Jaakka Kivista ze svého suterénu, zamyslel se. Ti dva starouši se zbláznili, dědek zrovna tak jako babka. Linnea začala být skutečně nebezpečná. Kauko se rozhodl odklidit ji z cesty dřív, než ho stihne nějak ohrozit. Teď není času nazbyt. Babku je třeba zabít co možná nejdřív. Pak by třeba mohl zapíchnout i toho jejího dědka, ale ten mu teď starosti nedělal. Dětinský stařík měl větší strach než Nyyssönen, i když se to ze všech sil snažil nedat najevo. Nyyssönen se uchechtl. Jak si nějaký doktůrek, který žil celý život spořádaně, může vůbec myslet, že vyvede z míry profíka? Copak už dědek zapomněl, jakou nakládačku dostal v Harmistu?

Nebyl však čas zaobírat se bláznivým starým dědkem. Teď bylo třeba vypracovat plán pro Linneu. Kauko Nyyssönen probral v duchu několik lákavých možností, jak sprovodit člověka ze světa, a po zralé úvaze se rozhodl, že svou tetu utopí. Bude kvůli tomu muset ukrást loď a až bude vhodně zamlžené ráno, vyplout na širé moře. Košík s pivem, sekyra, pytel kamení a teta nesmějí v lodi chybět.

Kapitola 22

Dělník z armaturky Oiva Särjessalo, 44, se pohádal s rodinou. Manželka si zvykla mu neustále hádavě a nepřejícně vyčítat jeho opilství. Pubertální děti se postavily na matčinu stranu. Když se nad tím člověk ale vážně zamyslí: měla si rodina opravdu nač stěžovat? Oiva Särjessalo postavil ve čtvrti Pakhla rodinný domek, o nic horší než měli ostatní, koupil loď a auto a nevděčné ženě a rozmazleným frackům kupoval oblečení. Když takový člověk občas - a co na tom, i kdyby Často - sáhne po skleničce, tak to snad ještě není důvod k neustálým výčitkám.

Vztahy vyostřovalo rovněž manželčino tvrzení, že proti přiměřenému a civilizovanému požívání alkoholu u rodinného krbu by neřekla ani slovíčko, ale nesmyslného opileckého vyvádění už má plné zuby.

Dohadování přerostlo v opravdovou hádku, která vyvrcholila tím, že Oiva Särjessalo se na ženu vrhl a pořádně paničce nasekal, až měla modřiny po celém těle. Děti? utekly na ulici a hystericky vřískající manželka je následovala. A přitom všechno začalo tak nevinně...

Oiva Särjessalo skočil opilý do auta a celý vzteklý odjel k přístavišti v Kaivopuisto, kde kotvila jeho krásná rodinná loď se dvěma kajutami. Desetimetrová Útěcha III, postavená v loděnicích v Inkoo z přeplátované severní borovice, se mírně a pokojně pohupovala na vodě.

Särjessalo s očima naběhlýma krví otevřel poslední láhev vodky, která mu ještě zbývala, a ve své kajutě ji vyzunkl.

V podvečer se přesunul do nejzazšího kouta přední kajuty k boxu s kotvou a tam jako obvykle usnul. Pravá noha se máchala ve vodě promíchané s olejem, levou ruku si Särjessalo přitiskl ke rtům jako dudlík; občas stiskl rty jako kojenec a v setmělé kajutě se ozval mlaskavý zvuk sání.

V noci se do přístaviště vkradl Kauko Nyyssönen. Chtěl si vybrat loď, na níž by mohl Linneu bezpečně utopit. Procházel mezi řadami ukotvených lodí a nakonec se rozhodl ukrást velkou dřevěnou loď, což byla jako z udělání zrovna Sarjessalova Útěcha III. Kauko Nyyssönen byl asi před dvěma lety na podobné lodi, kterou vlastnoručně ukradl Pera Lahtela, dnes už nebožtík, na výletě v helsinském souostroví. Kake stál tehdy u kormidla a věřil, že i tahle loď bude bez odmlouvání poslouchat nového kapitána.

Nyyssönen zjistil, že dveře od kajuty nejsou zamčené. Zkusil nastartovat. Kabely pod palubní deskou nebylo těžké spojit a motor brzy naskočil. Rychlý pohled na ukazatel paliva, zdálo se, že nafty je skoro plná nádrž. Kormidlo se volně točilo. Kake přesekl lana, jimiž byla loď připoutaná k molu, a zařadil zpátečku.

Velká loď se poslušně odlepila od mola a vznosně se otočila směrem k volným vodám. Nyyssönen přeřadil a přidal piva. Zšeřelé moře bylo klidné, loď brzy uháněla kolem severního výběžku ostrova, který měl tak hezké jméno: Pihlajasaari, Jeřabinový ostrov. Kauko otevřel v pilotní kabině střešní okno a vystrčil hlavu. Po tvářích ho pohladil závan mořského větru.

Kauko Nyyssönen měl jasný plán. Dnes v noci se hodlal s lodí seznámit, podniknout zkušební jízdu v klidnějších vodách někde před Espoo. K ránu se bude vhodné vrátit na břeh; do přístaviště Taivallahti v Töölö, kde byla místa pro krátkodobé kotvení. Kake tajně sledoval paní plukovníkovou Linneu Ravaskovou a zjistil, že stařenka má ve zvyku chodit dopoledne na procházky právě ke zmíněnému přístavišti. Linnea tam krmila ochočené kachny a žvatlala rádoby mazlivým stařeckým hláskem, který se ovšem rozléhal po celém parku, že už nikdy žádné ptáky nezabije, ani holoubky a kačenky už teprve ne. Kake se nedivil ničemu, vždyť Linnea zabíjela lidi, ani vlastní synovec nebyl před tou příšerou v bezpečí. Ale to už brzy skončí. Pokud všechno dobře půjde, mohl by Linneu unést na loď už zítra ráno.

Uplynulo o něco víc než půl hodiny a Nyyssönen bez problému dovedl Útěchu III do vod u Espoo. Provoz byl v tuto hodinu zanedbatelný, jen tu a tam Nyyssönen minul nějakou osamělou loď. Všiml si, že ho jejich posádky kamarádsky zdraví zvednutím ruky. Brzy se to také naučil. Pomyšlení, že i on má přátele, dobré kamarády tady na pusté mořské pláni, Kakeho dojímalo.

