A r t o

P a a s i l i n n a

V l č í l é t o

l a p o n s k é h o

m l y n á ř e

N A K L A D A T E L S T V Í H E J K A L

PŘELOŽIL JAN PETR VELKOBORSKÝ.

© Arto Paasilinna and WSOY

The original title: Ulvova mylläri

First published by WSOY in 1981, Helsinki, Finland

Translation © Jan Petr Velkoborský, 2007

Illustrations © Jiří Slíva, 2007

I. ČÁST

Bláznův mlýn

1 |

BRZY PO VÁLCE SE DO FARNOSTI ODNĚKUD z jižního Finska přistěhoval vysoký chlapík, který se představil jako Gunnar Huttunen. Nepožadoval jako většina přivandrovalců z jihu po obecním úřadu kopáčskou nebo jinou podobnou práci, ale

koupil si starý mlýn na peřejích Suukoski. Tu koupi považovali všichni za bláznivou, neboť mlýn byl od třicátých let mimo provoz a za tu dobu vůčihledně zchátral.

Huttunen zaplatil a hned se taky do mlýna nastěhoval.

Místní hospodáři a zvláště pak členové mlynářského družstva se smáli, až se za břicha popadali. Říkali si, že na světě je stále ještě dost bláznů, třebaže jich tolik padlo ve válce.

První léto Huttunen pospravil hoblovku na šindele, která patřila k mlýnu, a do místních novin Deník Severu dal inzerát, že přijímá objednávky na šindele. A tak se začaly stodoly v celé farnosti pokrývat šindeli vyrobenými na Suukoski.

Huttunenovo zboží vyšlo sedmkrát levněji než továrenská dehtová lepenka, kterou člověk beztak málokdy dostal, neboť Němci vypálili celé Laponsko a o stavebniny – nejen o lepenku – byla trvalá nouze. Kupci ve vesnici bylo někdy třeba dát i šest kilo kvalitního másla, než si člověk mohl nalo‐

žit na vůz jeden jediný balík lepenky. Kupec Tervola znal cenu svého zboží.

Gunnar Huttunen měřil téměř sto devadesát centimetrů.

Měl hnědé tuhé vlasy a hranatý obličej s velkou bradou, mohutnými lícními kostmi, úzkými tvářemi, dlouhým nosem a hnědýma očima hluboko vsazenýma pod vystouplé čelo. Uši

měl sice velké, neodstávaly mu však, ale držely se pěkně při hlavě. Z toho bylo vidět, že jako mimino byl Gunnar Huttunen řádně opečovávaný. Nemluvně s byť jen o trochu většíma 9

ušima se nesluší nechat, aby se samo převracelo v kolíbce: jen matka je smí občas obrátit, aby z něho nevyrostl ušatec.

Postavy byl Gunnar Huttunen štíhlé a urostlé. Při chůzi pak dělal jedenapůlkrát delší kroky než jiní chlapi, stopy jeho kročejů na sněhu však nebyly o nic větší než otisky nohou normálně rostlého muže. Jakmile napadl první sníh, Huttunen si zrychtoval lyže, které byly tak dlouhé, že dosahovaly až po okap průměrně vysoké chalupy. Huttunenova lyžařská

stopa byla široká a krásně rovná, a protože mlynář byl přes svoji výšku lehký, odrážel se téměř vždy oběma hůlkami.

Podle toho se také dalo hned poznat, že Huttunen není doma, že je někde v terénu.

Odkud vlastně Huttunen pochází, to nikdo přesně nevě‐

děl. Jedni tvrdili, že z Ilmajoki, jiní věděli, že přišel ze Sata-kunty, z Laitily nebo z Kiikoinen. Když se Huttunena zeptali, proč se přestěhoval na sever, odpověděl, že mu na jihu vyho‐

řel mlýn. A s mlýnem vzala zasvé i jeho žena. Od pojišťovny nedostal odškodné ani za mlýn, ani za manželku.

„Shořely společně,“ vysvětlil Gunnar Huttunen a nespou‐

štěl z tazatele mrazivý pohled.

Když ze zčernalých trosek mlýna vyhrabali všechny man‐

želčiny kosti a odpravili je na hřbitov, Huttunen prodal pozemek, na němž stával mlýn, i mlynářské právo a odstěhoval se. Naštěstí tady na severu našel celkem slušný mlýn, a i když ještě nebyl v provozu, to, co vydělal za šindele, samotnému člověku na skrovné živobytí stačilo.

Tajemník z farnosti však zjistil, že podle výpisu z matriky je mlynář Gunnar Huttunen starý mládenec. Tak jak by takovému člověku mohla uhořet žena? Nějakou chvíli se o tom lidé dohadovali, pravdy o mlynářové minulosti se však ne-dobrali, až nakonec věc pozbyla na zajímavosti. Říkali si, že tam na jihu i předtím uhořelo nebo bylo upáleno kolik bab, a přesto se nezdálo, že by jich byl ve Finsku nedostatek.

10

Gunnara Huttunena čas od času přepadla sklíčenost.

V takových chvílích přerušil práci a bez zjevné příčiny se dlouze zahleděl do dálky. Hnědé oči vystoupily z jamek a jejich pohled byl přísný a tvrdý, současně ale smutný a ztrápený, a smutek se přenášel i na toho, s kým mlynář v takové chvíli zrovna mluvil.

Naštěstí byl mlynář sklíčený a zachmuřený jen občas.

Často naopak, opět bez zjevné příčiny, řádil jeho pominutý.

Žertoval, smál se, dováděl, poskakoval na dlouhých nohách jako kozel, praskal klouby na prstech, máchal rukama, ohýbal krk, třásl hlavou jako kůň. Vykládal pozoruhodné, avšak ne-smyslné příběhy, tropil si z lidí posměch, plácal hospodáře po ramenou a vychvaloval je, jací jsou kabrňáci, aby se jim vzá‐

pětí vysmál do tváře.

V oněch Huttunenových světlých chvilkách si vesnická

mládež navykla chodit do mlýna na Suukoski a sledovat, jak se rozjařený mlynář producíruje. Opět se jako za starých časů sedávalo ve velké světnici, vyprávělo a žertovalo. Krásně to tu vonělo hoblinami a v zešeřelé světnici byli všichni veselí a šťastní.

Někdy Gunnar, jemuž říkali Kunnari, rozdělal oheň. Při-hazoval na něj suché šindele a na jeho plamenech si mládež pekla síhy

Mlynář dokázal neobyčejně věrně napodobovat rozličnou lesní zvěř: různě se přejinačoval a jeho mladí hosté mezi sebou soutěžili, kdo první uhodne, jaké zvíře mlynář právě představuje. Tu se proměnil v zajíce, pak zase v lumíka či medvěda. Někdy máchal dlouhými pažemi jako probuzená sova, jindy zavyl jako vlk, s čenichem zvednutým k nebi naří‐

kal tak srdceryvně, že děvčata se ve strachu tiskla blíž jedno k druhému.

Často také Huttunen napodoboval místní hospodáře a

hospodyně a diváci hned poznali, o koho se jedná. Když se 11

Huttunen stavěl, že je paťatý a obtloustlý, což ho vždy stálo hodně úsilí, věděli, že nejspíš předvádí svého vypaseného souseda Vittavaaru.

Byly to nádherné letní večery a noci, bohužel však mezi nimi byla i dlouhá, často týdny trvající období, kdy Gunnar Huttunen opět upadal do mlčenlivé zachmuřenosti. Tehdy se

nikdo z vesnice neodvážil jít do mlýna jen tak, bez vážného důvodu, a i pak vyřídil svou záležitost rychle a krátce, neboť mlynářův zakaboněný výraz každého odrazoval.

S časem se období Huttunenovy sklíčenosti prodlužovala a nabývala na síle. Mlynář nejen na každého zahlížel, ale často bez příčiny vybuchl a nervy měl napnuté k prasknutí.

Ba někdy byl tak sklíčený a nahněvaný, že odmítl hospodáři vydat již zaplacené šindele. Jen na něj houkl:

„Nedám. Ještě nejsou hotové.“

A tak hospodář musel odjet s prázdnou, třebaže při stěně hoblovky bylo v úhledných hraničkách srovnáno mnoho ná‐

ručí čerstvě vyhoblovaných šindelů.

Zato v těch radostnějších obdobích se Huttunen překoná‐

val: předváděl se jako starý cirkusák, hýřil důvtipem, který řezal jako blyštivé ostří hoblovky, a každého okouzlil mršt-nými, nenucenými a často zcela nečekanými pohyby a gesty.

Někdy však i uprostřed nejnevázanějšího veselí náhle strnul na místě, vyrazil z hloubi hrdla srdcervoucí jek, načež se vy‐

řítil podél náhonu za mlýn, pryč lidem z očí, přes potok a do lesa. Houští praskalo a třeskalo, jak si jím nazdařbůh razil cestu, a když se pak za hodinu či za půldruhé hodiny vrátil k mlýnu, znavený a sotva popadaje dech, hosté se spěšně odebrali do svých domovů. Kunnarimu zase nastaly zlé časy, oznámili pak ve vsi.

A tak Gunnara Huttunena začali považovat za blázna.

Jeho sousedé rozhlásili po farnosti, že Kunnari o nocích vyje jako divé lesní zvíře; a to zvláště v zimě, kdy je jasné 12

nebe a zem zvoní mrazem. Spustil hned zkraje večera a vyl až do půlnoci a jeho zoufalý nářek nesoucí se průzračným vzdu-chem dodaleka měl psy z celé farnosti k tomu, aby mu odpo‐

vídali. Za takových nocí vesnice podél řeky bděly a lidé říkali, že ten ubožák Kunnari se určitě zbláznil, když takhle rozdi-vočí psy, aby uprostřed noci z ničeho nic začali výt.

„Někdo by měl jít a říct mu, aby toho nechal, dospělý člo‐

věk! Nesluší se, aby člověk vyl jako potřeštěné zvíře.“

Nikdo si však netroufl o tom s Huttunenem promluvit a sousedé jen doufali, že sám přijde k rozumu a přestane.

„Nebo si na to jeho vytí časem zvykneme,“ prohlašovali hospodáři, kteří nutně potřebovali nové šindele. „Blázen je, ale šindele dělat umí a není drahý.“

„A slíbil, že dá do pořádku mlýn. Radši ho nebudeme dráždit, aby se ještě nevrátil na jih,“ říkali zase hospodáři, kteří zamýšleli zasít zrno na březích řeky Kemijoki.

13

2 |

A PAK JEDNOHO JARA V ČASE TÁNÍ LEDŮ se voda v mlýn-ském náhonu tak zvedla, že Gunnar Huttunen o svůj mlýn málem přišel. Mohutný proud vody zaútočil na hráz náhonu

takovou silou, že ji rozlomil v šířce dvou metrů, a tlusté ledové kry se prasklinou prodraly do koryta. Roztříštily ztrouchnivělý žlab v délce patnácti metrů, cestou zle po‐

šramotily vodní kolo hoblovky a odnesly by celý mlýn, kdyby Huttunen v poslední chvíli nezasáhl: běžel k záklopce hoblovky, otevřel ji, a tak se většina přívalové vody hnala přes rozbité vodní kolo kolem mlýna k dolejšímu toku řeky.

I nadále však nespoutaně proudila do koryta další voda, která s sebou přinášela silné ledové kry. Ty se vršily při stěně mlýna, až stará trámová stavba pod jejich váhou duněla.

Huttunen se obával, že těžké mlýnské kameny propadnou podlahou na turbínu a zničí ještě i ji.

Nezbývalo než skočit na kolo a šlapat pár kilometrů do vsi ke kupci.

Zadýchaný a zbrocený potem křikl Huttunen na kupce

Tervolu, který právě odměřoval krupici: „Potřebuju pár bomb na pařezy!“

Několik ženských v krámě se upřímně vyděsilo zchváce-ného mlynáře, který přijel nakupovat bomby. Kupec Tervola

začal cosi blekotat o povolení k nákupu a vlastnictví výbuš‐

nin, avšak když Huttunen zařval, že pokud nepoužije pořád‐

nou trhavinu, ledy mu dočista zničí mlýn, kupec mu bez dalšího vyptávání prodal balík bomb, svitek zápalné šňůry a hrst rozbušek. Výbušniny kupec zabalil do lepenkové krabice, kterou Huttunen přivázal na zadní nosič kola, a vyrazil plnou rychlostí zpátky k Suukoski, kde voda po celou tu dobu stou-pala a ledové kry s praskotem narážely na sténající trámy starého mlýna.

14

Kupec zavřel krám a i s ženskými se spěšně vypravil k Suukoski sledovat, jak Huttunen pořídí. Předtím však ještě stačil zavolat do vesnice, ať se jdou všichni podívat, jak voda smete Huttunenův mlýn.

Brzy od Suukoski zahřměl první výbuch. Když kupec a jeho suita dorazili na místo a vyšplhali na strmou stráň, aby lépe viděli, bouchlo to podruhé. K nebi vzlétla ledová tříšť a kousky prken. Dětem zakázali chodit blíž a několik hospodářů, kteří zatím dorazili na místo, volalo na Huttunena, co mají dělat. Rádi by mu pomohli.

Huttunen však měl tak napilno, že ani nemohl pomocní‐

kům odpovědět. Pádil s pilou a sekyrou podél bočního prkna náhonu k hrázi, přeskákal po ledových krách k břehu, brodil se až po stehna vodou, dokud nedospěl na suchou zem. Pohledem si pak přeměřil silné smrky rostoucí na břehu, jako by se je chystal zrubat.

„Má takový fofr, že ani nestačí výt,“ prohlásil břichatý hospodář Vittavaara.

„Ani předvést losa nebo medvěda, i když tu má tolik obe‐

censtva,“ řekl kdosi a lidé se zasmáli. Policista Portimo, starý, rozvážný muž, jim však nakázal, aby mlčeli.

„Nesluší se pošklebovat člověku v nouzi.“

Huttunen si nakonec vybral vysoký smrk rostoucí při sa-mém okraji řeky. Několika mohutnými údery udělal do kme‐

ne hluboký výrub a pak nasadil pilu. Diváci na druhém břehu jen kroutili hlavou, co je to za nápad – proč jako se mlynář, namísto aby zachraňoval mlýn, pustil do kácení stromů? Jistý čeledín z farní vesnice jménem Launola to vysvětlil:

„Prostě zapomněl na mlejn a rozhodl se, že vyklučí les!“

Huttunen na druhém břehu slyšel každé slovo. Krev se mu nahrnula do tváří, zabouřila ve spáncích a už už chtěl vstát a čeledínovi vynadat, ovládl se však a pokračoval v zběsilém řezání.

15

Obrovitý smrk se zachvěl a naklonil směrem k řece. Huttunen uvolnil pilu z výrubu, vzal sekyru a jediným mocným

úderem dokončil dílo. Hustý smrk se s hukotem zřítil do roz-vodněné řeky a drtil přitom ledy, jež se nashromáždily před hrází. V davu vesničanů to obdivné zašumělo.

Až teď jim došlo, co ten dřevorubec zamýšlel: hnán vodou

klouzal kmen mohutného smrku až k rozbité hrázi, kde pak vytvořil zábranu ledům připlouvajícím z horního toku. Pod kmenem se záplavová voda dál hnala mezi větvemi kolem rozbitého vodního kola hoblovky, ledy však již strom s vodou nepustil a hrozivá situace byla zažehnána.

Gunnar Huttunen si otřel pot z čela, po lávce přešel do mlýna a brzy se objevil na druhé straně řeky, kde čekalo obecenstvo. Čeledínovi Launolovi, který stál nejblíž, řekl: „A je vyklučeno, co?“

V hloučku vesničanů to pochvalně zašumělo, muži litovali, že ani neměli možnost nějak pomoct, a chválili Kunnariho za nápad svalit strom do řeky.

Třebaže napínavá podívaná skončila, nikdo se neměl

k odchodu, naopak na místo dorazilo ještě pár opozdilců, jako poslední baculatá hospodyně Siponenová, která se zadýchaně ptala, co všechno se stačilo udát před jejím příchodem.

Huttunen připravil ještě jednu nálož a pak oznámil zvuč‐

ným hlasem:

„Pokud se ctěnému obecenstvu zdá, že představení skon‐

čilo příliš brzy, nabízím ještě malý přídavek!“

A mlynář začal předvádět jeřába. Poskakoval po okraji žlabu na jedné noze, troubil jako jeřáb, vytahoval krk, dělal, že hledá v korytu žáby.

První vyděšení diváci začali opouštět svah nad mlýnem.

Taky se snažili Huttunena uklidnit, někdo ho politoval, že se zbláznil. Než se stačil dav zcela rozejít, Huttunen zapálil roznětku na konci zápalné šňůry. Zlověstně to zasyčelo a lidé 16

vzali nohy na ramena. Mnohý však udělal sotva pár skoků, když Huttunen hodil nálož do řeky. Následoval ohlušující výbuch a sprška ledové tříště pokropila prchající vesničany.

S křikem a jekotem upalovali lidé co nejdál od řeky a zastavili se až na silnici, odkud pak zahrnuli mlynáře peprnými na-dávkami.

17

3 |

JAKMILE VODA TROCHU OPADLA, začal Gunnar Huttunen sčítat

škody, jež povodeň natropila na jeho mlýnu. Objednal si z pily tři fůry dříví – klády, fošny a prkna. U kupce Tervoly koupil dvě bedýnky hřebíků, v jedné byly pořádné zákra-váky, v druhé menší hřeby. Ve vsi najal tři nezaměstnané ná‐

deníky, aby mu zatloukli piloty do rozbité hráze. Za pár dní mohly vody Myllyjoki opět protékat otvorem v opravené hrázi. Huttunen vyplatil nádeníky a začal opravovat koryto.

Část mezi hrází a vodním kolem hoblovky udělal novou –

padlo na to půl fůry pětipalcových prken.

Byly krásné letní dny, vál lehký teplý vánek a stejně lehká byla i stavitelova mysl. Huttunen byl zručný řemeslník, práce tesaře jej těšila. Nejraději by ani nespal, tak se mu v tom díle zalíbilo. Ráno stál u koryta již o čtvrté, nejdéle o páté a rychtoval prkna a fošny až do rozbřesku, pak si šel do světnice uvařit kávu, a jen ji vypil, vrátil se k práci. V nejteplejší době dne se šel na hodinku na dvě natáhnout do světnice, často i usnul, a probudil se svěží a s novou chutí do práce. Spěšně poobědval a běžel opět ke žlabu. A ještě o pozdním večeru bylo slyšet od mlýna údery sekyry a kladiva.

Po vsi se říkalo, že Kunnari je pomatený hned dvojím způ‐

sobem: rozumem a navíc ještě blázen do práce.

Za půldruhého týdne byl žlab hotový. Hnal vodu z řeky tam, kam bylo třeba, dodával energii mlýnu i hoblovce. Pak Huttunen začal opravovat vodní kolo hoblovky. Lopatky po-třebovalo nové, beztak ty staré již byly ztrouchnivělé. Hřídel byla ještě provozuschopná, stačilo vyměnit ložiska.

Huttunen si svlékl šaty a jen ve spodním prádle sestoupil

do řeky, aby nainstaloval opravené vodní kolo. A přesně v té chvíli se na břehu objevila nečekaná návštěva. Velice půvabná 18

žena, asi třicetiletá, ruměnná a svůdně zaoblená. Na sobě měla květované letní šaty a na hlavě světlý šátek. Vyzařovalo z ní zralé ženství, hlas však měla tenoučký jako dívka a pro hukot vodopádu Huttunen neslyšel, když na něj zavolala:

„Pane Huttunene! Pane Huttunene!“

Žena se zájmem sledovala téměř nahého muže pachtícího

se v řece. Štíhlý a šlachovitý mlynář zápasil s ledovou vodou a ze všech sil se usiloval vrátit vodní kolo na místo: hřídel klouzala, proud vody byl příliš silný. Nakonec se to přece jen podařilo, mlynář kolo pustil a lopatky se okamžitě naplnily, kolo se začalo otáčet. Napřed zvolna, pak stále rychleji. Huttunen ustoupil o několik kroků, potřásl hlavou a řekl:

„Já tě naučím, ty mrcho!“

Až teď, když vodní živel byl zkrocen, Huttunen uslyšel jemný ženský hlas volající z můstku:

„Pane Huttunene!“

Mlynář pohlédl směrem, odkud hlas přicházel. Na můstku

stála půvabná mladá žena. Stáhla si šátek a vesele jím na něj zamávala. Žena měla bohaté kadeřavé žluté vlasy a v tom slunečném a větrném jarním dni působila až neskutečně.

Huttunen se díval na ženu zdola z řeky a všiml si, že má pevná stehna a svalnatá lýtka. A jak se jí větrem nadouvaly šaty, bylo vidět i spodní kalhotky. Buď žena nevěděla, že odhaluje něco, co by asi neměla, nebo se nestyděla ukázat i choulostivější partie těla. Huttunen se vydrápal z vody, popadl šaty a rychle se oblékl. Žena přešla po lávce až k němu a podala mu ruku.

„Jsem poradkyně ze Svazu zemědělských družstev Sa‐

nelma Käyrämová.“

„Velice mě těší,“ vypravil ze sebe Huttunen.

„Jsem tady nová a obcházím všechna stavení, i ta, kde ne‐

mají děti. Doposud jsem navštívila už šedesát domácností, ale ještě mi jich hodně zbývá.“

19

Poradkyně? Co má co dělat zemědělská poradkyně na

mlýně?

Sanelma Käyrämová to vysvětlila:

„Vaše sousedka hospodyně Vittavaarová mi řekla, že tady

žijete sám, a já se rozhodla, že zajdu i za vámi. I člověk, který žije sám, přece může pěstovat zeleninu.“

A poradkyně začala mlynáře zapáleně přesvědčovat,

že pěstování zeleniny je to nejlepší, co lze na venkově podnikat: je to zdravý doplněk stravy a vítaný zdroj vitamínů a stopových prvků. Již z necelých padesáti čtverečních metrů sklidíte – samozřejmě při dobré péči – tolik zeleniny a byli-nek, že menší rodina bude mít po celou zimu zdravý a chutný doplněk stravy. Stačí jen se rozhodnout – a vytrvat! Určitě se to vyplatí!

„Tak co říkáte, pane Huttunene, založíme si i u vás takovou pěknou malou zahrádku? Dnes je velice v módě čerstvá zelenina a není žádná hanba, když si ji pěstují a jedí i muži.“

Huttunen se začal bránit. Prohlásil, že žije sám, a když ná‐

hodou potřebuje nějakou zeleninu, koupí si od souseda pár mrkví nebo kedluben.

„Žádné výmluvy! Nejlíp, když se do toho hned pustíme.

Dám vám pro začátek nějaká semena. Napřed najdeme

vhodné místo pro záhony. Nikdo z těch, kdo začal pěstovat zeleninu, nelitoval.“

Huttunen to ještě zkusil: „Je tu ještě jedna věc… že jako jsem trochu blázen. To vám ve vsi neřekli?“

Žena na to Huttunenovo bláznovství jen pohrdavě máchla

šátkem, jako by celý život měla co do činění s pomatenci.

Energicky popadla mlynáře za ruku, odvedla ho ke svahu za

mlýnem a tam nakreslila do vzduchu hranice budoucí zeleni‐

nové zahrádky. Mlynář bezděčně zakroutil hlavou, žena pár metrů ubrala. Pak ulomila z břízy čtyři větvičky a zapíchala je do rohů pozemku.

20

„Pro takového velkého chlapa je to jako nic,“ prohlásila a vzala z nosiče svého kola brašnu. Pak se posadila na trávu, tašku otevřela a vyndala z ní svazek papírů, které začala rozkládat po zemi. Větřík odnesl jeden papír, druhý, a Huttunen měl co dělat, aby je všechny pochytal. Měl přitom docela dobrý pocit, a když papíry vracel a žena se na něj usmála a poděkovala mu, až se štěstím zatetelil. Bylo mu tak teple u srdce, že měl chuť ze samé radosti zavýt, a málem to už udělal, v poslední chvíli se však ovládl. Bude lepší představit se tomu půvabnému stvoření jako normální člověk, alespoň pro začátek.

Žena napřed zapsala mlynáře Gunnara Huttunena jako

nového člena zemědělského kroužku, načež nakreslila plánek zelinářské zahrady včetně záhonů pro jednotlivé druhy zeleniny pro červenou řepu, brukev, hrách, cibuli a různé by-linky. Nakonec ještě přikreslila velký záhon pro bílé zelí.

„Pro první sklizeň se spokojíme se základními druhy a podle toho, jak se nám bude dařit, můžeme výběr rozšířit,“

rozhodla poradkyně a předala Huttunenovi několik sáčků se

semeny.

„Platit zatím nic nemusíte, uvidíme, jak semena vyklíčí…

ale jsem přesvědčená, pane Huttunene, že brzy se vaše za-hrádka zazelená a s klíčky i vám vzejde nový život.“

Huttunen zapochyboval, že z něj bude úspěšný zahradník.

Tvrdil, že ničím podobným se doposud nezabýval.

Poradkyně se nezdržovala vyvracením mlynářových po‐

chyb a místo toho začala Huttunena instruovat: podrobně napsala, jak má půdu vzdělávat a hnojit, jak hustě a jak hluboko třeba zasít semena, jak daleko od sebe mají být řádky, jak často musí vzešlou zeleninu okopávat. A stal se zázrak: nakonec i Huttunen měl pocit, že starost o zeleninovou za-hrádku je to nejlepší, co ho mohlo potkat, a že během léta, kdy ve mlýně nebude mít žádnou práci, bude péče o zeleninu 21

přesně to, co potřeboval. Slíbil, že se ihned pustí do díla, dokonce přinesl z kůlny lopatu a motyku.

Poradkyně se zalíbením sledovala, jak se ten vysoký muž

rozmáchl a zaťal motyku do země. Ostří vyrvalo ze ztvrdlé půdy velký kus země, který mlynář obrátil a vrátil zpět na místo. Žena se shýbla a dala si kousek prsti na dlaň. Mnula zem prsty, čichala k ní a nakonec prohlásila, že vhodnější půdu pro zeleninu aby pohledal. Když Huttunen viděl, že že-na si od hlíny zašpinila ruku, spěchal do mlýna pro vědro, z řeky do něj nabral vodu a podal vědro poradkyni, aby si mohla smýt špínu.

„To jste nemusel,“ zapýřila se žena a ponořila ruku do le‐

dové vody. „Jak k tomu přijdu, zamáčel jste si kvůli mně kalhoty až po kolena…“

Co záleží na nějakých kalhotách, pomyslel si Huttunen šťastně. Hlavně že je poradkyně spokojená. A začal zem kru‐

šit motykou tak horlivě, že vznikla brázda, jako by oral s volským potahem.

Poradkyně dala lejstra zpět do brašny, došla si pro kolo a rozloučila se s mlynářem podáním ruky.

„Kdyby byl nějaký problém, tak se se mnou hned spojte, mám pronajatou místnost v podkroví u Siponenů. Stydět se nemusíte, třeba jsem vám zapomněla něco vysvětlit.“

Načež si žena zakryla zlaté vlasy světlým šátkem, brašnu uložila na nosič a vystoupila do sedla. Široká zadnice je zcela zakryla. A jak sjížděla po svahu od mlýna, lehké letní šaty jí vlály ve větru.

Když vjela do lesa, zastavila, obrátila se směrem k mlýnu

a zasněně vydechla: „Ach, můj Bože…“

Huttunen byl tak rozrušený, že ani nemohl pokračovat v práci. Příprava půdy pro zeleninovou zahrádku mu už ne-připadala tak naléhavá, a tak se vrátil do mlýna. Opřel se o mlýnský kámen, mnul si ruce, zavíral oči a vybavoval si 22

ženinu postavu. Pak ale náhle celý strnul a vyřítil se z mlýna, přeběhl lávku a pod vodopádem se až po krk ponořil do ledové vody. Když vystoupil na břeh, chvěl se chladem, mysl však měl opět pokojnou. Vešel do mlýna, vyhlédl malým okýnkem na silnici a tiše zabědoval, nevyl však tak jako občas v zimě.

A pak do pozdního večera obdělával půdu pro zeleninovou zahrádku a někdy před půlnocí sem ještě navezl fůrku hnoje. Hráběmi zapracoval mrvu do země a vysel všechna semena, jež dostal od poradkyně. Před ránem pak záhony důkladně zavlažil a teprve potom šel spát.

S myšlenkou, že je teď členem zemědělského kroužku, což

znamenalo, že ta půvabná žena se tu dřív nebo později opět objeví, slastně usnul.

23

4 |

V NÁSLEDUJÍCÍCH DNECH HUTTUNEN pokračoval v odstra‐

ňování škod, jež napáchala povodeň. Opravil část žlabu mezi mlýnem a hoblovkou, místy musel dát nové prkno. Vyměnil

také pár shnilých trámů na spodní části žlabu – byl nejvyšší čas, neboť když vystoupil na okraj náhonu a několikrát se zhoupl, žlab se rozestoupil, začal propouštět vodu a proud vody přitékající na kolo se povážlivě zmenšil.

Po pěti dnech mohl Huttunen spustit mlýn. Zavřel zá‐

klopku vedoucí k vodnímu kolu hoblovky, takže všechna voda tekoucí do žlabu byla svedena na turbínu mlýna. Ta se začala otáčet, zprvu zvolna, pak stále rychleji. Když se pře-svědčil, že turbína se otáčí rovnoměrně a že na její lopatky teče dostatečné množství vody, Huttunen vystoupil z budky pro turbínu na lávku a vrátil se zpátky do mlýna. Promazal vazelínou všechny hřídele a ložiska a tam, kam se nedostal s vazelínou, nalil strojní olej z konve s dlouhým nástavcem.

Když takto ošetřil všechny pohyblivé díly, vzal špachtli z osikového dřeva, kterou nanesl na hnací kolo hřídele turbíny kalafunu. Ta se dobře rozestřela, když špachtli pevně přitiskl k otáčejícímu se náboji. Mlynář opatřil kalafunou též soukolí na hřídelích vrchních kamenů. Pak nahodil na náboje převodní řemen, jedenkrát ho otočil, aby nemohl vyletět z hnacího kola. Široký řemen se rozkmital v rytmu otáčející se hřídele turbíny a začal otáčet těžkým vrchním kamenem, který drtil pevný spodní kámen pod sebou. Kdyby hodil do oka vrchního kamene pár hrstí zrna, brzy by si mohl přičichnout k voňavé mouce.

Mlýn vesele běžel, kameny dunivě hřměly, převodní řemen pleskal, četné hřídele klapaly v namazaných ložiskách, mlýnice se otřásala a dole svištělo vodní kolo poháněné vodou z řeky.

24

Huttunen přendal ještě řemen z moučného kamene na

hnací kolo kroupového kamene, opruboval ho a mlýn teď mlel dobře i na kroupovém kameni.

Mlynář se opřel o prázdnou bednu na zrní, zavřel oči a naslouchal známým hlasům mlýna. Na jeho klidné a spokojené tváři nebylo ani stopy po vzrušení nebo sklíčenosti.

Nechal mlýn delší dobu klapat naprázdno, než pustil vodu z náhonu kolem turbíny; vodní kolo se otáčelo pomaleji a pomaleji, až se zcela zastavilo. Mlýn opět oněměl, pouze ze-zdola se neslo tiché, slabounké šplouchání vody.

Následujícího dne Huttunen zašel do krámu, aby oznámil,

že mlýn je opět v provozu a hospodáři mohou vozit obilí k semletí.

Kupec Tervola vrhl na mlynáře vyčítavý pohled a řekl:

„Ty bomby jsem musel napsat na svoje jméno, protože přišla policie a ptala se, zda jsi měl písemné povolení. Příště ti žádnou bombu bez potvrzení neprodám, kdoví, co bys s ní zase udělal.“

Huttunen se procházel po krámě, jako by nevnímal, co mu

kupec říká. Z bedny si vzal láhev piva, vyndal z krabičky poslední cigaretu a zapálil si. Na prázdnou krabičku napsal, že mlýn na Suukoski je opět v provozu a lidé mohou začít vozit obilí. Ze dveří obchodu vykroutil starý připínáček, kterým připíchl oznámení na rám.

„Co tě to, člověče nešťastná, napadlo, házet bombu přímo

do řeky – aby to všichni viděli?“

A kupec odměřil paní učitelové do sáčku sušené ovoce.

Huttunen vrátil prázdnou láhev do bedny a položil na pult pár mincí. Kupec mrkl na váhu a dál huboval:

„Po obci se říká, že by tě měli zadržet a poslat na léčení.“

Huttunen se náhle obrátil ke kupci, pohlédl mu přímo do

očí a zeptal se:

„Pověz mi, Tervolo, proč mi nevzešla karotka? Poctivě 25

jsem ji denně zalejval, až zem zčernala, ale po mrkvi ani vidu, ani slechu.“

Kupec zabručel, že tady jde o vážnější věci, než je nějaká karotka.

„I naše dcera běhá už druhé léto tam k tobě do mlýna.

Mládež ze vsi se toulá po nocích a ještě poslouchá nějaké hlouposti.“

Huttunen položil dlaň na misku vah, stlačil ji a řekl: „Rov-ných deset kilo. Přidej závaží.“

Načež sám přidal na váhu pár závaží a opět dlaní zatlačil.

„Teď ruka váží už patnáct kilo.“

Kupec se pokusil odtlačit Huttunenovu ruku z váhy. Sáček

s ovocem se převrhl a po podlaze se rozlétly plátky sušených jablek. Paní učitelová zacouvala od pultu. Huttunen zvedl do náruče váhu a vyběhl s ní ven. Cestou strhl zuby ze dveří krabičku od cigaret. Doběhl ke studni s vahadlem, hodil váhu do okovu a opatrně spustil vědro do studny. Tervola vyšel z obchodu a ze schodů křikl na Huttunena, že tohle byl jeho poslední kousek.

„Do blázince patříš, a hned! A do mého krámu máš od-teďka zakázaný přístup!“

Huttunen zamířil ke kostelu. Cestou přemýšlel, proč to muselo takhle dopadnout. Byl sklíčený, ale pak se rozveselil, když si vzpomněl na váhu, která odpočívala na dně studny.

Takovou váhu jen tak někde nemají. Která má místo závaží jen vodu.

U hřbitova se Huttunen zastavil. Na sloupku vrat bylo ně‐

kolik starých připínáčků od dřívějších oznámení a jedním z nich připíchl svoji cedulku, kterou stále držel v zubech.

Na cedulce stálo:

Mlýn na Suukoski opět v provozu.

Huttunen

26

Ze hřbitova si Huttunen zašel do hostince na pivo.

A protože tu byli lidé z různých koutů farnosti, Huttunen vy-užil příležitosti a požádal je: „Rozhlaste, že kdo ještě má ně‐

jaké zrní, může je odvézt na Suukoski.“ Načež dopil a šel. Ve dveřích ještě řekl: „Ale namořený ať nevozí. To nemelu ani na krmivo. Otravuje to mlýn.“

U Siponenova domu mlynář zpomalil a zvedl pohled

k oknům podkroví, aby se přesvědčil, zda poradkyně náhodou není doma. Žádný pohyb za oknem neviděl, ani modré kolo nikde nestálo. Slečna tedy objížděla vesnice… radila dě‐

tem, jak pečovat o zahrádku, hospodyním rozdávala recepty na čerstvou zeleninu. Huttunen pocítil až závist, když si představil, jak poradkyně právě teď učí otrávené usmrkance jednotit mrkev nebo radí baculatým hospodyním, jak sklízet salát.

A na jeho zahrádku se podívat nepřijela! Aby viděla, jak poctivě zpracoval půdu, jak ji pohnojil a osel. Všechno přesně tak, jak mu řekla.

Nebo si z něj jen vystřelila, když ho, dospělého chlapa, na-vedla, aby dělal takové babské práce? Jako by se mu už tak dost lidé nenaposmívali, za blázna ho měli… musela se k nim přidat i ona… Ta představa mu byla velice proti mysli, skli‐

čovala ho. A Gunnar Huttunen odvrátil pohled od Siponeno‐

va domu a celý nasupený se rozběhl zpět ke svému mlýnu.

Proti němu jela paní učitelová, která se vracela z obchodu.

Když z dálky spatřila upalujícího Huttunena, seskočila z kola a schovala se v lese.

Na svahu nad mlýnem se Huttunen zastavil a shlédl na svou minizahrádku. Ležela pod ním temná a bez života a nic už mu neříkala. I poradkyně o ni ztratila zájem a Huttunen měl pocit, jako by tím ztratila zájem i o něj. Zarmoucený mlynář vyběhl do světnice nad mlýnem, ani jíst se mu nechtělo, jen skopl z nohou holínky a svalil se na postel. Několik hodin 27

těžce vzdychal, než konečně usnul. Spal neklidně, měl nejasné a zmatené sny.

28

5 |

KDYŽ SE PŘED RÁNEM PROBUDIL a podíval se na kapesní hodinky s ocelovým víčkem, viděl, že jsou teprve čtyři.

Byly to mimořádné hodinky. Koupil je v čtyřicátém prvním od jednoho německého četaře, který byl zrovna na mi-zině a který přísahal, že jsou vodotěsné a jdou na vteřinu.

A ukázalo se, že nelhal. Huttunen se o tom přesvědčil, když uzavřel s chlapy v hospodě sázku. Napřed si strčil hodinky do pusy hodinky šlapaly dál. Pak se s hodinkami v ústech víc než hodinu saunoval a mezitím se ještě dvakrát ponořil do jezera. Potopil se až na dno, tam chvíli nehnutě ležel a poslouchal. Pod vodou bylo tikot slyšet lépe než v sauně, jako by mu hodinky tikaly přímo uvnitř lebky. Když po skon‐

čení pokusu vyndali hodinky z Huttunenových úst a osušili je, museli konstatovat, že šly, jako by po celý čas ležely v suché kapse. Neshledali na nich žádnou chybu. A teď ty hodinky ukazovaly čtvrtou hodinu ranní.

Jak natahoval hodinky, Huttunen si vzpomněl, co poradkyně řekla, když odcházela. Aby za ní klidně zašel, kdyby se s pěstováním zeleniny vyskytly nějaké problémy.

Že by využil její nabídky a vypravil se za ní? Důvod k takové návštěvě přece měl: zapravil semena do země už téměř před týdnem a z poctivě zavlažované půdy dosud ne-vyrazil jediný klíček. Co když semena byla prošlá? Pak by mohl poradkyni požádat, aby mu dala novější, lepší. Huttunen dospěl k závěru, že má k návštěvě oprávněný, ba přímo úřední důvod. A nikdo nemůže nic říkat, když navštíví svého odborného poradce.

Huttunen vypil půl naběračky studené vody a vyrazil na kole k Siponenovu domu.

Ves byla nezvykle pustá: po pastvině se neplouhal dobytek, na poli se nepinožil jediný živáček. Jen ptáci, probuzení 29

časným letním ránem, o závod zpívali a ospalí psi líně poště‐

kávali, jak Huttunen projížděl kolem chalup. Z jediného ko-mínu nestoupal kouř, lidé ještě spali. Když vjel na dvůr, Siponenův pes spustil rámus. Dveře nebyly zamčené, a tak mlynář vešel do jizby, v které byly ještě zatažené závěsy.

„Dobrý den.“

Z lavice za pecí mu ospalým hlasem odpověděl čeledín Launola. Pak z komory vešel do jizby zívající hospodář, paťatý, krátkozraký muž, připomínající mrože. Siponen došel k Huttunenovi, vzhlédl k němu a vybídl ho, aby se posadil.

Hospodáři v patách přikulhala do jizby hospodyně, pomenší

a neuvěřitelně tlustá žena, tak tlustá, že se jí nohy vešly do holínek, jen když se ostrým nožem do poloviny rozřízly holenice. Hospodyně pozdravila, podívala se na nástěnné hodiny a zeptala se Huttunena:

„Copak se zase na mlýně stalo, že Kunnari burcuje lidi takhle uprostřed noci?“

Huttunen se posadil ke stolu, zapálil si a nabídl cigaretu Siponenovi, který si mezitím natáhl kalhoty.

„Děkuju za optání. Nic zvláštního. Jen jsem si říkal, zajdu se podívat za sousedem, beztak jsem už u něj dávno nebyl.“

Hospodář se posadil proti Huttunenovi, cigaretu si dal do

špičky. Mlčky kouřil a díval se mlynáři zblízka do očí. Zpoza pece vyšel Launola, ale když po něm nikdo nic nechtěl, vrátil se na svou lavici a za chvilku již bylo slyšet, jak chrápe.

„Je poradkyně doma?“ zeptal se Huttunen.

„Spí – tam nahoře,“ řekl hospodář a ukázal na schody ve‐

doucí do podkroví.

Huttunen típl cigaretu a zamířil ke schodům. Hospodář se

ženou na sebe pohlédli a zakroutili hlavou, nic však neřekli.

Schody praštěly pod mlynářovými těžkými kroky, pak se ozvala dutá rána, jak se Huttunen praštil o nízký strop na konci schodů. Následovalo zaklepání, přidušený ženský 30

hlas a dveře podkrovní světničky se zavřely. Hospodyně vstala a spěchala ke schodišti. Z prvního schodu toho však moc neslyšela, a tak Siponen houkl:

„Vystup vejš, abys líp slyšela, ale nevrzej. Tak dělej, ho-nem, a pak mi to řekneš. Hlavně nevrzej! Zatraceně, že musím mít tak tlustou babu, že se pod ní třese celej barák!“

Když poradkyně otevřela Huttunenovi dveře, měla na

sobě noční košili, napůl ještě spala a tvářila se dost překvapeně. Mlynář stál v předklonu v nevelké podkrovní místnosti se zkoseným stropem, v jedné ruce držel čapku, druhou natahoval k ženě.

„Dobré jitro, slečno poradkyně… promiňte, že vás přepadám tak časně, ale říkal jsem si, že jen tak vás zastihnu doma.

Slyšel jsem, že od rána do večera jezdíte po lidech a radíte jim…“

„Kolik je vůbec hodin? Nojo, vždyť ještě není ani pět.“

„Snad jsem vás nevzbudil,“ vyděsil se Huttunen.

„To je v pořádku… A posaďte se, abyste nemusel stát takhle v předklonu,. Tahle světnička je opravdu nízká, ale ty větší a vyšší jsou příliš drahé.“

„Je přece krásná… u mě ve mlýně nejsou ani záclony.

Tedy myslím ve světnici nahoře… v mlýnici být nemusí.“

Huttunen se posadil na stoličku vedle sporáku. Měl chuť si zapálit, ale netroufal si. V téhle ženské světničce mu to připadalo nějak nevhodné. Poradkyně si sedla na kraj postele a upravovala si vlasy, po noci roztomile rozvrabčené. Velká prsa se zdvihala pod tenkou látkou, noční košili měla žena u krku rozepnutou, takže byl vidět žlábek mezi ňadry.

Huttunen měl co dělat, aby se tam pořád nedíval.

„Čekal jsem každý den, že se přijedete podívat na moji za‐

hrádku. Abyste jako viděla, že jsem udělal všechno přesně tak, jak jsme se dohodli.“

Sanelma Käyrämová se nervózně zasmála.

31

„Chtěla jsem na mlýn zajet příští týden.“

„Připadalo mi to hrozně dlouho. Kromě toho semena vů‐

bec nevzklíčila.“

Poradkyně prohlásila, že je ještě příliš brzo, když je zasel teprve před pár dny. Nesmí být tak netrpělivý. Nechť se klidně vrátí domů a semínka určitě vzejdou, až přijde jejich čas.

„Mám tedy zase jít?“ zeptal se Huttunen zkroušeně. Ne-měl nejmenší chuť se zvednout.

„Přijedu se na vaši zahrádku podívat hned po neděli,“ slí‐

bila poradkyně. „Tohle je trochu nezvyklá doba na návštěvy a já jsem tady jen jako podnájemnice. Hospodyně je velice přísná, i když je tak tlustá.“

Huttunen to ještě zkusil: „Aspoň půlhodinku že bych u vás ještě poseděl…“

„Snažte se mě, pane Huttunene, pochopit.“

„Přišel jsem, protože jste mi řekla, že můžu přijít, kdykoliv budu mít nějaké problémy.“

Poradkyně byla stále rozpačitější. Moc ráda by nechala mlynáře, toho hezkého a zajímavého muže, dál sedět vedle sporáku, ale prostě se to nehodilo. Bylo zvláštní, že ji neděsí ten podivný člověk, o kterém mnozí tvrdili, že je pomatený, říkala si Sanelma Käyrämová. Ale musí nějak dostat mlynáře pryč, co by si tam dole pomyslili, kdyby tu ještě chvíli zůstal.

„Můžeme se sejít v úřední době… třeba v obchodě nebo v kavárně… nebo v lese, kdekoliv… jen ne tady v takovou dobu.“

„Asi teda budu muset jít.“

Huttunen si těžce vzdychl, nasadil si čapku a rozloučil se s poradkyní podáním ruky. Sanelma Käyrämová byla pře-svědčená, že chudák mlynář je do ní zamilovaný, když se na odchodu tvářil tak nešťastně.

„Sbohem, pane Huttunene. Jistě se zase brzy uvidíme za 32

příhodnějších okolností.“

Huttunen trochu roztál. Položil ruku na kliku dveří, uklo‐

nil se a pak rázně otevřel.

Dveře narazily na něco těžkého a měkkého. Následovalo hlasité vyjeknutí a pak dutý úder. Hospodyně se vyšplhala až do podkroví a přitiskla ucho ke dveřím, aby slyšela, co si po-vídají mlynář se slečnou, a jak Huttunen rázně otevřel, dveře praštily ženu takovou silou, že ztratila rovnováhu a poroučela se dolů po strmých schodech. Naštěstí hospodyně byla jako žok plný chmele, a tak se měkce dokoulela po schodech až do síně, kde ji zastavil hospodář. Z ucha se hospodyni valila krev a ona ječela, až skla verandy zvonila.

Ze světnice se přihnal čeledín Launola. Po schodech zatím

sešel Huttunen, v patách mu šla poradkyně. Hospodyně bě‐

dovala na podlaze a Siponen vrhl na Huttunena vyčítavý po‐

hled a zachraptěl: „To se ti povedlo – uprostřed noci vrazit do cizího domu a zabít hospodyni!“

„Však ještě není mrtvá, odnesem ji do postele,“ řekl čeledín.

Odtáhli hospodyni do zadní komory a zvedli ji na postel.

Teprve potom Huttunen odešel. Vyskočil na kolo a upaloval

ze dvora. Hospodář vyšel na práh a zakřičel za mlynářem:

„Jestli bába ochrne, tak mi za to, Kunnari, zaplatíš! Kdybych to měl hnát až k soudu!“

Siponenův pes pak štěkal až do božího rána.

33

6 |

CELÝ TÝDEN SI HUTTUNEN NETROUFAL ukázat se ve vsi a jen smutně hleděl na svou pustou zahrádku. Pak ale teskná samota skončila – na mlýn s veselou přijela poradkyně. Mile se na mlynáře usmála a hned začala mluvit o zahrádce. Na-před si vzala peníze za semena, která dala Huttunenovi při první návštěvě, a pak poradila, jak nejlíp jednotit a okopávat vzrostlé rostlinky.

„To je alfa a omega správné péče,“ důrazně prohlásila.

Huttunen byl štěstím bez sebe a hned uvařil kávu a k ní na-bídl návštěvě preclíky.

Když si řekli všechno o zahrádce, zavedla Sanelma Käy-rämová řeč na tu mlynářovu nešťastnou noční návštěvu.

„Přijela jsem vlastně hlavně kvůli tomu.“

„Už to nikdy neudělám,“ dušoval se Huttunen a zrudl studem. Poradkyně řekla, že tentokrát to mlynář opravdu přehnal. Hospodyně stále ještě leží a odmítá vstát, ani podojit krávy nechce. Siponen taky hned zavolal doktora.

„Doktor Ervinen hospodyni vyšetřil, tři chlapi ji přitom museli obracet, protože je tak tlustá. Umyli jí to zakrvácené ucho a doktor je pak obvázal. Asi bylo trochu natržené, jak do něj vrazila klika od dveří. Hospodyně tvrdila, že na něj neslyší, ale doktor jí několikrát zakřičel do ucha a prohlásil, že sluch je v pořádku. Taky jí baterkou posvítil do očí, hodně zblízka, a pak náhle křikl do toho poraněného ucha. Podle toho, že čočka v oku se pohnula, poznal, že ucho je v pořádku. Ale hospodář mu nevěřil. Pak jsme všichni křičeli hospodyni do ucha a dívali se jí do očí, ale hospodyně dál dělala hluchou. Nakonec Siponen prohlásil, že to Kunnariho přijde draho, když ubohou stařenku připravil o sluch.“

Huttunen vrhl na poradkyni prosebný pohled – z duše si přál, aby těm neblahým novinkám byl konec. Avšak žena po-34

kračovala:

„Doktor Ervinen je toho názoru, že hospodyně musí vstát

a začít zase normálně pracovat. Avšak hospodyně prohlásila, že se nemůže ani pohnout, že má celé tělo jako ochrnuté.

A tak že to už zůstane, do konce života bude jen ležet. Tak se rozhodla a Ervinen jí nemá co poroučet. Doktor jen pokrčil rameny a na odchodu ještě řekl, že pokud jde o něj, ať si klidně leží až do soudného dne. Siponen mu pohrozil, že si zaplatí lepšího lékaře, který napíše, že hospodyni ranila mrt-vice. A Kunnari že bude platit jako mourovatej.“

Tak takhle to je, říkal si Huttunen a nebylo mu do smíchu.

Všichni ve vsi věděli, že hospodyně Siponenová je nejlínější a nejtlustší baba v celé farnosti. A teď má konečně dobrý důvod k tomu, aby se jenom válela. Launola, ten proradný čeledín, jistě dosvědčí všechno, co mu hospodář a hospodyně poručí.

Poradkyně řekla, že to všechno mu musela povědět, protože ví, že Huttunen je nevinný, a taky že ho má ráda. Načež navrhla, že by si mohli tykat.

„Ale jen když budeme sami, před lidmi raději ne,“ dodala.

Mlynáře to nesmírně potěšilo a od té chvíle byl pro ni jen Gunnar.

Huttunen nalil druhý šálek kávy a Sanelma zavedla řeč na

téma ještě o poznání choulostivější.

„Gunnare… můžu se tě zeptat na něco velice osobního?

Na takovou citlivou věc, o které se po vesnici hodně mluví.“

„Jen se ptej, já se nebudu zlobit.“

Sanelma nevěděla, jak začít. Napila se kávy, rozdrobila do šálku preclík, pohlédla oknem na mlynářovu zahrádku. O té by mluvila nejraději, pak si ale dodala odvahy a pokračovala:

„Po vsi se veřejně povídá, že jsi… že nejsi úplně normální…“

Huttunen sklonil hlavu a přiznal:

„Já vím… říkají, že jsem blázen.“

35

„Ano… když jsem včera byla u paní učitelové na kávě, ří‐

kali tam, že jsi pomatený… že můžeš být i nebezpečný a bůhví co ještě. Učitelova žena vyprávěla, že jsi v obchodě najednou popadl váhu a hodil ji do studny. To snad ani nemůže být pravda, takové věci přece lidi nedělají.“

Huttunenovi nezbývalo než přiznat, že skutečně odpravil Tervolovu váhu do studny.

„Ale dá se s pomocí vahadla zase vytáhnout.“

„Taky mluvili o nějakých bombách a pak je tu ještě to vytí… je pravda, že v zimě vyješ?“

Teď už se Huttunen opravdu styděl. I vytí musel přiznat.

„No, občas jsem si trošku zavyl… ale nijak moc hrozně.“

„A taky prý napodobuješ různá zvířata… a děláš si legraci

z lidí ve vsi, ze Siponena, Vittavaary, učitele, kupce… je to pravda?“

Huttunen vysvětlil, že má jen občas takové nutkání dělat něco neobvyklého.

„Jako by mi v hlavě něco luplo. Ale nebezpečný nejsem, to

ne.“

Sanelma dlouho mlčela. Zesmutněla a soucitně hleděla na

mlynáře, který dál pokojně srkal kávu.

„Kdybych věděla, jak ti pomoct,“ promluvila konečně a vzala Huttunenovu ruku do své dlaně. „Podle mě je hrozné,

když si člověk jen tak sám pro sebe vyje.“

Huttunen si odkašlal a opět zrudnul. Sanelma poděkovala

za kávu a začala se chystat k odchodu. Huttunen se vyplašil:

„Nechoď ještě, není ti u mě dobře?“

„Kdyby se lidé dozvěděli, že u tebe takhle vysedávám, vyhodili by mě z práce. Musím jít.“

„A když přestanu s tím vytím, zase přijdeš?“ zeptal se Huttunen a spěšně dodal, že netroufá‐li si Sanelma do mlýna, proč by se nemohli setkávat někde jinde, třebas v lese? Najde nějaké vhodné místo, kde by se občas mohli setkat a nikdo by 36

je nerušil.

Sanelma váhala:

„Musí to ale být bezpečné místo a ne příliš daleko, abych

nezabloudila. Sem můžu zajet jen dvakrát za měsíc tak jako k jiným členům zemědělského kroužku. Kdybych chodila

častěji, vedení by se o tom hned dozvědělo a mohli by mě vy-hodit.“

Huttunen Sanelmu objal. Žena se nebránila. Mlynář jí brumlal do ucha, že není takový blázen, aby se s ním nemohla stýkat. A taky už vymyslel vhodné místo, kde se budou se-tkávat: cesta ke vsi přetíná potok, po jehož břehu půjde Sanelma asi kilometr na sever až k prudkému zákrutu, kde se potok rozděluje a vytváří ostrůvek hustě porostlý olším.

Tenhle Olšový ostrov je krásné a bezpečné místo, nikdo tam nechodí a navíc je to poměrně blízko.

„Položím přes potok pár klád, aby ses na ostrov dostala suchou nohou.“

Sanelma řekla, že přijde na ostrov příští neděli, pokud jí Huttunen slíbí, že odnynějška již nic bláznivého neprovede.

Huttunen se zapřísahal, že teď už bude sekat dobrotu.

„Zůstanu tady ve mlýně, budu jako myška a nezavyju, i kdyby se mi kdovíjak chtělo.“

Sanelma ještě připomněla Huttunenovi, ať každý večer pořádně zavlaží zahrádku, když je takové slunečné a suché počasí, a pak odjela. Rozradostněný Huttunen obcházel mlýn, díval se na jeho šedivé zdi a říkal si, co kdyby je znovu natřel.

Rozhodl se pro červenou barvu.

37

7 |

HUTTUNEN VAŘIL NA DVOŘE V stolitrovém kotli červený okr

s moukou, míchal směs a občas přiložil pod kotel. Byl spokojený a příjemně vzrušený – pozítří byla neděle a na Olšový ostrov za ním přijde Sanelma.

Všechno už připravil: ze dvou klád zbudoval můstek

z břehu potoka na ostrov, vyklučil v mlází místo na stan se sítí proti komárům a podlahu měkce vystlal senem. Ta síť byla důležitá, protože ženy komáry nesnášejí, hned zner-vózní. Sanelma bude jistě ráda, jak pěkně to zařídil, říkal si Huttunen šťastně.

Červený okr zbarvil žitnou mouku krásně do tmavočervena. Do večera bude barva připravená a zítra může začít natírat. A nepřišlo ho to ani příliš draho: mouku měl Huttunen vlastní, koupit musel jen červený okr a vitriol.

Na dvůr vjel s koněm soused Vittavaara; na voze bylo pět

pytlů zrní a na nich seděl podsaditý hospodář. Mlynář se za-radoval, že soused přivezl semlít loňské obilí, přihodil dřevo pod kotel a pomohl Vittavaarovi přivázat koně k břevnu na stěně mlýna.

„Tak ty ses dal na malířinu,“ řekl Vittavaara mlynáři, když odnášeli pytle do mlýna. „Přečetl jsem si na vratech hřbitova, že máš mlýn zase v pořádku, a přivezl jsem tady ten ječmen, co mi zbyl… když jednou máme ve vsi vlastní mlýn. Aspoň drahá voda v řece nepoteče naprázdno, pánubohu do oken.“

Huttunen spustil mlýn, otevřel první pytel a nasypal zrní

do násypky. Brzy mlýnici naplnila vůně čerstvé ječné mouky.

Muži se vrátili na dvůr, Huttunen nabídl Vittavaarovi cigaretu. Mlynář si říkal, že koneckonců má v tomhle hospodáři Vittavaarovi docela příjemného souseda. Tenhle Vittavaara, to je jiný kafe než Siponen a ta jeho tlustá, líná baba, pochvaloval si v duchu, a aby dal najevo, jak si váží dobrého sou-38

seda, řekl:

„Máš pěknýho valacha.“

„Jo, je docela dobrej.“

Načež si Vittavaara významně odkašlal a Huttunen se domyslel, že soused nepřijel jen kvůli tomu loňskému ječ‐

meni. Že by mu přivezl nějaký vzkaz od Siponena? Nebo snad od kupce Tervoly či od učitele?

„Jen tak mezi námi chlapy… mezi dobrými sousedy…

chtěl bych tě, Kunnari, varovat. Seš po všech stránkách dobrej člověk, nikdo ti nemůže nic vytknout… ale jednu chybu přece jen máš. Mluvilo se o tom na výboru sociální péče, řekl mi to jeho předseda.“

Huttunen uhasil cigaretu a nedopalek zadupl do země. Co

tím Vittavaara myslí? Mlynář byl ve střehu.

„Jak bych to pověděl… prostě hodně lidí si na tebe stěžo‐

valo. Musíš okamžitě nechat toho vytí i ostatních hloupostí.

Až na výbor si na tebe stěžovali.“

Huttunen vrhl na souseda nelaskavý pohled.

„Řekni rovnou, z čeho mě obviňují.“

„Však jsem to už řekl. S tím vytím musíš jednou provždy

přestat. Nehodí se, aby dospělý člověk vyl o závod se psy.

Minulou zimu jsi budil lidi ze spaní a pokračuješ v tom i teď na jaře. Žena se za celé jaro pořádně nevyspala a dětem se zhoršil prospěch ve škole. Holka má dokonce reparát. Není divu, když po nocích vysedává tady ve mlýně a poslouchá ty tvoje blázniviny.“

Huttunen se hájil: „Tohle jaro jsem vyl míň než obvykle.

Bylo to jen pár nocí…“

„Spíláš lidem, vysmíváš se jim, děláš si z nich šoufky. Už i učitel Tanhumäki to říkal. Předvádíš všelijaký zvířata, ale to ti nestačí, musíš ještě házet do řeky bomby.“

„To byla jen legrace.“

Vittavaaru to však nezastavilo. Na spáncích mu vystou-39

pily žíly a dál rozhořčeně obviňoval Huttunena: „Já ti dám legraci! Kolik nocí jsem proseděl v posteli a poslouchal, jak tady na mlejně kvílíš, takhle, poznáváš to?“

A Vittavaara začal o závod výt, zvedl ruce a obrátil tvář k nebi. Z hrdla se mu dralo ječivé skučení, tak hlasité, že se valach vyděsil.

„Takhle jsi strašil celou vesnici. Blázne jeden! A co ty všechny předváděčky?! Jak jsi dělal medvěda nebo losa nebo nějakýho podělanýho hada či jeřába, vzpomínáš? Copak takhle se chová normální člověk?“

A Vittavaara se nahrbil a začal šmejdit po dvoře, mručel a šermoval rukama, občas padl na všechny čtyři a taky několikrát zařval, až valach málem překousl udidlo.

„To byl medvěd, poznáváš? Jak by ne, však jsi ho sám ko‐

likrát předváděl!“

A Vittavaara dusal kolem kotle s červeným okrem, supěl a

funěl jako sob, třásl hlavou, občas hrábl do země a sklonil se k trávníku, jako by se pásl na lišejníku. Po sobovi následoval lumík: Vittavaara vraštil ústa, postavil se na zadní, vztekle na Huttunena zaprskal a nakonec vklouzl pod vůz.

Huttunen to už déle nevydržel a vybuchl: „Nech toho, ty

blázne! Takovéhle předvádění je nanic. To když já jsem za medvěda, tak se třese zem, neběhám jako vyplašenej králík.“

Vittavaara se zhluboka nadýchl, přinutil se ke klidu.

„Já tě chtěl jen varovat, že jestli s tím nepřestaneš, tak si pro tebe přijdou a pošlou tě do blázince do Oulu. Už o tom jednali s doktorem Ervinenem. A mně Ervinen řekl, že jsi du‐

ševně nemocnej. Manickodepresivní nebo tak něco. Taky jsi praštil Siponenovu starou, až ohluchla, pamatuješ? A kupci jsi sebral váhu a hodil ji do studny. Tervola pak musel kolik dní prodávat kroupy a cukr jen tak podle oka, prý na tom hodně prodělal.“

Huttunen se rozzuřil. Jakým právem si k němu tenhle 40

strejda přijde, aby mu nadával a vyhrožoval mu! Rozpřáhl se, aby Vittavaarovi uštědřil do nadělané tváře pořádnou ránu, v poslední chvíli si však vzpomněl na Sanelmino varování.

„Okamžitě si to obilí odvez, do posledního zrnka! Takovýmu drzounovi už neumelu ani zrníčko. A co si neodvezeš,

to hodím do řeky.“

Vittavaara prohlásil s ledovým klidem: „Jsi jednou mlynář, tak budeš mlít. Na to jsou zákony. Jestli jsi takhle střečkoval dole na jihu, tak tady na to nejsme zvyklí. A pamatuj, co jsem ti řekl, víckrát tě už varovat nebudu.“

Huttunen se vřítil do mlýnice a zastavil mlýn. Z truhly vysypal namletou mouku, rozprášil ji nohama po podlaze a po‐

otočil násypkou. Pak si nahodil na záda neotevřený pytel se zrním, vyběhl s ním na lávku, vytrhl z pochvy nůž a rozřízl jím pytel. Zrní sypal rovnou do vody a nakonec tam mrskl i rozřezaný pytel. Zbylé pytle hodil do řeky tak, jak byly.

Vittavaara zatím odvázal vyplašeného valacha a zamířil s ním k silnici. Odtud křikl na mlynáře: „Tohle byl tvůj poslední kousek, Kunnari! Zmarnil jsi mi pět pytlů prvotřídního ječmene, a to ti jen tak neprojde!“

Po řece zvolna odplouvaly pytle zrní nasáklé vodou.

Huttunen si za nimi odplivl. Mlýn oněměl, na dvoře se kou‐

řilo z kotle s okrem. Huttunen popadl naběračku, červenou od barvy, a rozběhl se směrem k Vittavaarovi. Hospodář švihl otěžemi koně po hřbetě a valach vyrazil v cval, až gumová kola zavyla. Přes klapot kopyt se nesl výhružný řev:

„I pro šílence přece platí zákony. Do želez s takovým nebezpečným darebákem!“

Proud odnesl poslední zbytky Vittavaarova obilí a Huttu‐

nen se unaveně vrátil do mlýnice. Křídlem z tetřeva smetl na hromádku ječnou mouku a vyhodil ji oknem do řeky.

41

8 |

POLICISTA PORTIMO, STARŠÍ MUŽ a starší konstábl, nespě‐

chavě šlapal na starém bicyklu s nedostatečně napumpova-nými pneumatikami k Huttunenově mlýnu. Jak sjížděl po svahu, všiml si, že Huttunen začal svůj mlýn natírat. Jedna stěna již byla červená, u druhé stál mlynář na žebříku a opatrně nanášel na šedivé trámy tmavě červený okr. To je dobře, že je Kunnari doma, aspoň nejedu zbytečně, pomyslel si Portimo spokojeně a opřel kolo o jižní stěnu, která byla ještě ne-natřená.

„Tak ses rozhodl trochu si to tu vylepšit,“ zakřičel na Huttunena, který sestupoval ze žebříku s plechovkou barvy v ruce.

Muži vytáhli cigarety, Huttunen nabídl policistovi oheň.

V duchu si říkal, že ten syčák Vittavaara ho určitě udal kvůli zmařenému ječmenu. A tak se po několika doušcích kouře zeptal: „Seš tu služebně?“

„Chudej policajt jako já ti obilí do mlejna nepřiveze. Jsem tu kvůli tomu Vittavaarovu případu.“

Když dokouřili a prohodili pár slov o nové barvě mlýna, začal Portimo úřadovat. Nejprve vytáhl z náprsní tašky účet a podal ho Huttunenovi. Mlynář dlužil Vittavaarovi za pět pytlů ječmenného zrna. Huttunen si došel pro pero a peníze, zaplatil a policista mu dal stvrzenku. Cena nebyla nijak přehnaná, přesto mlynář řekl Portimovi:

„Většinou bylo zrostlé, nebylo dost dobré ani na krmení pro prasata. Patřilo hodit do řeky.“

Policista Portimo přepočítal peníze a vložil bankovky do náprsní tašky. Pak si významně odkašlal a řekl: „Neber to, Kunnari, na lehkou váhu. Když se o tom Vittavaarově pří‐

padu dozvěděl náčelník, prohlásil, že tě musíme zadržet. Po-dařilo se mi ho uklidnit, že se to nakonec vyřešilo takhle 42

smírně. Nezapomeň, Kunnari, že Vittavaara za tebou přišel v podstatě proto, aby ti pomohl. Mluvili jste přece o těch tvejch bláznivinách, ne?“

„Sám je blázen!“

„Řekl náčelníkovi, že zašel za doktorem a Ervinen slíbil, že napíše, že seš pomatenej. Pak už zbývá jen tě sebrat a šupem poslat do blázince do Oulu. Být tebou, snažil bych se trochu krotit. Pak je tu ještě ta Siponenova hospodyně.

A kupci jsi prý hodil do studny váhu. Ohlásila to učitelova žena a zavolal nám i sám Tervola. Tvrdil, že celou váhu musel rozebrat a že už neváží tak přesně jako dřív. Denně se musí hádat s babama o každý deko.“

„Máš účet i za tu podělanou váhu? Klidně mi ho dej, zaplatím i tomu hajzlovi.“

Policista Portimo přešel po lávce k náhonu, u hoblovky se‐

skočil na břeh, do jedné holínky si nabral trochu vody. Podél náhonu pak došel až k dubu. Huttunen ho následoval. Policista se pokusil rozhoupat silné trámy žlabu, ale ty se ani nepohnuly.

„Pěkně jsi ten mlejn pospravil. V takovým cajku nikdy předtím nebyl – teda kromě když byl novej,“ pochválil Portimo mlynáře. „Pamatuju se ještě, když ho stavěli. To bylo v roce devatenácet dva, mně bylo šest. Hodně se toho tady namlelo, ale během války mlejn úplně zchátral. Dobře že jsi ho dal zase do pořádku, aspoň se nemusí s obilím a pro šindele jezdit až do Kemi nebo do Liedakkaly.“

Huttunen nadšeně vykládal, že má v plánu ještě rekonstruovat dolní část žlabu a nejen to.

„Říkal jsem si, že bych k mlejnu ještě mohl přidat pilu.

Vodopád má na to síly dost. Kdybych instaloval lichý vodní kolo nebo zvětšil vodní kolo u hoblovky a odtud táhl řemen… Jen by neměl bejt moc dlouhej. Když takovej řemen vyletí, může i zabít. Nejednoho pilaře roztrhal na kusy.“

43

Policista si nedůvěřivě přeměřil místo pro budoucí pilu, ale Huttunen spěšně vysvětloval:

„Bohatě bude stačit šedesát fůr kamení a štěrku. Tam vejš

bude dost místa pro dočasný sklad i pro hranice dřeva, i kdyby toho bylo náhodou víc k řezání.“

„To by snad šlo, ale nemůžeš naráz řezat a hoblovat šindele.“

„To jistě ne, když řezat i hoblovat se bude na stejným kole.

A taky jsem na to sám.“

„Dobrý, fakt dobrý.“ Teď už si i policista Portimo dokázal představit tu novou pilu. Pohlédl na Huttunena a v očích měl laskavý výraz, když řekl:

„Když máš takový velký plány a mlejn je zase v pořádku,

měl bys jednou provždy přestat s těma bláznovinama. To ti radím jako přítel. Jestli tě budeme muset odvézt do Oulu, tak mlejn zase zchátrá, a kdoví kdo sem nakonec místo tebe přijde.“

Tentokrát se Huttunen nerozčílil, naopak se tvářil, že si policistova slova bere k srdce. Muži se vrátili k dubu, Portimo nasedl na kolo a zdálky ještě Huttunenovi zamával. Mlynář si říkal, že to je nejpříjemnější člověk z vesnice, třebaže to je policista.

Tedy kromě Sanelmy Käyrämové. Má teď aspoň dvě spří‐

zněné duše. Pokud zítra nebude pršet, sejde se se Sanelmou na Olšovém ostrově. V rádiu slibovali až do večera pěkné po‐

časí a nad Fennoskandií se naštěstí udržovala brázda vysokého tlaku.

Huttunen se vrátil k barvě a štětci. Bude‐li malovat celou noc, ráno bude na Suukoski stát červený mlýn. Po Finsku prý jezdily helsinské tanečnice s kabaretem stejného jména. Byly až v Kemi a Rovaniemi. Měly tak krátké sukýnky, že jim byly vidět kalhotky a podvazky.

V jasné a svěží letní noci bylo radost pracovat. I když ruka 44

již umdlévala, spát se Huttunenovi nechtělo, neboť v mysli ho hřály dvě krásné představy: mlýna v nové, zářivé barvě a zí‐

trejší schůzky se Sanelmou. Huttunen usilovně natíral celou noc, a když první sluneční paprsky svátečního dne ozářily severovýchodní stěnu mlýna, byl s dílem hotov. Odnesl žeb‐

řík a zbylou barvu do kůlny, vykoupal se v řece a pak dvakrát obešel mlýn a obdivoval jeho nádheru. Mlýn jako z pohádky!

S povznesenou myslí se vrátil do světnice, posnídal kousek finského salámu a hrnek podmáslí. Pak se vydal k Olšovému ostrovu. Bylo časné ráno a unavený mlynář brzy

usnul na chladivém listí, kterým vystlal stan. Na tváři měl šťastný úsměv, úsměv plný očekávání.

45

9 |

ZE SNA HO PROBRAL AŽ HLAS, který přicházel jakoby z velké dálky: „Gunnare… já už jsem tady.“

Huttunen odepnul přední díl stanu a vtáhl zdráhající se ženu do svého čistého a voňavého příbytku. Sanelmu to trochu zmátlo, zneklidněla a zrudla a rychle začala vykládat páté přes deváté: že raději neměla chodit, že se takhle nemů‐

žou scházet, že hospodyně Siponenová pořád ještě leží a prý už nikdy nevstane… a kolik je vůbec hodin? A že dneska bude moc krásný den.

Huttunen a Sanelma seděli na voňavém loži, dívali se jeden druhému do očí a drželi se za ruce. Huttunen chtěl ženu obejmout, ale sotva se o to pokusil, Sanelma se odtáhla.

„Proto jsem nepřišla.“

A tak se spokojil s tím, že jí hladil koleno. Sanelma Käy-rämová si v duchu říkala, že je sama s pomateným mužem v hlubokém lese daleko od lidí. Kde vzala odvahu takhle ris-kovat? Gunnar Huttunen by jí mohl udělat cokoliv a nikdo by mu v tom nezabránil. Mohl by ji třeba znásilnit a pak uškr-tit… a kam by asi schoval mrtvolu? Že by jí přivázal na nohy kámen a utopil ji v potoce? Vlasy by se ještě chvíli vznášely na hladině – naštěstí nenosila trvalou. Ale pokud by ji Gunnar spálil a ostatky pohřbil do země? Sanelma Käyrämová si představovala, jak se její tělo rozpadá, hlava zvlášť, pak trup do pasu, nohy po kolena… Až se celá rozklepala, ne však natolik, aby stáhla ruce z mlynářových dlaní.

Huttunen udělal na ženu psí oči.

„Natřel jsem celý mlýn. Načerveno. A včera mi ho pochválil policista Portimo.“

Sanelma se zachvěla. Co dělal Portimo na mlýně? Huttunen jí také pověděl o Vittavaarově obilí, za které musel zaplatit.

46

„Náčelník poručil zaplatit za zrostlé zrno jako za normální obilí. Naštěstí ho bylo jen pět pytlů.“

Na to Sanelma začala Huttunenovi vzrušeně domlouvat, že bezpodmínečně musí navštívit doktora Ervinena. Cožpak nechápe, že je nemocný?

„Drahý Gunnare, máš vážně porušenou duševní rovno‐

váhu. Zapřísahám tě, zajdi za Ervinenem.“

„Ervinen je obyčejnej obvoďák. Co ten ví o duševních ne‐

mocech, navíc sám je trochu cvok,“ bránil se Huttunen.

„Zajdi za ním, aby ti dal nějaké léky na uklidnění, aby ses zase choval jako normální člověk. Určitě ti něco předepíše.

Jestli nemáš peníze, ráda ti půjčím.“

„Nechce se mi vykládat cizímu člověku o takovejch vě‐

cech,“ řekl Huttunen unaveně a stáhl ruku z ženiných dlaní.

Žena se dívala na mlynáře zamilovaným pohledem, hladila ho po vlasech, položila mu dlaň na vysoké a rozpálené čelo.

Říkala si, že kdyby se mu teď oddala, určitě by otěhotněla.

Hned napoprvé! Neměla totiž ty neplodné dny, jak tomu ří‐

kali lékaři. Ale mohla mít žena někdy jistotu, opravdovou jistotu, že neotěhotní? Když se vás jednou dotkne takový velký muž, tak to úplně stačí, aby se ženě narodilo dítě. Chla-pec. Až se jí z té představy zatočila hlava. Napřed začne růst břicho, že na podzim už nebude ani moct jezdit na kole. Vedení svazu by jí v tomto případě snad ani nepřiznalo mateř‐

skou. Ještě štěstí, že otec padl v zimní válce, něco takového by asi nepřežil.

A Sanelma si představovala, jaké dítě by mlynáři porodila: bylo by to velké mimino s hustými vlasy a dlouhým nosem.

Již při narození by měřilo aspoň metr. Ani by se neodvážila je kojit, bláznivé nemluvně pomateného muže. Nebroukalo by si jako normální kojenci, ale hned by začalo výt jako jeho otec.

Nebo spíš kvílet. Normální plenkové kalhotky by mu nesta‐

čily, musela by mu už do kolébky ušít speciální oblek. V pěti 47

letech by mu začaly růst vousy a ve škole by vyl při ranní modlitbě. V hodinách přírodopisu by předváděl nejrůznější zvířata, až by ho učitel Tenhumäki musel vykázat ze třídy.

Taky by se už neodvažovala chodit k paní učitelové na ká‐

vové dýchánky. Po zbytek dne by Huttunenův syn lítal po vsi a strhával ze sloupků volební plakáty. A co by si pak večer se svým otcem vymyslel… hrůza pomyslet.

„A teď už radši půjdu. Neměla jsem vůbec chodit. Co když mě někdo viděl?“

Huttunen jí položil ruku na rameno. A ona zůstala.

Co je na tom muži tak zvláštního, že ho nedokázala opus‐

tit? Cítila, že mu může věřit, vyzařoval z něj klid a jí se vlastně vůbec nechtělo odejít. Přála by si zůstat v tom chladivém, světlém a voňavém příbytku celý den a ještě i celou noc.

Blázni ji, pravda, vždy děsili, Gunnar však ne. Na tom vy-táhlém muži ji něco tak mocně přitahovalo, že si to rozumem nedokázala vysvětlit.

„Bylo by hrozné, kdyby pro tebe přijeli a odvezli tě do Oulu.“

„Až takový blázen snad ještě nejsem.“

Žena mlčela. Ne snad podle ní, ale podle ostatních to, co Gunnar Huttunen předváděl, na blázinec bohatě stačilo. Řečí o bláznivém Kunnarim už slyšela víc než dost. Kéž by tak mohli spolu žít jen oni dva, někde, kde je nikdo cizí neuvidí!

Podle ní totiž to, co Gunnar Huttunen prováděl, nebylo vůbec hrozné, spíš trochu legrační, rozhodně ho za to nemohla ká‐

rat. Vždyť co člověk nadělá s vlastní hlavou! To jen vesničané to nechápali!

Sanelma Käyrämová si představovala, jak by to probíhalo,

kdyby se oni dva vzali. Gunnar by ji odvedl k oltáři, farář by je sezdal v tom starém, menším kostele. Ten nový na to byl příliš velký a taky trochu ponurý. Vhodný den by byl 29. září, na svatého Michala. Do svátku svatého Jana, kdy jsou svatby 48

nejčastější, by jí už nestačili ušít svatební šaty. I Gunnar by si musel pořídit černý oblek, takový, v kterém by pak mohl chodit i na pohřby. Tak tedy na svatého Michala, to by ještě šlo, dítě by pak přišlo na svět na jaře. Děti narozené na jaře jsou nejzdravější, dostávají v létě kromě mléka i zdravou šťávu ze zeleniny. Teď zase si Sanelma představovala jejich děcko jako malé, sladce červeňoučké děvčátko.

Ve třech by žili v červeném mlýně. Miminko by večer uspávalo šumění říčky. Nikdy by nekňouralo. Gunnar by je ukládal do kolíbky, kterou by mu sám vyrobil a natřel emai-lovými barvami na světlemodro. Ze Siponenovy podkrovní komůrky by si vzala záclony a tu krásnou kredenc z břízy na nožičkách. Na strop zavěsí ozdobné svícny a pod nimi budou stát čtyři proutěná křesla. Nebo aspoň dvě. Rádio postaví na okno, aby anténa směřovala ven. Do ložničky musí bezpodmínečně pořídit dvoulůžko se dvěma nočními stolky po stra‐

nách. Jeden se zrcadlem. Každý týden pak jako mladá hospodyňka zamete koštětem podlahy a vyklepe koberečky.

Chrastítko koupí u kupce Tervoly. Někdy k němu zajdou všichni tři. Gunnar bude tlačit dětský kočárek. A když si pak zajde do hospody a při pivě bude domlouvat další obchody,

nebude jí to vadit. Na cestě domů ji může doprovodit třeba učitelova žena.