Plul zrovna na sever od Iso Lehtisaari, Velkého Listnatého ostrova, když zpozoroval, že směrem od Porkkaly k němu míří hlídková loď námořní policie: už zdálky rozeznal oranžové logo na přídi. Kake se poplašil: co hlídková loď pohledává uprostřed noci kousek od břehu? Že by si už někdo všiml, že z přístaviště u Kaivopuisto zmizela loď, a poštval na zloděje fízly? Kake se bleskově rozhodl. Prudce zatočil kormidlem a loď proplula kolem Listnatého ostrova na otevřené moře. Přidal plyn. Doufal, že se stihne ukrýt mezi vzdálenými skalnatými ostrůvky dřív, než si ho hlídka vůbec všimne. Na takový úprk však byla objemná a těžká dřevěná loď zkrátka a dobře pomalá, ať se kapitán snažil sebevíc. Hlídka námořní policie okamžitě zaznamenala podezřelou loď, která náhle prudce změnila směr. Policisté se rozhodli vyzkoumat, co za tím vězí. Motorový Člun se plavně rozjel bílou pěnou a brzy byl prchající dřevěné lodi v patách.

Kauko Nyyssönen propadl panice. Pokusil se ještě proklouznout mezi dvěma menšími ostrůvky se švédskými jmény Tvihjälp a Alskär do bezpečí labyrintu skalnatých výčnělků v šeru za ostrůvky, ale loď brzy narazila na mělčinu, lodní šroub se roztříštil a motor začal skučet ve vysokých otáčkách. Nyyssönenovi nezbylo než motor vypnout a z lodi zmizet Skočil do moře a plaval k nejbližšímu skalisku. Naštěstí bylo dosud šero, Nyyssönen se utěšoval, že pořád ještě má šanci uniknout. Po asi padesáti metrech doplaval celý vyčerpaný na kluzký skalnatý ostrůvek a ukryl se mezi kameny. Vlny pokojně narážely na břeh, do nozder stoupala vůně mořských řas. Loď námořní hlídky dosvištěla k Útěše III, pak se odtamtud ozvaly povely, zesílené reproduktorem. Nyyssönenovi přeběhl mráz po zádech. V podobných situacích úřady rády dělají z komára velblouda. Naštěstí Kakeho na kamenitém ostrůvku neobjevili. Po chvíli hlídkový člun odplul se ztroskotanou dřevěnou lodí na laně v závěsu. Kauko Nyyssönen si ulehčené oddechl, aspoň projednou úřady přechytračil.

Cítil se báječně. On, Kauko Nyyssönen, úplně sám zvítězil v souboji s námořními profesionály, přestože byl na moři teprve podruhé v životě. Co by teprve dokázal, kdyby si zvolil kariéru v námořnictvu! Kolik talentů přijde v tomhle finském policejním státě nazmar kvůli zoufalým podmínkám! Zvlášť nadaní jedinci jsou segregováni na okraji společnosti jen proto, že se nechtějí nechat spoutat okovy malicherných zákonů a předpisů.

Vítězoslavné opojení netrvalo dlouho. Kauko Nyyssönen, skrz naskrz promočený, musel na skalnatém výběžku trčet téměř celých čtyřiadvacet hodin. Výletníci na lodích, které následující den brázdily okolní moře, buď jeho mávání neviděli, nebo mu nevěnovali pozornost. Někteří si jeho gesta špatně vyložili a také mu vesele mávali. Teprve odpoledne zdeptaného pána moří vysvobodil vodní autobus Espoo I. Velká loď měla problém přistát u břehu nízkého ostrůvku, a Kake se musel brodit po krk ve vodě, než konečně došel k lodi a mohli ho vytáhnout na palubu.

Zpáteční cesta byla poněkud zmatená. Nyyssönen zjistil, že byl zachráněn davem mladých a svalnatých, švédsky mluvících dívek. Byly to žákyně nejvyšší dívčí třídy z lyžařského gymnázia v Jällivaaře. Přijely na školní výlet do města skandinávské lyžařské královny Marjo Matikainenové, a úplnou náhodou se rozesmátá skupina plavila zrovna kolem skaliska, na němž trčel Kauko Nyyssönen. Průvodkyní jim byla žena, k níž vzhlížely jako ke svému vzoru, lyžařka Marjo Matikainenová.

Nyyssönen vysypal rozjásané dívčí skupině z rukávu příběh o svých neobyčejných dobrodružstvích na skalisku: jak byl po ztroskotání své lodi vydán na milost Živlům a musel plavat mnoho kilometrů otevřenou mořskou plání. Kromě lodi přišel také o rybářské sítě s neobyčejně cenným úlovkem lososů.

Kapitán vodního autobusu se nabídl, že neštěstí rádiem oznámí námořní policii nebo záchranářům, ale Kauko Nyyssönen to srdnatě odmítá. Mořský vlk se s následky svých nehod dokáže vypořádat sám. Kvůli pár třískám není nutné obtěžovat úřady, beztak mají starostí víc než dost a mají důležitější věci na práci, prohodil Nyyssönen skromně.

Pro švédské studentky lyžařského gymnázia se ten drsný Fin stal vzorem; po návratu domů vyprávěly svým rodičům a hlavně svým chlapcům, jací obětaví, chladnokrevní a skromní muži ve Finsku žijí.

Během cesty výletnice půjčily Nyyssönenovi své teplé oblečení. Po přistání v Espoo byl příjemně překvapen, když zjistil, že do nejbližší hospůdky míří v bundě Marjo Matikainenové. Byla pokrytá mnoha sponzorskými logy. V místní restauraci zvané Placatka nebylo nic obtížného bundu lyžařské královny prodat za tisíc marek. Výlet na moře aspoň přestal být úplně ztrátovou záležitostí. Místní pivaři navíc Nyyssönenovi prokazovali patřičnou úctu, smíšenou s notnou dávkou závistí. Však jim také skromně vysvětlil, že v současné době je nejen partnerem, ale i trenérem Marjo Matikainenové, jen si teď úplně výjimečně zašel na pivo. Však Marjo ví, co má dělat, pro příští lyžařskou sezónu jí vypracoval přísná tréninková pravidla. Budoucnost finského lyžování nesmí ohrozit sebemenší opomenutí.

Ztroskotání Útěchy III, jež zavinil Kauko Nyyssönen, bylo pro majitele lodi Oivu Särjessala víc než nepříjemným překvapením. Nepamatoval si vůbec nic. To nebylo po značné opici nic mimořádného, ale dosud se to vždycky obešlo bez větších následků, nepočítáme-li rodinné hádky a podobně. Tentokrát ho nicméně v přední kajutě probudil prudký náraz a o chvilku později s ním policisté třásli tak dlouho, dokud se nevzbudil definitivně. Vyvedli ho na palubu. Byla noc a byli daleko od domovského přístavu. Dechová zkouška ukázala 2,8 promile alkoholu v krvi. Oiva Särjessalo se snažil hlídku přesvědčit, že nemá ve zvyku jezdit opilý na moře, je nehorázné ho z něčeho takového vůbec podezírat. Kdyby si tak vzpomněl, co se vlastně včera všechno stalo... Särjessalo předložil teorii, podle níž nějaký zákeřný skřet schválně odvázal jeho loď a Útěcha doplula z centra Helsink až sem... no, kde to vlastně jsou?