Ne, to vše nebylo možné. Ale pokud co nejdřív neodejde,

stane se to a ona porodí bláznivému muži bláznivé dítě.

Odejít však přesto nemohla. Ležela ve voňavém stanu vedle svého Gunnara celou neděli až do večera. Byli šťastní, povídali si o všem možném, drželi se za ruce, Huttunen hladil ženu po lýtkách. Teprve když se ochladilo, doprovodil mlynář Sanelmu k silnici. Tam nasedla na kolo a vrátila se do vsi.

Huttunen zamířil opačným směrem a cestou k mlýnu si nahlas říkal:

„Byl to krásný den. Protože já ji miluju. Miluju.“

49

V narudlém světle zapadajícího slunce mlýn tak nádherně

svítil a zářil, že Huttunen měl chuť z plna hrdla zavýt, tentokrát ze samého štěstí a lásky. Pak si ale vzpomněl, že Sanelma Käyrämová na něho naléhala, aby zašel za doktorem Ervinenem. A tak připumpoval zadní kolo bicyklu a vyrazil. Bylo téměř jedenáct, ale on nebyl ani trochu ospalý.

50

10 |

ERVINEN BYDLEL VE STARÉM DŘEVĚNÉM domě na konci

dlouhé březové aleje přímo proti hřbitovu. Doktor žil v dom-ku sám a měl tu i ordinaci. Když Huttunen chvíli před půlno-cí zaklepal na dveře, přišel mu otevřít padesátiletý hubený, šlachovitý muž, oblečený podomácku. Měl na sobě krátký župan a na nohou pantofle.

„Dobrý den, doktore. Přišel jsem se to… dát prohlídnout,“

pozdravil Huttunen lékaře.

Ervinen odvedl pacienta do jediné větší místnosti, jejíž stěny zdobily obrazy s loveckými výjevy. Krb vroubily hlavy vycpaných zvířat, podlaha byla pokrytá kožešinami divoké zvěře. A celá ta místnost byla prosycena vůní lulkového ta-báku. Bylo to přísně mužské obydlí, jež sloužilo současně jako obývací pokoj, knihovna i jídelna. Už věčnost se tu pořádně neuklízelo, ale Huttunenovi připadal ten staromládenecký pokoj útulný.

Mlynář pohladil losí kožešinu před křeslem a zeptal se, zda doktor vlastnoručně skolil všechnu tu zvěř, jejíž ostatky byly roztroušeny po místnosti.

„Z největší části ano, ale něco jsem zdědil po nebožtíkovi otci. Například tamtoho rysa nebo tu kunu nad krbem.

Dneska je jich ale v přírodě už tak málo, že by byl hřích je lovit. Ale ptáky tady na severu střílím. A samozřejmě taky lišky a s obecním tajemníkem jsme složili pár losů.“

A Ervinen začal nadšeně líčit, jak za války ve východní Karélii s velitelem praporu složili dobrých třicet losů. Ervinen sloužil jako lékař praporu, a tak měl určitá privilegia. Taky rybařil a ryb bylo v Karélii požehnaně.

„V Änättijoki jsme jednou s majorem Kaarakkou chytili šestnáct lososů!“

Huttunen opáčil, že on zase minulý podzim nachytal

51

v Myllyjoki půl sudu pstruhů a lipanů. Ví doktor, že jich jsou mraky i v potocích, zvlášť na jejich horním toku?

Ervinen spokojeně klapal pantoflemi po místnosti.

Zřídkakdy měl příležitost rozmlouvat o své myslivecké a ry-bářské vášni s někým, kdo alespoň částečně věděl, o čem je řeč. A mlynář zřejmě mezi tyto výjimky patřil. Ervinen prohlásil, že stavba Isohaarské přehrady na Kemijoki byl do nebe volající zločin. Znamenal mimo jiné konec tahu lososů – a takový losos, čerstvě vylovený z Kemijoki a upečený venku na ohni, to byla věc! Jenže země potřebovala elektřinu, a když měla vláda volit mezi menším zlem a větším ziskem, tak přirozeně zvítězilo to druhé.

Ervinen vyňal z rokokového skleníku dvě číšky na vysokých nožkách a nalil do nich průzračnou tekutinu. Podle vůně i chuti to musela být nějaká silná kořalka. Dlouhému Huttunenovi málem spálila dlouhý krk, proklouzla do žaludku a tam příjemně hřála. Huttunenovi byl doktor hned o něco bližší, rozmlouval s ním teď málem jako se starším, byť stále úctyhodným kamarádem. Ervinen líčil, jak s teriéry lovil zajíce. Pak předvedl Huttunenovi své lovné zbraně, kterých měl celou menší sbírku: těžkou loveckou pušku na losa, štíhlou kulovnici, malorážku, kombinovanou zbraň, která měla dvě hlavně, jednu kulovou a druhou brokovou, a ještě dvě brokovnice.

„Já mám jen jednohlavňovou ruskou brokovnici,“ řekl

Huttunen skromně. „Ale na podzim si chci opatřit dvouhlav‐

ňovku. V zimě jsem už kvůli tomu zašel za náčelníkem, ale ten mi odmítl dát povolení. Naopak prohlásil, že by mi měli odebrat i tu brokovnici. Proč by mi ji brali? Když jsem stejně víc rybář než myslivec.“

Ervinen rozvěsil opět zbraně po stěně, vyprázdnil číšku a

zeptal se úřednějším tónem:

„A jaké máte potíže?“

52

„Říkají, že jsem trochu na hlavu… však víte.“

Ervinen se posadil do houpacího křesla vyloženého med-vědí kůží a vrhl na Huttunena zkoumavý pohled. Pak přikývl a řekl téměř laskavě: „No, něco na tom bude. Já jsem jen oby‐

čejný praktický lékař, ale vsadil bych se, že se nemýlím, když ty vaše potíže označím jako nervovou slabost. Jste prostě neurastenik.“

Huttunen zrozpačitěl. O těchhle věcech se mu špatně mlu‐

vilo. Samozřejmě věděl a přiznával, že není úplně normální, vždycky to věděl. Ale co je safra komu do toho? Neurastenik… no tak je neurastenik, no. A co z toho?

„Jsou na takovou nemoc nějaký pilulky? Nemohl byste mi

pár plechovek předepsat, pane doktore, aby se lidi ve vsi uklidnili?“

Ervinen si říkal, že tohle je politováníhodný případ –

prostý člověk, který trpí vrozenou nervovou chorobou.

Nikterak závažnou, nicméně zcela očividnou. Lék na takovou potíž žádný není. Jedinou možností je oženit se a na všechno zapomenout. Jenomže kdo si vezme blázna? Už beztak se ženy takového obrovského chlapa bojí.

„Teď se vás zeptám jako lékař… je pravda, že o nocích máte ve zvyku výt, zvláště pak v zimě?“

„No, minulou zimu jsem si párkrát zavyl, to je pravda,“

přiznal Huttunen zahanbeně.

„A co vás k tomu vlastně vede? Nějaké nutkání, že prostě

nemůžete jinak než začít výt?“

Huttunen by nejraději vstal a práskl za sebou dveřmi, ale

když se Ervinen znovu zeptal a pak ještě jednou, nezbývalo než odpovědět: „To přijde… jako samo od sebe… napřed se mi chce zaštěkat. Mám hroznej tlak v hlavě a nakonec musím hlasitě zavýt. Teda ne že bych snad nějak moc musel, ale prostě se mi chce. A vždycky se mi pak uleví. Stačí dvakrát třikrát zavýt.“

53

Pak Ervinen přešel k Huttunenově zálibě předvádět zví‐

řata a lidi. Jak tohle zdůvodní? Co takovým počínáním sleduje?

„To je zase z radosti, když je mi dobře. Chce se mi udělat nějakou legraci, ale často to pak asi přeženu. Většinou ale moc dobrou náladu nemám, a tak těch představení zase tolik není.“

„A když se tedy necítíte dobře, tak se vám chce výt,“ kon‐

statoval Ervinen přísně.

„Ano, tehdy mi to pomáhá.“

„Máte ve zvyku mluvit si sám pro sebe?“

„Když jsem náhodou v dobré míře, tak si toho napovídám

až až,“ připustil Huttunen.

Ervinen šel ke skříňce v koutě místnosti, vzal z ní malou lékovku a podal ji Huttunenovi. Vysvětlil mlynáři, že v ní jsou pilulky, které si má brát pouze tehdy, když se bude cítit opravdu nedobře, ale nesmí si jich nikdy vzít víc najednou.

Jedna pilulka denně bohatě stačí.

„Mám je ještě z války. Dneska se už nevyrábějí. Berte si je jen v nejvyšší nouzi, pak vám určitě pomůžou. To znamená jen tehdy, když se vám hrozně bude chtít výt.“

Huttunen si dal lahvičku do kapsy a sbíral se k odchodu.

Ervinen však prohlásil, že se ještě nechystá spát, a tak že se ještě můžou napít. Načež nalil napřed hostu a pak i sobě.

Chvíli mlčky upíjeli a pak se Ervinen vrátil k svému oblí‐

benému tématu. Vzpomínal, jak před válkou lovil na konci zimy v lesích kolem Turtoly. Tehdy měl dva mladé karelské medvědí psy. Místní myslivci pořádali hon na medvědy, kterých tam tehdy ještě pár žilo, a on si od jednoho z místních koupil právo účastnit se honu. S koněm dojeli až k místu, kde chtěli medvěda obklíčit, a pak šli dál jen se psy na vodítku.

„To byste nevěřil, jak je to vzrušující, poprvé se zúčastnit honu na medvěda. Je to napínavější než celá válka.“

54

„To dovedu pochopit,“ řekl Huttunen a dopil sklenku.

Než Ervinen pokračoval, oběma dolil.

„Ještě že jsem měl tak vynikající psy. Jakmile zavětřili medvědí brloh, střemhlav vyrazili. Sníh jen prášil, když se vrhli do houštiny. Takhle se tam vrhli.“

A Ervinen padl na všechny čtyři a začal předvádět, jak psi vyhánějí spícího medvěda z brlohu.

„Ten ďábel se nakonec zvedl, nic jiného mu nezbývalo. Psi

se mu hned zakousli do zadku, takhle se mu zahryzli!“

A Ervinen se zuřivým mručením chňapl zuby po ocase med‐

vědí kůže na houpací židli tak prudce, že kůže spadla na podlahu. Lékař s hubou plnou medvědích chlupů vysvětloval:

„Střílet jsem ale nemohl, mohl bych trefit psy!“

Ervinen vyplivl chlupy, naplnil obě sklenky a pokračoval v představení. Střídavě předváděl psy a rozzuřeného medvěda. Když zvíře konečně zastřelil, vyřízl mu jazyk až po ko‐

řen a hodil ho psům. Máchl přitom rukou tak prudce, že smetl ze stolku popelník. Rozvášněný lovec si toho však nevšiml, vrazil nůž medvědovi do hrdla a sníh zbarvila krev ze srdce vládce lesů. Načež se pan doktor sklonil

k bezduchému tělu, aby se napil krve skolené šelmy. Když se krve nedohledal, zavdal si aspoň čtvrtou sklenkou kořalky a teprve pak se zvedl z podlahy a celý zchvácený klesl na houpací židli.

Představení udělalo na Huttunena tak silný dojem,

že nevydržel sedět na místě, ale vyskočil z křesla a začal předvádět jeřába.

„Minulý léto jsem v Posiole uviděl na močále jeřába.

Takhle se tam naparoval! Takhle vybíral žáby z bahna! Takhle je polykal!“

Huttunen předváděl, jak jeřáb propichoval žáby, jak vyta‐

hoval dlouhý krk a zvedal nohy a jak troubil vysokým hla-55

sem.

Lékař s úžasem sledoval to nezvyklé představení a nevě‐

děl, co si má o svém pacientovi myslet. Tropí si z něj mlynář legraci, nebo je ten člověk opravdu takový blázen, že z ničeho nic začne předvádět jeřába, kterého ani nezastřelil? Huttunenovo pronikavé jeřábí troubení mu drásalo nervy. Nakonec dospěl k závěru, že ten bláznivý mlynář si z něj svým vlastním pomateným způsobem dělá šoufky. Vstal z křesla a řekl

přísně:

„Člověče, okamžitě toho nechte. V mém vlastním domě se

mi nikdo nebude posmívat!“

Huttunen přestal troubit. Zklidnil se a tichým hlasem pro‐

hlásil, že v žádném případě neměl v úmyslu doktora popou‐

zet. Jen předvedl, jak se divoká zvířata chovají ve svém přirozeném prostředí.

„Vy jste taky předvedl medvěda. A bylo to skvělý představení!“

Ervinen se rozčílil. On pouze názorně předvedl, jak skolil medvěda, což neznamená, že mlynář hned musí takhle uboze

šaškovat. V jeho domě nemá nikdo právo takhle kašparovat!

„Seberte se a běžte.“

Huttunen jen užasle kroutil hlavou. Tak málo stačilo, aby

se doktor rozzlobil!? Je s podivem, jací jsou někteří lidé nerváci. Mlynář se začal omlouvat, avšak Ervinen už nechtěl sly‐

šet ani slovo. Ukázal ke dveřím, za léky nic nechtěl a nedopitou sklenku sebral mlynářovi pod nosem.

Huttunen vyběhl ze dveří, a jak byl zmatený, zapomněl na

kolo a pádil přes dvůr rovnou k březové aleji. Lékař vyšel na verandu a sledoval, jak jeho pacient, ten pomatený dlouhý muž, uhání směrem ke hřbitovu.

„Ještě blázni se mi budou posmívat. A o myslivectví ví stejně pendrek. Dacan jeden.“

56

11 |

U HŘBITOVA SE HUTTUNEN ZASTAVIL. Bylo mu zle od žaludku i od mysli. V břiše ho pálila kořalka a hlavně Ervinenův hněv – proč jen se tak rozčilil? Napřed pil a pak málem bil. Nevyzpytatelný člověk.

Měl chuť vyvýt ze sebe tu trýzeň, ale copak mohl?

Pak si vzpomněl na tabletky, které mu dal Ervinen. Vyndal z kapsy lahvičku, odšrouboval závěr a nasypal si na dlaň hrst malých žlutých pilulek. Kolik si jich má vzít? A můžou tak mrňavé tabletky vůbec něco zmoct?

Huttunen si hodil do úst naráz celou hrst pilulek. Chutnaly odporně, přesto je poctivě všechny rozkousal a spolkl.

„Fuj tajbl.“

Ervinenovy tablety byly tak hořké, že Huttunen musel bě‐

žet k hřbitovní pumpě, aby hnusnou chuť zapil. Pak se opřel o náhrobní kámen jednoho letitého nebožtíka, jistého Raasa-nena, a čekal, co s ním ta Ervinenova medicína provede.

Již za pár vteřin mu začalo hučet v hlavě. Silná sedativa se smísila s krví rozpálenou kořalkou. Pocit hořkosti zmizel, srdce se mu rozbušilo mohutnými údery, v ústech měl sucho

a za rozpáleným čelem mu v hlavě vířilo celé hejno myšlenek a nápadů. Měl chuť něco udělat, spořádat – náhrobní desky mu připadaly nedotesané, jen tak odbyté, navíc nedbale rozmístěné, jakoby na nepatřičných místech. Slušelo by se trochu je uspořádat. I stromy tu rostly jako na přeskáčku, nejlepší by bylo porazit je a vysadit nové, pěkně do řádky. A starý dře-věný kostelík s červeně natřenými stěnami Huttunenovi při‐

šel k smíchu a ještě více ho rozesmál ten nový velký kostel ze žlutě natřených prken.

Mlynář se smál, až se za břicho popadal, smál se všemu, co kolem sebe viděl: náhrobním kamenům, stromům, kostelům, ba i hřbitovní zdi.

57

Ta nutkavá touha něco dělat nakonec vyhnala mlynáře ze

hřbitova. Taky si vzpomněl, že zapomněl kolo u zdi Ervinenova domu. Rozběhl se tedy zpátky, pádil tak, až mu slzely oči a z hlavy slétla čepice; na dvoře pak tak prudce zabrzdil, že v štěrku zůstaly hluboké stopy. Zahnul za dům a tam čekalo, jeho milované kolo!

Ervinen si zatím naléval sklenku za sklenkou a v duchu rozebíral Huttunenův případ. Trochu ho mrzelo, že se nechal vyprovokovat, že nebyl trpělivější. Mlynář tím pitvořením nemusel myslet nic zlého. Třeba to byl jen normální způsob, jak ten prosťáček dával najevo svůj ubohý smysl pro humor.

Lékař nikdy nesmí v přítomnosti pacienta ztratit nervy! Jak snadné to měli zvěrolékaři! V obdobných případech by takový veterinář mohl jednoduše konstatovat, že pacient je k dalšímu chovu nevhodný, a doporučit jeho utracení. Tím by věc byla vyřízena, hospodář by krávu nebo koně porazil a ochránci zvířat by ošetřujícímu lékaři nemohli vytknout ani tohle. Ervinen unaveně zavřel oči, vzápětí je však zase otevřel, neboť za zdí se ozvalo temné žuchnutí. A hned po něm lékař uslyšel mlynářův hlas. Ervinen strhl ze zdi pušku, pevněji stáhl pásek županu a vyřítil se ven, až mu pantofle od-létly z nohou.

Zpoza rohu vyšel Huttunen, pod paží nesl kolo. Mlynář byl úplně mimo sebe: oči měl vytřeštěné, od úst mu šla pěna a pohyboval se jako stroj.

„Kolik jsi, ty nešťastníku, polkl těch pilulek?“ zařval Ervinen na Huttunena, který lékaře stěží viděl, natož slyšel.

„Okamžitě si musíš lehnout!“

Mlynář prošel kolem doktora, jako by byl vzduch, a nasedl

na kolo. Ervinen popadl oběma rukama zadní nosič, puška mu spadla na zem. Ale Huttunen šlápl do pedálů, a co vážil nějaký lehký doktůrek. Několik desítek metrů táhl mlynář Ervinena za sebou, pak se ale doktor musel pustit, neboť dál 58

bosýma nohama brzdit dvoumetrového cyklistu na dvoře plném štěrku bylo nad jeho síly. Jak Huttunen projížděl březovou alejí, něco křičel, Ervinen však z toho mlynářova křiku nerozeznával jediné slovo, jež by dávalo smysl.

S řevem a tartasem se Huttunen vřítil do vsi. Jediný dům

pak nevynechal, budil jejich obyvatele, zdravil se s nimi, kři‐

čel a zpíval, taky vyl, práskal dveřmi a kopal do zdí. Celá ves byla na nohou, psi vyli, ženy lamentovaly a farář se křižoval.

Zavolali náčelníku Jaatilovi. Někdo musí přijít a z moci úřední toho blázna zkrotit. Jaatila ještě držel sluchátko, když Huttunen vjel k němu na dvůr, vyběhl po schodech a kopl do dveří.

Když mu Jaatila otevřel, Huttunen poprosil o sklenici vody, suchem se mu lepil jazyk na patro. Vodu však nedostal, zato si náčelník došel do komory pro pendrek a tím přetáhl mlynáře po hlavě, až ten ubožák viděl všechny svaté a měl co dělat, aby se vypotácel na dvůr. Tam nasedl na kolo a pokra‐

čoval v jízdě.

Náčelník zavolal Portimovi, který už o všem věděl: „Zvoní

mi jeden telefon za druhým. Říkají, že to Huttunena zase po-padlo.“

„Dej mu náramky a zavři ho do cely. Dál už mu to trpět nebudeme.“

Portimo si nazul holínky, nabil pistoli a kromě želízek si s sebou vzal ještě svitek provazu. Pak se vydal hledat Huttunena. Měl trochu strach, když byl mlynář v takovém stavu, nebyly s ním žerty. Ten policajtský chlebíček byl pro starého policistu někdy tuze tvrdý a nechutný.

„Dej, milý Pane Bože, ať se uklidní. Tak to pro nás pro všechny bude lepší,“ modlil se Portimo vroucně.

Zjistit, kde se hledaný nachází, nebylo těžké. Letní noc se nesla ve znamení Huttunenova běsnění, a když Portimo usly‐

šel nepříčetný řev odněkud od Siponenova domu, mohl si být 59

jistý, že Huttunen nakonec dospěl až tam. A jak to vypadalo, zrovna s otevřenou náručí tam mlynáře nepřijali.

Na Siponenově dvoře měla s Huttunenem plné ruce práce

celá vesnická honorace – kupec Tervola, učitel Tanhumäki a farář s manželkou – pak několik méně významných vesni‐

čanů a samozřejmě taky Siponen a jeho čeledín Launola. Siponenův pes se motal lidem pod nohama, a protože byl vycvičený na lov medvědů, přes tu chvíli se snažil zakousnout Huttunenovi do zadku. A to vše sledovala s hrůzou v očích Sanelma Käyrämová, modlila se a bědovala. Siponenovu ochrnutou hospodyni zanechali bídnému osudu na je-jím doživotním loži. Stařena se s tím však nesmířila, a že jí zvědavost nedala, jen co zůstala ve své komůrce sama, vysko‐

čila a nedbajíc své smrtelné choroby spěchala k oknu, aby sledovala, jak ti dobří lidé mandlují bláznivého mlynáře.

Společně se jim pomocí hojných ran pěstí a kopanců poda‐

řilo Huttunena uklidnit, a když na místo dorazil Portimo, hned mu vytrhli z pouzdra pendrek, kterým mlynáře tak zlískali, že málem vypustil duši. Huttunen z posledních sil chňapl po kotníku čeledína Launoly a sevřel ho tak mocně, že nad všechnu tu melu se rozlehlo čeledínovo bolestivé kví‐

lení.

Početní převaha a taky únava po tom dlouhém běsnění přinutily mlynáře, aby se vzdal. Portimo mu nasadil pouta a učitel s kupcem odtáhli Huttunena k žebřiňáku. Svázali mu nohy, položili ho na dno vozu a po tu dobu, co zapřahali koně před vůz, farář seděl Huttunenovi na hlavě. Mlynář kousl faráře do zadnice, ale žádnou újmu mu nezpůsobil, ani paní farářové. Siponen vyskočil na vůz a pobídl koně, který měl odvézt Huttunena do vězení.

U hřbitovní zdi se vozu do cesty postavil doktor Ervinen.

Mával puškou a křičel:

„Stát! Tohle je můj případ!“

60

Ervinen nadzvedl mlynáři, ležícímu v provazech na dně vozu, oční víčka a bleskurychle určil diagnózu:

„Jasné šílenství!“

Huttunen poulil na lékaře nepřítomný zrak, nepoznával toho člověka a taky už nekřičel. Ervinen mlynáře prohledal, našel lahvičku s lékem a rychle ji strčil do kapsy pláště. Pak setřel pomatenému muži pěnu ze rtů a prohlásil:

„V cele ho nechte spoutaného a já zítra napíšu papíry do Oulu.“

Kupec švihl koně po zadku a eskorta vyrazila směrem k obecní policejní stanici. Ervinen ještě zahlédl, jak Portimo osušuje zadrženému čelo vlastním kapesníkem.

Doma lékař Ervinen setřásl z pantoflí písek, pověsil pušku na stěnu a do skříně schoval lékovku, kterou zabavil Huttunenovi. Když zjistil, že v lahvičce zbylo jen pár tablet, smutně potřásl hlavou. Pak se ještě napil, tentokrát přímo z láhve, a s pantoflemi na nohou si šel lehnout.

Hospodyně Siponenová uvařila kávu kupci, učiteli a panu

faráři, který hladil Siponenova srdnatého medvědího psa. Pak si ale vzpomněla na svoji nevyléčitelnou nemoc, chytila se za hruď, padla jako podťatá a po čtyřech, s mrtvolným výrazem v očích, se odplazila do své komory. Až na dvůr se pak nesl její nářek nad tou hroznou nemocí, pro kterou teď až do smrti bude připoutána na lože.

Sanelma Käyrämová tu noc ani oka nezamhouřila. Převa‐

lovala se na loži a smutnila pro svého Gunnara, kterého jí vzal nemilosrdný osud. Trýzeň osamělé ženy se v tichu osamělé komůrky zvolna proměnila v zoufalou lásku.

Zato Huttunen ve své cele okamžitě usnul. Probudil se až

příštího dne, to už seděl na zadním sedadle osobního vozu, s rukama a nohama pevně přivázanýma k tělu. Vedle něj se-děl Portimo, který mu laskavě, téměř omluvně řekl:

„Už jsme projeli Simem, Kunnari.“

61

12 |

PSYCHIATRICKÁ LÉČEBNA BYLA VELKÁ, pochmurná stavba

z červených cihel. Připomínala spíš kasárna nebo vězení než nemocnici. Když ji Portimo uviděl, prohlásil:

„Moc ošklivý místo… ale na mě se, Kunnari, nezlob. Já jsem v tom nevinně, jenom plním náčelníkův rozkaz. Kdyby bylo na mně, nechal bych tě jít.“

Huttunena zapsali do seznamu pacientů a dali mu nemocniční oblečení: onošené pyžamo, trepky a lodičku.

Kalhoty mu byly krátké, stejně tak rukávy kabátku. Pásek mu nedali. Peníze mu vzali stejně jako všechny ostatní věci.

Pak ho odvedli dunícími chodbami do velké místnosti, kde bylo už šest pacientů. Ukázali mu jeho postel a řekli, že tady si teď může stonat, jak je mu libo. Pak se dveře vedoucí na chodbu zabouchly, v zámku zarachotil klíč. Spojení se světem bylo přerušeno. Tak mě přece jen dostali do blá‐

zince, říkal si Huttunen.

Místnost byla chladná a neútulná. Vybavení sestávalo ze sedmi železných postelí a jednoho stolu, který byl šrouby připevněn k betonové podlaze. V jedné stěně bylo vysoké okno opatřené mříží. Podle okna byla poznat, že zeď budovy je téměř metr silná. Na několika místech byly ve stěnách nemocničního pokoje praskliny, přetřené tenkou vrstvou vápna.

Uprostřed místnosti visela ze stropu holá žárovka.

Pacienti leželi nebo seděli na svých postelích, a když při-vedli Huttunena, sotva otočili hlavu. Mlynářův soused byl roztřesený stařík, který seděl na kraji lůžka a se zavřenýma očima si něco nesrozumitelného brumlal. O postel dál seděl o něco mladší plešatý chlapík, který upřeně, bez mrknutí oka zíral do jednoho místa v koutě. A třetí v Huttunenově řadě byl ještě poměrně mladý člověk, hubený čahoun, takový usmrkánek, na jehož tváři se střídal výraz za výrazem: radost 62

vystřídal smutek až zoufalství, čelo bylo samá vráska, vzápětí však ústa roztáhl přihlouplý úsměv.

U dveří bylo jediné lůžko, na němž ležel robustní a po všech stránkách zdravě vyhlížející chlápek. Opíral se o polštář a četl nějakou knihu.

Posledními do počtu byli dva zachmuření muži, kteří si zřejmě vystačili se svojí posupnou společností: seděli proti sobě, upřeně si hleděli do očí, nepromluvili však ani slovo.

Obyvatelé nemocničního pokoje tedy byli povýtce apatičtí

zoufalci, přesto se Huttunen pokoušel navázat s těmi pováž‐

livě vyšinutými muži kontakt. Smál se a pitvořil a svého souseda se dokonce zeptal:

„Tak jak se daří?“

Muž však mlčel. Čtenář u dveří byl jediný, kdo odpověděl

na mlynářův pozdrav. Huttunen se snažil zjistit, jak to tu chodí, taky odkud kdo pochází, ale všechno marně. Zasmušilí muži nejevili nejmenší ochotu seznámit se s novým přícho-zím. Huttunen si odevzdaně vzdychl a zvrátil se na postel.

Později odpoledne vešel do místnosti červenolící ošetřovatel. Měl vyhrnuté rukávy, jako by si to přišel s někým roz-dat. Huttunena se ten pořez zeptal:

„Tebe dneska přivezli?“

Huttunen přikývl a pak se podivil nad tím, že ostatní pa‐

cienti s ním odmítají mluvit.

„Jsou to takoví zasmušilí, pokojní nemluvové. Ti noví přijdou napřed vždycky sem, kdybychom je dali rovnou mezi

zuřivce, nemuselo by to dopadnout dobře.“

Načež ošetřovatel Huttunenovi vysvětlil, jak to v blázinci chodí a taky jak se má chovat:

„Jako člověk, hlavně žádné vyvádění. Jídlo budeš dostávat

dvakrát denně. Jednou týdně je sauna. Močit můžeš, kdy se ti bude chtít, tamhle v komoře je kýbl. Když se ti ale bude chtít srát, musíš to zvlášť oznámit. V pondělí přijde lékař.“

63

Ošetřovatel odešel a zamkl za sebou. Huttunen si uvědomil, že teď je teprve úterý, bude tedy muset čekat šest dní.

Zvrátil se na postel a pokusil se usnout. Podařilo se mu to, Ervinenovy pilulky stále ještě působily.

Večer opět přišel ošetřovatel a zahnal všechny na kutě. Pacienti bez odmlouvání poslechli. Brzy nato zhasla jediná žá‐

rovka, vypínač byl venku na chodbě.

Mlynář tiše ležel a poslouchal zvuky, které vydávali jeho spolunocležníci. Dva či tři pacienti chrápali, vzduch byl stále zatuchlejší, v rohu si občas někdo uprdl. Huttunen měl chuť prdlavku probudit, ale pak si vzpomněl, že v koutě spí ti dva nejzasmušilejší pacienti.

„Tak si prdejte, chudáčci.“

A pak si Huttunen uvědomil, že v takovém prostředí se každý člověk nakonec musí zbláznit, pokud včas neodejde.

Představa, že leží v temné místnosti obklopen samými cvoky, byla děsivá. K čemu taková léčba může vést? Copak se v takovém kriminále může někdo vyléčit? Všechno je tu na povel, člověk je jak v kleci, o ničem si nemůže sám rozhodnout. I na ten hajzl ho budou vodit a ošetřovatel bude hlídat, aby nepodělal dekl. To bylo ponižující.

První noci Huttunen probděl. Potil se, převracel a vzdychal. Měl chuť zavýt, ale nakonec se vždy ovládl.

Ve dne to bylo lepší, dokonce už dostal z ostatních pár slov. Ten mládenec s proměnlivou tváří nakonec sám přišel za Huttunenem, mluvil ale tak zmateně, že mlynář nebyl z jeho slov moudrý. A tak jen přikyvoval a říkal:

„Máš pravdu, tak to v životě chodí.“

V jídelně vládlo vždy boží dopuštění, ale byla to aspoň vítaná změna v jinak jednotvárném dni. Mnozí pacienti jedli rukama, mazali si kaši po obličeji, obraceli talíře dnem vzhůru a přiblble se tomu smáli, třebaže to měli přísně zaká‐

záno.

64

Místnost denně zametala žlučovitá žena, která vždycky pacienty jednoho po druhém seřvala. Nadala jim do lenochů, budižkničemů a pomatenců. Huttunenovi ta jedubaba řekla:

„Takovej kus chlapa a nestydí se dělat blázna!“

Několikrát denně přišel ošetřovatel s léky. Každého poda‐

roval a dohlédl na to, aby pacienti v jeho přítomnosti pilulky spolkli. Když se někdo zpěčoval, ten dobrý muž si vyhrnul rukávy, násilím otevřel pacientovi ústa a nacpal mu tabletky do krku. Byli v nemocnici, tak se museli léčit, ať chtěli nebo nechtěli. Když se Huttunen zeptal, proč on nic nedostal, za‐

řval na něj ošetřovatel vztekle:

„Léky určí v pondělí lékař. A ty se koukej chovat jako člo-věk, jinak tě šoupneme mezi ty zuřivý.“

Huttunen chtěl vědět, jak to u těch zuřivců vypadá.

„Prostě takhle!“ odpověděl ošetřovatel a strčil chlupatou pěst Huttunenovi až pod nos. Huttunen o krok ucouvl. Ošk-livil se mu tenhle odporný násilník, který každý večer facko-val a kopal nebožáky, kteří ho hned neposlechli a nevklouzli pod deku. Huttunen si říkal, že když se v pondělí domluví s lékařem a dostane se odtud pryč, na odchodnou zamete s tím hajzlem půl chodby. Ale do té doby musí sekat dobrotu.

V pondělí odvedli Huttunena na pohovor s lékařem. Lékař

byl usmolený, bradatý mužík, který měl ve zvyku bez přestání si sundávat a zase nasazovat brýle. Občas také vytáhl z kapsy špinavý kapesník, kterým utíral skla, dýchal na ně a pak je zase dlouho sušil. Huttunen musel konstatovat, že jediný ústavní lékař je člověk nervózní a nepořádný, z něhož hloupost přímo čišela.

Mlynář hned začal mluvit o propuštění. Lékař chvíli listo‐

val papíry, které měl před sebou, a pak prohlásil přísně:

„Přivezli vás sem teprve minulý týden, tak vás přece ne-můžeme hned zase propustit.“

„Ale já přece nejsem žádnej blázen,“ snažil se Huttunen 65

vysvětlovat tím nejpřesvědčivějším hlasem.

„Jistěže nejste. Copak v tomhle ústavu jsou nějací blázni?

Ten jediný nenormální jsem tu já, to je všeobecně známo.“

Huttunen prohlásil, že je mlynář a musí se co nejdřív vrátit domů. Do konce léta je třeba mlýn pospravit, aby byl na podzim v pořádku.

Lékař se zeptal, proč právě na podzim musí být mlýn v pořádku.

„No protože žně jsou ve Finsku koncem léta a hospodáři pak vozí obilí na mouku do mlýna.“

Lékaře mlynářova odpověď pobavila. Sundal si brýle, za‐

čal je čistit a přitom se chápavě uchichtával. Když si brýle opět nasadil, prohlásil chladně:

„No, myslím, že byste se měl smířit s tím, že pro letošek máte domleto.“

Načež se zeptal, zda Huttunen byl na frontě. Když dostal

kladnou odpověď, v očích mu vědoucně zablýsklo. Chtěl vě‐

dět, kde pacient bojoval. V zimní válce na Karelské šíji a v té pokračovací ve východní Karélii, odpověděl Huttunen.

„V přední linii?“

„Ano… tam takové jako já vždycky posílali.“

„Bylo to tam zlé?“

„Občas ano.“

Lékař si něco zapsal do notesu a napůl pro sebe si zamumlal: „Typická reaktivní psychóza, vyvolaná zážitky z fronty. To jsem si mohl myslet.“

Huttunen se bránil – tvrdil, že za války nic s nervy neměl, ostatně ani teď to není tak zlé. Avšak lékař jen mávl rukou, aby už jako šel. Když se Huttunen neměl k odchodu, lékař zvedl oči od papírů a vysvětlil mlynáři:

„Tyto případy válečné psychózy bývají závažné… zvláště

když se projeví až tolik let po válce. Pak také vyžadují delší léčbu. Buďte ale klidný, my vás z toho dostaneme.“

66

Ošetřovatelé odvedli Huttunena zpět na oddělení a práskli

za ním dveřmi, až do zadunělo.

Huttunen se vyčerpaně posadil na postel. Takhle tedy jeho

život definitivně skončil ve slepé uličce: je vězněm bezcitného zařízení a rukojmím hloupého doktora, je odsouzen snášet bezútěšnou společnost zachmuřených pomatenců. Kolik let ho budou držet v tomhle domě smutku? Nezemře nakonec mezi jeho cihlovými zdmi? Odteďka bude jeho jediným povy-ražením hubatá uklízečka a červenolící dacan šermující pěstmi. A nekonečný řetěz dnů občas přeruší procházka na záchod v doprovodu strážce nebo ta šlichta, které tu říkají jídlo. Huttunen si těžce vzdychl a zvrátil se na postel. Spánek však nepřicházel. V hlavě cítil tlak, chtělo se mu zavýt, ale před tolika lidmi se neodvažoval.

Málem už usnul, když ho z mrákoty probral muž, který měl postel u dveří.

„Psst, nic neříkej.“

Huttunen otevřel oči a vrhl na muže tázavý pohled.

„Já blázen nejsem, ale to ostatní nevědí. Přesunem se k oknu a tam si promluvíme. Ty jdi první, já za tebou za chvilku přijdu.“

Huttunen vstal a pomalu přešel ke stěně, kde bylo široké okno. Brzy se za ním přikradl ten záhadný spolunocležník.

Nedíval se na mlynáře a mluvil jakoby jen sám k sobě:

„Jak jsem řekl, já blázen nejsem. Aspoň o nic větší než ty.“

67

13 |

BYLO MU TAK ČTYŘICET A MĚL ŠIROKOU, dobráckou tvář.

I jeho řeč byla dobrosrdečná a pokojná.

„Jmenuju se Happola, ale na jménu tady beztak nezáleží.

Všichni jsme jen čísla.“

Huttunen prohlásil, že ještě před pár dny byl obyčejný mlynář. Snažil se přesvědčit lékaře, aby ho pustil zpátky na mlýn, ale ten to odmítl.

„Já obchodoval nemovitostma, ale musel jsem toho nechat,

když jsem skončil tady. Odtud se žádný pořádný obchod řídit nedá. Ale brzy vyprší deset let a pak už nemusím předstírat, že jsem blázen. Mám v Heinäpää dům, asi si tam zřídím obchod nebo dílnu.“

Dále muž řekl, že dům na dobu své nepřítomnosti prona‐

jal a peníze mu chodí do banky na účet. Tady v nemocnici žádné peníze nepotřebuje, všechno má zadarmo.

Velký činžovní dům v Heinäpää postavil těsně před válkou a hned do něj nastěhoval pět rodin. Pak ale vypukla válka a Happola musel na frontu. Účastnil se mimo jiné bojů v Suomussalmi.

„Bylo to příšerný, hodně mužů z naší roty padlo. Tehdy jsem se rozhodl, že jestli tuhle válku přežiju, už mě nikdo na frontu nedostane.“

V době příměří mezi zimní a pokračovací válkou vzal Happola do svého domu nové podnájemníky namísto těch, co

padli. Vesele zase obchodoval a dokonce uvažoval o tom, že se ožení. Ale s časným jarem roku 1941 se na ulicích Oulu objevili první němečtí vojáci, a jak přibývalo teplých dnů, nad světem se opět začala stahovat válečná mračna. Happola myslel už jen na to, jak to udělat, aby nemusel na frontu, kdyby opět vypukla válka.

„Začal jsem kulhat a taky jsem si stěžoval, že přestávám 68

vidět. Ale doktor odmítl napsat, že jsem neschopen vojenský služby, protože mu někdo donesl, že jsem zdravej jako ryba.

Občas jsem totiž zapomněl na veřejnosti kulhat a mhouřit oči.“

A tak Happola neskončil u domobrany a jeho citlivý nos obchodníka už už cítil oheň a dým válečné vřavy.