Když Särjessalo uslyšel, že loď za klidné noci doplula z přístaviště v Kaivopuisto v centru Helsink, kolem mnoha ostrůvků a skalnatých útesů až do souostroví před Espoo, zdrtilo ho to. Rozhodl se, že začne abstinovat, pokud by to tedy ještě k něčemu bylo. Nešlo by se nějak dohodnout?

Problém byl v tom, že oficiální místa obvykle neberou v potaz návrhy Opilých pachatelů trestné činnosti. Dělníka z armaturky Oivu Särjessala odtáhli i s lodí ke břehu, odevzdali ho kriminálce a zavřeli do chládku. Po čase se pak musel před soudem zodpovídat z hrubého opilství za kormidlem a z ohrožení bezpečnosti námořního provozu. Dostal tři měsíce podmíněně a navíc tučnou pokutu.

Přibližně stejný trest by dostal, pokud by stál před soudem za napadení a zbití manželky. K nákladům bylo ještě třeba připočíst drahý lodní šroub. Dobro vítězí, ale někdy mu je třeba pomoct. Tentokrát na pomoc spravedlivým požadavkům paní Särjessalové připlul zloděj Kauko Nyyssönen. Což bylo poprvé a také naposled, kdy se Nyyssönen stal prodlouženou rukou spravedlnosti.

Kapitola 23

Když se Kauko Nyyssönen vzpamatoval ze ztroskotání a hlavně z tahu po hospodách, kdy o svém ztroskotání barvitě vyprávěl, ukradl další loď, tentokrát aluminiovou loď bez střechy, dlouhou jen pět a půl metru. Našel ji na přístavišti na okraji Helsink, na Vuosaari, a nedalo moc práce ji získat. Stačilo rozbít řetěz kamenem a loď změnila majitele. Loď měla přívěsný motor o síle čtyřiceti koní a byla velice rychlá, se dvěma lidmi na palubě dosahovala rychlosti třicet uzlů za hodinu. S tak rychlou lodí by už hlídku námořní policie setřásl, soudil Nyyssönen, kdyby se do podobné situace nedejbože ještě někdy dostal.

Po dvě dopoledne za sebou Nyyssönen sledoval Linnein pohyb po čtvrti Töölö. Stejně jako dřív, stařenka se procházela parkem Hesperia a došla až k přístavišti v Taivallahti, kde tou dobou už vartovalo množství ochočených kachen.

Bohužel na nedalekém břehu vartovalo i nemalé množství místních bezdomovců, jejichž přítomnost Nyyssönenovi křížila plány. Unos se musí odehrát beze svědků.

Nyyssönen obeplul s lodí Helsinky od Vuosaari až do Taivallahti. Motor šlapal jako hodinky, člun se zdál být ideálním plavidlem k jakémukoli účelu. Ve člunu byly záchranné vesty, vesla a kormidlo. Záchranná vesta bohatě stačila jedna: pro Linneu si Nyyssönen připravil pevný jutový pytel. Nasbíral na břehu kamení, naplnil jím pytel a pak ho pevně zavázal. Pytel plný kamení byl těžký, někoho tak lehkého jako Linnea snadno stáhne do mořských hlubin, doufal Nyyssönen.

Při těch přípravách si vzpomněl, co mu kdysi vyprávěl jeden kamarád. Když chce člověk někoho utopit opravdu profesionálně, musí ho přivázat k pytli za ruce, ne za nohy. Oběť pak nepůjde ke dnu hlavou, ale nohama, a zůstane na dně moře stát, neboť v plících se jí pořád udrží trochu vzduchu, a nevyplave na hladinu dřív, než se nebožtík rozloží. To jsou věci...

Pro sekyru Nyyssönen zašel k Raije Lasanenové, ale dívka mu sdělila, že dotyčný předmět už policisté zabavili a odnesli. Raikuli mu dala potvrzení. Nyyssönen stvrzenku zahodil, přece si nepůjde k fízlům pro vražednou zbraň. Kromě toho sekyra představovala zbytečné krveprolití, drobnou stařenku přece omráčí i veslo a o zbytek se postará moře.

Když byly všechny přípravy vykonány, Kauko Nyyssönen zakotvil s lodí v přístavišti v Taivallahti a číhal na Linneu. Bylo zamlžené ráno, počasí pro Nyyssönenův záměr sice ideální, ale na druhé straně nebylo jisté, jestli vlhké počasí neodradí Linneu od ranní procházky. Ke všemu se zase na břehu, těsně u mola, povalovali dva věčně opilí bezdomovci.

Nyyssönen vystoupil z lodi a přešel k dědkům.

„Koukejte odsud vypadnout. Tohle je soukromý břeh.“

Obejdové neprojevili pro jeho návrh pochopení. Srkali kyselé mléko a přikusovali točený salám. Když je Nyyssönen vybídl k odchodu znovu a důrazněji, staříci se ohradili, že i oni mají snad právo někde být. Pořád je někdo odněkud vyhání, sotva se někde usadí, už aby se zase pakovali.

Nyyssönen v diskusi nepokračoval - místo toho se na staříky vrhl. Jednoho strčil, až spadl, druhému vykopl z ruky krabici, až se z ní kyselé mléko vylilo na písek na břehu, a oba vykrákal za vlasy. Staříci s vrčením vstali a vrávoravě se dali na ústup. Nyyssönen je ještě kousek pronásledoval a pohrozil jim, že jestli se na břehu ještě jednou objeví, zpřeláme jim žebra.

Linnea dorazila na břeh v pravý čas, chvíli po incidentu. Na rukou měla svůj nerozlučný rukávník a v něm pytlík s nadrobenou buchtou. Nyyssönen se rychle ukryl v lodi.

Linnea vstoupila na molo, kde si zjevně chtěla užít chvilky samoty a čerstvého mořského vzduchu. Kachny plavaly ve vhodné vzdálenosti od mola, poblíž Nyyssönenovy loďky, a když viděly starou ženu kráčet směrem k nim, radostně jí vyrazily vstříc.

„Na, na, na,'' začala Linnea štěbetat, když došla na kraj. Byla natolik soustředěná na kachny, že vůbec nezpozorovala Nyyssönena na druhém konci mola. Drobila buchtu do kachního hejna a kachny s křikem soupeřily o každý kousíček.

Nyyssönen se pomalu vztyčil, pružné vyskočil z loďky na molo, neslyšně došel k Linnee a zezadu ji rychle sevřel v náručí. Lehce naložil zmítající se paní plukovníkovou do loďky, odrazil se od mola a pak se zadíval na svou tetu a pěstounku. Únosce se tvářil, jako že to všechno je jenom taková legrace, klukovina.