„Nakonec jsem se rozhodl předstírat šílenství. Napřed se lidi smáli, mysleli, že si z nich dělám legraci. Ale já se nevzdal, když jsem se jednou rozhodl, že do války nepudu. Byla to fuška. Dělat blázna každej neumí. Chce to fištrona a dů‐

slednost, aby ti druzí uvěřili.“

To Huttunena zajímalo:

„Jak jsi to šílenství předstíral? Začal jsi snad výt?“

„Blázni přece nevyjou… začal jsem říkat nesmysly. Mimo

jiný jsem chtěl, aby si o mně lidé mysleli, že trpím stihoma-mem. Obvinil jsem sousedy, že mi chtějí zapálit barák. A že se mě někdo snažil otrávit plynem v mé vlastní garáži. Když mi doktor předepsal nějaký pilulky, obvinil jsem ho, že mě chce otrávit. I do novin jsem to napsal. Byla z toho pěkná mela.

Taky jsem podal několik udání. Stěžoval jsem si na policii, že se mě ředitel jistý banky snažil dohnat ke konkurzu. Víc už nebylo třeba, šupem mě poslali sem, ani jsem se nestačil sba-lit. Bylo to o fous, týden nato napadl Hitler Rusko a o pár dní později jsme napochodovali i my, Finové. Ale v mým batohu

ešus nezvonil.“

Celou pokračovací válku pak Happola strávil v blázinci.

Začali ho pokládat za beznadějný případ. Za tu dobu taky ztloustl nejmíň o šest kilo.

„Bylo mi tu celkem dobře až na to, že čas s těma cvokama

se hrozně vleče.“

Když v roce 1944 Finsko vypovědělo Němcům spojenectví

a podepsalo příměří s Rusy, začal Happola jevit známky uzdravení. Ale pak vypukla ještě válka v Laponsku a s ní opět 69

propukla Happonenova duševní nemoc. Teprve když se Ně‐

mecko zhroutilo, Happola se definitivně uzdravil. Požádal, aby ho pustili do civilu jako ostatní muže.

„Prd mě pustili! Jen si poklepali na čelo a řekli Happolo, Happolo, klídek.“

Happola přepsal dům na sestru, protože se obával, že mu

ho stát jako nesvéprávnému sebere.

A pěkně ho to štvalo. Byl vždy spoluobčany považován za

rozumného člověka, teď ale už nikdo nevěřil, že je normální.

„Proč neutečeš?“ zeptal se Huttunen.

„A kam jako? V mojí branži se nemůžeš někam zašít, mu‐

síš být mezi lidma. A v Oulu přece mám dům, jinde bydlet nechci. Ale až uplyne deset let od příměří, napochoduju k šéflékaři a přiznám se, jak to se mnou bylo.“

„Ale proč za ním nezajdeš hned a nepovíš mu, že jsi tu du‐

ševní nemoc jen předstíral?“

„O tom jsem v poslední době hodně přemýšlel. Ale není to

tak jednoduchý. Z ústavu by mě jistě nakonec pustili, ale co bych si tím pomohl, kdyby mě pak rovnou strčili za katr?

Předstírání nemoci je totiž válečnej zločin a válečný zločiny jsou promlčený až po deseti letech.“

Huttunen uznal, že bude rozumnější počkat, až i tenhle zločin bude promlčen. Bylo by hloupé putovat z blázince rovnou do vězení.

„Ale jak ses odtud mohl starat o svoje obchody? Všude na

oknech jsou mříže a dveře jsou zamčený.“

„Mám vlastní klíče, koupil jsem je před lety od jednoho ošetřovatele. Ale v noci vyřizovat ve městě věci je dost ob-tížný a ve dne se odtud vypařit, aby si toho nikdo nevšiml, se mi podaří jen málokdy. Párkrát za rok se odtud musím kvůli vymáhání nezaplacený činže dostat ve dne, ale jinak všechno zařizuju v noci. Je to pořádná fuška, starat se o takovej barák, zvlášť když si všichni myslí, že seš blázen.“

70

„Nic si z toho nedělej, mě taky mají za blázna,“ utěšoval ho Huttunen.

„Ty asi přece jen budeš trochu mimo, zatímco já předstí‐

rám blázna už skoro deset let. Jiní ztratili ve válce pět let, za-tímco já tady ztratil už téměř dvakrát tolik. A bylo to pernejch deset let.“

Ještě chvíli Happola smutnil nad svým údělem, ale pak na

něm shledal i světlejší stránky:

„Dobrý aspoň je, že jsem tady ušetřil. Penízky v bance přibejvaly a já si tu žil na státní útraty. Až mě pustí, budu docela zámožnej člověk.“

Happola nabídl Huttunenovi cigaretu. Řekl, že si cigarety

nosí z města a někdy, když je mu zvlášť dlouhá chvíle, vypije si pod dekou i půl lahvinky kořalky.

„Ženskou si samozřejmě přivést nemůžu, na to by mi hned přišli. A ty místní ženský jsou tak střelený, že se jim člo-věk radši vyhne.“

Muži mlčky kouřili, Huttunen myslel na to, co potkalo Happolu. Vypadalo to, že z téhle cvokárny se člověk jen tak nedostane, ať už sem přišel dobrovolně nebo ho sem šoupli násilím.

Happola zapřísahal Huttunena, aby o tom, co mu řekl, s nikým nemluvil. Huttunen se zeptal, zda nájemníci svého domácího neprozradí, když za nimi přijde vymáhat nezapla-cenou činži.

„Vědí, že by se jim to nevyplatilo, protože kdyby mě práskli, rovnou bych je vyhnal na ulici. Naštěstí v Oulu je tak zoufalej nedostatek bytů, že každej je rád, že bydlí. A činže se musí platit včas, i kdyby byl domácí sebevětší blázen.“

71

14 |

SVÁTEK SVATÉHO JANA V BLÁZINCI v Oulu nepřipomínal

slavnost světla a radosti v plném rozpuku léta. Na oddělení zuřivců se sice celou noc svítilo, křičelo a rámusilo, nebylo to však kvůli svatému Janu Křtiteli – tak to tu chodilo prakticky každou noc. Happola mlynáři vysvětlil, že tady se žádné svátkování nevede. Pouze o Vánocích se srdce vedení ústavu smiluje a dokonce i do uzavřených oddělení vpustí několik členů sekty letničářů, aby zapěli pár neútěšných žalmů. Ná‐

lada však bývá vždy mírně řečeno stísněná, neboť zpěváčci se tak bojí chovanců uzavřených oddělení, že si své odzpívají nejen co nejrychleji, ale pro jistotu i výhružným tónem.

„Však sem taky lidi nepřišli, aby tu něco oslavovali,“ pro-hlásil Happola nakonec sarkasticky.

V týdnu po svátku svatého Jana zavolali Huttunena do kanceláře. Dva ošetřovatelé ho odvedli na pohovor s lékařem.

Lékař chvíli listoval Huttunenovými papíry a pak mlynáře

vyzval, aby se posadil proti němu. Ošetřovatelům řekl:

„A vy pro jistotu zůstaňte, sedněte si na lavici u dveří.“

A Huttunenovi oznámil, že si prostudoval jeho chorobopis

i zprávu, kterou o Huttunenovi napsal doktor Ervinen.

„Nevypadá to dobře. Jak jsem konstatoval posledně,

zjevně trpíte těžkou válečnou psychózou. Za války jsem slou‐

žil jako psycholog v hodnosti majora a takové případy dobře znám.“

Huttunen prohlásil, že ničím netrpí a že žádá, aby ho okamžitě propustili. Lékař mlynáře ani neuznal za hodna odpovědi a začal listovat v nějakém odborném lékařském časo-pise. Huttunen si všiml, že tiskovina je z roku 1941. Lékař konečně našel článek nazvaný O válečných psychózách a neurózách za války a po válce.

„Nekoukejte mi do toho, to není nic pro vás,“ zabručel, 72

vyčistil si brýle a pokračoval: „Tyhle věci jsou důkladně vě‐

decky probádané. Tady se například píše, že v letech 1916 ‐1918 byla v anglické armádě, která bojovala ve flander-ských blátivých zákopech, kvůli psychózám a neurózám tře-tina mužů trvale neschopná frontové služby. Pro válečné psychózy a neurózy je charakteristické, že se mimořádně snadno vyvinou u osob s určitou organickou vadou, a že když se jednou objeví, mají sklon i z těch nejbezvýznamněj‐

ších vnějších příčin recidivovat. Pak se tu ještě píše, že ve finské armádě sloužilo v letech 1920 ‐1939 asi 13 000 ‐16 000

slabomyslných mužů, z nichž pravděpodobně značná část se

zúčastnila bojů na frontě.“

Lékař zvedl hlavu a vrhl na Huttunena významný pohled.

„Posledně jste přiznal, že jste se zúčastnil obou válek.“

Huttunen přikývl, ale pak namítl, že to přece ještě nedo-kazuje, že je duševně nemocný.

„Byli tam přece i jiní, nejen já.“

Lékař začal snášet na hlavu nebohého mlynáře další

moudra z odborného článku. Ošetřovatelé si z dlouhé chvíle zapálili. Huttunen taky dostal chuť na cigaretu, věděl však, že pacienti nemají nárok byť na jediného páva.

„Slabomyslní se ve válce řídí primitivním sebezáchovným

pudem… onen povznášející pocit sebeobětování, který je pro naši armádu charakteristický, těmto jedincům zcela chybí, naopak se snaží za každou cenu vyhnout všem nepříjemnos-tem a nebezpečím. Runebergův Sven Dufva je nepochybně čestnou výjimkou.“

A lékař vrhl na Huttunena znechucený pohled. Pak obrátil

stránku, přelétl očima několik zatržených míst a pokračoval:

„Reakce se u slabomyslných projeví jako totální zmatenost, pro niž je charakteristické dětinské chování a nedostatek soudnosti. Často se pak postižený člověk chová jako zvíře, znečišťuje stěny místnosti vlastními výkaly nebo je pojídá a 73

podobně.“

Načež se lékař obrátil k ošetřovatelům tiše rozprávějícím u dveří a zeptal se jich, zda se u zde přítomného pacienta projevil některý z podobných příznaků. Starší z ošetřovatelů típl cigaretu do květináče na parapetu a odpověděl:

„Pokud vím, vlastní hovna ještě nežere.“

Huttunen se rázně ohradil. Je nestoudné obviňovat ho z takových nechutností. Rozčileně vstal, ale když se zvedli i oba ošetřovatelé, Huttunen spolkl hořkost a opět se posadil.

Mladší ošetřovatel řekl:

„Jestli začneš vyvádět, tak tě hned odvedem zpátky na oddělení, že, pane doktore?“

Lékař pokynul ošetřovatelům, aby si zase sedli,

a Huttunenovi řekl přísně:

„Laskavě se uklidněte. I když chápu, že je to pro vás jako pro nemocného člověka obtížné.“

Huttunen si říkal, že kdyby nebyl pod kuratelou, zmlátil by ty tři pitomce na jednu hromadu. Lékař dál citoval z článku, teď už spíš pro sebe než pro pacienta nebo ošetřovatele.

„Šokové reakce, které vznikají v souvislosti se silnými fyzickými a duševními zážitky, například když člověk zůstane po výbuchu leteckých bomb a těžkých granátů zasypán pod ruinami, nebo při bojích zblízka, kdy hrozí bezprostřední nebezpečí smrti, se často projevují jak fyzickými, tak duševními symptomy. Těmi fyzickými jsou ztráta schopnosti vidět nebo slyšet, psychogenní ochrnutí a svalová ochablost… duševními příznaky pak zmatenost, inhibice a amnézie, jež mohou vést až k úplné pomatenosti. Šoková psychóza často rychle po-mine a postižený pak ještě nějakou dobu trpí těžkou únavou, nespavostí a sklonem k děsivým představám. U některých jedinců však zanechá trvalé následky, jež se později naplno projeví v nějaké další extrémní situaci.“

74

Lékař přerušil čtení, starostlivě pohlédl na Huttunena a zamumlal napůl pro sebe.

„Neburácí mlýn trochu podobně jako bombardér?“

„Takový rámus nedělá,“ odsekl Huttunen rozhořčeně.

„A během války jsem ani jednou nebyl zasypanej, jestli má doktor na mysli tohle.“

Lékař prohlásil důrazně:

„Se šokovou psychózou často bývá spojen otřes mozku, jehož léčba vyžaduje poměrně dlouhou dobu. Ba může zane-chat i trvalé příznaky. Kdo prožil takovou reakci, není zpra-vidla schopen služby na frontě ani zastávat nějakou odpovědnější funkci. A práce mlynáře je přece odpovědná, ne? Představuji si, že je třeba současně hlídat obilí i chod ce-lého zařízení.“

Huttunen zamumlal, že mlynařina není o nic náročnější než každá jiná práce. Lékař nevěnoval jeho slovům nejmenší pozornost a přečetl ještě jedno podtržené místo v článku:

„Stává se poměrně často, že i šokovou reakcí postižený a posléze zcela zotavený člověk se po propuštění z armády dostane do ekonomických či jiných obtíží a reaguje na ně neuro-ticky. V tom případě třeba konstatovat, že příčinou tohoto neurotického záchvatu jsou celková slabost jeho organizmu a nové okolnosti nijak nesouvisející s jeho vojenskou službou.“

Lékař odložil časopis a řekl:

„Podle mě je vaše diagnóza jasná. Jste duševně nemocný člověk, stižený maniodepresivní psychózou, navíc typický neurastenik. A vše to je důsledek válečné psychózy.“

Lékař si vyčistil brýle a pokračoval:

„Ale já vás plně chápu, nemáte to lehké. Tady v těch papí‐

rech se píše, že máte ve zvyku výt, zvláště v zimě a v noci.

Pak že také předvádíte různá zvířata… tyhle věci se ještě musí vyjasnit, zvláště ten sklon k vytí. Během své praxe jsem se nesetkal s mnoha pacienty, kteří by byli tak posedlí touhou 75

pořádně si zavýt. Obvykle se spokojí s tím, že často pláčou nebo tiše skučí.“

Načež se lékař zeptal ošetřovatelů, zda pacient

po příchodu do ústavu někdy vyl.

„Já aspoň ho neslyšel. Ale kdyby začal, hned vám to při-jdeme říct.“

„Jen ho klidně nechte výt, tady se to smí.“

A lékař se obrátil opět k Huttunenovi:

„Jak jste slyšel, máte zvláštní povolení tady výt. Jen doufám, že budete respektovat noční klid. To by mohlo zneklid-nit ostatní pacienty.“

Huttunen otráveně odpověděl:

„Ale tady já přece nevyju.“

„Opravdu můžete se svým hlasem nakládat podle libosti.

Patřím k přívržencům teorie, podle níž na základě hlasových projevů pacienta lze zjistit mnohé o jeho nemoci.“

„Prostě nevyju. Nemám chuť.“

Lékař ho začal přemlouvat:

„A co abyste si přece jen trošku zavyl, jako na zkoušku?

Bylo by zajímavé slyšet, jak kvílíte, když vás to popadne.“

Huttunen však znovu prohlásil, že není žádný blázen, jen

snad trochu divný. Ale i dneska člověk čas od času potká ještě mnohem podivnější lidi. A když si lékař opět začal čistit brýle, Huttunen rozmrzele dodal:

„Podle mě jsou ty brejle docela čistý, tak proč je pořád pucujete?“

Lékař si rychle nasadil brýle na nos.

„To je jen takový neškodný zvyk, nutkavé jednání, copak to nechápete?“

A lékař dal pokyn ošetřovatelům, aby pacienta odvedli.

Muži popadli Huttunena pod paží a vyvedli ho na chodbu.

Několikrát pak mlynáře dloubli do kříže, aby ho přiměli k rychlejší chůzi. V pokoji ho přinutili, aby se hned natáhl 76

na postel. Pak zabouchli dveře a otočili klíčem v zámku.

77

15 |

HUTTUNEN KONEČNĚ POCHOPIL, že z ústavu ho jen tak ne‐

pustí, a kdoví, zda se odtud vůbec někdy dostane. Pokusil se ještě jednou promluvit s doktorem, ale ten ho nepřijal, pouze mu předepsal léky, které pak odulý ošetřovatel nutil mlynáře polykat.

Huttunen vzpomínal na červený mlýn na Suukoski, mys‐

lel na Sanelmu Käyrämovou a na krásné léto, z něhož neviděl přes mříže okna téměř nic. Bylo mu hrozně. Snažil se mluvit s ostatními pacienty, ale ti ubožáci vůbec nechápali, co jim říká; pouze s Happolou si Huttunen tu a tam potají vyměnil pár slov.

Uplynulo pár dní a Huttunenovi bylo stále hůř. Celé dny

proležel na posteli a smutnil nad tím, jak si s ním osud po-hrál, a pohledem měřil mříže na oknech, které jej nemilosrdně a bezpečně oddělovaly od světa. Nebylo v jeho silách je ohnout a dveře byly vždy zamčené. Z jídelny se také nedalo utéct, protože na chovance vždy dohlíželo několik ošetřova-telských goril. Bylo to beznadějné a Huttunen si říkal, že v nejhorším případě se odtud už po svých nedostane. Teprve až umře, odnesou ho do pitevny, kde nemluvný patolog na-porcuje jeho tělo a jednotlivé části naloží do lihu.

Někdy v noci přepadla Huttunena taková tíseň a děs,xže musel vstát a hodiny pak chodit zešeřelou místností po stále stejné trase, jako to dělají zvířata v zoologické zahradě. Cítil se jako vězeň, který nic nespáchal, jako odsouzený bez řád-ného procesu. Nebyla mu stanovena délka trestu, a tak ani neměl naději na propuštění. Neměl vůbec nic – ani práva, ani povinnosti, ani možnost volby. Měl jen vlastní myšlenky a nezkrotnou touhu po svobodě, kterou nemohl uspokojit. A co bylo nejhorší, cítil, že v té setmělé místnosti, kde jedinou společností mu byli apatiční blázni, začíná i on přicházet 78

o rozum.

Pak jednoho dne za ním přišel ten mládenec, který měl ve

zvyku dělat obličeje, a začal mu vykládat příběh svého krát-kého života. Chudák kluk mluvil tak zmateně, že sledovat běh jeho myšlenek bylo více než obtížné.

Byl to skličující příběh. Mládenec se narodil jako neman‐

želský syn slabomyslné matky. Co si pamatoval, strádal hladem a špatným zacházením. Když matku za nějaký menší přestupek poslali do vězení, chlapce si vydražil místní statkář, vyhlášený opilec a surovec, v jehož domě pak musel dřít jak otrok, posluhovat nachmelenému hospodáři a líným podomkům, a protože již tehdy byl takový vysrkmáslo, odmě‐

nou za všechna ponížení mu byl jen krutý posměch a rány pěstí. Do školy ho nepustili, ani do nemocnice ho neposlali, i když onemocněl úplavicí, tyfem a nejméně dvakrát zápalem plic. A když pak jako patnáctiletý ukradl ze sýpky kus slaniny, hospodář na něj podal žalobu a mládence šupem poslali do vězení. Byl v cele s mnohonásobným vrahem, který ho po

celou dobu mučil a mlátil. Když ho konečně pustili, celé léto se skrýval po senících a živil se různými bobulemi, mravenčími vajíčky a žábami. Na podzim na seníky svezli seno a mládence chytili. Tentokrát však neskončil ve vězení, ale odvezli ho rovnou sem. Pak už se mu vedlo celkem dobře.

Mládenec se rozplakal a Huttunen se ho darmo snažil uti‐

šit. Nebožákovi tekly slzy jako hrachy a Huttunen si sklíčeně říkal, proč musí být život tak nespravedlivý a krutý.

Netrvalo však dlouho a mládenec na všechno zapomněl, vrátil se na svoji postel a na jeho tváři se opět střídal jeden výraz za druhým: radost vystřídal smutek, veselí úzkost a strach. Huttunen si přetáhl deku přes hlavu a říkal si, že co nevidět se taky zblázní.

Dvě následující noci Huttunen ani nezamhouřil oko.

Ve dne pak zůstal ležet, ani do jídelny nešel. Když mu Hap-79

pola v noci tajně nabídl cigaretu, Huttunen se k němu obrátil zády. Jak mohl mít chuť na cigaretu, když nemohl spát a při pomyšlení na jídlo mu bylo na zvracení?

Třetí noc Huttunen vstal a chodil opět po pokoji. Ostatní spali, někteří chrápali, ti dva mlčenliví staříci vzadu u stěny si čas od času uprdli. Mládenec s proměnlivou tváří tiše naříkal, asi toho ubožáka tížila nějaká můra. Huttunen cítil tlak v hlavě, píchalo ho ve spáncích. V krku měl sucho, mysl měl celou rozbolavělou.

A pak začal tiše výt. Hlas vycházející z hloubi hrdla byl zprvu slabý, naříkavý, postupně však sílil, až Huttunen zavyl z plných plic tak hlasitě, že všichni obyvatelé nemocničního pokoje vyletěli z lože a jako vyděšené slepice se shlukli vzadu u stěny.

Huttunen vyl, co mu plíce stačily, vykřičel ze sebe všechnu trýzeň, touhu po svobodě, všechno zoufalství a pocit beznaděje. Tak mocné bylo to vytí, že stěny místnosti praskaly, železné postele zvonily a žárovka u stropu se rozhou-pala. Když už hrozilo, že se rozletí, cvakl na chodbě vypínač a do osvětlené místnosti se vřítili tři ošetřovatelé. Odtáhli Huttunena na lože, a jak se ho snažili ranami pěstí uklidnit, železná postel úpěla a zvonila.

Když ošetřovatelé odešli a zase zhasli, přikradl se k Huttunenově lůžku Happola a zašeptal:

„Ale žes je, parchanty, vyděsil!“

Huttunen unaveně prohlásil:

„Už to tu nevydržím. Půjč mi klíč a já odtud zmizím.“

Happola řekl, že Huttunena chápe, dodal však, že utíkat odtud nemá smysl, dřív nebo později ho chytí a vrátí do ústavu. Avšak Huttunen trval na svém.

„Jestli se odsud co nejdřív nedostanu, tak taky přijdu o rozum.“

Happola mu rozuměl. Věděl, jaká je to beznaděj být za-80

vřený, když se člověku zoufale chce ven.

A tak se ještě tu noc dohodli. Happolův obchodní duch nepřipouštěl možnost zorganizovat mlynářův útěk jen tak, bez náhrady. Prohlásil, že odpovídající taxa by byla pět pytlů ječné mouky. Huttunen souhlasil.

„Pošleš mi mouku na železniční stanici v Oulu, jakmile zase začneš pracovat,“ upřesnil Happola. „Nespěchá to, ale zaplatit musíš. Já taky musel za klíče zaplatit. I jiný věci, který jsem tady pořizoval, nebyly zadarmo.“

A Happola mlynáři vyprávěl, jak před třemi lety pomohl z blázince jisté slabomyslné ženě, z které se pak stala nejvy-hledávanější kurva na celém pobřeží Botnického zálivu.

„Bylo to opravdu nádherný stvoření. I když trochu vrto‐

šivý. Teď bydlí v Oulu, ale za prací jezdí do Raahe a Kokkoly a někdy až do Pori. Za to, že jsem jí pomohl ven, mi slušně zaplatila, tak nezapomeň ani ty na tu mouku.“

Za několik dní měl Happola ve městě nějaké řízení, a tak se dohodli, že Huttunen odejde s ním.

Když se nemocnice uložila ke spánku, odemkl Happola dveře jejich pokoje. Nehlučně se proplížili opuštěnými chodbami do kuchyně a do prádelny, která byla hned za ní.

V komoře za prádelnou našli Huttunenovy civilní šaty ulo‐

žené v lepenkové krabici. Mlynářova krabice byla na vrchu obrovské hromady, Huttunen byl zatím poslední pacient.

Mlynář se převlékl, utáhl si pásek a zkontroloval peněženku.

Pár marek zmizelo, kupodivu však ne všechny. Do prázdné krabice Huttunen naházel nemocniční svršky, lodičku a pantofle a krabici dal zpět na místo.

„Ty se nepřevlíkneš?“ zeptal se Huttunen Happoly, který

se dál šoural chodbou v nemocničním pyžamu.

„V létě mi takhle zima není. Když musím do města přes den, tak se samozřejmě převlíknu. V komoře za prádelnou mám fajnovej oblek, ale na tyhle noční cesty je zbytečný si ho 81

brát. Jen se darmo pomačká.“

Muži vyšli postranními dveřmi na štěrkový dvůr a odtud

zamířili ke svahu porostlému borovicemi, na jehož vršku stála stará vodárna z červených cihel. Huttunen se ohlédl. V dolině pod nimi odpočívala mohutná, pochmurná budova psychiatrické léčebny. V jediném okně neplálo světlo, nikdo uprchlíky nesledoval. Útěk z domu hrůzy byl neuvěřitelně snadný.

Pak se ale z podkrovního okna ženského oddělení doneslo

až k nim zakvílení. Huttunena z toho bezútěšného zasténání až zamrazilo. Měl chuť také zakvílet, jako v odpověď té ubohé ženě, kterou jakási velká trýzeň přinutila tak žalostně bědovat. Už se chystal vypustit do noci první bolestný skřek, když Happola liše řekl:

„Liisa Kastikainenová. Takhle naříká už třetí rok. Vzpomínám si, jak ji přivezli, na podzim to budou tři roky. Byla svázaná do prostěradel. Chtěli jí ucpat ústa roubíkem, ale doktor to zakázal, protože Liisa byla úplně bezzubá.“

Od vodárenské věže vedla cesta přímo do města. Muži mlčky vykročili zešeřelou letní nocí k Oulu, bílé metropoli severu.

82

16 |

BARVA NA HAPPOLOVĚ DVOUPATROVÉM dřevěném domě

v Heinäpää vybledla a místy opadala, jinak ale byl dům ve slušném stavu. Pes poznal Happolu a ocasem zavrtěl i na Huttunena. Happola našel ve svazku klíčů ten správný klíč a zeptal se mlynáře:

„Tak co říkáš? Na cvoka dobrý, ne? Barák a navrch ještě penízky v bance. Kdyby mi vrátili řidičák, mohl bych z fleku koupit nový auto. Zažádal jsem si už o terénní vůz, ale žádost zamítli s poukazem na mou duševní chorobu.“

Z předsíně vedlo několik dveří. Na každých bylo jiné jméno.

„Nájemníci… a v poschodí bydlí další.“

Happola otevřel jedny dveře. V místnosti byla dvě lůžka, stůl a několik židlí. Na jedné posteli ležela žena středního věku. Zvedla hlavu a ospale řekla:

„Á, pan majitel… už zase?“

„Nemusíš se svlíkat. Jen jsem na čas přivedl jednoho kamaráda. Ráno mu udělej snídani, ale jinak ho nech na pokoji.“

Žena se obrátila na bok a brzy zase usnula. Happola začal

plánovat Huttunenovu budoucnost.

„Na tvým místě bych prodal mlejn a odstěhoval se do Ameriky. Pokud nechceš tak daleko, odjeď do Španělska. Jeden známej major se tam přestěhoval hned po válce a prý se mu tam vede dobře. Živí se pěstováním karafiátů… Máš u mlejna velkej pozemek?“

„Jen pár hektarů, ale mlejn je v dobrým stavu a je tam skoro nová hoblovka na šindele. Než mě odvedli, stačil jsem ještě mlejn natřít. Je to mlejn se dvěma kameny, na mouku a na kroupy. Koryto je nahoře zcela nový a v dolní části opravený. Léta se tam bude moct mlejt bez remontu,“ vychvaloval Huttunen své dílo.

83

Happola si sedl k telefonu a zavolal několika obchodní‐

kům ve městě a v okolí. Těm, kdo vzali telefon, nabídl ke koupi Huttunenův mlýn, nikdo však neprojevil zájem.

„Takhle v noci obchodovat není právě nejšťastnější, vět‐

šina obchodníků s nemovitostma spí. Přijdu pozítří ve dne a zkusím to znova. Znám jednoho chlápka v Kajaani, ten by mohl mít zájem. Ale teď už musím jít. Abych byl v hajanech, až zjistí, že jsi utekl.“

Happola ještě nabídl Huttunenovi cigaretu a pak tiše vyklouzl do noci.

Huttunen se rozhlížel po místnosti: špinavé tapety, na podlaze hadrový kobereček, v rohu kachlová kamna. Topilo se v nich, to bylo poznat podle začernalého horního okraje dvířek. Na nočním stolku byly natáčky a sklenička s vodou, v které se růžověla protéza.

Huttunen se svlékl a natáhl se na druhé lůžko. Pak ještě vstal, aby zhasl světlo. Taky se mu chtělo močit, ale neodva‐

žoval se vzbudit ženu, aby se jí zeptal, kde tady je záchod.

Musí do rána vydržet.

Probudilo ho šumění vody v záchodě. To mu dodalo.

V místnosti se svítilo, ale žena byla pryč. Huttunen se rychle oblékl a netrpělivě čekal, až se žena vrátí ze záchodu. Když konečně přišla, vystřelil kolem ní, ani ji nestačil pozdravit.

Žena uvařila kávu, namazala chleby a nakrájela bábovku.

Huttunen jí řekl, že je na útěku z blázince.

„I mně Happola odtamtud pomohl. Od tý doby od něj

nemám pokoj… Někdy i dvakrát tejdně mi vleze do postele.“

Žena se učesala, nabarvila si rty a do uší si pověsila kruhy. Na sobě měla přiléhavou červenou sukni a bílou nabíranou blůzu. Byla velká a kyprá. Žena mlynáři řekla, že se musí živit prostitucí, protože Happola chtěl napřed za půjčení klíče a teď i za nájem takové nekřesťanské peníze. Jinak by skončila zpátky v ústavu.

84

„Ale lepší na svobodě jako kurva než v ústavu jako blázen.

Do práce mě nikde nevezmou, protože to pořád ještě nemám

v hlavě v pořádku, a zpátky do blázince nechci.“

Huttunen poděkoval za kávu a začal se chystat k odchodu.

Žena se překvapeně zeptala:

„To si to se mnou ani nerozdáš, když víš, co jsem zač?“

Huttunen jen pozdravil a hnal se ke dveřím. Na dvoře si v duchu vybavil Sanelmu Käyrämovou: jejich bezpečný útu-lek na Olšovém ostrově, chladný stan, vůni olšového listí, ženin jemný hlas, lehký dotek její ruky a zašimrání jejích vlasů na tváři. Huttunen zamířil na nádraží, cestou koupil pohled a známku.

Nastoupil do vlaku směřujícího na sever, za ním zůstalo Oulu, město, které mu nepřineslo nic dobrého. Ještě když projížděli Tuirou, Huttunen vyndal z kapsy pohled. Napřed napsal adresu – Psychiatrická léčebna v Oulu – a pak text:

„Pro pana doktora: Jak jste už asi zjistil, utekl jsem z té vaší cvokárny. Mířím na švédskou stranu a odtamtud do Norska, takže po mně už ani pes neštěkne. Kromě toho nejsem blázen. A vy si tam klidně dál čistěte ty svoje brejle.

Huttunen.“

Lístek hodil do schránky na nádraží v Kemi a musel se usmát, když si představil, jak ho teď budou hledat ve Švéd-sku nebo v Norsku. Do odjezdu vlaku si ještě stihl koupit v nádražní restauraci deset natvrdo vařených vajec.

Vystoupil v Asemakylä, nepustil se však po silnici vedoucí k farní vesnici, ale zamířil přes les přímo k Suukoski.

Jeho mysl zcela ovládla radost z návratu domů: v záři let‐

ního slunce stál krásně červený mlýn tak, jak ho nedobro-volně opustil. Huttunen zkontroloval dub, náhon, hoblovku a turbínu. Vše bylo v pořádku. A vše také vítalo návrat ztraceného syna; pod mlýnem radostně bublal potok, jeho věrný kamarád.

85

Dveře mlýna však byly pevně zatlučené. Mlynář vzal so-chor a zapáčil tak prudce, až se hřebíky a třísky rozlétly po dvoře.

Ve světnici to vypadalo, jako by tu řádili zloději. Z postele zmizely lůžkoviny, z kredence nádobí. Zmizely i všechny potraviny z komory, dokonce i prázdné pytle od brambor někdo odnesl.

Zmizela i brokovnice, která visela na stěně. Zabavil ji ná‐

čelník, nebo ji někdo prostě ukradl?

Ve špajzce nezůstal ani knäckebrot. Hladový mlynář snědl

poslední vejce, které si koupil v Kemi, a skromné jídlo zapil vodou z vědra. Ještě jednou prošel celý mlýn a ke své ne-smírné zlosti musel konstatovat, co všechno zmizelo: kufr, sváteční oblek, velký kotel, brokovnice, lopata i rýč, květované prostěradlo a povlak na polštář a všechny potraviny…

Rozzuřený na nejvyšší míru natáhl se Huttunen na nepovle‐

čenou postel a přemýšlel, kdo asi je za tím ničivým dílem. Pak ale náhle vyskočil, zamířil do rohu světnice a tam si sedl na bobek. Opatrně nadzvedl podlahové prkno a zabořil ruku do

pilin, které izolovaly dřevěnou podlahu od země. Ruka chvíli šátrala, napjatý výraz na Huttunenově tváři se postupně mě‐

nil v beznaděj, ale pak se mu po lících rozlil vítězný úsměv.

S radostným výkřikem skočil dlouhým skokem z kouta až doprostřed světnice, v dlani třímal zaprášenou vkladní knížku.

A aby jedné radosti nebylo dost, Huttunen se zhluboka nadechl a jako za blahých časů z plných plic zavyl, až se okna mlýnice rozdrnčela. Vzápětí se však zděsil síly svého hlasu a přiskočil k oknu, aby se podíval, zda někdo neslyšel jeho ví‐

tězný kvil. Dvůr však byl prázdný, a tak se mlynář uklidnil.

Očistil spořitelní knížku od pilin a ujistil se, že mu stále ještě zbývají nějaké peníze. Jinak by mu to po mnoha stránkách zkomplikovalo život.

86

Znovu se vrátil k oknu, aby se podíval na zahrádku, která

se během jeho pobytu v blázinci konečně zazelenala. Viděl také, že se o ni někdo staral: jediný plevílek netísnil semenáčky kořenové zeleniny, řádky byly vzorně vyjednocené a okopané. Nemohl to být nikdo jiný než Sanelma Käyrämová.

Pocit nesmírného štěstí zalil jeho srdce a Huttunen vyběhl na dvůr a důkladně zavlažil všechnu zeleninu. Na cestičkách mezi řádky se jasně rýsovaly stopy drobné ženské nožky.

„Požehnaná zelenina,“ zašeptal Huttunen.

87

17 |

DVA DNY PROSEDĚL U OKNA SVĚTNICE a upřeně hleděl na ten kousek zelenající se země. Usilovně si přál, aby se na svahu nad mlýnem objevila Sanelma Käyrämová a společně zase začali pečovat o jeho zahrádku.

Čekal však marně, poradkyně nepřijela. Nakonec mlynář v duchu Sanelmu obvinil, že se chová nezodpovědně, když ho napřed přiměje, aby začal zahradničit, a pak ho nechá na holičkách.

Ke všemu ho trápil hlad, byla to již doba, co se naposledy pořádně najedl. Vzpomínal na hustou kaši v ouluském blá‐

zinci, kterou polykal s takovým odporem. Teď se mu při představě té lepkavé hmoty sbíhaly sliny v ústech. A což teprve vejce, která koupil na stanici v Kemi! Půl koše by jich teď naráz spořádal. Musel se však spokojit jen s vodou. Zkusil do ní přimíchat pár hrstí staré mouky, kterou vymetl ze škvír mezi prkny, ani to mu však hlad nezahnalo, navíc mouka byla od prachu a smetí víc černá než bílá.

Jak se druhý den trochu setmělo, mlynář to hlady už nevydržel, sešel do přízemí, zvedl padací dvířka vedoucí k turbíně a proklouzl tudy ven. Přes les zamířil ke vsi, a že už hlady ani pořádně neviděl, jak pospíchal vrbovým mlázím rostoucím na břehu potoka, větvičky ho šlehaly do obličeje, oči mu slzely a do krku mu stoupal knedlík. Ten knedlík však nebyl z mouky, ale z hryzavého hladu.

Hodnou chvíli se pak krčil za rohem Tervolova krámu, aby se přesvědčil, že na dvoře nebo v obchodě nejsou žádní zákazníci. Když nabyl jistoty, že v domě je pouze kupec s rodinou, zaklepal na zadní dveře. Otevřít mu přišel Tervola, ale když viděl, kdo ho to poctil návštěvou, chtěl zase hned zavřít. Huttunen však strčil nohu do škvíry mezi dveřmi.

„Běž pryč, Kunnari. Už je zavřeno.“

88

Huttunen kupce požádal, zda by si mohli promluvit mezi

čtyřma očima. Tervola neochotně pustil nezvaného hosta dál, nechal ale otevřené dveře do bytu, aby manželka slyšela, o čem budou mluvit. Huttunen se posadil na pytle

s brambory, vzal si z přepravky láhev piva a napil se. Pak za‐

čal kupci diktovat:

„Vezmu si kilo obyčejnýho salámu, půl kila slaniny, stejný množství másla, kávu, cukr, pět kilo brambor a dva balíčky tabáku.“

„Bláznům neprodávám.“

Huttunen vyndal z náprsní tašky peníze.

„Zaplatím třeba dvojnásobek, ale prodat mi musíš, protože mám hroznej hlad.“

„Už jsem řekl, že mám zavřeno. A stejně bych ti nic neprodal, protože ses dopustil dalšího zločinu – uprchl jsi z psychiatrický léčebny.“

Na chvíli se zamyslel a pak pokračoval:

„Byl tu bez tebe takovej klid. Celá vesnice se radovala, když tě odvezli. Uděláš nejlíp, když se tam vrátíš. Já ti prostě nic neprodám.“

Huttunen uložil prázdnou láhev do přepravky a vysázel na pult několik bankovek. Pak řekl klidným hlasem:

„Bez jídla odsud neodejdu, to ti říkám. Naposled jsem jedl v Oulu ve čtvrtek – nebo to bylo ve středu?“

Tervola znovu zakroutil hlavou a stáhl se za pult. Když se ale k němu Huttunen naklonil, zacouval k regálům a spěšně začal snášet, co si mlynář poručil. Z police vzal cukr a kávu, z chladničky vyndal salám, slaninu a máslo, z truhly mouku a brambory. Všechno to rovnal na pult před Huttunena, mrskal sáčky a balíčky na skleněnou desku pultu, až sklo řinčelo.

Navrch hromady hodil ještě pár krabiček cigaret a balíček zápalek.

„Vem si to a běž!“

89

Huttunen ukázal na peníze, které ležely vedle zboží, ale Tervola o ně neměl zájem.

„Peníze si od tebe nevezmu, ale jako okrást, to mě můžeš.

Co taky já, starej člověk, zmůžu proti bláznovi!“

Huttunen již začal sbírat zboží do náruče, po těchto slo-vech však položil balíčky zpět na stůl a rozhořčeně na Tervolu zařval:

„V životě jsem nic neukradl a nebudu krást ani teď. Přišel jsem kupovat, ne loupit.“

Ale kupec si peníze nevzal. Bankovky vrátil mlynáři, který se mu je ještě několikrát pokusil vnutit.