„Jenom proboha nezačni křičet, vyjedem si trochu na moře, tady jsem si koupil tenhle člun...“

Kake nastartoval. Loďka sebou Škubla a střemhlav vyrazila kolem mola na moře.

„Drž se, Linneo, teď to roztočíme,“ snažil se Kauko Nyyssönen překřičet řev motoru.

Linnee nezbylo než poslechnout To je hrůza, už potřetí toto léto ji chce někdo unést! Chytila se oběma rukama za okraje loďky. Rukávník spadl na dno, drobky buchty se rozlétly a vířily v loďce jako sněhové vločky ve vánici. Za chvilku loď podplula pod mostem na Lauttasaari, minula Melkki a octla se na otevřeném moři. Kauko Nyyssönen zpomalil a pokrytecky se usmál.

„Chtěl jsem tě překvapit,“ vysvětloval své chování. „Není to fajn, vyjet si takhle někdy na moře, jenom tak, v pohodičce?“

Linnea se příliš v pohodě necítila. U nohou jí ležel veliký pytel. Linnea se snažila botou nahmatat, co je uvnitř. Kameny? Ovšem, tohle nebyla žádná pohodová projížďka, žena takové věci přece vycítí.

Na otevřeném moři byla mlha, ani nejbližší ostrůvky nebyly jasně vidět Bez ohledu na mlhu Kake mířil vytrvale k jihu, dál a dál od břehu. Motor běžel na poloviční výkon, voda za loďkou se slabě čeřila. Copak je to zase moje poslední cesta, pomyslela si Linnea. Synovcův podivně napjatý výraz a hlas jí dávaly za pravdu.

„Kauko, buď tak hodný, vraťme se, ať tady v té mlze nezabloudíš.“

Nyyssönen vypnul motor a rozhlédl se. I jemu začala mlha dělat starost. Vytáhl zpod lavičky dvě plechovky piva, jedno otevřel a druhé poslal po podlaze loďky Linnee k nohám.

„Děkuji, Kauko, ale já nepiju, a ani ty bys neměl, na moři se přece nesmí požívat alkohol.“

Nyyssönen vypil plechovku do dna, odříhl si, pak štítivě pohlédl na stařenku a chraplavě řekl:

„Pij, dokud dávám.“

Linneu zamrazilo. Možná to způsobilo zamlžené počasí, ale možná také strašidelná atmosféra, vědomí, že je úplně bezmocná, sama na širém moři s rozzlobeným mladým mužem.

Kauko Nyyssönen pak Linnee jakoby nic řekl:

„Jo, mimochodem, dozvěděl jsem se, jak umřel Pera a co se stalo Jarimu.“

Linnea sebou trhla. Co to Kauko povídá? Lahtela umřel už dávno, a o Jarim přece nemůže nic vědět... copak by se nemohli domluvit a vrátit se na břeh, přece tady uprostřed moře nezačnou řešit vážné věci...

„Ten tvůj starej doktůrek za mnou jednou přišel, mával kolem sebe pistolí, to je teda fakt hrdina... Řekl mi, že to tys zabila Peru a Jariho. Však jsem si to myslel. Nelži, že ne,,je to zbytečný. Perovi píchlas jed do prdele, a Jariho žerou ryby na dně Baltu, jak se dědek chlubil. To mě teda vychovala hodná tetička.“

Linnee hučelo v hlavě. Copak Jaakko Kivistö úplně ztratil rozum? Co ho to napadlo, vyzvonit Kaukovi Nyyssönenovi Linneino nejstřeženější tajemství? Zrovna Kaukovi! Ne, mužská logika se nedá pochopit, pomyslela si.

„Drahý Kauko, snad bys nevěřil takovým povídačkám. Jaakko už je starý člověk, kdo ví, co se mu všechno honí hlavou. Snad víš, že bych nikdy nedokázala nikomu ublížit. Pojď, vrátíme se, a pak to všechno půjdeme v klidu probrat třeba někam do restaurace...“

Nyyssönen se natáhl po plechovce piva u Linneiných nohou, otevřel ji a lačně vypil. Pak znovu nastartoval a pomalu vyrazil k jihu, nebo si to Linnea aspoň myslela. Mlha byla tak hustá, že nebylo vidět dál než na sto metrů, a proto se nedalo s jistotou říct, kterým směrem plují.

Nyyssönen vypnul motor a zaposlouchal se. Zdálky houkaly mlhové sirény. Moře bylo téměř klidné. Nyyssönen znovu opatrně vyplul původním směrem, čas od času se zaposlouchal, aby se vyhnul jiným lodím. Linnea pozorovala, že mlha začíná děsit i Kauka Nyyssönena. Nebo že by snad měl ještě jiný důvod ke strachu? Pokusí se Kauko utopit vlastní tetu, která ho vychovala? To snad přece jenom ne... Ovšem pytel kamení na dně člunu, rázné a výhrůžné chování... Linneu prostupovala čím dál zoufalejší jistota, že tahle plavba dobře neskončí.

Náhle se paní plukovníková Linnea Ravasková z plna hrdla rozkřičela, řvala jako zvíře vedené na porážku - právě tak si ostatně připadala. Odněkud z dálky jí v odpověď zahoukala siréna a brzy po ní se ozvaly mužské hlasy, slovům ovšem nerozuměla.

Do Kauka Nyyssönena vjel zběsilý vztek. Skočil doprostřed lodi a pěstí udeřil Linneu do obličeje. Stařence začala téct krev z nosu. Linnea se schoulila na dně lodi. Nyyssönen ztratil rovnováhu, zakopl a udeřil se kolenem o kovovou lavičku. Tápal rukou po okraji loďky, jehož by se chytil, přitom narazil bokem na kovový držák vesla, loď se zakymácela, už už to vypadalo, že se převrátí, a Kauko se celou svou vahou svalil na dno. Ozval se strašný třesk, Nyyssönen úpěl na pytli kamení za kovovou lavičkou, ale pak se rozhostilo ticho.

Rozhoupaná loďka se uklidnila. Linnea se zvedla a podívala se na Kauka. Těžce oddychoval na dně loďky, obličej zkřivený bolestí, z úst se mu řinul proud nadávek.

„Neříkala jsem ti snad, drahý Kauko, ať se radši vrátíme? Co se ti stalo?“

Nyyssönen se nadzvedl, ale nejspíš měl zlámané kosti, protože bolest mu zabránila v dalším pohybu.

„Dej sem pivo,“ zavrčel ze dna loďky. Linnea poslušně našla pivo a opatrně mu ho podala, dávala pozor, aby se k synovci nepřiblížila víc, než je nutné. Kauko žíznivě pil, ale tak pil přece vždycky, ať měl kosti zlámané nebo zdravé.

„Teď můžeš začít křičet o pomoc,“ rozhodl Nyyssönen. „Ale pamatuj si, až nám někdo přijde na pomoc, budeš o našich záležitostech držet hubu. Ani slovo o Perovi nebo o Jarim nebo o nás dvou!“

Linnea začala zajíkavě volat o pomoc. Kaukovo zranění ji podivně připravilo o hlas. Smrtelná hrůza byla tatam, teď volala o pomoc způsobně, jak se na starou dámu sluší.

„K čertu, křič trochu hlasitěji! Takovýhle kníkání nikdo neuslyší. Před chvílí jsi uměla řvát jako na lesy,“ zlobil se Kauko.

Linnea začala znovu křičet o pomoc, ale výsledek nebyl o nic lepší. Jako by úplně ztratila hlas. Teď se k ní přidal i Nyyssönen, ale ani on se nezmohl na víc než na pouhé chraptění. Nakonec zmlkl, jako by mu zlomená žebra nedovolovala křičet.

Loďka se v mlze vydala nějakým směrem, hnaná lehkým větříkem. Kauko Nyyssönen trpěl na dně loďky. Jednou tváří se tiskl ke kovové lavičce a ke druhé si tiskl plechovku piva. Jakmile plechovku vyprázdnil, Linnea mu podala novou. Pivem se Kauko zásobil důkladně, to mu hned tak nedojde.

„Snad bys měl to pití piva trochu omezit... aby se ti ke všemu ještě nezačalo chtít čurat,“ začala Linnea radit

Nyyssönen neodpověděl, jen po ní vrhl rozzlobený pohled. Po dlouhém mlčení se Linnea zeptala:

„Přiznej se, Kauko - teď před chvílí, chtěls mě doopravdy zabít?“

Ani teď se nedočkala odpovědi.

Mlčky tak pluli asi dvě hodiny, až nastalo poledne a mlha se začala rozplývat. Kauko Nyyssönen zvedl hlavu z lavičky. Teď bylo vidět na několik kilometrů. Odněkud zdálky od jihu, kam zatím v mlze nepozorovaně doputoval sluneční kotouč, se ozval vzdálený zvuk motoru a při pozornějším pohledu se dal rozeznat černý bod. Loď nebo velký motorový člun.

Nyyssönen poručil Linnee, ať mává na loď o pomoc. Linnea mávala rukávníkem, ale nebylo to nic platné. Musí přivázat k lopatce vesla záchrannou vestu, poručil jí Nyyssönen, a tím mávat v širokém oblouku, pak už si na lodi musí všimnout malého člunu v nouzi. Stará paní podle rozkazu přivázala záchrannou vestu za rukávy k lopatce a s námahou to těžké veslo zvedla. To je tíha, povzdechla si a přemýšlela, jak asi tímhle strašákem přivolá pomoc. Snažila se pohybovat veslem jako hodinovým kyvadlem. Ruce se jí třásly a oranžová záchranná vesta poskakovala ve výšce sem a tam.

„Já už nemůžu. Směla bych si odpočinout?“

„Drž hubu a mávej veslem, nebo tě na místě utopím,“ okřikl ji Kauko Nyyssönen.

Linnea se snažila ze všech sil, těžké veslo ozdobené záchrannou vestou se nad loďkou vznášelo sem a tam ve stále větším oblouku; loď na obzoru už musí volání o pomoc každou chvíli zaznamenat.

Nakonec stařence došly síly. Nedokázala už veslo znovu postavit, místo toho jí vypadlo z rukou a řítilo se rovnou na hlavu Kauka Nyyssönena. A pak, jako by omylem, lopatka udeřila Nyyssönena přímo do čelní kosti, záchranná vesta mu narazila na hruď, ozval se zlověstný praskot. A pak už nic.

Linnea přitáhla veslo k sobě a zděšeně zírala na svého synovce. Hrana vesla se mu otiskla do spánku.

Kauko Nyyssönen hleděl mrtvýma očima na obzor a hledal záchrannou loď, ale už ji nespatřil. Linnea mu zatlačila kalné oči.

Při smrti mladého muže nepocítila paní plukovníková Linnea Ravasková hanbu, ale úlevu:

„Zaplaťpánbůh, máš, co ti patří.“

Na smrt si ovšem člověk nezvykne nikdy. Linnee bylo na zvracení, musela se k mrtvole otočit zády. Stará žena si pomyslela, že v takové chvíli matky začínají oplakávat smrt svého dítěte, a tety a pěstounky zrovna tak. Z jejích očí nicméně neskanula jediná slza.

Nad mořem se tiše snesla mlha, slunce se skrylo v oparu a zdálky se zase ozvalo naříkání mlhových sirén.

Kapitola 24

Stařec - přesněji řečeno stařenka - a moře: paní plukovníková Linnea Ravasková se pohupovala na vlnách širého moře sama se svým mrtvým synovcem. Šedá mlha jakoby zahalila loďku smutečním závojem a zcela ji tak oddělila od okolního světa, byl-li vůbec nějaký. Kdovíkam až se loďka dostala, nedoléhaly sem už ani varovné signály mlhových sirén.

Po několika hodinách se poslední zbytky bledého slunečního světla začaly na západě nořit do moře. Stařenku zahalilo šero. Linnea se choulila jako bezmocné ptáče na přední lavičce člunu, oči měla suché a myšlenky jí poletovaly sem a tam.

Než se úplně setmělo, probral Linneu palčivý pocit žízně. Za celý den neměla v ústech ani kousek jídla, ani kapku tekutiny. Hlad neměla, ale když si představila osvěžující chladnou vodu, nebyla žízeň k vydržení.

Vzpomněla si, že její mrtvý synovec se mohutně zásobil pivem. Stará dáma otevřela jednu studenou plechovku a žíznivě ji vypila. Božské! Linnea začala mít jisté pochopení pro opilce.

Na drobnou ženu mělo necelého půl litru piva nečekaný účinek. Po smutku a únavě nebylo brzy ani stopy. Linnea začala přemýšlet, jak se má vypořádat se situací, v níž se octla. Uklidila loďku a srovnala věci jako pilná ženuška v domácnosti nebo jako shánčlivá ptačí samička, když chystá hnízdo pro mladé.

Jako první Linnea utopila v moři prázdné plechovky od piva, které vypil ještě nebožtík. Naplnila je mořskou vodou a pak je poslala ke dnu. Nakonec otevřela pytel u nebožtíkových nohou. Skutečně, byl plný kamení. Linnea házela kameny jeden po druhém do moře a pociťovala přitom nevýslovnou vítězoslávu. Kameny pleskaly o vodu jako kdysi dávno, když si s nimi v dětství hrávala. Prázdným pytlem pak přikryla Kaukovi Nyyssönenovi tvář. Předtím ale nebožtíka uložila na záda na dno loďky a zkřížila mu ruce na hrudi. Nakonec si oblékla záchrannou vestu a smrtící veslo zasunula zpátky do pouzdra. Po velkém úklidu si s chutí otevřela ještě jedno pivo. Času má dost a nikdo ji při tom nevidí.