Tervola naměřil do sáčků ještě dvě kila mouky a kilo rozi‐

nek, hodil je na pult a vyštěkl:

„Vem si ještě tohle!“

To už bylo na Huttunena příliš. Skočil ke dveřím krámu, které však byly na petlici, a tak s nimi trhl takovou silou, že se až háčky vyrvaly z rámu a odletěly doprostřed krámu.

Tervola vyšel na práh, aby se podíval, kterým směrem mlynář poběží. Na dvoře nikdo nebyl, ale z lesa byl slyšet praskot větví. Huttunen zřejmě běžel zpátky do mlýna. Kupec se vrátil do krámu, spěšně dal zboží zpátky na místo a pak zavolal Portimovi na policii.

Řekl mu, že Huttunen uprchl z léčebny a před chvílí k němu vtrhl a chtěl za každou cenu koupit nějaké jídlo, ale on mu nic neprodal.

„Peníze Kunnari měl, ale já mu odmítl cokoli prodat. Utekl zpátky do lesa a ty se ho teď musíš pokusit najít a zatknout.

Jinak to všechno začne znova.“

Portimo položil sluchátko, těžce si vzdychl, nasadil si slu‐

žební čepici a na kole se vypravil na Huttunenův mlýn.

Huttunen seděl s hlavou v dlaních u prázdného stolu a v břiše mu kručelo hlady. Večer už hodně pokročil, za chvíli padne noc, bezútěšná hladová noc. Mlynář vypil plnou nabě‐

90

račku vody a vrátil se k oknu. Kdyby se teď na svahu nad mlýnem objevila Sanelma Käyrämová, ještě by se všechno mohlo obrátit k lepšímu.

Avšak po svahu sjížděl na kole postarší muž, v kterém Huttunen poznal policistu Portima.

91

18 |

PORTIMO OPŘEL KOLO O STĚNU MLÝNA a zamířil rovnou ke

dveřím. Byly vytržené z pantů, což znamenalo, že mlynář bude nejspíš doma. Na schodech Portimo zavolal nepříliš hlasitě:

„Huttunene, klídek, to jsem jen já, Portimo.“

Huttunen vybídl Portima, aby se posadil, a policista nabídl mlynáři cigaretu. Byla to první Huttunenova cigareta po delší době. Mlynář několikrát zhluboka potáhl a pak řekl:

„Tam v Oulu se ani kouřit nesmělo.“

Portimo se zeptal, zda Huttunena už z léčebny propustili.

Mlynář sotva slyšitelným hlasem přiznal, že uprchl.

„Z toho tě Tervola podezíral, a proto mi zavolal. Takže půjdem?“

„I kdybys mě měl na místě zastřelit, tak zpátky nejdu.“

Policista Huttunena uklidňoval, jaképak prý střílení. Jen mu telefonoval Tervola. Huttunen se zeptal, jestli náčelník už dostal zprávu o jeho útěku. Portimo odpověděl, že z Oulu zatím nikdo nevolal a náčelník že ještě neví, že se Huttunen vrátil.

„Tak proč jsi mě přišel zadržet, když ještě nemáš úřední příkaz?“

Portimo přiznal, že příkaz k zadržení nemá. Ale když vo‐

lal ten kupec…

„Mám u něj totiž pořádnou sekeru. Už tři měsíce kupu-jeme na dluh. Tak mi jaksi nezbylo než mu vyhovět. S platem policajta si člověk nemůže dovolit naštvat jedinýho kupce v okolí. Syn studuje v Jyväskylä na pedagogickým ústavu, bude z něho kantor. A takový studia přijdou draho. Vzpomí‐

náš na našeho Antera? Celý léto vysedával tady ve mlýně a poslouchal tě. Takový kluk samá ruka samá noha.“

„Jo ten… ale teď to hlavní… mám strašnej hlad. Kupec mi

92

nic neprodal, ačkoliv jsem mu nabízel peníze. Prý ať si to ukradnu, a já přece nejsem zloděj. Brzy to budou tři dny, co jsem naposled jedl, a i to byla jen odporná kaše. Vážně mám příšernej hlad.“

Portimo slíbil, že to projedná se ženou, ale denně mu jídlo obstarávat nemůže. A nebude ho nosit sem do mlýna, ale na

nějaké tajné místo, třebas do lesa.

„Policista musí být moc opatrnej, když pomáhá člověku, po kterým je vyhlášený pátrání. Zločinci bych jídlo nedal, ale ty seš jinej případ. A navíc můj známej.“

A Portimo nabídl mlynáři druhou cigaretu.

„Nebylo by, Kunnari, nejmoudřejší, kdybys prodal mlýn a

odstěhoval se do Ameriky? Co jsem slyšel, tak v Americe na nějakým cvokovi nezáleží, blázni si tam klidně běhají po svobodě. Když budeš řádně pracovat, dají ti pokoj.“

„Nerozumím ani nemluvím anglicky. Ani do Švédska ne‐

můžu, když neznám jejich jazyk, a v tomhle věku se ho jen tak nenaučím.“

„To je sice pravda, ale tady na mlejně zůstat nemůžeš. Po‐

kud budeš mít smůlu, tak už zítra dostanu písemnej příkaz, abych zahájil pátrání. Pak mi nezbyde než tě zadržet a dopravit zpátky do Oulu. I policajt se musí řídit zákony.“

Portimo začal plánovat. Co kdyby se mlynář schoval ně‐

kde v lese? Je léto, hezké počasí jistě ještě nějaký ten čas vy-drží. Ukryl by se na nějakém odlehlém místě, prostřednictvím někoho známého by prodal mlýn a pak by pěkně nepozoro-vaně zmizel někam do ciziny.

„Vzal by sis s sebou do lesa nějakou učebnici a tam by ses učil. Až by ses naučil jazyk a prodal mlejn, přes Torniojoki bys pláchl do Švédska a odtud dál do světa.“

Huttunen se zamyslel. Na mlýně zůstat nemohl, to měl policista pravdu. Ale skrývat se v lese mu připadalo dost dobrodružné. Jak by se tam živil?

93

„Přece po celou válku byly lesy plný dezertérů,“ namítl Portimo. „Když tam přežil nějakej dezertér, přežiješ tam i ty.

A když tě i nakrásně chytí, žádnej polní soud tě neodsoudí k smrti. Jen tě odvezou zpátky do Oulu.“

Tak si muži spolu rozprávěli a večer se pomalu měnil v noc. Portimo stál u okna a pozoroval dvůr, aby je někdo nezvaný nepřekvapil. Ale dvůr byl tichý a prázdný.

Huttunen se zeptal, kdo mu vybílil špižírnu a odnesl z kůlny nářadí. Portímo přiznal, že sekyru a brokovnici odnesl pro jistotu on s náčelníkem a jídlo si vzala farářová a rozdělila je mezi ženské ve vsi.

„Že museli odnést i pytel brambor. Brambory by se přece

jen tak nezkazily.“

„O bramborách nic nevím. Třebas mysleli, že budeš

v Oulu pár let.“

„A já pak musel žrát zatuchlou mouku, kterou jsem vymetl z podlahy mezi prkny. Život blázna někdy stojí za prd.

I když já ani žádnej blázen nejsem. Tam v Oulu, tam jo, tam jsou opravdoví cvoci.“

Portimo se vyděsil a ukázal z okna.

„Dívej, Kunnari… kdo to tam leze mezi záhony!?“

Huttunen se vyřítil k oknu, až přitom porazil židli. Na ze‐

šeřelé zahrádce lezl někdo po kolenou mezi řádky, nějaká žena! Huttunen hned poznal Sanelmu Käyrämovou, která vytrhávala plevel mezi vzrostlými semenáčky. Vyřítil se ze světnice, schody bral po pěti.

Portimo užasle sledoval, jak mlynář přeskočil záhon

s řepou, zvedl tu ženu, objal ji a políbil na ústa. Žena se na-před hrozně vyděsila, ale když poznala Kunnariho, položila mu hlavu na prsa a nechala se hladit a tisknout.

Když si ale pak ti dva začali něco vzrušeně vykládat, Por‐

timo otevřel okno. a zasyčel na ně:

„Ne tak nahlas! Nebo vás někdo uslyší a zavolá na policii!

94

Okamžitě pojďte dovnitř.“

Poradkyně a mlynář se vrátili do světnice a tváře jim jen zářily štěstím. Delší chvíli mlčeli, až si policista odkašlal a ob-rátil se k ženě:

„Tady Kunnari je v pěkné bryndě, co říkáte?“

Žena přikývla. Bylo jí trapně, že policista všechno viděl.

Portimo pokračoval:

„Domluvili jsme se s Kunnarim, že by se mohl ukrejvat v lese. Aspoň do podzimka. A pak by se vidělo, jak se situace vyvine.“

Žena opět přikývla a dívala se přitom na Huttunena, který

se tvářil, jako že souhlasí. Portimo se pokusil nasadit služeb-nější tón, když ženě řekl:

„A my dva se dohodneme, že tady o mlynáři jako nic ne-víme. Protože pro nás jako úřední osoby se jaksi nehodí po-máhat člověku v takový choulostivý situaci… jinými slovy, že o tom nikomu nesmíme říct.“

Tak se dohodli, a i o tom se smluvili, že Sanelma ještě tu noc přinese Huttunenovi nějaké jídlo, které jí dá Portimova manželka.

Poté všichni tři opustili mlýn. Huttunen si natáhl holínky a vzal si s sebou do lesa deku a pršiplášť. K pasu si připnul nůž.

Na silnici podal Portimo Huttunenovi ruku a řekl:

„Drž se, Kunnari… Můžeš se spolehnout, že já tě neprozradím.“

Když Portimo odešel, mlynář a Sanelma ještě chvíli po‐

čkali a pak se vydali k Olšovému ostrovu. Cestou se poradkyně ještě stavila u Portimů pro brambory a omáčku

v konvičce na mléko. Než došli k cíli, jídlo trochu vystydlo, mlynáři ale chutnalo jako nebeská mana. Huttunen jedl mlčky, téměř s posvátnou úctou. Velký ohryzek poskakoval na dlouhém krku nahoru a dolů. A Sanelmu to tak dojalo, že jednu ruku položila mlynáři na rameno a druhou mu hla-95

dila vlasy. Měl v nich ty šedivé proužky už při jejich posledním setkání? Tehdy v přítmí stanu si jich nemusela všimnout.

Sanelma vypláchla konvičku v potoku a Huttunen ji doprovodil na břeh ostrova, přes potok s ní však už nešel. Když pak žena zmizela v černočerném olšoví, vhrkly mu do očí slzy.

Vrátil se ke stanu, natáhl se na uschlé listí a říkal si, že teď teprve je sám. Noc byla tichá jako hrob, jediný ptáček neza-zpíval.

96

II. ČÁST

Hon na poustevníka

19 |

Z MLYNÁŘE GUNNARA HUTTUNENA se stal ubohý bezdo‐

movec: ztratil mlýn, ztratil střechu nad hlavou. Společnost ho zatratila a on se z ní dobrovolně vyloučil. A kdoví, jak dlouho se bude muset takhle skrývat!

Huttunen seděl na břehu potoka a naslouchal šumění pe‐

řejí, jež kolem osamělého muže nesly chladnou letní nocí vodu tryskající ze vzdáleného pramene. Říkal si, že kdyby měl například na plících nádor, nechali by ho na pokoji, lito-vali by ho a pomáhali by mu, nechali by ho mezi sebou chu‐

ravět a nakonec i zemřít. Ale protože neměl mysl jako jiní, nestrpěli ho mezi sebou, odehnali ho jako prašivého psa.

Přesto dal přednost osamělosti před zamřížovanou místností v blázinci, kde společníky mu byly jen zasmušilé a apatické lidské trosky.

Temnou hladinu náhle rozčísl pstruh nebo lipan. Huttunen se vylekal, kruh na vodě se rozlomil a rozplynul se v proudu a Huttunen si uvědomil, že od této chvíle bude od-kázán již jen na to, co urybaří nebo uloví. O chlebu a slanině, svém každodenním jídle na mlýně, si může nechat jen zdát.

Huttunen se dlaní dotkl chladné vody a představil si, že je pstruh, takový nejméně kilový macek. Vyrazil proti proudu, převaloval se a klouzal v mělké vodě mezi kameny, občas si odpočinul v zástinu kamene obrostlého vodním mechem,

mrskal ocasem, otevíral žábry, ponořil se a zarejdil tlamou po dně, vzápětí ale plácl ocasem a plaval zase dál. Proudící voda hučela ve skřelích, jak Huttunen plaval vzhůru nočním poto-kem. Pak ale dostal chuť na cigaretu, přejinačil se opět na člo-věka a začal přemýšlet o tom, co ho čeká.

Jednoho se obával: co když při takovém poustevnickém životě definitivně ztratí rozum? Když se na delší dobu zahleděl nějakým určitým směrem, měl pocit, jako by mu čelo sví‐

99

rala železná obruč. Musel několikrát zatřást hlavou, než sevření povolilo.

Huttunen vstal, bezmyšlenkovitě ulomil z mladé olše ně‐

kolik větviček, hodil je do temného potoka a zamumlal:

„Nakonec se ještě opravdu zblázním.“

Těžkým krokem se vrátil ke stanu a dlouho pak nemohl usnout, hlavou se mu honily myšlenky jedna truchlivější než druhá. Teprve když začiřikal první ranní pták, Huttunen upadl do mrákotného spánku plného tíživých snů. Když se probudil, byl zbrocený studeným potem.

Osvěžil se koupelí v ledovém potoce a hned měl lepší ná‐

ladu. Noc přešla v den, vycházelo slunce a on byl opět plný energie, potřeby něco dělat. Mozek horečně snoval plány na život poustevníka.

Sanelma slíbila, že mu bude nosit jídlo, ale jak dlouho vy-drží ta chuděra s pár markami platu živit takového velkého chlapa?! Huttunen začal sestavovat seznam toho nejnutněj‐

šího, co mu pomůže přežít samotnému v lese: sekera, nůž, batoh, nádobí, rezervní oblečení. Vypraví se pro ty věci hned, takhle brzo po ránu ho ve mlýně ještě nikdo hledat nebude.

Rozběhl se přes les rovnou do Suukoski, vklouzl pod mlýnem k turbíně a odtud se padacími dvířky dostal do mlýna a do světnice.

V komoře našel batoh, byl poměrně nový, Huttunen byl rád, že si ho pořídil. Byl lepší než ta obluda, s kterou se musel tahat za války. Do toho erárního se toho moc nevešlo, a přesto vážil jako cent, a jak dřel hřbet a tlačil kříž – zvlášť jak na konci války trapem ustupovali. To ten jeho batoh byl mnohem prostornější a pevnější, měl pod širokými řemeny měkké plstěné podložky, měl také břišní pás a větší počet různých řemínků. Hodil by se současně jako strůj i pokrývka na men‐

šího koně. Huttunen začal plnit batoh věcmi.

Kastrol, konvice na kávu, pánev, hrnek, lžička, vidlička.

100

To musí stačit. Do postranních kapes lahvičky na cukr a sůl, taky lahvičku kafrových kapek. Přibalil ještě sáček zažívací sody, jiné léky doma neměl.

Do deky zabalil beranici a starou flanelovou košili roztrhal na onuce, celkem z ní vyšly čtyři. Když k tomu připočítal vl-něné ponožky, které měl na nohou, musí to stačit. Vysoké boty s gumovými špičkami naštěstí nebyly děravé, ale pro jistotu přibalil pár gumových záplat. Se zalíbením si prohlížel kůži na botách: nikde ani škrábnutí. Měl ve zvyku chodit pěkně zeširoka, nebrnkal nohou o nohu, nebyl žádný křivo-nožka, a to šetřilo boty. Mnohý jiný zmařil tím věčným brnkáním dvoje boty za rok, a to ani moc nechodil.

„Ještě brousek a rašpli…“ Z kůlny vzal pilu, uvolnil list z rámu, stočil ho, zabalil do papíru a přivázal po straně k batohu. Pak ještě na dvoře smotal šňůru na prádlo: na mlejně se teď nějakou chvíli nebude prát.

A dále: Hrst třípalcových hřebíků. Hřeben, zrcadlo, holicí strojek, kartáček a mýdlo. Pero a modře čtverečkovaný sešit.

Všechno bude potřebovat. A co nějakou knihu? Všechny knihy, které stály na poličce, četl už nejméně desetkrát, takže bylo zbytečné nosit je s sebou do divočiny. A rádio? To zase bylo příliš těžké. Samotný aparát by tam nějak dotáhl, ale akumulátor, to by už bylo příliš.

Huttunen otočil knoflíkem. V ranních zprávách mluvili o korejské válce. Mluví o ní teď každý den, říkal si Huttunen.

Vesničani ji vítají – válka zvedla ceny dřeva a mnohý hospo-dář prodejem kusu lesa pěkně zbohatl. Stačilo půl fůry polen nebo pár celých klád, a měl dost peněz na traktor. Na jaře Vittavaara a Siponen prodali tolik dřeva, že měli našetřeno na léta. Huttunen si rozhořčeně odfrkl a rádio zase zavřel.

„A to se ještě ta Siponenova stará nestydí válet v posteli a předstírat ochrnutí. Nedám Siponenovi za tu čarodějnici ani marku.“

101

Bude taky potřebovat jehlu a nit a pár knoflíků. Huttunen

vytrhl ze starého školního atlasu stránku, na které byla mapa Laponska. Skoda, že neměl kompas. Dva páry spodního

prádla a teplé podvlékačky, palčáky a ponožky. Beranici už měl zabalenou, tak ještě sroloval beránkem podšitý kožeňák a přivázal ho nahoru na batoh.

„Kdoví, jestli nebudu muset zůstat venku i v zimě… je to

drahej kožich, po válce jsem ho koupil v Kokkole.“

Pak ještě hoblík, dláto a pořádný nebozez. Na co ale hoblík v lese, nebude moudřejší nechat ho doma? Jenže Huttunen plánoval, že zůstane‐li venku na zimu, musí si vyrobit lyže.

Teď v létě si je s sebou brát nemohl. V duchu si představil, jak kráčí uprostřed léta s lyžemi na rameni:

„Kdyby mě někdo viděl, myslel by si, že jsem se zbláznil.“

A Huttunen přidal hoblík k ostatním věcem. Svíčky, zá‐

palky, dalekohled. Jedna čočka byla zakalená, jak mu dalekohled v Syvari spadl do močálu, ale druhou bylo jasně vidět.

Bude muset obě čočky vyndat a pořádně je očistit. Nůžky a hlavně rybářské náčiní: ten menší nevod, aspoň deset třpytek, vlasce, háčky, navijáky, olůvka. Ty mu zajistí jídlo, naštěstí ho v potoce bylo dost. I mušek měl dostatek, minulou zimu si je připravil do zásoby.

Batoh byl tak těžký, že ho ani nemohl dostat na záda. Mu‐

sel ho za sebou táhnout po zemi.

Vyvlekl batoh ze světnice na dvůr a pak přes řeku do lesa.

Až se zpotil, takovu tíhu snad ještě nezažil. Ukryl batoh v mlází a vrátil se do světnice. Napadlo ho, že v té pustině se může hodit zinkové vědro. Je sice dost objemné, ale zato moc neváží.

S vědrem v ruce Huttunen vzpomínal, zda na něco důle‐

žitého nezapomněl. Ne, všechno potřebné už má. Pak pohlédl oknem k zeleninovým záhonům a říkal si, nemá‐li s sebou vzít pár řep, vypadaly, že jsou už dostatečně vzrostlé.

102

Při vzdálenějším okraji jeho zahrádky stála skupina mužů.

Všechno lidé z vesnice a uprostřed nich náčelník policie. Přišli si pro mě, usoudil Huttunen a jako blesk se vrhl ke schodům.

Jak vědrem zavadil o veřeje, vyděsil se, že zvuk bylo slyšet až ven. Zvedl padací dvířka a vklouzl s vědrem v náruči k turbíně. V téže chvíli se rozletěly dveře a muži vešli do mlýna. Huttunen poznal po hlase Portima, který vysvětloval:

„Aspoň včera tu nikdo nebyl. Asi se schoval někde v lese.“

Muži dupali Huttunenovi nad hlavou, padací dvířka zapraštěla, na hlavu se mu snesla mouka, která uvízla mezi prkny. V úzké budce bylo málo místa, mlynář skláněl hlavu mezi kolena a jen se modlil, aby někoho nenapadlo spustit mlýn. V tom případě by byl ztracený: lopatky turbíny by ho úplně rozmačkaly. Pak mu za krk steklo pár kapek vody.

Huttunen si uvědomil, že si v duchu říká: na podzim musím

líp ucpat koryto.

Podle hlasu Huttunen poznal kromě Portima Vittavaaru, Siponena, kupce Tervolu a samozřejmě náčelníka. Bylo jich ale víc, možná učitel a Launola, ten Siponenův čeledín. Mlynář slyšel, jak Vittavaara říká:

„Určitě tu byl. Dívejte, jak je zametená podlaha. A možná

že tu ještě je.“

Muži začali vystupovat po schodech a jeden přes druhého

volali a křičeli. Náčelník prohlásil, že je zbytečné klást odpor.

„Pěkně klidně vyjdi ven. Nás je přesila.“

Když ale muži zjistili, že světnice je prázdná, vrátili se do mlýna. Vittavaara řekl uznale:

„Ale že dal ten mlejn do pořádku, ještě než se zbláznil.“

Muži vyšli ven, jenom Vittavaara zůstal. Huttunen slyšel,

jak se opřel o hřídel transmise, jak klaplo ložisko. Pak Vittavaara křikl na ostatní:

„Co abychom na zkoušku mlejn spustili? Třeba ho nakonec dostane obec a pak si budeme moct mlejt obilí zadarmo.“

103

Huttunen se vyděsil. Kdyby mlýn spustili, turbína by ho rozmačkala. A spustit mlýn byla hračka: stačilo zavřít zá‐

klopku hoblovky a voda z řeky uvede do chodu turbínu. Na‐

před by se ozval třesk zinkového vědra a následovalo by praštění kostí.

Huttunen se pevně chytil lopatek a vědro přimáčkl

k hrudi takovou silou, že mu až prasklo ucho. Rozhodl se, že pokud mlýn spustí, bude se snažit udržet lopatky turbíny tak dlouho, jak mu budou stačit síly. V duchu počítal, kolik tak asi při současném letním stavu vody může turbína vyvi-nout koňských sil. Určitě hodně a bude to vyžadovat nadlidskou námahu, chce‐li vyváznout se zdravou kůží.

Ale pak uslyšel, jak náčelník volá, že teď není čas pouštět bláznův mlýn. Někdo však již zatím stačil zavřít záklopku hoblovky, Huttunen to poznal podle zlověstného šumění.

Vzápětí vlétla do budky první sprška vody a mlynář byl rá‐

zem od hlavy až k patě mokrý. Vší silou se zapřel do lopatek, v očích se mu zatmělo a v mysli měl jedinou myšlenku: nesmí dopustit, aby se turbína začala otáčet.

Voda volně proudila korytem, Huttunen frkal, prskal a supěl. Masy vody útočily na vodní kolo, ale Huttunen nepo-volil. V ústech měl hořko, měl pocit, že mu praskají žíly na spáncích. Nevzdával se však, neboť věřil, že kdyby teď po-pustil otěže vodě, bylo by to, jako by se zřekl života.

„Netočí se,“ křičel Vittavaara na své kumpány. „Ten zatra‐

cenej krám je zase rozbitej.“

Následovaly výkřiky, z nichž Huttunen nerozuměl ani

slovu. Pak začal proud vody slábnout a posléze se úplně zastavil. Někdo otevřel záklopku hoblovky. Promočený a zchvácený mohl mlynář konstatovat, že zvítězil nad svým mlýnem. Třásl se po celém těle, v uších měl vodu a bylo mu na zvracení. Vědro se mezi jeho hrudí a turbínou zmáčklo na placku.

104

Dole zakřičel náčelník:

„Tak už konečně pojďte. Na noc sem pošlu hlídat Portima.“

„Ten ničema určitě něco udělal s turbínou,“ prohlásil Siponen, jak se od náhonu vracel k ostatním. A pak všichni odešli.

Huttunen ještě chvíli počkal, a teprve když hlasy odezněly v dálce, vyklouzl ven a zmizel v lese. Pod paží stále svíral znetvořené vědro. Zvedl těžkou krosnu na záda a potácivým

krokem vyrazil opačným směrem, než byla vesnice. Po těle mu stékaly pramínky vody smíšené s potem, byl na smrt znavený, ale musel co nejdřív zmizet. Co když začnou pročesávat okolí mlýna?

105

20 |

VLEKL SE S TÍM CENTEM NA ZÁDECH dobrých pár kilometrů

až k nevysokému pahorku porostlému sosnami. Tam se utá‐

bořil. Ze suchých větví rozdělal oheň a na jeho plamenech si usušil svršky. Pak začal narovnávat zmrzačené vědro, bušil do něj kameny tak dlouho, až opět alespoň částečně nabylo svůj původní tvar. Víc udělat nemohl, když neměl ani sekyru.

A pořádné tábořiště bez sekyry taky založit nešlo. Nožem

větší dřevo na oheň nepřipraví ani nenařeže tyče na přístře‐

šek. Člověk v lese bez sekyry je jako jednoruký.

Huttunen uhasil oheň a batoh schoval do mlází. Portimo mu zabavil sekyru – a on ji musí dostat zpátky. A tak se vydal zpět do vesnice.

Do kůlny se dostat nebyl problém: hospodář prohledával s chlapy ze vsi okolí mlýna, hospodyně odešla na nákup a dům byl prázdný. Huttunen uklidnil psa a zamířil ke kůlně, která zároveň sloužila za dřevník.

Kůlna chudého policisty vzbuzovala soucit. V koutě se kr‐

čila hromádka polínek tak nejvýš na jeden či na dva dny a u zadní stěny byly narovnány asi tři kubické metry mokrých polen nařezaných z parkosů vytažených odněkud z močálu.

Pokud je co nejdřív nenaštípají na palivové dříví, do zimy nestačí pořádně vyschnout.

Uprostřed kůlny se pak vršila hromada tenkých větví. Ty

policista posbíral na pozemcích sousedů, protože vlastní les neměl. Vše to působilo uboze, až k pláči.

Portimova sekyra stála u stěny. Byl to prachmizerný pra-covní nástroj, se zuby na ostří a napůl zrezivělý. Nahrubo tesané topůrko se viklalo, bylo úplně vyschlé, klínek byl na vypadnutí. Huttunen zarazil klínek do očka, ohladil topůrko, zlepšil tvar násady.

106

Pila byla ve stejně zbědovaném stavu. Huttunen vzal poleno a několikrát řízl. Pila byla tupá a táhla doprava. Ten chudák policista musel být nuzák: v kůlně nebylo jediné su-ché poleno, jediný kloudný kus nářadí.

Vlastně jeden tu byl, do špalku byla zaseknutá velká sekyra, Huttunenova! Mlynář ji vytrhl ze špalku, prstem přejel po ostří a konstatoval, že sekyra je stále ještě dostatečně ostrá.

Než odešel, rozhodl se, že naštípe policistovi něco dřeva jako odškodné za to, že si odnese sekyru. Ostatně taková menší výpomoc byla jeho povinností, když policista teď musel kvůli němu, Huttunenovi, běhat celé dny po lese.

Naštípal slušnou hromádku dřeva, narovnal je ke stěně kůlny, a když slyšel za domem kroky, rychle vyběhl ze dvora.

Na rameni mu poskakovala sekyra, její ostří se blyštělo na slunci.

Šel podél telefonního vedení, kudy vedla stará stezka. Ús‐

tila u obchodu, až tam ale Huttunen nedošel, obchod obešel lesem a teprve pak se vrátil k drátům. Jak se na ně díval, připomněl si, že právě po nich kupec Tervola na něj poštval policii.

„Podělaný dráty.“

A Huttunen vrhl na sloupy s dráty nenávistný pohled. Jak

to v sloupu tiše šumělo, jako by slyšel kupcův úlisný hlas, když volal do kemiského velkoobchodu a objednával maso, uzeniny, sýr, kávu a cigarety. A Huttunen pocítil krutý hlad, až se mu z něj zatočila hlava. Zastavil se u nejbližšího sloupu a přiložil k jeho patě ostří sekyry: měřil si místo, kam udeří.

„Tak po těhle drátech se už Tervola nikam nedovolá.“

Ostří sekyry se zablýsklo, jako by se samo chtělo zakousnout do dřeva, a tak Huttunenovi nezbývalo než zvednout sekyru a zatít ji do šumícího sloupu. Ptáci na vzdálenost dobře dvou kilometrů vzlétli z drátů a Huttunen znovu ude‐

řil. Dráty skřípaly a zvonily, tlustý sloup se chvěl. Pak se za-107

kymácel, naklonil a po dalších dvou či třech úderech mu v patě zapraštělo a sloup se poroučel k zemi. Izolátory se roztříštily a kusy drátu odsvištěly do lesa. Huttunen si otřel pot z čela a pohlédl na své dílo.

„A kupec má aspoň na nějaký čas po ptákách.“

Huttunen neměl ve zvyku dělat něco napůl. Tak i teď roz‐

sekal sloup na metr dlouhé špalky, které narovnal do hranice.

Dráty svinul a svazek položil nahoru na dřevo. Až přijedou montéři opravit vedení, budou mít ušetřenou práci: stačí jen naložit špalky na náklaďák a usadit na místo nový sloup.

Když teď byl kupcův telefon umlčen, mohl se Huttunen směle vrátit do krámu. To by v tom byl čert, aby mu Tervola neprodal, co bude chtít, když navíc bude v ruce třímat sekyru.

V obchodě bylo lidí jako na svatbě. Pokojný hovor se změ‐

nil v ustrašené ticho, když dovnitř vrazil se sekyrou v ruce Huttunen. Zákazníci se jeden po druhém začali sbírat k odchodu, třebas ještě ani. nenakoupili.

Tervola zmizel vzadu v bytě, odkud pak bylo slyšet až do

krámu, jak zoufale vytáčí jedno číslo za druhým, jak se snaží spojit s centrálou. Spojení však bylo přerušeno, nedovolal se ani Portimovi, ani náčelníkovi, ani do ústředny. Když se vrátil do krámu, měl na tváři vyděšený výraz.

Huttunen položil na pult sekyru a začal vypočítávat, co přišel nakoupit:

„Tabák, pár masových konzerv, kilo soli, salám, chléb.“

Kupec ochotně snášel zboží na pult. Když vážil salám, Huttunen jen tak z legrace položil sekyru na mísu, kde bylo závaží, a řekl:

„Podíváme se, kolik ta sekyrka váží.“

Sekyra vážila tolik, že kupec ruče a podstatně snížil účet, a když pak už Huttunen odcházel, zeptal se ho Tervola, přeje-li si ještě něco.

108

Mlynář se otočil ve dveřích a odpověděl:

„Děkuji, už nic.“

Ze stínu lesa pak Huttunen sledoval, jak se lidé jeden přes druhého hrnou z krámu a všichni pádí směrem k domku policisty Portima. Mlynář měl chuť zakousnout se do salámu, ale usoudil, že bude moudřejší co nejrychleji se vrátit do tá‐

bora. Na jídlo teď nebyla ta nejvhodnější chvíle.

109

21 |

PO ZBYTEK DNE PAK DOLÉHAL LESEM až do Huttunenova

tábora štěkot psů a pokřik mužů. Vesnice byla ve stavu nejvyšší pohotovosti kvůli chovanci uprchlému z blázince. Aby mohl lépe sledovat průběh událostí, Huttunen vyšplhal na věkovitou borovici, obrovitou sosnu. Musel šplhat dvakrát, protože poprvé zapomněl na dalekohled a jen tak očima nedohlédl, co se ve vsi děje. Tou nezamženou čočkou Huttunen viděl, že na silnici procházející vesnicí je živo jak v úle. Psi volně pobíhali a muži pojížděli na kole sem a tam. Na rozcestí pak postávalo pár hospodářů, na zádech měli pušky. Zřejmě

pročesávali i okraj lesa, ale odtud Huttunenovu borovici vidět nemohli.

Mlynář sestoupil z borovice, uhasil oheň a pro všechny případy dal všechny věci zpátky do batohu. Sanelma slíbila, že za ním v noci přijde na ostrov. Jestli se ale vesnice do té doby neuklidní, bude mít strach přijít.

Teprve se západem slunce ves ztichla. Psy uvázali a hospodáři se odebrali do svých domovů k večeři. Huttunen za-mířil z tábora směrem k Olšovému ostrovu.

Během dne ostrov někdo navštívil. Ukradl stan, tyče a šňůry naházel do mlází. Huttunen posbíral tyče a šňůry smotal.

„Aspoň kdyby po sobě uklidili.“

Huttunen se obával, že Sanelma Käyrämová se neodváží za ním přijít, ale ona nakonec přišla. Jako duch se přesmykla přes lávku na ostrov, na ruce měla koš, z něhož vyčuhovala láhev mléka. Huttunen ženu objal a pustil se do jídla. Sanelma mu zatím vyprávěla, co se během dne ve vsi semlelo.

Po Huttunenovi bylo úředně vyhlášeno pátrání. Sanelma také Huttunena pokárala za tu scénu v obchodě.

„To byl nápad, vážit salám sekyrou! Tervola na tebe určitě 110

podá žalobu kvůli maření obchodu. A náčelník obdržel z Oulu oznámení, že jsi utekl z ústavu a že tě mají zadržet.

Takže teď už je to všechno úředně potvrzený.“

Huttunen dojedl, ale Sanelma toho měla ještě hodně na srdci:

„Taky jsi porazil jeden telegrafní sloup. Opraváře musí objednat až z Kemi a paní z centrály mi řekla, že za zničení telefonního vedení tě můžou poslat do vězení, když páni z vedení telegrafických služeb zrovna nebudou mít dobrou náladu.“

Huttunen dlouho mlčel a upíral zrak na hladinu ztemnělé

řeky. Pak vytáhl z kapsy náprsní tašku, vyndal z ní spořitelní knížku a podal ji ženě.

„Potřebuješ peníze. Vyber všechno, abys měla na jídlo.

Nebudeš mě přece živit ze svýho.“

Huttunen napsal na list papíru, vytržený z modře čtvereč‐

kovaného sešitu, plnou moc. Sanelma doplnila své jméno a jako svědky si Huttunen vymyslel Jussiho Kurkiho a Heik-kiho Susiho. Pana Jeřábka a pana Vlka. Oba měli velice oso-bitý rukopis. Na knížce sice už moc peněz nezbylo, ale když se uskrovní, vystačí do podzimu, v lepším případě až do za‐

čátku zimy.

„Budu rybařit, takže na jídle trochu ušetřím.“

Sanelma řekla, že se nemůžou dál scházet na Olšovém ost‐

rově, když už se o něm ví. Odpoledne přinesl Vittavaara do vsi ložní prádlo z Huttunenova stanu a odevzdal je pěkně poskládané náčelníkovi. Před večerem je šly náčelníkova a učitelova žena k řece vyprat a vypraly i Huttunenův stan, Sanelma viděla, jak visí na šňůře.

Za nové místo schůzek si nakonec vybrali rozcestí nedaleko Reutuvaary, které bylo pět kilometrů od vesnice na vý‐

chodním břehu řeky Kemijoki. Sanelma slíbila, že za týden tam přijede na kole. Dřív se scházet by bylo nebezpečné, lesy 111

teď budou plné chlapů s puškami. A vesničané už beztak sledují Sanelmu Käyrämovou na každém kroku.

„Je mi z toho všeho smutno… jen z jedné věci mám radost.

Že se daří tvojí zahrádce. I mrkev se už může sklízet a řepa bude brzy velká jako lidská hlava. Neboj, postarám se o tvoje záhony, vypleju je a pohnojím. A až se vesnice zase trochu uklidní, budeš si, drahý Gunnare, zase moct sám sklízet čerstvou zeleninu. Chudáčku, vitaminy přece potřebuješ. To bys nevěřil, jak jsou pro člověka důležitý! Zvlášť tady ti přijdou k duhu.“

Brzy potom se Sanelma vrátila do vsi a také Huttunen opustil ostrov a zmizel v temném lese.

Příštího dne Sanelma navštívila ředitele družstevní zá‐

ložny. Ředitel ženu vyzval, aby se posadila, chtěl jí dokonce nabídnout cigaretu, ale rozmyslel si to, tabatěrku zavřel a sám si také nezapálil. Sanelma Käyrämová podala řediteli záložny Huttunenovu spořitelní knížku a plnou moc.

„Mlynář Gunnar Huttunen mi zavolal z Oulu a požádal mě, abych vybrala všechny jeho peníze. Že je potřebuje na jídlo v ústavní kantýně.“

Ředitel zalistoval spořitelní knížkou, usmál se, přečetl si plnou moc a zeptal se:

„To vám pan Huttunen dopravil ty písemnosti po telefonu?“

Sanelma spěšně vysvětlila, že ty písemnosti dostala dnes ráno, přinesl je listonoš Piittisjärvi.

A tu ředitel zahovořil vlídným, téměř otcovským tónem:

„Slečna jistě ví, že u nás platí bankovní tajemství. Vždycky jsem zdůrazňoval svým lidem, tedy účetnímu Sailovi a slečně Kymäläinenové, že bankovní tajemství je neporušitelné. Je závažnější než například lékařské tajemství. V bankovní ob-lasti je třeba podle mého názoru vždy dodržovat tři základní pravidla: Zaprvé účty musí být vždy vyrovnané. Nesmí chy-112

bět jediné penni. Zadruhé banka musí být likvidní. Tedy musí být v dobrém finančním stavu. Nerozvážné poskytování půj‐

ček není ke cti ani velkým peněžním ústavům. Ani průmysl není na místě podporovat, pokud by to pro banku představo-valo i sebemenší riziko. A konečně třetí základní pravidlo říká: banka musí důsledně a bezpodmínečně zachovávat bankovní tajemství. Musí se postarat o to, aby se na veřejnost nedostaly informace o jejích klientech. Bez jejich souhlasu nesmí podat jedinou informaci. Řekl bych, že bankovní tajemství lze přirovnat k vojenskému tajemství.“

Sanelma Käyrämová nechápala, proč jí Huhtamoinen tak obšírně káže o bankovním tajemství. Zeptala se, zda jí snad pan ředitel nemíní nechat vyplatit Huttunenovy úspory.

„Všichni vědí, že mlynář Gunnar Huttunen uprchl

z ouluské psychiatrické léčebny. Mám důvod předpokládat, že jste si vzala na starost jeho běžné záležitosti, když on sám se o ně nedokázal postarat.“

Načež ředitel zamkl Huttunenovu spořitelní knížku i plnou moc do trezoru.

„Musím vám, slečno Käyrämová, oznámit, že nemohu dát

příkaz k vyplacení úspor pana Huttunena. Huttunen byl pro‐

hlášen za nesvéprávného. Kromě toho je na útěku. Tak snad chápete, že náš ústav nemůže vydat peníze muži, který si je sám není s to vyzvednout, protože je duševně vážně nemocný. Navíc Huttunen teď právě nemá žádnou adresu.

Snad pouze vy víte, kde se skrývá. Já se vás na to neptám, nejsem policie. Jsem finančník a toto je kriminální případ.

Chápete snad, co mám na mysli.“

„Ale jsou to přece Huttunenovy peníze,“ snažila se namí‐

tat Sanelma.

„V zásadě ano, avšak jak jsem již řekl, nedáme je nikomu

bez určitých záruk. Takto by všechny úspory skončily, do-slova řečeno, někde v lese. Co by to bylo za pořádek, drahá 113

slečno, kdyby banky přistoupily na to, že veškeré úspory včetně úroků se utopí někde v močálu nebo ztratí

v nepřístupném lese.“

Sanelma Käyrämová se rozvzlykala. Jak to vysvětlí Huttu‐

nenovi?

Huhtamoinen vzal list papíru a napsal vzkaz Huttunenovi: „Záložna nemůže vydat Vaše úspory včetně úroků nikomu jinému než Vám, a i to pouze s výslovným souhlasem úřadů. V úctě Váš A. Huhtamoinen, ředitel ústavu.“

„Ale jak jsem již zdůraznil, ctím bankovní tajemství. Pokud se někdo – příkladně náčelník Jaatila – přijde zeptat, proč jste za mnou přišla, jen zakroutím hlavou a budu mlčet jako hrob. A zeptají‐li se úřady, kde se pan Huttunen ukrývá, budu mlčet, i kdybych to snad věděl. Neboť bankovní tajemství je téměř posvátné a já ho neporuším. Nanejvýš policii řeknu, že jste přišla požádat o půjčku… řekněme na šicí stroj.“

„Ale já už šicí stroj mám,“ vzlykala Sanelma Käyrämová.

„No tak třeba, že jste přišla… abyste se poradila, zda se v současné době vyplatí vložit úspory do státních dluhopisů.

A já vám na rovinu řeknu, že nevyplatí. Konjunktura vyvolaná korejskou válkou je naopak příznivá pro to, aby každý, kdo má nějaké peníze navíc, je investoval do nemovitostí.

Cena půdy v nejbližší době výrazně poroste, rozhodně mnohem výrazněji než hodnota obligací. Vše samozřejmě závisí na tom, jak dlouho válka v Koreji potrvá, ale podle mého od-hadu se v Asii bude válčit ještě několik měsíců, nejméně do příštího léta. Vzpomeňte si na má slova. Ale to jsem se nějak rozpovídal, promiňte mi to, slečno Käyrämová.“

A tak Sanelma Käyrämová odcházela ze záložny

s prázdnýma rukama. Bylo jí do pláče, snažila se však zadržet slzy, když procházela kolem stolů zvědavých úředníků. Až venku na silnici slezla z kola a rozplakala se, zoufale a bez-114

útěšně. Banka ukradla peníze jejímu drahému Gunnarovi a jí do příští výplaty zbývaly více než dva týdny.

115

22 |

REUTUAAPA BYLO DESET KILOMETRŮ široké močálisko,

uprostřed něhož se temně lesklo několik malých jezírek. Při jeho západním okraji se vinula říčka Sivakkajoki a za ní se zvedal nevysoký pahrbek Reutuvaara.

Sem, do nedotčené pustiny, vzdálené dobrých deset kilometrů od vesnice a pět kilometrů od nejbližší silnice, směřoval Huttunen se svým těžkým nákladem. Dovlekl jej až na okraj močálu, do místa, kde Sivakkajoki tvořila zátočinu a pahrbek se svážel až k břehu říčky. Zem tu byla ještě pevná, porostlá lišejníkem, ale hned za říčkou se otevíralo třasovisko.

Tady, na břehu říčky mezi pahorkem a močálem, bylo ideální místo pro tábořiště, dostatečně chráněné a bezpečné. V dálce na močále troubili jeřábi, na temeni pahorku šuměly věkovité borovice a ve zvolna plynoucí říčce tu a tam pleskl pstruh nebo lipan.

Huttunen se okamžitě do toho místa zamiloval. Shodil ze

zad těžkou krosnu a v duchu pojmenoval úzký pruh země vybíhající ze zátočiny Mlynářovým mysem.

Hned příští den se mlynář pustil do budování tábořiště.

Napřed ale ještě porazil na boku pahorku pár větších soušek, svalil je po svahu do tábora a nařezal na metrová polena, aby měl připravené dřevo na oheň, kdyby se v noci ochladilo.

Pak začal stavět příbytek. Kostru ze silných tyčí obložil hustou smrčinou a nakonec ji vodotěsně zastřešil vrstvou větví propletených a poskládaných jako tašky. Podlahu pří‐

bytku postlal několikacentimetrovou vrstvou měkkého

rokytníku a na mech rozestřel vrcholové prýty mladých smrčků. Silnější výhonky zbavil jehličí, aby nepíchaly ve spánku do zad.

Vybalil pilový list, nasadil jej do rámu a pilu vypnul ku-sem prádelní šňůry. Pak odřízl ve výšce očí silnou borovici a 116

sroubil z tenkých borových trámků budku, v jejíž jedné stěně nechal otvor, aby jím prošla krosna. Provizorní sýpku připevnil na borový pilíř a uložil do ní potraviny, nádobí a batoh.

O kus dál na břehu vyčistil místo na oheň, přikoulel kameny velké jako lidská hlava a nad ohniště ohnul mladou, dostatečně pružnou břízu, která mu poslouží jako rošt. Padesát metrů od tábora, tam, kde Reutuvaara již nabírala výšku a odkud přehlédl celý močál od jednoho kraje k druhému, Huttunen upevnil mezi dvě borovice dvě tyče – na jedné bude sedět, o druhou se bude opírat zády. Pod tyčemi pak vykopal téměř metr hlubokou jámu: na jejím dně teď budou jednou či dvakrát denně končit jeho výměšky. Časem si Huttunen navykl sedat na bidýlku i bez příčiny, jen se tak dívat na donekonečna se rozprostírající močál, po němž si důstojně vykračovali jeřábi. Nízko nad ním přelétávali na rychlých křídlech vodní ptáci a občas po něm uhánělo před hejny ob-tížného hmyzu pět či deset sobů. Jednoho dne Huttunen do‐

konce zahlédl na vzdáleném okraji močálu medvěda. Šedavý

obrys obludy, jež se občas vztyčila na dvě nohy. Když se však podíval na močál rozemželý horkem vrcholného léta pozorněji, spatřil jen jeřába, žádného medvěda. Stačil chlupáč opustit močál? A byl tam vůbec?

Do ostřice na břehu říčky Huttunen zarazil několik tyčí na sušení sítí a v místě, kde měl ohniště, položil na vodu jako vor široké borové prkno, které přikotvil k břehu.

Pak ještě vyřezal do borovice, jež stála proti vchodu do jeho příbytku, kalendář. Odsekl ze silného kmene plát kůry velikosti dvou dlaní, místo hoblíkem vyhladil a na vzniklou tabuli vyryl nožem svislé a vodorovné čáry, do kterých pak každé ráno vrypem finského nože poznačil příchod dalšího dne. Nevěděl přesně, kolikátého je, jen se dohadoval, že může být tak nejvýš k půlce července. Pokusil se spočítat dny, jež 117

strávil v ústavu od svatojánského svátku, a pak vyryl do kmene borovice číslici dvanáct, dvanáctého července. Bo-růvky začaly dozrávat, tak to snad bude správně.

Byl zářivý a horký červenec a v takovém čase se rybářům

příliš nedaří. Rozhodně hůře než v časném jaru nebo pak v srpnu. Ryby byly přežrané a líné, noci byly ještě příliš světlé a vody potoků a říček tak teplé, až uspávaly studenokrevné pstruhy. Darmo na ně Huttunen zkoušel své krásné mušky.

Ještě že na udici chytil pár štik. Když si je upekl ve žhavém popelu, stačily mu na několik jídel.

Tučnější ryby Huttunen chytal do sítí. Natáhl síť přes říčku a pak se brodil vodou a naháněl ryby přímo do nástrahy.

Hlavně lipanů se někdy mrskalo v síti tolik, že by i stálo za to naložit je do soli, ale mlynář neměl vhodné nádoby. Byl aspoň rád, že si s sebou vzal hoblík: na podzim porazí soušky, se‐

řízne je na prkna a shobluje na dužiny. Pár soudků nasolených ryb ho v zimě může ochránit před smrtí hladem. Je‐li dobře nasolený, i pstruh vydrží celou zimu, třebaže patří k tučnějším rybám.

Huttunen plánoval, že na zimu postaví též saunu a malý srub. Představa, že se v mrazivé zimě bude choulit

v provizorním přístřešku, ho věru nelákala.

„Jen bych chytil revma.“

Srub může být malý, nanejvýš tak třikrát tři metry.

Z nábytku bohatě stačí lavice a stůl, možná ještě v rohu skříňka a na stěně věšák ze sobích parohů. V rohu postaví z plochých kamenů krb a ve stěně vedle dveří nechá otvor pro okno.

„Někde musím sehnat tabulku skla a plechovou rouru na

komín. Střešní lepenku nepotřebuju, březová kůra vydrží na střeše i několik let.“

Huttunen často vycházel z tábora na dlouhé procházky po

okolí. Nebo vystoupal na Reutuvaaru a dalekohledem shlížel 118

na vesnici a na její směšně malé domky i dva kostely, starý a nový, menší a větší. Za jasného povětří mohl v modravém jasu letního dne vidět na západním obzoru kouř z lokomotivy rychlíku. Zvuk vlaku neslyšel, vlak ani koleje neviděl, ale podle směru kouře mohl poznat, přijíždí‐li vlak od Kemi, nebo od Rovaniemi, jsou‐li v něm cestující mířící na sever, nebo ti, co již Laponsko viděli.

Při okrajích močálu Huttunen sbíral šťavnaté loňské

klikvy. Dokvétaly morušky, brzy se objeví první plody. Le-tošní léto slibovalo velkou úrodu. A všude spousty borůvek: mlynář jich denně nasbíral do širokého kornoutu z březové kůry litr nebo dva. Pochutnal si na nich vždycky večer po kávě.

A tak se Huttunen těšil z léta a toho nádherného klidu. Za slunečného počasí se někdy svlékl do naha, vystoupal na vr‐

šek pahorku a vyhříval se tu na slunci. Ležel na lišejníkem porostlém kameni, pod hlavu si dal srolované kalhoty a slunce mu zvolna barvilo pleť do hněda. Díval se na oblaky, jež neustále měnily svůj tvar, a představoval si v nich nejroz-todivnější zvířata. Letní vánek držel komáry dole na močále.

Bylo naprosté ticho, bylo téměř slyšet, jak se v hlavě potkávají a navzájem zdraví nejrůznější myšlenky: mysl jich byla plná, byly docela normální, ale i pošetilé, a hlavně jim nebylo konce.

Když však pršelo, léhal Huttunen ve svém přístřešku a poslouchal, jak těžké kapky stékají z březové střechy na zem, slyšel i sykot žhavého popela, jak na ohniště dopadaly velké krůpěje. Bylo teplo a vlaho, a když pak déšť ustal, braly ryby jako divé. Ani nepotřeboval položit sítě, stačilo nahodit mušku, a pstruh po ní hned lačně skočil. Někdy se Huttunen v noci probudil a pozoroval pak bledé letní nebe plné hvězd.

Napřed si pro sebe jen tak broukal, brzy se však brukot změ‐

nil v tiché skučení, až posléze se mlynář neubránil a jako za 119

dřívějších časů se z jeho úst vydralo divoké, nespoutané vytí.

Uklidňovalo ho to, když skučel a vyl, necítil se již opuštěný –

mohl slyšet svůj vlastní hlas, který však byl cizí, neboť to byl hlas zvířecí.

A jak potom kráčel parným dnem podél bezlesého, neko-nečného močálu, náhle začal předvádět zvířata, ta, jež během dne viděl ve svém okolí a jejichž počínání sledoval dalekohledem. Cválal po močále pružnými skoky jako sobí býk pr‐

chající před obtížným hmyzem, kličkoval a frkal, bekal a hrabal zem. Jindy roztáhl křídla a rozzlobeně vzlétl jako divoká husa, nabral výšku a zmizel za lesem, brzy se však vrátil k močálu, roztáhl nohy a klesl do rákosí mokřadního jezírka tak prudce, až vystříkla blátivá voda. Jako jeřáb vytahoval krk, sípal a orlím zrakem slídil po žábách a štíhlatách, štič‐

kách s černými hřbety, které v době jarních zátop připluly na močál, a když vody opadly, zůstaly uvězněny v rezavé mrtvé vodě bahnitých jezírek.

Když jeřábi spatřili na močále dlouhonohého muže, který

se ozýval jejich řečí, zanechali všeho díla, vytáhli své dlouhé krky a s hlavou na stranu sledovali toho výstředníka, který se odloučil od svého hejna a ani si nevšiml, že předvádí jeřába jeřábům. Nakonec vůdce hejna pozvedl zobák k modré ob-loze a pozdravil zbloudilce táhlým zatroubením. Teprve tehdy se samotář‐jeřáb vzpamatoval, proměnil se opět v člověka a vrátil se z močálu do tábora. V šeru přístěnku pak pokuřoval a říkal si, že bude‐li takto život pokračovat, pak bude všechno v pořádku.

„Jen kdyby tu ještě byla Sanelma.“

120

23 |

TÝDEN MINUL JAKO VODA A NASTAL VEČER, kdy Sanelma

Käyrämová slíbila, že přijde na rozcestí nad Reutuaapou.

Huttunen se už nemohl dočkat, a tak dorazil na místo schůzky dobrou chvíli předem. Lehl si do lesa nedaleko silnice a v duchu si představoval kypré tvary své vyvolené, její modré oči a zlaté kadeře a také její hlas, svěží a zvonivý. Čas míjel, žrali ho komáři, Huttunen je však nevnímal, mysl soustředil na setkání se Sanelmou.

Kolem šesté ji konečně spatřil, jak v dálce usilovně šlape na kole po úzké silničce. Jeho milovaná Sanelma Käyrämová!

Nesmírně ho to vzrušilo, už jí chtěl vyběhnout vstříc, ovládl se však a neopustil svůj lesní úkryt. Domluvili se, že se setkají mimo cestu, a tak zůstal ukryt v houštině.

Sanelma dorazila na rozcestí. Ukryla kolo na vyschlé dno

hluboké strouhy a vklouzla do lesa. Váhavě a neustále se ohlížejíc prošla těch několik desítek metrů od silnice a tam se zastavila a čekala.

Ve chvíli, kdy se Huttunen chystal vyjít z houštiny a obe‐

jmout Sanelmu, zapraskala pár metrů od něj zlomená vět-vička. Los, sob? Kdeže – Vittavaara a Portimo! Muži se kradli lesem, měli zpocené tváře a mířili přímo k místu jejich schůzky. Zřejmě sledovali Sanelmu z vesnice až sem, spěchali houštím podél cesty a kryli se za stromy, aby je Sanelma Käy-rämová nespatřila. Tak jim nic netušící žena posloužila jako volavka, jako úskočná nástraha na uprchlíka.

Huttunen se stáhl hlouběji do lesa a zalehl k patě rozloži-tého smrku, odkud mohl dobře pozorovat, co se bude ode-hrávat na silnici. Ač se chvěl touhou, k ženě jít nemohl. Ti dva špiclové teď slídili zcela,blízko něj. Stírali si z tváří pot a za-bíjeli komáry. Měli za sebou zběsilý úprk lesem, jak se snažili stačit té ženě, která si bezstarostně šlapala po hladké silnici.

121

Nebo snad slečna poradkyně věděla, že ji sledují? Spřáhla

se s hospodáři a policií? Souhlasila, že bude dělat volavku?

Bylo snad i jejím záměrem dostat Huttunena zpátky do blá‐

zince, do té zamřížované místnosti, kde vládly mrazivá ne-tečnost a zoufalá nečinnost?

„Gunnare! Drahý Gunnare! Tak jsem tady, přijela jsem!“

Huttunen se jí neohlásil, ba neodvažoval se ani hlasitěji dýchat. Viděl, že Vittavaara má v ruce brokovnici. To ho mají za vraha, že si s sebou vzali zbraně? Portimo sice teď pokojně seděl na travnatém kopečku, i on se však pozorně rozhlížel po okolí. Huttunen se ani nepohnul, tiskl se k patě smrku a jen skřípal zuby. Srdce mu to mohlo utrhnout, když slyšel Sanelmino volání:

„Gunnare… kde jsi, ty nešťastníku?“

Dlouho, předlouho čekala na místě, kde se měli setkat, avšak když temný, mlčenlivý les neodpovídal na její opako-vané výzvy, nakonec položila koš s jídlem do trávy, přikryla ho šátkem a smutně se vrátila na silnici. Také Vittavaara vypadal zklamaně. Vzrušeně šeptal cosi Portimovi, Huttunen však na tu dálku nerozeznal ani slovo.

S uslzenou tváří Sanelma nasedla na kolo. Huttunen měl chuť zavýt z plna hrdla, zuřivěji než ten nejkrvežíznivější vlk, vůdce smečky. Místo toho se však jen kousl do ruky a sledoval, jak Sanelma šlape po silnici směrem ke vsi a posléze mizí za zatáčkou, ztrácí se v nedohlednu.

Z toho, že se Vittavaara a Portimo Sanelmě neprozradili, Huttunen usoudil, že jeho milovaná poradkyně nemá s tou intrikou nic společného. Nezradila ho, naopak mu přinesla jídlo, jak se před týdnem domluvili. Krhavýma očima hleděl Huttunen na koš s jídlem, který pro něj Sanelma nechala v trávě.

Hned jak žena zmizela z dohledu, spěchal Vittavaara ke koši, aby prozkoumal jeho obsah. Portimo ho následoval a i 122

on bezděčně nahlédl do koše.

„Zatraceně! Je tu mlíko a pečivo!“ řval Vittavaara rozhoř‐

čeně a vyklopil obsah koše do trávy. Huttunen viděl, že v koši bylo kromě láhve mléka několik balíčků. K nosu mu dolétla vůně čerstvě upečené vánočky.

„A dokonce i celá vánočka!“

Vittavaara otvíral jeden balíček po druhém. Byly v nich uzené maso, štangle salámu, káva a chléb. A na dně koše ještě dobrých pár kilo čerstvé zeleniny – mrkev, brukev a červená řepa. Se zeleninou vyletěl z koše do trávy i svazeček měsíčků.

Vittavaara shrábl květiny do hrsti a výhružně jimi mávl smě‐

rem k lesu.

„A ještě kytky, propánajána! Co je to za rozum, nosit bláznům do tyhle divočiny květiny?!“

Portimo naskládal potraviny zpátky do koše.

„Počkej, Vittavaaro… ta žena asi chtěla Kunnariho jen tro‐

chu potěšit. Nejlíp uděláme, když se vrátíme, Huttunen už sem dnes nepřijde.“

Vittavaara si ulomil pořádný kus vánočky a strčil jej do širokých úst. Když spolkl několik soust voňavého pečiva, pro-hlásil:

„Ochutnej, ať vidíš, jaký dobroty se tu nosí lesním bandi‐

tům.“

Portimo neochutnal, ale zabalil vánočku opět do papíru.

Pak položil koš do trávy a chystal se k odchodu. Avšak Vittavaara si pověsil mošnu na paži, a když se na něj Portimo překvapeně podíval, řekl:

„Ať hladuje. Takový dobroty Kunnarimu nenechám.“

A jako na dotvrzení svých slov švihl měsíčky, které držel v druhé ruce, o kmen nejbližšího stromu, až jim odletěly hla-vičky. Portimo se díval jinam, náhodou právě směrem, kde se skrýval Huttunen. Zastavil se a dlouho hleděl do jednoho místa – až se na vteřinu zraky mlynáře i policisty setkaly.

123

Portimo se z rozpaků rozkašlal a odvrátil pohled. Pak spěšně zamířil k silnici a odtud křikl na Vittavaaru, aby si pospíšil.

S ústy plnými vánočky došel Vittavaara na silnici. Položil koš s jídlem na kraj strouhy, nadhodil si brokovnici z ruky přes rameno, koš zase zvedl a pustil se bok po boku s Portimem k vesnici. Huttunen ještě slyšel, jak hlasitě cosi rozkládá a svou řeč občas přeruší, aby si zavdal vánočky.

Portimo mu však neodpovídal, měl hlavu plnou svých vlast‐

ních neradostných pomyšlení.

Když se Huttunen, hladový a roztrpčený, vrátil do tábora,

čekalo ho tam další zlověstné překvapení. Zjistil, že vor, který přivázal k břehu před ohništěm, není na svém místě. Někdo ho převezl na protější břeh Sivakkajoki a tam ho ukotvil.

Kdo? A proč? Znamenalo to, že někdo odhalil jeho skrýš, kterou považoval za dostatečně odlehlou a bezpečnou? Ze vesni‐

čané již vědí, kde rozbil tábor?

Huttunen se přebrodil v nejmělčím místě na druhý břeh, aby vrátil vor na místo. Stopy na borových kmenech – vnitř‐

nosti a stříbrné šupiny – svědčily, že tu někdo kuchal ryby.

Huttunen se uklidnil. To si jen nějaký náhodný rybář poslou‐

žil jeho vorečkem. Pouze tudy procházel a stěží si všiml tá‐

bora ukrytého za hustým pobřežním houštím. Huttunen

pustil vor asi sto metrů po proudu, vrátil se do tábora a zchystal si skromnou večeři. Jako zákusek snědl kornout sladkých borůvek. Jeho myšlenky však zdaleka nebyly

sladké. Pociťoval bezmocnou zášť proti lidem z vesnice. Pro-následovali ho, chtěli ho chytit a dopravit zpět do blázince.

Kdyby se s nimi mohl utkat na rovinu, muž proti muži, všechno by se jistě dalo do pořádku. Takto ale byl mocí zá‐

kona odsouzen k prohře, stal se z něj bezdomovec, jemuž bylo všechno pozemské odepřeno. Dokonce i jídlo, natožpak

nějaká láska. Štvali jej jako zločince, chléb od úst mu odtrhli a i jeho milou sledovali jako nějakého špeha.

124

Když si odpočinul, rozhodl se, že se vypraví na den či na

dva rybařit na horní tok Sivakkajoki. Do sítí již

v bezprostředním okolí tábora nechytil nic než štiky. Spoléhal na to, že nahoře se říčka rybami jen hemží, a vzal si s sebou kromě různobarevných mušek i pár třpytek. Nezapomněl ani

na sůl a chléb – s tím a s rybami, které uloví, si ty dva dny bohatě vystačí. A za pás si strčil sekyru.

Nerad opouštěl místo, které si tak pěkně zabydlel, ale mu‐

sel využít každé volné chvilky k rybaření, zásobit se na horší časy, které určitě přijdou. Však mu dnes Vittavaara názorně předvedl, co ho může čekat. A Huttunen si od plic zaklel:

„Vejžírka jeden zatracená.“

125

24 |

V NÁČELNÍKOVĚ POKOJI SE HRÁLY KARTY. Jaatila pozval na pár partiček lékaře Ervinena a kupce Tervolu. Napřed se hrály takové ty přihlouplé nevinné hry, ale když pak Ervinen popáté naplnil sklenky na šery kořalkou, dohodli se, že si zbytek večera zpříjemní pokrem.

Ale pak se ve dveřích objevila děvečka, které náčelníkova

žena říkala panská, udělala něco jako pukrle a oznámila, že nějaký muž si přeje mluvit s náčelníkem. Jaatilovi se nechtělo přerušovat hru, a tak nešel do kanceláře, ale nakázal děvečce, aby přivedla toho muže do pokoje. Náčelník měl tři dámy, dvě vyložené, jednu obrácenou. Zbývalo táhnout poslední kartu. On ale už teď věděl, že nad kupcem vyhrál, jenomže ten zatracený doktor mohl mít trojky. Sice Ervinen vždy, když náčelník zvýšil sázku, zkrabatil čelo a celý zešedl, ale klidně mohl rozmrzelost jen předstírat. Doktor byl liška podšitá, to náčelník dobře věděl.

„Tak co, braly?“ zeptal se náčelník roztržitě a vzal si poslední kartu. Byla to kárová šestka, ne dáma, kterou potřeboval, ale to zatím spoluhráči nemuseli vědět. Měl po poslední kartě nejlepší list. Kupec to vzdal, avšak Ervinen, který nejspíš dával dohromady postupku, dorovnal a ještě zvýšil sázku. Teď už by peníze stačily na slušnou malorážku.

„Braly, a jak,“ řekl muž od dveří. Z místa, kde stál, viděl, jaké má Ervinen karty, dával si však pozor, aby výrazem tváře neprozradil, co má doktor v ruce. Náčelník pohlédl muži do očí, nadzvedl obočí, muž však rychle odvrátil pohled.

„Tak braly, říkáte,“ ušklíbl se náčelník a dorovnal Ervinenovu sázku. Když hráči odkryli karty, ukázalo se, že lékař 126

blafoval. Ta jeho neobrácená karta byla jen ubohá piková dvojka. A tak všechny peníze shrábl náčelník. Radostně nalil kořalku všem kromě rybáře, kterého se zeptal úředním tó‐

nem:

„Tak co pro mě máte?“

Muž našel v místě, kde Sivakkajoki obtéká močál, vor z borových klád.

„Říkal jsem si, komupak asi patří, prohledal jsem to místo a objevil něco jako čerstvě postavený tábořiště. Proto jsem přišel, abych oznámil, že tam dole si rozbil tábor nějakej zále-sák.“

Náčelník dobře nechápal, proč mu to ten člověk vykládá.

Co jemu je po nějakém lesním tábořišti?

„Lesy jsou dneska plný různých přístřešků a vorů a kdovíčeho ještě. To je věc lesní správy, ne policie.“

Rybář zrozpačitěl a zacouval zpět ke dveřím. Odtud prohlásil omluvným tónem: „Já jen to… že se tam mohl utábořit třeba ten bláznívej mlynář, Kunnari Huttunen. Povídali, že utekl z blázince a teď se skrejvá někde v lesích.“

„Počkejte,“ zarazil Ervinen rybáře. „A jak ten tábor vypadal?“

„No, byl úplně novej a moc pěknej. Přístřešek celej oblo‐

ženej větvema a zásoba dřeva na kolik tejdnů. A malá sýpka na borovým sloupku, v lese pak ještě polní záchod a na břehu ten vor, jak už jsem říkal.“

„A jak byly udělané, myslím ten vor a to ostatní,“ chtěl vědět náčelník.

„Jako by je stavěl tesař. Tyče reterátu byly oloupaný a na břehu byly ještě tyče na sušení sítí, aspoň na jednu, možná na dvě.“

„Je to Huttunen,“ prohlásil Ervinen. „Mlynář je manuálně

velice šikovný, i když jinak je jeho motorika vážně narušená.

Abychom se za ním hned začerstva vypravili, co říkáte?“

127

Náčelník zavolal Portimovi a nakázal mu, aby neprodleně

sehnal pár chlapů a dostavil se s nimi přímo na stanici.

Zbraně s sebou. Pojedou dvěma vozy.

Do půl hodiny se všichni shromáždili na dvoře náčelní‐

kova úředního sídla: Portimo, Siponen, Vittavaara, učitel Tanhumäki a čeledín Launola. Do Ervinenova vozu nastoupili Siponen, Vittavaara a Launola, ostatní jeli v náčelníkově slu‐

žebním automobilu. Práskače zapáchajícího rybinou vzali s sebou, aby jim ukazoval cestu. Jeli jako s keserem a na rozcestí u Reutuaapy všichni vystoupili. Byl už večer, ale stále bylo dobře vidět.

Náčelník k nim měl kratší řeč: Huttunena musí překvapit,

tábor zničit a mlynáře zajmout. Rybář je povede. Musí postupovat nehlučně, aby kořist nevyplašili.

„Můžeme střílet, kdyby se snažil prchnout?“ zeptal se Si‐

ponen náčelníka a výhružně přitom zvedl svou jednohlavňo‐

vou brokovnici.

„Pokusíme se ho překvapit, ale kdyby nebylo zbytí, tak můžete i střílet. Napřed samozřejmě na nohy a teprve pak na hlavu nebo do břicha.“

Před půlnocí dorazila pátrací skupina k Sivakkajoki. Tam udělali řetěz a zvolna postupovali vzhůru proti proudu k místu, kde měl být mlynářův tábor. Napřed prošli kolem voru – rybář tvrdil, že je o hodný kus níž, než byl původně.

Náčelník šeptem udělil další příkazy: část mužů obejde tá‐

bor zezadu, ostatní ho budou hlídat odtud zepředu. Břeh potoka nikdo hlídat nemusí, ani blázen jako Huttunen se přece nevrhne do řeky, za níž hned začínala neschůdná ba‐

žina. Lovci nehlučně obklíčili tábor, náčelník dal vábničkou na jeřábky znamení a muži začali zužovat kruh. Jak lezli po čtyřech po mokré zemi, máčeli si kolena, byli však všichni tak vzrušení, že si nikdo z nich nestěžoval.

Po půlhodině se kruh kolem tábořiště pevně stáhl. Náčel‐

128

ník dal znamení k útoku. S výhružným řevem se z přízračné noční pustiny vyřítilo devět ozbrojených mužů.

Avšak tábor byl prázdný. V přístřešku nikdo nespal. Zase

ostrouhali… Lovci obklopili rybáře a začali mu činit, jako by on za to mohl. Avšak muž jen pokrčil rameny, prohlásil, že musí domů, a zmizel v lese.

Vittavaara si stoupl na špičky a vylovil ze sýpky batoh.

Vysypal jeho obsah na zem a bedlivě zkoumal každý před-mět, zda patří Huttunenovi. To Portimovi stačil jediný pohled, a hned věděl, čí batoh je.

„Přesně takovej měl Kunnari na zádech minulou zimu, když jsme spolu lovili tetřívky v okolí Puukkokumpa. Za dva dny jsme jich střelili dobrých deset. A to, prosím, bez psů!“

Náčelník vyjel na Portima:

„To sis teda vybral kumpána – ty, policista!“

„Kunnari tehdy ještě neutekl z blázince,“ bránil se Portimo.

Náčelník nakázal mužům, aby se zase stáhli do lesa a ob‐

klíčili tábor. Nesmějí ani pípnout, a ne ať je napadne kouřit.

Lehnou si někam do tmy za strom a budou čekat, až se Hut‐

tunen vrátí do tábora. Náčelník byl přesvědčený, že mlynář si jen na chvíli někam odskočil. A až se bude vracet, tak ho překvapí. .

Avšak ačkoliv muži vartovali v hustém podrostu celou noc, Huttunen se nevrátil. S údy zcela ochromenými chladem a vlhkem se muži jeden po druhém vypajdali z houštiny, aby se poradili, co dál.

„Dál tu hlídat nemá smysl,“ prohlásil Ervinen otráveně.

„Určitě už ví, že ho hledáme… možná stojí někde za stromem a směje se nám. Pokud jde o mě, já už si kvůli nějakému bláznovi nebudu zakládat na revma ani vteřinu.“

Proradný čeledín Launola doktora podpořil, ale Siponen na něj zařval:

129

„Když ti to nakážu, budeš hlídat Huttunena třebas do Vá‐

noc. Zač tě platím, ty luzáku?“

„I když je člověk jen nádeník, nemusí dělat všechno, co se přimátne. Tohle je něco úplně jinýho než sklízet seno nebo štípat dřevo. I čeledín je přece člověk…“

Jejich spor vyřešil náčelník prohlášením, že dál střežit tá‐

bor zjevně nemá cenu. Mlynář dostal od někoho hlášku a sem se jen tak nevrátí. Pak nakázal, aby tábořiště zničili. Pustili se do toho s velikou chutí.

Vittavaara si hodil Huttunenův batoh na záda, Siponen svalil přístřešek a větve i tyče naházel do řeky. Ervinen s učitelem zbourali sýpku a dřevo hodili do vody. Launolu poslali zničit polní záchod, než však čeledín jámu zaházel, náčelník si prohlédl hromádku na dně. Podle její výše se dalo alespoň přibližně určit, jak dlouho už Huttunen je v táboře.

Rozkotali taky ohniště, kameny odvalili do řeky. Tyče na su‐

šení sítí zlámali, a aby zkáza byla úplná, pustili po řece Huttunenův vor z borových klád.

Jediné, s čím si neporadili, byl kalendář na borovici. Poslední vryp na něm byl dva dny starý, konstatoval náčelník, když záznam porovnal se svým kalendářem.

„Když mu teď nic nezůstalo, musí se Huttunen objevit co

nevidět ve vsi,“ usoudil náčelník Jaatila. „Vyzývám všechny přítomné, aby se v příštích dnech měli zvlášť na pozoru.

V zájmu ochrany a bezpečnosti naší vesnice musí být vážně duševně nemocný a nebezpečný člověk co nejdřív zadržen a okamžitě navrácen do ústavní péče.“

Když dokončili dílo zkázy, vydali se na zpáteční cestu.

Tou dobou se vracel Huttunen do svého tábora, na vrbových

prutech nesl dobrých deset kilo ryb. Měl výbornou náladu, těšil se, jak si hned po příchodu do tábora uvaří pořádnou kávu.

130

25 |

ZNIČENÝ TÁBOR BY MUSEL ROZZUŘIT KAŽDÉHO. Nezůstal

tu kámen na kameni. Zásoby odnesli a všechno ostatní zničili.

Ačkoliv mlynář prohledal kdejaký koutek, nenašel jedinou nezničenou věc. I tyče od záchodu zlámali a jámu pod ním zaházeli.

Huttunen hromoval a sakroval.

Znovu se ocitl ve slepé uličce. Dobře si uvědomoval, že dlouho se skrývat v téhle divočině bez řádného vybavení nemůže. Zůstaly mu jen šaty, které měl na sobě, pár udic a mušek, nůž a sekyra.

Domyslel se, že tábor našli a zničili hospodáři a náčelník.

Svíral topůrko sekyry, až mu bělely klouby, vražedným pohledem měřil její lesklé ostří.

Rozdělal oheň a na klacku si opekl rybu, moc mu však ne‐

chutnala, protože s batohem mu ukradli i zbytek soli. Sklíčeně polykal nebohý poustevník velké kusy zuhelnatělé ryby mdlé chuti a nedobrou potravu zapil vodou z říčky.

Zbylé ryby Huttunen zahrabal do popela a opustil Mlyná‐

řův mys. Následující noc strávil na Reutuvaaře. Uvelebil se ve chvojí, stejně ho však před půlnocí probudil chlad. Vyšplhal na nejvyšší skálu pahorku a dlouho se rozhořčeně díval smě‐

rem k vesnici.

Ves spala, v teple si tam pochrupovali i hospodáři, kteří mu zničili tábor. Huttunen výhružně zavyl, zprvu tiše, pak z plných plic, divoce a bláznivě. Bláznovo skučení se neslo jasnou nocí až do vsi: probudilo psy a ti se, ochromeni hrůzou a se zježatělými hřbety, rozštěkali. Brzy rámusili všichni až po toho nejmenšího voříška, štěkali a skučeli, co jim síly stačily.

Usilovali se odpovídat na Huttunenovo pronikavé vytí, jež se neslo od skalního štítu Reutuvaary. Postupně se přidávali i psi z okolních vesnic a poslední čokl farnosti zmlkl až nad 131

ránem, když už Huttunen dávno tvrdě spal na zeleném loži pod temenem Reutuvaary.

Zato lidé ve vsi toho tu noc mnoho nenaspali. Hospodáři

vycházeli jen tak v ponožkách na práh, naslouchali vytí, a když se vrátili do světnice, říkali svým ženám:

„To je zase Kunnari.“

Ženy si jen vzdychly a mnohá z nich prohlásila:

„Měli jste ho nechat na pokoji. Všechno jste mu ukradli a

on teď chudák takhle naříká.“

Ráno náčelník Jaatila zavolal Siponenovi a pozval

k výslechu Sanelmu Käyrämovou.

Nic podstatného se však od ní nedozvěděl. Žena nevěděla,

kde se mlynář Gunnar Huttunen v současné době skrývá.

Náčelník Sanelmu varoval, ať se nepokouší mlynáře krýt, protože tím by se dopustila trestného činu. Huttunen se musí podrobit léčbě a ve vsi musí být obnoven pořádek. Náčelník potají zíval a upíjel silnou kávu, ani jemu ten noční spektákl, který ztropil Huttunen a psi, nedal pořádně zaspat.

Před polednem se náčelník Jaatila a policista Portimo se psy vydali hledat na Reutuvaaře stopy po Huttunenovi. Ta jejich psiska však nepochopila, že mají vysledovat Huttunena, a nepustila se po mlynářové stopě, třebaže jim dali očichat mlynářovy věci. Místo toho začali honit veverku, která před nimi prchala po svahu. Náčelník Jaatila nakonec vytáhl pistoli a snažil se veverku zastřelit. Trefit takovou malou potvůrku ruční zbraní však nebylo snadné. Náčelník vystřílel celý zá‐

sobník na tu hbitou popelku, která přeskakovala ze stromu na strom, zatímco psi pod stromy se mohli uštěkat. Rozzuřený náčelník se hnal dolů po svahu, až se celý pahorek chvěl, teď už však mohl trefit veveřičku leda šiškou. Nakonec složil tu chuděru k velké radosti psů Portimo. Střelil ji z brokovnice a zkrvavenou hromádku podal svému představenému. Náčel-ník však o veverčí kůži nestál a vztekle mrskl zkrvaveným 132

uzlíčkem do křoví.

Zdivočelé psy nebylo vůbec snadné dostat z lesa. Náčelník

nechal Portima, aby si s nimi sám poradil, a vrátil se do vesnice. Cestou musel ještě každému, koho potkal, vysvětlit, proč se tam nahoře tolik střílelo, a teprve pak se mohl zavřít ve své kanceláři.

A aby všeho nebylo dost, zavolali z ouluského ústavu pro

duševně choré, zda již našli uprchlého pacienta, jistého Huttunena. Náčelník zařval do sluchátka, že dotyčného zatím nedopadli, ale že dělají nezbytné kroky.

„Proč jste ho, vy babráci, nechali utýct? Místo abyste ho drželi za katrem, klidně ho necháte odejít. Máte se o ty své cvoky líp starat!“ bouřil náčelník do telefonu.

Hlas na druhém konci aparátu suše konstatoval,

že dotyčný Huttunen není původně jejich pacient, ale že po-chází z jisté nejmenované farnosti, kde se, jak vidno, najdou blázni i v jiných oborech lidské činnosti, než je mlynářství, a že zadržení uprchlíka přísluší pouze jemu, okresnímu ná‐

čelníku policie. Jalová a nactiutrhačná výměna názorů na to, kdo je za Huttunena odpovědný, pokračovala ještě nějakou chvíli, až posléze náčelník, rozzlobený na nejvyšší míru, praštil sluchátkem.

Následující noc Huttunen nevyl. Sestoupil do vesnice, proplížil se mezi domy a zamířil k Suukoski. Aby aspoň trochu zahnal hlad, vyplenil část své zahrádky, do mlýna se však neodvážil. S náručí plnou brukví a mrkví se vrátil ke vsi.