Ve velitelském salonku ruské minové lodi Stachanov seděl prošedivělý smutný muž ostře řezaného obličeje, velící kapitán Anastáz Troitalev. Bylo mu už šedesát, zanedlouho měl odejít do důchodu. Byla noc a Stachanov hlídkoval na svém obvyklém místě uprostřed finského zálivu. Kapitán seděl osaměle v křesle, před sebou sklenici studeného čaje. Na podlaze, v úkrytu za nohou stolu, stála napůl vypitá láhev laciné vodky. Velící kapitán Troitalev byl opilec, starý zahořklý notorik.

Ve dne se kapitán neodvažoval přihnout si dokonce ani ve vlastní kajutě. Na pevnině vály suché větry protialkoholových nálad a doléhaly až sem na širé moře. Kapitán dobře věděl, že významné pohledy řadových členů strany, například lodivoda Kondarevského, neznamenají nic jiného než udavačská hlášení. Troitalev si zvykl sedávat v noci sám u stolu, oči zarudlé, zlomený mořský vlk s hlavou v dlaních.

Troitalev se neplavil vždycky v těchto ponurých chladných vodách. V mladším věku dychtivě stoupal vzhůru v hierarchii Rudé flotily, stal se důstojníkem černomořského loďstva a konečně v rozkvětu mužných let mu byla svěřena pýcha celé flotily - stal se kapitánem letadlové lodi Kirov. Na začátku sedmdesátých let se Anastáz plavil Bosporem do Středozemního moře, aby tam všem hrdě ukázal jasně krvavý prapor Rudé flotily. Pod jeho velením doplula flotila do Indického oceánu, kde sehrála význačnou roli ve světové politice. Troitalev hostil ve svém salonu nejlepším gruzínským šampaňským Indiru Gándhíovou v době, kdy Indie jednala se Sovětským svazem o námořních základnách.

Ty doby byly pryč. Těžké tropické podnebí naučilo Troitaleva přespříliš popíjet vodku. Došlo k Jistým špatným odhadům plavebních drah, nižší důstojnici o něm psali nelichotivé zprávy, všude kolem zdvihala hlavu závist. Brzy po Brežněvově smrti byl kapitán přeřazen do baltské flotily. Nesvěřili mu do velení ani středně těžký torpédoborec, nýbrž tohoto zrezivělého vysloužilce, minovou loď Stachanov, jejíž osádka, samí neotesaní abstinenti, o sebe zakopávali v těsných chodbičkách lodi. Troitalev už nemohl ani pomyslet na staré bohatýrské časy, vždyť ty už se stejně nikdy nevrátí. Musel se spokojit se současnou chvílí, s chmurnou samotou v dusném salonku, kam mu už nikdo nepřicházel hlásit ani ty nejdůležitější zprávy.

Kapitán Troitalev si připadal jako jediný opravdový vzbouřenec na celé lodi. Často ho popadla touha nasázet v tomhle smutném vnitrozemském moři husté minové pole a pak donutit posádku, aby do něj i s celým Stachanovem plnou parou najela. To by byl úplný konec, se vší parádou, a Troitalev si říkal, že jednou takový rozkaz beztak vydá.

Ne že by Troitalev nenáviděl Gorbačova. Osobně toho fanatika z pevniny ani neznal, ale i suchozemci by přece měli znát míru.

Jako mladý námořní důstojník si Troitalev často pohrával s myšlenkou, jak jeho válečná loď zachraňuje mořskou pannu v nouzi. V těch snech se na bílém hrdle panny skvěl náhrdelník z mořských perel a mezi ňadry svůdně vykukovala láhev šampaňského. Teď by mu stačila obyčejná pohledná přístavní šlapka s láhví vodky.

Časy se mění a sny se mění s nimi. Kromě toho, k čemu sny! Kde by se v těchto ledově chladných vlnách vzala dobrá víla, která by vnesla aspoň trochu radosti do osamělých dní starého mořského vlka!

V tom okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře a za nimi se objevil jeden z největších tupců z celé posádky, druhý kormidelník Jezov.

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi podat hlášení“ pronesl.

„Hm...“

„Loď zachránila ženu.“

Velící kapitán Troitalev tázavě zvedl obočí.

„Žena je cizinka a podnapilá. Má s sebou alkohol.“

„Čort kakój! Okamžitě vysypte, co to má znamenat!“

Druhý kormidelník prohlásil, že víc se v tomto okamžiku vlastně neví. To, že je žena cizinka, usoudili podle toho, že nemluví rusky, nebo vlastně několik slov rusky řekla, ale to byly vojenské termíny a poněkud pejorativní. Žena recitovala kousek posměšné básně, který zněl zhruba takto: „Rusákovi mezi oči, už se víckrát nepomočí.“

Velící kapitán zamumlal, že opileckým zpívánkám netřeba věnovat pozornost.

„Žena má s sebou také tělo, soudruhu veliteli.“

Troitalev rozkázal, ať ženu přivedou k němu do salonku. Po kormidelníkově odchodu si přihnul vodky a hleděl před sebe celý tumpachový: splnil se jeho někdejší hloupý sen o mořské panně, nebo už se z toho pití zbláznil? Druhá možnost se zdála být pravděpodobnější.

Zanedlouho před velícího kapitána Troitaleva přivedli malou drobnou ženu, trochu vrávorající mezi dvěma námořníky. Kapitán ženě pokynul, ať si sedne, a námořníkům zavelel odchod.

Troitalev si prohlížel paní plukovníkovou Linneu Ravaskovou. Poněkud stará na mořskou pannu, konstatoval. Jako by měl někdy štěstí! No budiž. Madam je tedy cizinka, mluví anglicky? Ne... a co německy?

Linnea německy odpověděla, že je Finka, penzionovaná vdova po plukovníkovi. Upadla do ruského zajetí?

Troitalev jí vysvětlil, že to není ten případ, nicméně je třeba provést předběžný výslech. Proč paní Ravasková hned ze začátku zpívala před posádkou urážlivý vojáčky popěvek? Mají snad Finové něco proti Rudé flotile?

Linnea se omlouvala. Rozhodně neměla v úmyslu urazit posádku lodi, ale v tom okamžiku ji žádná jiná ruská slova nenapadla... ano, opravdu bylo trapné vyrukovat na své zachránce s takovou hloupostí z války. Nicméně, když stará dáma v letech pluje celé hodiny po moři sama s mrtvolou, není divu, že je poněkud vyvedená z míry. Okolnosti ji přinutily pít silné pivo, neboť pitná voda na lodi nebyla.

Troitalev přikázal posádce, ať mu pivo přinese. Do ledničky v salonku se vešlo devět studených plechovek. Když znovu osaměli, Linnea velícího kapitána vybídla, ať ochutná finské pivo. Po tak otřesném zážitku se ráda napije s ním, pokud proti tomu kapitán nic nemá.