Kradl se od lesa k Siponenovu domu tak opatrně, že ta hospodářova štěkavá bestie se ani neprobudila. Dole v domě také všichni spali, v podkroví se však svítilo. Sanelma tedy bděla. Hodil do okna kamínek a skryl se za keři rybízu. Světlo v podkrovní komůrce zhaslo, okno se otevřelo a v něm se objevila ženina kudrnatá hlava. Uslzenýma očima shlížela Sanelma dolů na dvůr. Huttunen vystoupil ze stínu keřů a 133

zašeptal ke své milované:

„Vyzvedla jsi, má milá, ty peníze z banky? Hoď mi sem dolů náprsní tašku!“

Žena smutně zavrtěla hlavou a šeptem cosi odpověděla.

Huttunen jí však nerozuměl, a tak zmizela z okna, a když se opět objevila, spustila na dvůr útržek papíru. Huttunen chytil v letu bílý lístek, na němž stálo:

„… záložna nemůže vydat Vaše úspory včetně úroků…

V úctě Váš A. Huhtamoinen, ředitel ústavu.“

Huttunen nic nechápal. Začal se tedy vyptávat, zprvu šeptem, pak ale stále hlasitěji, až se Siponenův pes na druhé straně domu rozespale rozštěkal. Sanelma Käyrämová se vy-děsila, napsala na lístek pár slov a papír hodila dolů Huttunenovi. Na lístku stálo:

„Drahý Gunnare, sejdeme se zítra v šest hodin večer v lese za Vittavaarovým přístřeškem na mléko.“

Mlynář spěšně zacouval do lesa. Štěkot psa probudil Sipo‐

nena, který ve spodním prádle a s brokovnicí v ruce vyšel na dvůr, zinspicíroval kůlnu a saunu, nějakou chvíli naslouchal tichu noci a upíral zrak k lesu stejným směrem jako pes, když ale ohař přestal štěkat, hospodář na něj vztekle houkl a vrátil se do domu.

Huttunen si v lesním úkrytu nožem oloupal a snědl pár brukví. Nemohl pochopit, proč pro všechno na světě ředitel záložny odmítl vydat Sanelmě jeho peníze. Jakým právem s ní ten hulvát takhle jednal? Huttunena zcela ovládl hněv.

Pohřbil zbylou zeleninu pod listí a rozběhl se lesem směrem k záložně.

Okresní záložna sídlila v přízemí dvouposchoďového ka-menného domu. V patře bydlel ředitel Huhtamoinen

s rodinou a zřejmě ještě jeden z jeho úředníků, neboť pro jednu rodinu bylo poschodí příliš velké. Huttunen si ze všech stran obhlédl budovu, v jejímž sejfu odpočívaly i jeho úspory, 134

a říkal si, co kdyby se vlámal dovnitř a vzal si, co mu patří.

Problém byl ale v tom, že do sejfu se nedostane bez dyna-mitu. Lepší bude navštívit banku v úředních hodinách a samozřejmě nesmí přijít s holýma rukama. Sekyra mu připadala v tomto případě málo přesvědčivá, rozhodně víc bude na úředníky platit taková puška.

Huttunen si vzpomněl na parádní sbírku zbraní pana

doktora Ervinena. Jednu pušku si snad od lékaře vypůjčit může. Zůstane mu jich pro případ potřeby ještě víc než dost –

ostatně teď ani nebyla lovecká sezona.

Na schůzku za Vittavaarovým přístřeškem na mléko přišla

Sanelma Käyrämová celá utrápená a uplakaná. Huttunen se ji snažil uklidnit, hladil ji po vlasech a šeptal jí do ucha milostná slůvka. Sanelma mu pak vylíčila, co všechno se seběhlo od jejich poslední schůzky. Také nabídla Huttunenovi peníze, ale mlynář si je nevzal:

„Máš, chudinko, tak malej plat a ještě mi budeš dávat. Já už si nějaký peníze seženu sám.“

Načež Huttunen požádal Sanelmu, aby později večer zavolala doktoru Ervinenovi, že jeho pomoc naléhavě potřebují v Kantojärvi, obci vzdálené dobrých dvacet kilometrů od farní vesnice.

„Řekni, že na Kantovic děvečku Leenu přišla těžká chvíle,

a protože jde o komplikovaný porod, naléhavě potřebují lé‐

kaře.“

Když se Sanelma podivila, proč má lékaři namlouvat takové lži, vysvětlil jí Huttunen, že potřebuje dostat doktora na nějaký čas z domu. Kdyby odjel k porodu do vzdálené vesnice, mohl by v klidu navštívit jeho dům.

„Moc potřebuju ty Ervinenovy tabletky na uklidnění. Má je ve skříni vedle krbu, odtamtud mi je posledně dával.“

Sanelma Käyrämová uznávala, že Huttunen nutně potře‐

buje něco na uklidnění, přesto však měla strach:

135

„Ale to by byla krádež… taky nemůžu volat lékaři, aniž bych se představila. Kromě toho na Kantojärvi nikdo nerodí.

Ani tam neslouží děvečka toho jména.“

Huttunen dál přemlouval ženu, aby udělala, o co ji žádá.

Přece se tu jedná, byť nepřímo, o lékařskou pomoc. On, Huttunen, je nemocný, to nikdo nemohl popřít. Jistě, je to trochu nelegální, ale v nouzi si člověk těžko může vybírat. A ten tlak v hlavě už dlouho nevydrží. Kdyby si šel koupit prášky do lékárny, v tu ránu by ho zabásli a prvním vlakem odpravili zpátky do blázince. Nemá pravdu?

A tak Sanelma Käyrämová slíbila, že ještě ten večer zavolá Ervinenovi. Jenom měla obavy, že Ervinen pozná její hlas, avšak Huttunen prohlásil, že ženské přece vždycky dokáží změnit svůj hlas, když i muži se někdy umí přejinačit. Tím myslel na ta svá představení.

„Tak já mu teda zavolám. O děvečce samozřejmě mluvit nebudu, ale na Kantojärvi je v jiném stavu jistá Leena Lanki-nenová. Řeknu, že jí hrozí, že potratí.“

Pak Sanelma mlynáři popsala, jak to probíhalo v záložně, a také, jak na ni náčelník při výslechu naléhal a vyhrožoval jí.

Huttunen se rozčilil a prohlásil, že teď už to úřední moc pře-hnala.

„Co trápí tebe, která za nic nemůžeš! Ty, zdravej člověk, jsi přece z žádnýho blázince neuprchla. Stačí, když dnem i nocí honí jako zvěř mě, tobě ať dají pokoj!“

Než se rozešli, dala Sanelma mlynáři polibek a čtvrt kila slaniny. Huttunen zůstal v lese a blažeností zrovna kvetl: v ruce šrůtek lahodného špeku a na rtech vzpomínku na ženina horoucí ústa. Když Sanelma Käyrämová zmizela za za-táčkou, rozbalil mlynář maso a snědl ho i s kůží, tak byl vyhládlý.

136

26 |

HUTTUNENOVY KAPESNÍ HODINKY ukazovaly osmou. Mly‐

nář číhal v lese za lékařovým domem. Každou chvíli začne mít Ervinen napilno, aby dorazil do Kantojärvi dřív, než žena potratí.

A opravdu: pár minut po osmé vyběhl Ervinen z domu a tvářil se velice ustaraně a uspěchaně. Sanelma Käyrämová tedy splnila, co slíbila.

Ervinen spěchal ke garáži, nastartoval a velkou rychlostí vyrazil směrem na Kantojärvi. Jakmile vůz zmizel z dohledu, Huttunen vyšel z lesa. Napřed zkusil domovní dveře, a když zjistil, že jsou zamčené, obešel dům a dostal se dovnitř okýnkem sklepa.

Hnal se rovnou do pokoje, aby si tam vybral vhodnou zbraň. Výběr byl široký – na stěně visely dvě brokovnice, malorážka, puška na losa, kulovnice a kombinovaná zbraň, která měla dvě hlavně, jednu kulovou a druhou brokovou.

Huttunen se rozhodl pro kulovnici, ke které našel v zásuvce psacího stolu dostatek nábojů. Potřeboval právě takovou zbraň: lehkou a přitom dostatečně účinnou. Na ptáky byla ideální, protože nebyla zbytečně těžká, a v případě nutnosti s ní může skolit i losa.

A když už byl tady, vezme si i pár dalších věcí, které bude v lese potřebovat. Ani to nepovažoval za krádež – při nejbližší vhodné příležitosti lékaři ztrátu nahradí. V nouzi všechno dovoleno, jak praví staré úsloví: bez řádného vybavení by v lese dlouho nepřežil. A kdo zabrání nebohému poustevníkovi, aby si vzal, co potřebuje, zvlášť když se ty věci samy nabízejí? Náčelník a vesničané s Ervinenem v čele mu zabavili všechen majetek. A on teď nedělá nic horšího.

Ervinen měl přepychový batoh, mnohem lepší, než byl ten, co ukradli Huttunenovi. Bodejť taky aby doktor neměl 137

lepší batoh než nějaký mlynář. Rybářské náčiní bylo rovněž prvotřídní. Mušek mohlo být víc druhů, zato nabídka třpytek byla nepřeberná. Rovněž kempovacího nádobí bylo tolik, že nebylo snadné si vybrat. Huttunen nacpal všechny věci do batohu a z ložnice vzal tlustou deku, kterou stočil a řemínky připevnil na ruksak. Ze stěny sundal dalekohled, úplně nový a mnohem silnější, než byl ten mlynářův jednooký. Nakonec

skončily v batohu i kompas a pouzdro na mapy, v kterém bylo i několik speciálek.

Huttunen dobalil a naposledy se rozhlédl po bytě, tak jak

to dělá pečlivý majitel, než opustí dům: nezapomněl na nic?

Taky mu blesklo myslí, zda by nebylo slušné nechat na stole vzkaz, kdo jako vybílil dům a proč. Ale pak si vzpomněl na svůj zpustošený tábor.

„Za tu spoušť pod Reutuvaarou se mi taky nikdo neomlu‐

vil, žádnej lístek jsem tam nenašel. Ať felčar na vlastní kůži pozná, jaké to je někoho vykrást! Proč o mně musel psát, že jsem blázen?“

Huttunen opět prolezl sklepním okýnkem, jako duch se přesmykl přes dvůr a zmizel v lese. Obešel vesnici a zamířil přímo ke Kemijoki. Přespí někde na jeho pravém břehu, kde

bude v bezpečí, protože pokud ho budou hledat, tak nejspíš někde v okolí Reutuvaary.

K převozu přes řeku však nemohl použít obecní prám, ale

musel upytlačit loďku, ve které převesloval na druhý břeh.

Loďku ukryl na jednom pobočním toku pod keři přesahují‐

cími nad vodu. Pak ještě ušel pár kilometrů od břehu a tam v hustém mlází přenocoval, zabalen do deky doktora Ervinena. Ráno se vrátil k loďce, s sebou si vzal jen pušku a hrst nábojů. Převesloval na druhý břeh a se slovy Teď hurá do banky! zmizel jako přízrak v lese.

Přikradl se zezadu k záložně, protože však bylo časné ráno, měli ještě zavřeno. Stáhl se zpátky do lesa a tam čekal.

138

Nabil pušku a zkontroloval zámek. Minutu poté, co otevřeli, vstoupil Huttunen s puškou v ruce dovnitř. Úředníci se vydě‐

sili, hlavní účetní spěchal do zadní místnosti zavolat řediteli Huhtamoinenovi. Pokladník, který seděl vedle sejfu, zbledl a viděl se už jednou nohou v hrobě. Duševně chorý muž s puškou v ruce v peněžním ústavu budil oprávněné obavy.

Huttunena však ani nenapadlo střílet, pouze pokojně oznámil všem přítomným:

„Přišel jsem si pro svoje úspory. Všechny, včetně úroků.“

Do haly záložny se vřítil ředitel Huhtamoinen. Byl rozru‐

šený a zmatený, přesto se však pokusil vyjednávat.

„Á, pan Huttunen osobně… ano, máte u nás své úspory, jsou bezpečně uloženy v našem trezoru, ale dát pokyn k jejich výplatě opravdu nemohu…“

Huttunen položil prst na spoušť.

„Jsou to přece moje peníze! O ty ostatní zájem nemám, ale

ty svoje si odnesu.“

Huhtamoinen vyděšeně koktal:

„Já přece nepopírám, že u nás máte depozitní účet, že u nás máte své peníze… ale potíž je v tom, že vám je nemů‐

žeme vydat, protože až na další byly převedeny na účet obec-ního úřadu. Z Oulu totiž přišel přípis, že jste jako to, pod kuratelou… a pokud si chcete své peníze vyzvednout, musíte požádat o souhlas hospodáře Vittavaaru. Co abych mu zavolal, třeba dovolí, abych vám ty peníze vydal…“

„Nikam se volat nebude! Stejnak byste volal rovnou ná‐

čelníkovi. A co má co dělat s mejma úsporama ten podělanej Vittavaara? To mu nestačí, co nakřečkoval prodejem dřeva?“

Ředitel záložny vysvětlil, že Vittavaara je předsedou soci‐

ální komise a z toho titulu rozhoduje i o finančních záležitos-tech všech, kdo jsou pod úředním dohledem.

„Ale já s tím nemám co dělat, plním jen příkazy,“ dušoval

se Huhtamoinen.

139

„Stejnak si ty peníze vyberu. Kde to mám podepsat?“

Pokladník chvějící se rukou položil na pult stvrzenku, Huttunen na ni napsal své jméno a datum a Huhtamoinen mu

odpočítal na pult peníze. Moc jich nebylo, ale na pár měsíců skromného života to stačilo.

Ze zadní místnosti bylo slyšet hlas vrchního účetního.

Huttunen se šel podívat, s kým tam ten člověk mluví, a když zjistil, že účetní něco šeptem říká do telefonu, nakázal mu, aby toho okamžitě nechal. Vyděšený účetní položil sluchátko a Huttunen se vrátil do haly, kde oznámil Huhtamoinenovi, že bude‐li v budoucnosti ještě mít nějaké peníze navíc, nedá je do záložny, ale vloží je do státních obligací.

„Nevěřím takovejm podnikům, kde se člověk bez pušky nedostane k vlastním úsporám.“

Huhtamoinen se pokusil napravit reputaci ústavu.

„Chyba v žádném případě není na straně záložny. Jen se musíme řídit zákony a nařízeními úřadů, byť to je někdy ne-příjemné a k zákazníkům i nezdvořilé… a ve vašem případě prostě došlo jen k mnoha politováníhodným nedorozumě‐

ním. Avšak proto, milý pane Huttunene, neztrácejte důvěru v náš ústav. Taky jsem dalek toho pokládat toto… nedopat‐

ření za bankovní loupež nebo něco podobného. Až se ten váš případ vyjasní, uvítáme, když si u nás opět otevřete účet. Se starými zákazníky jednáme v našem bankovním ústavu jako s přáteli, o tom buďte ujištěn. Věřím, že budeme mít příležitost promluvit si dokonce i o případném poskytnutí půjčky…

myslím samozřejmě v budoucnu.“

Huttunen pospíchal zpátky k lesu. V hale záložny zůstali po tom duševním otřesu všichni ještě chvíli jako ochromení.

Teprve pak účetní běžel dozadu, aby zavolal náčelníkovi.

Huhtamoinen od něj převzal sluchátko a vylíčil Jaatilovi, co se tu stalo. Před chvíli vtrhl do záložny se zbraní v ruce hledaný mlynář Gunnar Huttunen.

140

„Vyloupil náš ústav. Nejedná se sice o žádnou horentní částku, Huttunen tu moc peněz neměl, ale bankovní loupež je vážný trestní čin, proto doufám, že zalarmujete pár chlapů a pustíte se za tím zločincem. Mlynář zmizel v lese, není to víc jak pět minut.“

141

27 |

HUTTUNEN ZATÍM DOBĚHL LESEM za vsí ke Kemijoki, skočil

do loďky a mohutnými záběry, až se vesla prohýbala, vedl loď přes bystrý proud k protějšímu břehu. Nesmí meškat ani vteřinu, náčelník už jistě chystá další pátrací akci.

Zpráva o vyloupení banky stačila už dospět do končin na

druhé straně řeky, a tak břeh byl poset auty, která se snažila dostat na přívoz. Na něm stálo asi deset mužů s koly, téměř každý měl přes rameno pušku. Na Huttunena, který včas ob-rátil loďku a vesloval v dostatečné vzdálenosti od přívozu, volali:

„Hej, ty tam! Vrať se do vesnice, Kunnari Huttunen vy-loupil banku a Ervinenovi ukradl rybářský náčiní a pušku!“

Když Huttunen neodpovídal, ale dál vesloval, jeden

z mužů řekl:

„Neslyší, zakřičíme hlasitěji.“

Teď volali jeden přes druhého a tak silně, že Huttunenovi

nezbývalo než přestat veslovat a odpovědět. Stáhl si čepici na oči a zakřičel:

„Jedu do Asemakyly a hned se zas vrátím!“

To muže uspokojilo a Huttunen byl zachráněný. Nechal loďku tam jako včera a spěchal k lesu. Teď měl opravdu napilno. Ještě štěstí, že ho ti chlapi na přívozu nepoznali.

Vytáhl z houští batoh, chvilku studoval Ervinenovy mapy

a pak vyrazil směrem na východ od Kemijoki, za cíl si vybral Puukkokumpu, odlehlou oblast obklopenou ze tří stran mo‐

čály a vzdálenou dobrých deset kilometrů. Při jedné straně pahorku se klikatil neširoký potok a Huttunen věřil, že tady bude v bezpečí. Náčelník by musel zbuntovat stovky mužů, kdyby chtěl pročesat les až sem, k Puukkokumpu. Kromě toho hledat začnou nejspíš v pustině kolem Reutuaapy.

Puukkokumpu, na jehož vršku se Huttunen utábořil, byl 142

poměrně vysoký kopec porostlý smrky, štíhlými stromy se špičatými korunami. Čas od času mlynář zaměřil dalekohled

k západu přes potok Puukkopuro a rozlehlý močál, aby se přesvědčil, zda se mu již pronásledovatelé nedostali na stopu.

Nejmíň podesáté přepočítal peníze ze záložny. Na halíř odpovídaly částce, kterou si za ta léta uložil, plus úroky.

Huttunen plánoval, že jen co se situace trochu uklidní, na-vštíví obchod v sousední farnosti. Zatím vyzkouší Ervine-novo rybářské náčiní, a co mu brání, aby si k obědu střelil pár pernatců? Zvedl zbraň, krásnou, téměř novou kulovnici, a začal ji prohlížet. Byla to přesná věcička se zásobníkem na pět nábojů a dalekohledným mířidlem. Teď ale zkoušet, jak střílí, nebude, neboť stačí jediný výstřel, a bude mít v zádech celou vesnici.

Večer se Huttunen vyděsil – v čočkách dalekohledu se mihla lidská postava. Z blata se vyloupl shrbený mužíček, vlekoucí na hřbetě něco moc těžkého. Huttunen zaostřil dalekohled. Co to ten pidimuž nesl? Vypadalo to jako velká ná‐

doba, snad sud. K mlynářové kopci to bylo ještě něco přes kilometr, s přesností se tedy nedalo určit, s čím se mužík táhne. Zato zřejmé bylo, že má naspěch. Pílil třaslavým mo‐

čálem, a třebaže náklad musel být těžký, ani jednou se nezastavil,

aby

si

oddechl.

Mířil

přes

bláto

přímo

k Puukkokumpu. Huttunen nabil zbraň a čekal, až se muž přiblíží na dostřel. Pokud se neobjeví někdo další, mlynář prchat nemusí. Přesto pro jistotu schoval batoh do křoví na břehu Puukkopura.

Když se muž ještě víc přiblížil, Huttunen rozpoznal, že na zádech mu poskakuje alespoň padesáti litrová začazená ná‐

doba. V rytmu belhavého běhu se nesl z močálu tlumený cin‐

kot, jako když na sebe narážejí nějaké kovové předměty.

Nejspíš trubky, co muž nesl v podpaží.

Na dostřel od mlynářova tábořiště se mužík konečně za-143

stavil, složil náklad na zem, těžce si vzdychl a pak vyrazil zpátky tam, odkud přišel. Teď, bez břemene, upaloval jako zajíc. Zřejmě měl ten pidimužík safraportsky naspěch.

Huttunen jen kroutil hlavou: proč se dře s tím těžkým su‐

dem až sem, doprostřed černých blat? Co asi má za lubem?

Mužík zmizel v lese za močálem. Huttunen měl tisíc chutí

jít se přesvědčit, co vlastně ten nebožák přitáhl na blata, cosi jej však varovalo, aby zůstal na místě. Co ví, k čemu sem ty divné věci dovlekl? Třeba to byla obrovská bomba, kterou nastražil na zvědavého štvance. Lidská faleš nezná mezí –

rozumnější bude držet se od záhadného sudu stranou tak dlouho, jak jen to půjde.

Po nějakém čase vyšel z lesa za močálem tentýž malý chlapík, opět obtížený břemenem, snad ještě o poznání těž‐

ším. Tak proto se vracel – aby dopravil na nehostinné močá‐

lisko další podezřelý náklad! Huttunen přiložil k očím dalekohled. Tentokrát měl ten pilný speditér na zádech ná‐

dobu nezačerněnou, kovově se lesknoucí, o poznání sice menší, než byla ta první, zato o dvě poznání těžší. Alespoň soudě podle toho, že s ní nemohl běžet, ale jen usilovně šlapat přímo směrem k Puukkokumpu, k místu, kde na něho čekal začazený sud.

Když muž dospěl blíž, Huttunen poznal, že nese na zá‐

dech dvaceti litrovou konev na mléko. Podle toho, jak hluboko se mužíkovy nohy propadaly do močálu, musela být plná. Konečně muž dospěl k sudu, shodil konev na zem, vy-dýchl si a nahodil si na záda začazený sud. Huttunen vyměnil dalekohled za pušku, odjistil a zaujal polohu střelce. Když Huttunen viděl, že mužík míří přímo do místa, z něhož jej sledoval, ustoupil do skrytu smrčiny, zbraň měl stále pohotově. Kdoví, co proti němu ten podivný sudonosič obmýšlí?

A pak ho Huttunen konečně poznal. Ten pilný speditér byl pošťák z Asemakyly, listonoš Piittisjärvi! Dobře známý 144

Huttunenovi stejně jako všem vesničanům. Příjemný chlapík a jako notorický pijan vzácná výjimka, že občas i dobrý člověk si může mařit život kořalkou… Huttunen se upřímně zarado-val: tam přichází člověk, který zaručeně nepatří k Jaatilovým stopařům. Piittisjärvi byl čilý padesátník, který poté, co ještě před poslední válkou ovdověl, živořil z bídného platu míst-ního pošťáka, spíš nuzák než bohatec, který věčně neměl pe-níze, zato kořalky měl vždycky na rozdávání. Často roznášel psaní silně podroušený nebo doručoval obsílky s pořádným kocourem v žaludku. V střízlivém stavu to byl člověk mírný a zdvořilý, když se ale opil, povzbuzen kořalkou dokázal po-vědět pěkně od plic i nejednomu místnímu zazobanci, kterému život nadělil víc než jemu, chudému pošťákovi, co si o něm myslí.

Se supěním a funěním stoupal Piittisjärvi do svahu a na vrcholu kopce složil na zem začazený sud a několik trubek.

Pářilo se z něj jako ze schváceného koně, ruce se mu chvěly od těžkého nákladu. Tvář měl zmučenou, pot mu stékal do očí a vrásek na lících. Utřel si špinavým rukávem obličej, i za srdce se chytil a chvíli tam podržel dlaň. Až z bahnatého třa-soviska jej sem doprovodila hejna dotěrných komárů, on však byl tak umdlený, že ani neměl sílu odehnat ty krvežíznivé pisklavce z tváře. Jen se toporně otočil a vydal se zpět k močálu pro konev na mléko.

Teprve až dopravil na kopec poslední díl výbavy, uklidnil

se a posadil se na konev, aby si zakouřil. Byl tak vyčerpaný, že se mu až na třetí pokus podařilo zapálit cigaretu, dvě zá‐

palky mu předtím v chvějících se prstech zhasly.

„Do hajzlu…“

Piittisjärvi byl k smrti ukonaný a vyčerpaný a Huttunen se tomu nedivil, neboť táhnout se s takovým nákladem až bůh-víodkud, to by uondalo i onačejšího chlapa, než byl tenhle pošťák. Huttunen vystoupil ze skrytu smrčí, v ruce stále tří‐

145

mal pušku.

„Nazdar, Piittisjärvi.“

Pošťák se napřed tak vyděsil, že mu cigareta vypadla z úst do mechu. Když ale poznal Huttunena, odlehlo mu a zachmuřenou vrásčitou tvář na vteřinu rozjasnil unavený úsměv.

„Kurva, Kunnari. Tak ty seš tady!“

Piittisjärvi sebral ze země cigaretu, znovu si zapálil a na-bídl i Huttunenovi. Mlynář se zeptal, co přivedlo pošťáka na Puukkokumpu. A proč pro všechno na světě přitáhl do téhle

divočiny to nádobí.

„To tady chceš pálit kořalku?“

Piittisjärvi mu vysvětlil, že si postavil palírnu na starém známém místě u paty Reutuvaary. Zápara už byla dostatečně

prokvašená, dnes ráno chtěl začít stáčet. Ale hned od rána bylo ve vsi i v lesích kolem nezvykle živo. Chlapi s puškami na rameni obcházeli kolem Reutuvaary, psi štěkali a hospodáři stříleli jako diví do vzduchu a křičeli, ať se Huttunen vzdá.

„Chápeš snad, že jsem měl napilno. Musel jsem evakuovat

celou palírnu. Dovlekl jsem ty krámy lesem ke Kemijoki a převezl je na druhej břeh, loďka se pod tou tíhou málem pře-vrhla. A potom rovnou sem, všechno pěkně v poklusu. Můžu

ti říct, že v životě jsem se tak nenadřel.“

Lačně vdechoval kouř, hleděl na konev se záparou, na kotel a na trubky a na tváři měl šťastný úsměv.

„Ale hlavně že jsem zachránil palírnu před těmi zdrá‐

panci! Za války, to bylo už při ústupu, jsem se ocitl v podobný situaci. Na Karelský šíji jsme s kamarádem zůstali u kulometu jako poslední, a když pak zaveleli k odchodu, měli jsme co dělat, abychom tu těžkou mrchu odtáhli. Ale dotáhnout sem celou palírnu bylo snad ještě těžší.“

Huttunen politoval Piittisjärviho. Prohlásil, že je mu 146

upřímně líto, že pošťák se kvůli němu tak hrozně nadřel.

Avšak dobrosrdečný mužík jen velkoryse mávl rukou:

„Darmo se netrap, Kunnari. Ty za nic nemůžeš, to všechno

ten bláznívej náčelník. Radši si ještě zapal!“

147

28 |

JEŠTĚ TU NOC PIITTISJÄRVI s Huttunenem palírnu opět zprovoznili. Ukryli ji v křoví na břehu Puukkopura a Piittisjärvi měl sto chutí začít hned vařit kořalku, neboť zápara byla dostatečně vydestilovaná a listonoš byl vyprahlý jak došek.

Avšak noc byla světlá a bezvětrná a hrozilo nebezpečí, že kouř by je mohl prozradit. Až před ránem, když se zvedl vítr, rozdělali suchým dřevem pod kotlem oheň a nalili do kotle pronikavě páchnoucí záparu. Huttunen přinesl z potoka ve vyprázdněné konvi studenou chladící vodu. Jakmile odpa‐

řený alkohol pronikl do trubky, zkondenzoval na kořalku a začal odkapávat do připravené nádoby.

Piittisjärvi okoštoval čirou tekutinu, šťastně se zašklebil a podal skleničku Huttunenovi. Ten však jen zakroutil hlavou.

Prý že od jisté doby nepije.

„Seš blázen, když si nedáš ani skleničku,“ divil se posti-lion. Když ale zvážil výhody, které mu přinese kamarádova střízlivost, přestal ho nutit do pití.

„Aspoň zůstane víc pro mě.“

Huttunen si připravil rybářské nádobíčko a před odchodem ještě přinesl pošťákovi plnou konev chladící vody.

Když se pak vrátil s několika pstruhy, měl už Piittisjärvi trochu v hlavě. A protože nehrozilo, že se mlynář opije, Piittisjärvi ho požádal, aby dál vařil místo něj. On se pak bude moct pořádně nachmelit.

Napřed se ale najedli. Huttunen usmažil ryby, Piittisjärvi nabídl ze svých zásob sůl, chléb a pořádný kus tučného vep‐

řového. Rybu jedli prsty, horké maso hojně sypali solí a při-kusovali křupavý chléb. Huttunen přiznal, že už dlouho se takhle nenajedl, vlastně to bylo jeho první pořádné jídlo od chvíle, kdy mu na Reutuvaaře zničili tábor. Piittisjärvi na tom nebyl o mnoho lépe. Naposled jedl před dvěma dny, kdy vy-148

zvedával na poště noviny a dopisy, a v létě i tak jídlu moc nedal, když musel neustále běhat s poštou a k tomu ještě vařit kořalku.

„V zimě to je lepší. Lidi míň píšou a já mám čas téměř každý den si něco uvařit.“

Načež Piittisjärvi nabídl Huttunenovi výhodnou spolu‐

práci. Jeden se bude starat o palírnu, zatímco druhý bude roznášet poštu. Piittisjärviho povinností bylo třikrát týdně doručit dopisy a balíky v Asemakyle a v dalších dvou sousedních vesnicích, zbývající dny však nemíní promarnit vaře-ním samohonky, protože pak by už neměl čas ani se pořádně

opít. Jako protislužbu pošťák Huttunenovi slíbil, že mu pravidelně bude nosit jeho poštu. Huttunen prohlásil, že žádnou poštu nečeká a že tady v té pustině ani nemá pořádnou adresu.

„Tak objednáme Deník Severu! Budeš mít vlastní

schránku někde v lese blízko Asemakyly a já ti tam budu nosit noviny a psaní, tak jako je nosím ostatním. Taky můžeš sám psát a já tvoje dopisy doručím. Třebas tý nový zeleninový poradkyni, říkají, že je do tebe zamilovaná.“

To nebyla špatná nabídka. Sanelmě by občas napsat měl a

noviny Huttunen nečetl od té doby, co ho zavřeli do blázince.

A tak se muži domluvili. Zbývalo rozhodnout, na jak dlouho si předplatit Deník Severu. Na celý rok by asi bylo mrhání penězi, neboť kdoví, co se za tu dobu semele. Nakonec dal Huttunen pošťákovi peníze na čtvrtletní předplatné a Piittisjärvi slíbil, že noviny objedná, jen co se vrátí do vesnice.

Huttunen se rozhodl, že napíše alespoň krátké psaní Sanelmě Käyrämové. V náprsní kapse našel stvrzenku ze zá‐

ložny, ani on, ani pošťák však neměli pero nebo tužku.

Nakonec mlynář sesmolil dopis na rub stvrzenky začazeným

klacíkem, který vytáhl z ohně.

Pak Huttunen roztáhl Ervinenovu mapu a ukázal Piit‐

149

tisjärvimu, kde si vybuduje nový tábor a kam také přemístí palírnu. Byla to táhlá vyvýšenina při horním toku Puukkopura, vzdálená necelé tři kilometry od místa, kde teď byli. Za ní se rozprostíral močál a průrvou v nízkém hřbetu protékal potok Puukkopuro. To místo Huttunen objevil, když šel ráno na ryby. Považoval je za bezpečnější než pahorek, na jehož úpatí teď vařili kořalku.

Pak si ještě dohodli místo, kde Piittisjärvi umístí Huttunenovu schránku. Třikrát týdně si tam mlynář bude chodit vy‐

bírat poštu. Vždy pak v neděli a někdy i v týdnu Piittisjärvi zajde do tábora, aby se tu pořádně opil.

„V neděli ti přinesu poštu až sem, takže koncem týdne do

schránky pro noviny chodit nemusíš.“

Huttunen dal Piittisjärvimu peníze, aby mu koupil sůl, cukr, kávu a kus uzeného vepřového.

Po jídle se Piittisjärvi musel vrátit do vsi, protože dnes byl zase den, kdy roznášel poštu. Opláchl si v potoku začazenou tvář a vykloktal si ledovou vodou, aby se zbavil pachu po kořalce. Před odchodem ještě poradil Huttunenovi, co má dělat v případě, že se zápara příliš zahřeje nebo pokud přestane z trubky vytékat kořalka.

„To nejhorší, co se může stát, je, necháš‐li záparu při-smoudnout. Mně se to stalo v létě 1939. Předtím mi na podzim umřela žena a já pořádně nevěděl, co dělám. Zápara se přismoudla a já pak dva dni pucoval kotel, aby se v něm zase dalo vařit. Kamarádi, co se napili tý přiboudlý kořalky, všichni onemocněli a jeden z nich málem umřel. Skoda, mohl to mít odbytý, protože jak potom na podzim vypukla zimní válka, hned v prvním tejdnu padl.“

A tak Piittisjärvi svěřil palírnu na starost Huttunenovi a šel. Lehkým krokem překonal široké mokřatisko a vesele si pohvizduje prošel lesy rovnou k poštovnímu úřadu, kde taky hned objednal Huttunenovi na tři měsíce noviny. Pro jistotu 150

napsal jako adresáta sebe.

Když do večera roznesl všechnu poštu, vrátil se domů pro

pilu, sekyru a hřebíky, vzal taky pár krátkých prken a roli asfaltové lepenky. Všechno nacpal do poštovních brašen, obe‐

šel Asemakylu a brzy zmizel v lese. Tam nechal v křoví kolo a pokračoval pěšky k místu, kam si Huttunen měl chodit pro poštu. Vybral si dostatečně silnou borovici a začal na jejím kmeni rychtovat schránku.

Šlo mu to jak po másle, však taky byl z titulu poštovního

úředníka na takové věci machr. Udělal z latěk kostru, pobil ji ze všech stran kousky prken a schránku velkými hřeby připevnil ke kmeni borovice. Pak nožem odřízl dostatečně velký kus asfaltové lepenky na střechu.

„Kdyby zmokly noviny, nic se neděje, ale taková úřední pošta by zvlhnout neměla.“

Z pásku pak Piittisjärvi odřízl dva proužky kůže na zá‐

věsy pro kryt schránky. I na deset takových pantů by kůže na pásku bylo dost. Až se rozlítostnil, když si připomněl, že pásek si pořídil na svatební cestě do Kemi. Tehdy byl ještě jonák, ale jak mu pak zemřela žena, postupně přidával na řemen dírku za dírkou.

„Kdyby Hilda žila, nikdy bych takhle nesešel,“ vzpomínal

Piittisjärvi na zemřelou manželku a knedlík mu stoupl do vyhublého krku.

Schránka byla hotová, zbývalo ji ještě natřít. Piittisjärvi vá‐

žil, zda by vůbec bylo rozumné ji natírat úřední barvou, tedy nažluto, jak přikazoval poštovní zákon. Teď v létě by to ze silnice vidět nebylo, ale v zimě, až opadá všechno listí, by mohla zářivě žlutá barva schránku prozradit. A tak se Piittisjärvi rozhodl, že schránku natírat nebude, třebaže z duše nerad nosil poštu do těch oprýskaných a zašedlých bedniček, kterých i v jeho rajonu bylo požehnaně. Však taky když jednou zase nesl poštu Siponenům, pokáral hospodáře:

151

„Kdyby sis tu svou schránku aspoň pořádně natřel. Takhle

mám dojem, že házím noviny do vrabčí budky! I když tvojí starý je asi jedno, kam ty její ženský srákory hodím. Hlavně že má co číst.“

Poštovní trubku ale Piittisjärvi na přední stěnu schránky vyryl a pod ni jméno majitele: „Kunnari Huttunen.“ Nakonec vhodil dovnitř jeden Deník Severu jako na zkoušku, že vše udělal správně.

A Kunnari si odteďka může chodit vyzvedávat poštu, řekl

si spokojeně.

152

29 |

A TAK SI ZASE NÁŠ POUSTEVNÍK musel začít budovat tábo‐

řiště. Postupně odnosil k úpatí nízké písečné vyvýšeniny na břehu potoka všechno své náčiní i Piittisjärviho palírnu.

Místu dal jméno Tábornická hora. Nejprve postavil přístřešek a teprve pak smontoval pošťákovu palírnu. Také vykopal dvě jámy: jednu na polní kuchyni při patě hřebene porostlého li‐

šejníkem, druhou o něco dál jako sklep na výstroj, rybářské náčiní, batoh a pušku. Pak začal vařit samohonku.

Výsledkem bylo asi deset litrů páchnoucí kořalky. Huttu‐

nen usoudil, že kdyby tekutinu ještě jednou zčeřil, i tak by to dalo dobrých sedm litrů. Kdyby kořalku vařil Piittisjärvi, s nějakým dalším zčeřováním by se neobtěžoval. Protože však tentokrát byl vinopalníkem člověk střízlivý a učenlivý, Huttunen zčeřil kořalku ještě jednou. V konvi měl nakonec poctivých šest litrů čistého alkoholu, čirého jako podzimní led a silného jako Ervinenův šnaps. Huttunen kapku ochutnal a hned zase kořalku vyplivl. Chutnalo to odporně a jen si darmo spálil patro.

„Pití mi nepomůže, jen bych zase provedl nějakou hloupost.“

Huttunen ukryl konev s kořalkou do bahna na kraji mo‐

čálu a rozebral palírnu. Jednotlivé díly schoval do křoví. Pak si hodil na rameno kulovnici, vzal si také rybářské nádobíčko a vypravil se doplnit zásoby. Mířil na severozápad, do míst, kde minulou zimu s Portimem stříleli ptáky. Na tu výpravu rád vzpomínal. Ulovili spoustu zvěře, třebaže s sebou neměli psa. Portimo nechal svého obrovitého křížence doma, neboť to byl spíš medvědí pes, který nechápal, proč byl měl štěkat na nějaké ztřeštěné ptáky. Huttunen si říkal, že kdyby tohle léto bylo všechno jako vloni, tak by tu neslídil po zvěři sám, ale po boku by mu kráčel Portimo. Teď však měl policista 153

onačejší zvěř k slídění.

„Nejlepší část léta zmarní pronásledováním svého kama-ráda. Určitě se mu to zajídá, když ho nutí takhle po mně čeni-chat.“

Loňské loviště Huttunena nezklamalo. Střelil několik

ptáků a při návratu ještě v místě, kde se do potoka vléval menší tok, nachytal dobrých deset kilo ryb. A než došel do tábora, natrhal velký březový kornout borůvek.

Až na tu osamělost mu bylo docela dobře. Nikam nemusel

chodit, na větvích stromů viseli nasolení ptáci, sudy s nasolenými rybami se chladily hluboko v útrobách močálu.

Aby si ukrátil čas, rozhodl se, že si dojde pro poštu. Třebas mu už Piittisjärvi stihl předplatit noviny.

Schránku našel snadno – na domluveném místě v lese pár

desítek metrů za Asemakylou. Nešel k ní přímo, ale párkrát schránku širokým obloukem obešel, aby se ujistil, že za bu-kem na něj nikdo nečíhá. Les však byl tichý, nikde ani ži-váčka, a tak se rozběhl ke schránce a již z dálky viděl na přední stěně své jméno.