„Není to špatné, hm, vlastně je to lepší než naše pivo,“ liboval si kapitán. „Já ovšem pivo piju málo, to se hodí spíš pro mužstvo.“

Linnea byla téhož názoru. Ani ona pivo téměř nepije, někdy po sauně si dá půl láhve na žízeň. Teď je však výjimečná situace.

Troitalev se vrátil k oficiálnějšímu tónu a oznámil, že madam se teď nachází na minové lodi Stachanov a musí pravdivě zodpovědět všechny otázky, které jí budou položeny Nechť tedy začne od konce a zejména od mrtvoly, s níž údajně sdílela loďku.

Linnea stručně vylíčila běh událostí od okamžiku, kdy ji Kauko Nyyssönen v helsinském přístavišti Taivallahti unesl do lodi. Troitalev si tu a tam zapsal nějakou poznámku. Zeptal se, jestli měla paní plukovníková důvod bát se během neobvyklé plavby o život. Linnea odpověděla, že podle jejího názoru snad ne, pokud nepočítá mlhu a vlny. Šlo přece o jejího nezbedného synovce Kauka Nyyssönena, který nešťastnou náhodou, úderem vesla do hlavy, přišel o život.

Lodní radista se přišel zeptat, má-li o mrtvole a zachráněné ženě podat hlášení do přístavu v Paldiski. Zatím není třeba, rozhodl Troitalev.

Lodní lékař podal hlášení, že mrtvola byla zevně prohlédnuta. Bylo konstatováno, že zemřelý je Fin, příčinou smrti je fraktura lebky. Byly nalezeny i další zlomeniny, jedna stehenní kost a dvě spodní žebra na levé straně.

Troitalev nařídil, ať tělo odnesou do chladicích prostor. Tupec stevard se ovšem začat s kapitánem hádat, že to nepůjde, všechny chladicí boxy na lodi byly teprve před týdnem nafutrovány zásobami, jsou plné hovězích a vepřových půlek...

„Tak odtatmtud nějaký už napůl zkažený prase vytáhněte, rozmašírujte ho do zelňačky a místo něj tam strčte Fina!“

Případ byl rovněž neprodleně a podrobně zaprotokolován. První lodivod pořídil tři ručně psané čistopisy a nakonec platnost protokolu stvrdili svými podpisy paní plukovníková Linnea Ravasková a velící kapitán Troitalev. To na lodi nemají psací stroj, zeptala se Linnea, že se dokumenty musí psát ručně?

Troitalev zavrčel, že na téhle kocábce není ani samovar, aby si člověk mohl uvařit grog, a kromě toho je to minová loď a ne plovoucí kancelář. Můžou být rádi, že se našel aspoň jeden gramotný důstojník a že nemuseli psát protokol sami.

Linnea konstatovala, že v kapitánovi pozoruje stejné povahové rysy, jaké měl její zesnulý manžel, plukovník Rainer Ravaska. Plukovník bojoval proti Rudé armádě na finské východní frontě. Proti nepříteli neměl nic osobního, zdůraznila Linnea, byl voják z povolání.

Velící kapitán Troitalev vyprávěl, že i jeho otec Vladimír Troitalev bojoval u pozemního vojska, shodou okolností také na východní frontě, což ovšem v jeho případě znamenalo v Mandžusku proti Japoncům. K protijaponským motivům svého otce se Troitalev nevyjádřil.

Tím se rozvinula zajímavá a vřelá vojensko-politická diskuse, která pak pokračovala až do ranních hodin. Během ní Troitalev otevřeně vyprávěl o své kariéře v Rudé flotile. Linnea probrala vojenské akce Finska za druhé světové války. Nejpodrobněji se věnovala podílu Finů na porážce Němců v Laponsku. Při vyprávění o svém současném životě na moři pod vládou suchého zákona si Troitalev setřel z očí, ošlehaných mořskými větry, několik jantarových slz. Linneu to dojalo a svěřila se kapitánovi s třemi úmrtími letošního léta, a nezamlčela ani svůj podíl na nich. Dva staří váleční druzi si tiskli ruce a bědovali nad světem, jemuž vládne mládež. Takový svět není vhodné místo k životu, zvlášť pro staré lidi ne.

Když došlo pivo, rozkázal velící kapitán Troitalev na počest toho, že Stachanov byl poctěn dámskou návštěvou, a navíc zahraniční, otevřít láhev růžového šampaňského. Stevardovy námitky kapitán odbyl strohým oznámením, že teď jsou na moři, v chladném Finském zálivu, a že loď náhodou navštívila představitelka přátelsky naladěného státu, a navíc vdova po vysokém důstojníkovi. Pokud se na stole ihned neobjeví jediná láhev šampaňského, co na lodi je, bude kapitán považovat za svou vlasteneckou povinnost dát stevarda okamžitě popravit.

Znovu je vyrušil radista. Nemělo by se už konečně, když začalo svítat, poslat oznámení o nočních událostech do vojenského přístavu v Paldiski, aby paní a mrtvola mohly být dopraveny k výslechu do Tallinnu?

S Linneinou pomocí nadiktoval Troitalev radistovi krátkou zprávu ve finštině, určenou finským námořním silám: minová loď Stachanov by v 11 hodin dopoledne ráda předala dva státní občany Finska, z nichž jeden je žijící a druhý mrtvý. V tomto výjimečném případě by se předání mělo uskutečnit bez vzájemných konzultací pohraničních sil obou států; kapitán navrhuje, že by k předání mělo dojít na mořské pláni v mezinárodních vodách poblíž helsinského kesonu. Spolu s občany bude předán i protokol. Konec.

Zpráva způsobila na velitelství finských námořních sil poplach. V navrhovanou hodinu nicméně na místo připlul dělový člun Nová Ladoga, připravený převzít Linneu a mrtvolu.

Šťastná náhoda tomu chtěla, že těsně před jedenáctou hodinou byla dopita i poslední láhev šampaňského z lodi Stachanov; velící kapitán Troitalev objal na minové palubě své lodi paní plukovníkovou Linneu Ravaskovou. Pak staré dámě pomohli do loďky, vyslané z dělového člunu.

Tělo Kauka Nyyssönena bylo spuštěno po kolejích na miny na dně loďky, kterou nebožtík za života vlastnoručně ukradl. Tím skončily oficiality. Lodě se navzájem pozdravily vztyčením vlajek. Linnea zamávala rukávníkem na rozloučenou starému dobrému velícímu kapitánu Troitalevovi. Prošedivělý mořský vlk odpověděl na pozdrav z minové paluby Stachanova.

Mlha se rozplynula, nehostinné ostrůvky kolem Helsink se koupaly v jasném dopoledním slunci, Linnea stála na velitelském můstku Nové Ladogy, podpíraná dvěma námořníky, a hleděla na svoji drahou vlast. Zase připlouvala domů, doprovázená posledním letošním nebožtíkem.

Kapitola 25 Epilog

Život je krátký, ale neplatí to pro všechny. Linnea se dožila 96 let; ještě předtím se ovšem přihodilo mnoho věcí:

Paní plukovníková Linnea Ravasková, provázená příznivým větrem, mrtvolou svého synovce Kauka Nyyssönena a protokolem z ruské lodi Stachanov, doplula na dělovém člunu Nová Ladoga do vojenského přístavu na ostrovní pevnosti Suomenlinna. Finské úřady nepohlížely na případ zcela bez emocí. Policie zahájila poměrně rozsáhlé vyšetřování úmrtí, k němuž došlo za značně podezřelých okolností. Vyšetřování bylo nicméně brzy ve jménu zdravého rozumu zastaveno, neboť policisté se spolehli na důvěryhodnost zevrubného protokolu ruského kapitána. Ještě předtím si ovšem policie vyžádala vyjádření ministerstva zahraničí a velitelství námořnictva. V obou vyjádřeních se objevil náznak, že přílišné zkoumání celé záležitosti by mohlo vyvolat jisté podráždění spřáteleného státu, sousedícího na nejmenované světové straně s Finskem, zejména v jeho byrokratickém aparátu, jehož přebujelost a těžkopádnost nejsou žádným tajemstvím.

Policie nicméně dovedla do patřičného konce vyšetřování krádeže aluminiového člunu z přístavu Vuosaari. Toto šetření žádná zahraničně-politická rizika nepředstavovalo. Na vyšetřování trvala postižená strana, jistý Kalevi Huittinen, jenž se prokázal jako pravý majitel zmíněného plavidla. Poukazoval na to, že jeho loď utrpěla znatelné šrámy, když byla vytahována a následně zase spouštěna po minových kolejích ruské válečné lodi. Majitel navíc žádal odškodné za dovolenou, kterou kvůli chybějící lodi musel strávit u manželčiných příbuzných ve vnitrozemí, což bylo k nepřežití nudné. I toto bylo zaprotokolováno.

Soud odsoudil důchodkyni Linneu Ravaskovou, rozenou Lindholmovou, k třiceti (30) dnům podmíněného trestu plus k náhradě několikerých škod, způsobených krádeží lodi a jejím poškozením. Vše zaplatil doktor medicíny Jaakko Kivistö, který byl sice rozsudkem rozhořčen, ale k vyšší instanci se přesto neodvolal.

Tělo Kauka Nyyssönena pak bylo řádně pohřbeno v urnovém háji na hřbitově v Hietanieini. Během pohřbu pociťovala Linnea žal, vyvolaný odchodem synovce, jehož navíc vychovala.

Po uplynutí doby smutku, trvající dva dny, uzavřeli Jaakko Kivistö a Linnea Ravasková manželství. Na svatební cestu se vydali do Brazílie. Linnea tam svému novomanželovi ukázala zemi, s níž se ona seznámila již o mnoho let dříve, po druhé světové válce.

Závěr svatební cesty strávili novomanželé v Linneině domku v Harmistu v okrese Siuntio. Vzdali se záměru nemovitost prodat, neboť důvody, které je k tomu závěru vedly, takříkajíc odešly do říše mrtvých.

Pomocná kuchařka Raija Lasanenová se stala pomocnicí v ordinaci a domácnosti pana doktora Kivista s chotí; manželé navíc v její prospěch sepsali tajnou závěť. Odkázali jí tolik peněz, že po jejich smrti čekala na Raikuli kariéra jedné z nejžádanějších helsinských poletuch.

Lesník Sevander a zdravotní sestra Vähä-Ruottilová pokračovali ve společném životě, nicméně pouze během služebních cest do vzdálenějších zemí. Měli k tomu řadu příležitostí, neboť Sevander v hierarchii koncernu Rauma-Repola povýšil na ředitele mezinárodního marketingu dřevotřísky.

Oiva Särjessalo se stal známým svými příspěvky v rubrikách Dopisy Čtenářů řady deníků. Leitmotivem jeho příspěvků byla idea, že pro chlapce z pochybných rodin, vyrůstající na helsinských sídlištích, by měla být zřízena tzv. „chlapecká města“. Särjessalo, proslulý úpornou abstinencí, požadoval společenskou podporu pro velkorysou dobrovolnickou práci ve prospěch obětí rodinného násilí.

Velící kapitán Anastáz Troitalev odešel brzy po předání Linney do důchodu, z řady důvodů. Při ceremonii na rozloučenou byla jeho mužná hruď ozdobena medailí první třídy Rudé flotily za hrdinství na moři. Tu se mu podařilo vyměnit za dáču nedaleko rusko-finských hranic. Dáča byla v dobrém stavu, přestože už toho hodně pamatovala - svého času do ní chodili za ženskými malíř Ilja Repin (když byla na finském území) a posléze vůdce finských komunistů Otto Ville Kuusinen (to už ovšem byla na sovětském území, ač se nehnula ani o píď). Kapitán Troitalev se časem stal nadšeným obdivovatelem a znalcem Repinova malířského umění. Naproti tomu problematika finlandizace a geopolitiky ho příliš nezaujala.

Když se Pertti Lahtela, Jari Fagerström a Kauko Nyyssönen dostali do pekla, znovu navázali kontakty. V novém působišti byli nuceni žít ve strašlivých podmínkách: očekávala se od nich vyčerpávající, jednotvárná nucená práce, byť podle přesvědčení našich výtečníků to byla práce naprosto zbytečná.

Zahořklí a pomstychtiví, založili kumpáni pekelné bratrstvo, které čekalo na smrt Linney Ravaskové a opětovné shledání s touto pozoruhodnou dámou. Z celého srdce doufali, že Linnea neuprchne před jejich pomstou do nebe.

Jejich přání bylo vyslyšeno. Když nastal její čas, byla i paní plukovníková Linnea Ravasková poslána do pekla, kde ostatně končí všichni zemřelí příslušníci odpadlických a pohanských ugrofinských národů a kmenů.

Krvavá pomsta se přesto neuskutečnila, neboť Linneu v pekle chránili doktor medicíny Jaakko Kivistö, plukovník Rainer Ravaska a jeho dlouholetý důvěrný přítel, sám Vrchní Satanáš.

Jeden větší gentleman než druhý. Dáma je dámou i v pekle.

autor: Arto Paasilinna

název: Stará dáma vaří jed

originální název: Suloinen myrkynkeittäjä

přeložila: Markéta Hejkalová

vydání: první

rok vydání: 2005

vydalo: nakladatelství Hejkal s.r.o.

ISBN: 80-86026-30-2

verze: 2013.08.15

OCR: em