Hřejivý pocit radosti naplnil srdce osamělého lesního muže: měl teď spojení se světem, tuhle šedivou, neuměle te-sanou budku na kmeni borovice. Piittisjärvi splnil, co slíbil.

Ale co pošta? Už tam něco je? Huttunen se bál schránku otevřít. Kdyby byla prázdná, snad by to zklamání neunesl.

Bál se však zbytečně. Uvnitř byly dvoje noviny a tlustá obálka, na níž bylo ženskou rukou napsáno jeho jméno. Huttunen už to písmo znal – Sanelma Käyrämová mu napsala dlouhé psaní.

Skryl se v houštině několik set metrů od schránky a tam dopis otevřel. Bylo to krásné milostné psaní. Jak Huttunen četl ty řádky plné lásky, napřed zčervenal, pak mu začalo šumět v hlavě, do očí stoupla vláha, až již nerozpoznával jednotlivá slova, ruka se mu třásla, ve spáncích tepala krev.

154

A z přemíry štěstí a radosti se mu chtělo zavýt.

K dopisu byl přiložen drobný sešitek, na jehož obálce četl: Korespondenční škola při osvětové společnosti

Obchodní kurz

A v doušce k nabídce studia na korespondenční škole Sanelma Käyrämová v duchu úvodních slov ze štítku žádala milého příjemce, tedy Huttunena, aby „sešitek nezahazoval, ale seznámil se s jeho obsahem a přihlásil se ke studiu, když má teď tolik volného času, neboť člověk nikdy nesmí ustr-nout, ale má se stále, navzdory všem nesnázím, dále vzdělá‐

vat. Pouze tak může každý Fin dosáhnout štěstí a úspěchu, jež navíc budou ku prospěchu celé vlasti.“

Huttunen upaloval zpět k táboru a dorazil do něj za nece‐

lou půldruhou hodinu, ačkoliv od schránky ke břehu potoka

to bylo dobrých deset kilometrů. Uvelebil se v přístřešku a znovu si četl ten krásný dopis od Sanelmy Käyrämové. Celý ho přečetl ještě několikrát, až znal jeho obsah nazpaměť. Teprve pak začal listovat v novinách.

Byly plné novinek z Koreje. Vojna v daleké Asii se během

léta změnila ve válku poziční a Huttunen si bezděky vzpomněl, jak minulou zimu střídavě vítězili Američané, Korejci a Číňané. Teď se fronta zastavila na 38. rovnoběžce a Sovětský svaz navrhuje jednat o příměří. V novinách také našel fotografii vojenského džípu plného důstojníků, za nimi byla dělo-střelecká baterie a v pozadí se tyčily vysoké hory. Pod obrázkem stálo, že jednotky OSN nepřetržitě hlídkují na pří‐

jezdových cestách, aby zabránily nenadálému útoku ze zá‐

lohy. Na blatníku džípu se nicméně třepetala vlajka Spojených států. Huttunen si přál, aby se válčící strany dohodly. Jakmile by válka skončila, klesla by ve Finsku cena dřeva, což by znamenalo, že velcí hospodáři, jmenovitě takový Siponen nebo Vittavaara, by už dál nemohli bohatnout

155

na korejské krvi.

I o příští olympiádě se tu psalo. Vypadalo to, že příští léto budou jejím hostitelem Helsinky. Svého času Huttunen skočil s osikovou tyčí tři metry devadesát a uvažoval o tom, že se bude ucházet o účast na hrách. Ale pak vypukla zimní válka a olympijské hry se kvůli vojně nekonaly. Druhá světová válka sice už dávno skončila, ale v dané situaci Huttunen neměl nejmenší možnost se her zúčastnit, protože jakmile by vystrčil nos z lesa, hned by ho chytili a zavřeli.

Taky se tu psalo, že poprvé v dějinách se olympijských her chtějí účastnit Sověti. Proč ne, například v hodu kladivem můžou vyhrát, pomyslel si Huttunen a vzpomínal přitom, jak daleko házeli v Syväri Sověti granáty.

„I v maratónu můžou sbírat medaile, ale na kole jim finský voják vždycky dá na frak. Tedy jestli se na olympiádě soutěží taky v cyklistice.“

Když přečetl i druhé noviny, začal Huttunen studovat brožuru osvětové společnosti. Mnoha slovy se tam vynášely výhody

korespondenčního

studia.

Například

taky,

že „energický a vzdělaný obchodník získá dobré postavení ve společnosti rychleji a snáze než lidé pracující v mnoha jiných odvětvích.“

Huttunen byl to jiné odvětví. Byl mlynář. A jistě byla pravda, že jako obchodník by si na chleba vydělal snáz než jako majitel prastarého mlýna, do něhož navíc v případě, že noční mrazíky zničí úrodu, nespadne ani zrnko obilí. Ješ‐

těže ho při životě držela hoblovka, ale na její rozšíření neměl peníze, stejně jako na pilu, kterou by si taky rád zřídil. Navíc se stále častěji mluvilo o elektrických mlýnech, které k provozu nepotřebovaly žádný potok nebo řeku. To všechno

sice mluvilo pro změnu povolání, jenomže copak ho někdo nechá obchodovat, když jako psanec a štvaná zvěř se neodva‐

žuje ani pustit vlastní mlýn?

156

Na druhé straně by mu takové studium pomohlo krátit dlouhou chvíli. V brožuře se psalo, že kurzy účastníci absol-vují výhradně korespondenčně. „Může se jich účastnit každý, kdo vychodil základní školu, a to bez ohledu na věk, stávající zaměstnání či místo bydliště. Může bydlet kdekoliv, kam pravidelně dochází pošta, a studiu se věnovat, kdy sám bude chtít a kdy mu to dovolí jiné povinnosti či činnosti.“

Tohle byla škola jako stvořená pro život, jaký byl teď Huttunen nucen vést. Bylo snad jedno, kde bude Huttunen studovat, zda v lese, nebo ve mlýně. Piittisjärvi mu bude nosit poštu do lesa a páni učitelé o tom nemusí nic vědět.

K večeři si Huttunen dopřál půlku tetřívka a kornout klikví. Pak se natáhl na lože z chvojí, kulovnici položil na dosah ruky. Před usnutím si ještě přečetl dopis od Sanelmy.

Snad teď bude všechno ještě o štipeček lepší, když mi Sa‐

nelma napsala tak horoucí dopis, pomyslel si Huttunen na-dějeplně, než usnul na chvojí vonícím smolou.

157

30 |

V NEDĚLI DOSTAL POUSTEVNÍK pod Tábornickou horou ná‐

vštěvu. Přišli ho společně pozdravit listonoš Piittisjärvi a poradkyně Käyrämová.

Vpředu šel pošťaček, na zádech měl těžký batoh a kolem hlavy husté hejno komárů, za ním šla krok co krok Sanelma, kyprá a ruměnná. Oba byli dlouhou cestou utrmácení, žena se ledva držela na nohou. Když však spatřila Huttunena, zemdlenost ji opustila. Doběhla ke svému Gunnarovi, vrhla se mu do náruče a mlynáři bylo u srdce tak slastně, že se neubránil a musel zase jednou od plic zavýt.

Piittisjärvi netrpělivě čekal, až se doobjímají a mlynář přestane skučet, pak si odkašlal a napůl úředním tónem se zeptal:

„A co kořalka, uvařil jsi?“

Huttunen odvedl listonoše k třasovisku, z jehož chladi-vých útrob vytáhl konev, otevřel víko a dal Piittisjärvimu při‐

čichnout. Pošťaček strčil makovičku do nádoby a vzápětí se z konve ozvalo zamlaskání a pak radostné zvolání.

Namísto díků pak Piittisjärvi mlynáři oznámil, že mu při‐

nesl plný batoh dárků, téměř samé životně důležité věci.

„Však se pojď podívat!“

Vrátili se do tábora, kde zatím Sanelma Käyrämová uva‐

řila kávu. Piittisjärvi šel k přístřešku a vyprázdnil batoh na chvojí na podlaze. Byly to samé užitečné věci: větší množství cukru a soli, balíček kávy, sáček mouky, kroupy, kilo vepřo-vého, dvě kila másla… a nakonec se na chvojí vykoulela hlávka zelí a za ní několik svazků mrkve, pár brukví, taky hrachové lusky, červená řepa, celer, růžičkové kapusty a asi dvě kila nových brambor.

158

Huttunen objímal Sanelmu něžným pohledem, žena se

šťastně usmívala.

„Nezapomínej, Gunnare, na zeleninu… nejlepší je na‐

strouhaná. Všechna kromě zelí a celeru je z tvojí zahrádky.“

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ zajíkal se dojetím Huttunen. Hleděl přitom na drobnou postavu pošťáčka a obrov‐

skou hromadu potravin, které sem Piittisjärvi dovlekl přes půl světa. „Musela to být dřina, dotáhnout ty věci až sem,“

řekl Piittisjärvimu uznale. Listonoš se pokusil zlehčit svůj hrdinský výkon:

„Co je to jeden batůžek, pár chřástu… Ale vzpomínáš na den, kdy jsem přes močál přitáhl až sem k Puukkokumpu celou palírnu včetně plný konve? To teprve byl na jednoho chlapa vejkon!“

V kapse batohu byly ještě dopisní papíry a obálky, tužka a guma, ořezávátko, pravítko, několik sešitů a taky pár knih a další instrukce z korespondenční školy. Huttunen bral do ruky jeden dárek za druhým, ukládal je do batohu a za každý zvlášť poděkoval.

I poštu mu Piittisjärvi přinesl: Deník Severu a fakturu.

Kemiskému velkoobchodu s železářským zbožím měl Huttu‐

nen zaplatit za transmisní řemen, který si objednal na jaře.

Pěkně drahá řemenice, konstatoval Huttunen a hodil fakturu do ohně.

„A teď abych se snad, vy cukroušci, ztratil a nechal vás samotné,“ předstíral Piittisjärvi ohleduplnost a myslel už jen na to, jak se vrátí ke své konvi se samohonkou. Voda na kávu se však již vařila, a tak ještě odchod odložil. Sanelma Käyrä‐

mová otevřela balíček a nasypala do konvice poctivé dvě hrsti pravé kávy. Piittisjärvi vyslopnul šálek vřelého nápoje, ani si už nepřidal a odporoučel se. Spěchat že ti dva nemusí, vrátí se nejdřív za dvě za tři hodiny.

159

„Dělejte si tu, co chcete, já vás šmírovat nebudu.“

Byl nádherný sváteční den. Chladný větřík pozdního léta zahnal komáry z hřebene porostlého lišejníkem na močál.

Slunko hřálo, potok ospale zurčel, vzduch byl plný těžké vůně bažinných rostlin. Sanelma a Huttunen bez přestání mluvili, plánovali mlynářovu budoucnost, objímali se a líbali.

Huttunen by si přál i něco víc, avšak Sanelma Käyrämová nesouhlasila. Bojí se, že by otěhotněla a dítě by bylo po něm vrtohlavé, vyložil si to Huttunen, avšak Sanelma Käyrämová prohlásila, že by se za něho chtěla provdat. Někdy později, až se všechno urovná. S dítětem že však musí počkat…

Přemýšlela o tom a už se moc těšila, že porodí milovanému Gunnarovi dítě. Ale až později, až bude zcela zdráv… a ona udělá všechno pro to, aby se Gunnar uzdravil. Pak mů‐

žou mít třeba celou kopu dětí! Ale pokud se Huttunen nevy‐

léčí, pak si netroufá mít s ním dítě.

„Taky můžeme nějaký dítě adoptovat, jedno nebo i dvě.

Vybereme si nějaká zdravá nemluvňata, v kemiské porodnici

ti je dají rovnou a nemusíš za ně matce ani nic platit, protože ty jsou většinou tak chudé, že neuživí vlastní dítě a jsou rády, že se o ně někdo postará.“

Huttunen se snažil Sanelmu pochopit. Taky mu přišlo hrozné, že by někdo měl být od kolébky považován za blázna…

A pak začal mlynář mluvit o tom, že prodá mlýn. Napíše do Oulu Happolovi, třeba by to mohl nějak zprostředkovat.

Teď byl konec léta, to znamenalo, že od vypuknutí té druhé pokračovací války uplynulo deset let a Happola by měl být doma z blázince. Huttunen si dobře pamatoval, jak se mu kamarád svěřil, že jen co začala pokračovací válka, začal předstírat šílenství.

Huttunen diktoval a Sanelma psala. Mlynář dal Happolovi

ve věci mlýna zcela volnou ruku. Nakonec nalepil na obálku 160

známku.

Pozdě odpoledne se všichni pořádně najedli. Sanelma

Käyrämová

uvařila

zeleninovou

polévku

a

chleby

s vepřovým bohatě obložila čerstvým salátem. Jako zákusek nabídla Sanelma mužům rozmačkané borůvky a strouhanou řepu. Takové lahůdky, pochvalovali si muži a Sanelma Käy-rämová tou chválou celá zrudla a sčísla si z čela neposlušné kudrny. Huttunen z ní nemohl spustit oči: byl tak zamilovaný, až ho bolelo celé tělo. Nevydržel na místě, nutilo ho to vyskočit a ze samé lásky běhat kolem ohně, třebas ho i přeskočit.

Po jídle se hosté museli vydat na zpáteční cestu, protože do vesnice to bylo daleko a navíc Piittisjärvi byl pěkně nachmelený. Ještě že nesli jen prázdný batoh a prázdnou kabelu. Huttunen se rozhodl, že je doprovodí, jak nejdál to půjde. Sanelma Käyrämová se brzy unavila, nebyla navyklá na tak dlouhé trmácení divočinou, sotva se plouhal i Piittisjärvi, třebaže ten z jiného důvodu. A tak po zbytek cesty mlynář své hosty napůl vedl a napůl vlekl.

Piittisjärvi bez přestání mluvil a vtipkoval, Sanelma se dů‐

věřivě opírala o rámě svého mlynáře. Tak klopýtavě dospěli až k silnici, kde se Sanelma a Huttunen vřele rozloučili.

Kdoví, kdy zase budou mít příležitost se setkat? Tak si aspoň slíbili, že si budou hodně psát, a Piittisjärvi slíbil, že doručí i neofrankované dopisy.

„Prostě je nebudu nosit na poštu, aby je tam orazítkovali.

Nebudete muset olizovat známky, aspoň kvůli mně ne. Však

pošta nezchudne, když Kunnari nenalepí na každou obálku známku!“

Huttunen se rozloučil i s Piittisjärvim a zamířil ke břehu Kemijoki. Tam našel nezajištěný člun a převezl se přes řeku.

Lesem při západním břehu Kemijoki došel až k Reutuvaaře a

tam počkal, až se setmí.

161

Někdy kolem půlnoci začal výt. Kvílel tak úpěnlivě a mocně, že to najisto muselo být slyšet až ve vsi. Na chvíli přestal, aby si zakouřil, a spokojeně si říkal, že pokud jeho vytí uslyší vesničané, začnou ho opět hledat tady, v okolí Reutuvaary a Sivakkajoki.

„A já zatím budu v bezpečí na druhém břehu Kemijoki.“

Dokouřil a pokračoval v představení. Vyl sténavě, dlouze,

chvílemi výhružně, pak zase bolestně jako štvané zvíře. Za-dýchalo ho to, ale také si ulevil. Byla to lahoda, takhle si opět po dlouhé době pořádně zavýt!

Konečně zmlkl a napjatě poslouchal, jakou jeho kvílení vyvolalo odezvu. Vesničtí psi uslyšeli pobídku a rozeskučeli se jedním chórem. Jediná duše ve vsi pak již do rána nezamhouřila oko.

Když si na Reutuvaaře dostatek zavyl, vydal se Huttunen

na zpáteční cestu. Do svého tábora na močálech dorazil až před ránem. Jak znaveně odpočíval na měkkém chvojí, říkal si, cože je to za život: člověk se musí trmácet téměř čtyři de-sítky kilometrů, nadvakrát ukrást cizí člun, nadvakrát se pře-vézt přes Kemijoki, a to všechno jen proto…

„…aby si pak párkrát zavyl.“

162

31 |

POČASÍ SE POŠPATNILO, NASTAL VLHKÝ a sychravý čas,

který znamenal pro našeho poustevníka první větší zkoušku.

Noci byly chladné a mlhavé, dny k umření bezútěšné. Jediná dobrá věc na té změně počasí byla, že začaly brát ryby. Na-stalo nejžírnější rybolovné období sklonku léta. Huttunen však neměl sudy, v kterých by mohl nakládat do soli nadby-tečné ryby, a tak nemohl lovit donekonečna.

Začal také listovat v knihách a brožurách osvětové společ‐

nosti, které mu přinesla Sanelma. Jako první vzal do ruky lé‐

kařskou knihu, kterou napsal H. Fabritius a jež nesla název Neuróza a psychické nemoci. Na obalu vychvalovali knihu jako nejlepší dílo, jež bylo v tomto oboru kdy ve Finsku na-psáno. Huttunen začal knihou dychtivě listovat v naději, že tu najde nějaké vysvětlení své duševní úchylky. Zjistil, že popis téměř každé druhé choroby více či méně odpovídá příznakům, které se projevují i u něj. Příkladně v kapitole Přecitli-vělost a sklon k podrážděnosti jako by se psalo o něm.

Naopak kapitola, která pojednávala o poruchách pohlavních orgánů způsobených neurózou, se ho netýkala. Jeho pohlavní orgány byly v pořádku! Jedinou překážkou uspokojení pohlavní touhy byla obava Sanelmy Käyrämové, že by mohla mít pomatené děti.

Dále se tu psalo o pacientech, kteří trpí „chorobně utkvě‐

lými představami či myšlenkami“ a druhem neurózy nazý‐

vané psychastenie. Huttunen sice musel přiznat, že některé popisované příznaky se projevují i u něj, ale do opravdového psychastenika mu ještě hodně chybělo. Celkově pak kniha nesplnila jeho očekávání, neboť se tu nedočetl, jaká přesně duševní choroba ho sužuje. Jinak to ale bylo čtení zajímavé, ba místy přímo zábavné. Zvlášť ta část o psychopatických pacientech ho pobavila. Zejména pak ho zaujal popis jednoho 163

skutečně originálního případu: „Muž středního věku, který nikdy předtím nepřekročil hranici rodného Německa, se vydal na přednáškové turné po všech světadílech. Tvrdil, že se narodil v jižní Africe, v hlavním městě Transvaalu Pretorii.

V búrské válce se vyznamenal hrdinskými činy, mimo jiné se účastnil dvaačtyřiceti bojů a za své zásluhy byl prezidentem Krügerem povýšen do šlechtického stavu. Na závěr svých přednášek prodával pohlednice, na nichž pózoval ve vojenské uniformě (obrázek číslo 3).“

Na fotografii byl ten nebožák oděn do slavnostní důstoj-nické uniformy. Pašák, říkal si Huttunen. Moc se mu ten mlá‐

denec líbil a rozčililo ho, jak se Němci k té spřízněné duši nakonec zachovali. Psalo se tu, že „posléze zasáhla policie a odvezla dotyčného muže k lékařskému vyšetření do ústavu pro duševně choré, kde ho prohlásili za psychopata libujícího si ve lžích a mystifikacích“. Autor knihy, Fabritius, pak po-soudil případ takto: „Dotyčného ubožáka sice nelze přímo označit za zločince, avšak civilizovaná společnost nedovoluje, aby se někdo živil přednášením imaginárních, zcela smyšle-ných historek, byť byly velice napínavé a obecenstvo se při nich bavilo.“

Huttunen knihu vztekle odhodil. Dokázal si představit, co

ten chudák v těch primitivních dobách v německém blázinci zakusil. Německé ústavy byly určitě ještě pochmurnější než ouluský blázinec, který už tak Huttunenovi připomínal peklo na zemi.

Následující dny se Huttunen pilně věnoval studiu. Napsal

první domácí úkol, který měl prověřit jeho schopnost písem-ného vyjadřování. Poučil se, co jsou to hlavní a vedlejší věty, podivil se, že existují nějaká souřadná a podřadná souvětí, a zaujaly ho i uvedené příklady:

„Trpělivost růže přináší, píle je zase nejlepší pomocník.

Jedeme na výlet a budeme pryč celý den.

164

Pojedeme jen tehdy, bude‐li teplo.“

Obsah vět zajímal Huttunena víc než jejich gramatická stavba. Vzpomněl si na vlastní cestování a rozhořčeně konstatoval, že on musel výletovat celé léto, ať bylo teplo nebo zima. Postaral se o to náčelník Jaatila.

Také se seznámil s nosovkou ng a přišlo mu směšné, že i na takovou samozřejmost se musí vymýšlet pravidla. Zato pasáž o přídechu neboli aspiraci bral vážně, dokonce chvíli se snažil mluvit bez přídechu. Nakonec se tomu, co z toho vyšlo, musel smát, až mu slzy vhrkly do očí. Ještě štěstí, že ho nikdo neslyšel.

Obchodní nauky a obchodní právo zaujaly Huttunena

o poznání víc než celá gramatika. Napřed začal listovat učebnicí, kterou mu přinesla Sanelma Käyrämová. Autory byli I. V. Kaitila a Esa Kaitila. Jsou to snad příbuzní? Třeba manželé?

Text byl sice trochu suchopárný, ale vše tu bylo vysvětleno jasně a názorně, snadno srozumitelnou formou. Stačilo přečíst prvních dvacet stránek, aby mohl odpovědět na všechny otázky, ale protože pršelo i další dny, Huttunen několikrát přelouskal celou knihu od začátku do konce. Pak začal odpovídat na otázky korespondenční školy.

Když měl porovnat způsoby a metody prodeje ve velko-obchodech a maloobchodech, vzpomněl si na kupce Tervolu.

Na závěr vlastní odpovědi pak přidal doušku:

„Tady v naší vesnici maloobchodník Tervola prodal zboží

duševně nemocnému teprve tehdy, když mu bylo pohrožíno

sekyrou. Takže snáze se nakoupí zboží ve velkoobchodu než

od něj.“

Zajímavá byla i otázka, proč Finská banka nevyplácí úroky

z vkladů. Huttunen si vzal na pomoc učebnici Kaitilových a vysvětlil, že Finská banka je centrální peněžní instituce. Odpověď chtěl původně doplnit poznámkou o řediteli Huhta-165

moinenovi, který nejenže nevyplácí úroky, ale odmítá vydat klientovi i jeho úspory, ale pak od toho upustil. Důležitá tady byla věda, a ne finanční transakce nějakého Huttunena.

„Co je to rembours? Nebo obligace?“

Ta odborná jména Huttunena vzrušovala, a že se mu lí‐

bila, snadno si je zapamatoval. Jen litoval, že nezačal studovat tuhle obchodní vědu už dávno, když byl mladší. Nejenže mu

její studium připadalo překvapivě snadné, ale přineslo by mu to výhody i v praktickém životě. Kdyby začal výt dobře za-vedený obchodník, prominuli by mu to snáze než nějakému mlynáři… Ale v každém případě bylo dobře, že i když trochu pozdě, přece jen si udělá ve věcech jasno.

A Huttunen se již teď radoval, když si představil den, kdy mu z osvětové společnosti pošlou potvrzení o absolvování obchodní školy. Učení mu hned od počátku připadalo tak snadné, že do Vánoc musí mít potvrzení v kapse. Zvládne‐li tady v lesích obchodní školu, stěží ho pak už někdo může považovat za pouhého blázna. A když pak zaplatí náčelní‐

kovi několik pokut za to své vytí, jednoho dne bude třeba dělat účetního nějakého velkoskladu. A přitom ještě může spravovat mlýn, jestli se zase nějaký vhodný šikne.

Ale pak si Huttunen vzpomněl, že nemůže dostat potvrzení na své vlastní jméno. Kurz byl z bezpečnostních důvodů objednán na jméno Piittisjärvi. Takže osvědčení nedostane on, ale ten pidipošťák. Huttunen bude mít v ruce – nebo vlastně v hlavě – celou obchodní vědu, to mu však bez úředního potvrzení bude k ničemu.

Zato Piittisjärvi na jeho študýrování pořádně vydělá.

Může dál jako dřív roznášet poštu a pít samohonku a přitom dálkově vystudovat obchodní školu. Dostane na to potvrzení, a když bude dost chytrý, s tímhle papírem to může dotáhnout až na poštmistra. Ten jejich současný prý s bídou vychodil základní školu. Huttunen si představil Piittisjärviho, jak sedí 166

za širokým psacím stolem, na nose brýle, a občas pleskne ra-zítko na nějakou cennou zásilku.

Ta představa Huttunena rozveselila a chutě začal znovu listovat učebnicí.

„Nakonec je jedno, z koho z nás dvou bude pán, jestli z Piittisjärviho, nebo ze mě,“ říkal si Huttunen a zopakoval si, co se dočetl o rediskontu.

V pátek se mírně oteplilo, bylo pošmourno, ale už nepr‐

šelo. Huttunen si ještě jednou přečetl své odpovědi, vložil všechny papíry do obálky, nalepil známky a napsal také Sanelmě. Pak se vydal ke své lesní schránce. Určitě tam najde pár čísel Deníku Severu a možná i nějakou poštu. Třeba ně‐

jaké psaní či vzkaz od Sanelmy Käyrämové.

Když dorazil ke schránce, byl už večer. Několikrát místo v bezpečné vzdálenosti obešel, aby se přesvědčil, zda tam na něho někdo nečíhá. Ne, zatím nikdo jeho schránku neobjevil.

Ve schránce byly noviny a dopis od Sanelmy. Psaní bylo plné milostných slůvek, ale Huttunen se tu také dočetl, že ho opět několik desítek mužů hledá v pustinách na západ od Kemijoki. Náčelník prý zuřil a zle vyčinil Portimovi, že se mu za celé léto nepodařilo Huttunena zadržet.

V novinách bylo oznámení, že příští neděli se na místním sportovním hřišti konají okresní přebory v lehké atletice.

Záštitu nad závody slíbil převzít sám hejtman, který spojí ná‐

vštěvu přeborů s inspekční cestou po okrese. Následoval program přeborů i program cesty pana hejtmana.

Huttunen se rozhodl, že přebory musí vidět. Nejlepší by bylo, kdyby je mohl sledovat odněkud hodně seshora. Najde

si nějaké bezpečné místo, třeba na blízkém kopci nebo na vysokém stromě, a odtud je bude sledovat Ervinenovým dalekohledem. Vyhlašování vítězů sice asi neuslyší, ale to mu snad tak vadit nebude. Hlavně že uvidí výkony a hejtmana.

„A ani nebudu muset platit vstupný.“

167

32 |

V NEDĚLI SE HUTTUNEN VYPRAVIL na cestu už před svítá‐

ním, aby do vesnice dorazil, dřív než se probudí její obyvatelé. V houští opět zcizil známou loďku a přepravil se na druhý břeh. Vesnice spala. Bylo chladné, téměř podzimní po‐

časí a ještě se nerozšeřilo. Huttunen začal hledat vyvýšené místo, z něhož by mohl sledovat přebory a kde by mu nehrozilo odhalení.

V blízkosti farní vesnice byly dva vysoké chlumky. Za vy‐

hlídku se však nehodil ani jeden, neboť z jednoho bylo vidět jen šindelovou střechu kostela a zvonici a pohled z druhého vršku částečně zakrývala vížka požární zbrojnice. Třetí mož‐

ností bylo sledovat závody z vršku Reutuvaary, ale to bylo už příliš daleko – ani silným Ervinenovým dalekohledem by toho moc neviděl.

Ideálním místem by byla vížka hasičárny, kde se sušily hadice, ale na ni vylézt bylo nemožné, neboť dole ve zbrojnici bydlel traťmistr. Jedinou možností tak nakonec zůstala zvonice nového kostela. Ale jak se tam dostat?

Huttunen zamířil přes pustý hřbitov ke dveřím kostela.

Byly zamčené. I dveře sklepa, kterým se dalo projít do sakristie, byly na zámek, ale sklepní okýnko bylo pootevřené.

Huttunen se protáhl do sklepa a okno za sebou pevně zavřel.

V temném sklepě to páchlo vlhkou zemí. Ve světle zá‐

palky Huttunen viděl velkou prostoru s hliněnou podlahou.

Mají tu snad uskladněné mešní víno? Nebo tu zakopne o hromadu kostí dávno zemřelých nebožtíků? Ale ačkoliv vyškrtal půl krabičky zápalek, neobjevil jedinou láhev vína, jedinou kostřičku. Jen při jedné zdi se vršila hromada starých cihel a u druhé stálo kolečko a míchačka na beton. Sklep tedy sloužil jako sklad stavebnin. A stěží tu také někoho pohřbili, neboť kostel postavili na počátku století.

168

Ze sklepa vedly nahoru schody. Dveře na jejich konci byly

otevřené. Huttunen vešel do sakristie a odtud se již snadno dostal do mohutné chrámové lodi. Stěny byly dřevěné a na-třené na modrošedo a i v přítmí kostela bylo vidět, jak je barva popraskaná, místy se odlupovala v celých cárech a padala na podlahu. Otcové, kteří měli velké oči, postavili příliš velký kostel, který už jejich synové nebyli v stavu udržet v pořádku. Zda to bylo z nedostatku víry, nebo peněz, to Huttunen nevěděl.

Huttunen se zastavil u kazatelny. Pokušení bylo příliš ve‐

liké: rychle vyběhl nahoru, zaujal farářský postoj a z plných plic zavyl. Zvuk se odrazil od vysokých stěn tak mocnou ozvěnou, že se Huttunen vyděsil a rychle seběhl z kazatelny.

Vystoupal na balkon, kde za kůrem vedly točité schody vzhůru na zvonici.

Sedmkrát se schody otočily, než po nich Huttunen dospěl

do nevelké místnosti, šestiúhlé komůrky. Ze stropu tu visely dva zvony, jeden větší, druhý docela malý. Ze zvonice vedla kulatá okýnka do všech světových stran. Neměla skla, což bylo přirozené, protože jinak by zvuk zvonů nedolehl dostatečně daleko. Když Huttunen shlédl jedním okýnkem dolů, až se mu zatočila hlava. Tak vysoko vylezl.

Ze závratné výšky zvonice se otevíral nádherný pohled na

farní ves a na řadu modrých chlumků v dálce. A ze všeho nejlépe bylo vidět sportovní hřiště: Huttunen ho měl před sebou jako na talíři. Jediným pohledem obsáhne dění ve všech disciplínách. Lepší místo si nemohl vybrat. A mlynář zaměřil dalekohled na vzorně uhrabanou písčitou plochu. Pokud šlo o něj, závody mohly začít.

Konečně vzešel den, čas se blížil k desáté. Soutěže začnou za hodinku a něco. Huttunen vytáhl z kapsy stránku z novin, na které byl podrobný program. Hned po hejtmanově projevu

se začne soutěžit ve vrhačských disciplínách. Následují bě‐

169

žecké disciplíny. Na jejich závěr se poběží napřed stovka a pak 400 metrů překážek. To byla Huttunenova oblíbená disciplína. Za války v ní zvítězil v divizních přeborech a dostal za odměnu pět dní mimořádné dovolené. Strávil ji

v Sortavale. Během ní přišel o tretry a místo nich získal filcky, tedy správně spisovně muňky.

Zdola ze hřbitova k němu dolétly hlasy. Vypadalo to, že se tam domlouvají farář s kantorem. Teprve teď Huttunenovi došlo, že je neděle a za chvíli začne bohoslužba.

No a co – on byl tady nahoře v bezpečí, to, co se bude dít dole, se ho netýkalo. Nanejvýš si pro ukrácení času může za-zpívat s ostatními, zpěv sem jistě bude dobře slyšet. A hned po bohoslužbách bude následovat hlavní číslo dne, okresní přebory v atletice.

Pak se ozvaly hlasy z kostela. Dveře bouchaly, prkna vr-zala. Kantor vyloudil z varhan pár tónů. Následoval skřípavý zvuk, jako by někdo vystupoval po točitých schodech vedoucích ke zvonici. Že by farář? Co ten u čerta má co pohledávat tady nahoře? Huttunen se přikradl ke schodům. Nebylo pochyb, někdo se s funěním dral vzhůru po schodech.

A pak to Huttunenovi došlo – to kostelník přichází rozhoupat zvony!

Situace byla prekérní, v téhle prťavé komůrce nebylo kam

se skrýt. Dolů po schodech sejít nemohl a skočit z okna teprv ne.

Nebyl to kostelník, ale čeledín Launola. Jedinou možností

bylo co nejrychleji ho zneškodnit. A tak sotva Launola vystoupil na poslední schod, třísknul ho Huttunen po hlavě.

Launola na to nebyl připravený a málem se zřítil po schodech tam, odkud přišel, Huttunen ho však v poslední chvíli zachránil před bídnou smrtí. Sevřel ho do náruče a dotáhl ho pod zvony. Čeledín byl v bezvědomí, avšak normálně dýchal.

I srdce mu bilo, takže to nakonec dopadlo dobře. Huttunen 170

odepnul Launolovi pásek a svázal mu s ním ruce za zády.

Pak stáhl čeledínovi košili a převázal mu s ní ústa. Teprve když takhle toho nezvaného hosta zbavil pohybu i řeči, od-táhl ho k oknu a v ranním větříku se čeledín brzy probral.

„Co sem, ty prašivino, lezeš? Zastupuješ snad kostelníka?“

obořil se Huttunen na Launolu. Čeledín chvíli vyděšeně poulil na mlynáře oči a pak přikývl.

„A co je s kostelníkem?“

Launola na něj vyděšeně zíral.

„Přišel jsi zvonit, co?“

Launola přikývl.

Huttunen vydoloval z kapsy hodinky. Safra, co nevidět začne bohoslužba, a zvony mlčí. Launolu k nim pustit ne-může, určitě by začal zvonit jako na poplach a věřící by spě‐

chali nahoru do zvonice zjistit, co to do kostelníka vjelo.

Takže to zůstalo na něm: dneska bude farníkům zvonit bláz‐

nivý mlynář.

Huttunen horečně vzpomínal, v jakém rytmu zvony ob‐

vykle bijí. Pomalu a důstojně, to bylo jediné, co si pamatoval.

Ale jak spolu ladí, hrajou nějakou melodii? O tom Huttunen neměl ani potuchy. Nejlepší bude tahat za provazy střídavě a ve stejném rytmu.

Huttunen popadl provaz menšího zvonu a zatáhl. Zvon se

mírně zhoupl, a jak se vracel, otočil se na bok. Huttunen za-táhl podruhé: teď se zvon vyhoupl do krajní polohy, a jak se vracel dolů, zaduněl, až Huttunenovi zalehlo v uších. Huttunen druhou rukou zatáhl za provaz většího zvonu. Zadunělo

to ještě slavnostněji. Huttunen tahal střídavě za provazy, zvonice jen hřměla a mlynář měl dojem, že ještě nikdy nezvaly zvony bohabojný lid do kostela tak naléhavě a slavnostně.

Ale jak dlouho mají zvony znít? Deset minut, nebo déle?

Měl plné ruce práce se zvoněním a navíc musel hlídat čele-171

dína Launolu, který seděl u okna a jen číhal na příhodný okamžik, aby uprchl.

Huttunen usilovně tahal za provazy, tělo měl zbrocené potem, mohutné dunění zvonů otřásalo samotnými základy kostela. Až do nejvzdálenějších vesniček okresu muselo dolé‐

hat to ďábelské zvonění. Ještě že až v Rovaniemi neslyšeli, jak v této zbožné farnosti zvou křesťanský lid do chrámu Páně.

Jen vteřinu měl Huttunen na to, aby mrkl na hodinky.

Bylo za minutu deset. Nejvyšší čas skončit, teď byla řada na faráři. Beztak měl už Huttunen od toho pekelného rámusu uši úplně zalehlé.

Přesně v deset hodin pustil provazy. Menší zvon cinkl ještě dvakrát, větší udeřil jednou. A zvonicí se rozhostilo bla-hodárné ticho.

Narušil je až velebný zpěv žalmu, který chrámovou pro-storou stoupal do zvonice a odtud okny k nebesům. Křesťan‐

ský lid tedy neshledal na Huttunenově zvonění nic

nepatřičného.

Slovům farářova kázání nahoře rozumět nebylo, ale když

lidé zanotovali závěrečnou píseň, Huttunen se nezdržel a radostně se připojil. Bohoslužba skončila a všichni spěchali rovnou k hřišti. Tuto neděli se v kostele nevybíralo, protože kostelník byl nemocný a jeho zástupce ležel v poutech ve zvonici. Nezdálo se však, že by toho někdo z farníků litoval, pouze Huttunen pocítil v srdci osten výčitky – kvůli němu zůstaly děti nějaké pohanské země bez peněz ze sbírky, které farnost pravidelně posílala na tamní misii. Huttunen se rozhodl, že až se z něj stane zámožný obchodník, nahradí škodu, kterou způsobil, nějakým tučným darem na misijní činnost.

Ozval se amplion na hřišti. Huttunen přistoupil k okýnku

a přiložil k očím Ervinenův dalekohled. Viděl hordu závodníků v pestrobarevných dresech a na sto diváků. Na jednom konci hřiště bylo pár metrů od cíle dřevěné pódium a na něm 172

několik židlí. Na té prostřední seděl hejtman, po jeho stranách měli vyhrazená místa místní papaláši – náčelník policie, předseda obecního zastupitelstva, lékař Ervinen, farář a pár hospodářů, kromě jiných Vittavaara a Siponen. Ten první se dostavil s paničkou, druhý přišel na slavnost sám.

Huttunen začal hledat Sanelmu Käyrämovou. Systema‐

ticky prohledával dalekohledem jeden hlouček diváků za druhým, až ji konečně našel. Stála na nevysokém vršku porostlém borovicemi, kousek od zdi hřbitova. Bylo tam více mladých žen, všechny v pestrobarevných sukních a

s květovaným šátkem přes prsa. Huttunena pohled na milo-vanou ženu tak rozradostnil, že by jí na pozdrav nejradši pěkně zavyl.

Slovo si vzal hejtman. Ampliony byly rozestavěny tak, že Huttunen na zvonici slyšel každé jeho slovo dvakrát. Připadalo mu, jako by se hejtman sám po sobě opičil. Řečník zdůraznil význam sportu pro mravní povznesení národa a vybídl přítomné, aby využili každé příležitosti k soutěžení.

Poukázal na reparace, k nimž bylo Finsko odsouzeno a jejichž zaplacení znamenalo mimořádný sportovní výkon celého ná‐

roda.

„Pokud se vlak s válečnou náhradou opozdil na hranici jen o jednu jedinou vteřinu, tak příjemce okamžitě požadoval vysoké penále. Budiž to naší mládeži názorným příkladem toho, že na cílové pásce se nevyplácí meškat.“

Hejtman se rovněž zmínil o olympijských hrách, které se příští léto měly konat v Helsinkách. Vyslovil naději, že olympiády se zúčastní i sportovci tohoto okresu a přivezou do Laponska mnoho zlatých a stříbrných medailí.

Po projevu byly hry slavnostně zahájeny. Čeledín Launola

po čtyřech přilezl k Huttunenovi a udělal na něj psí oči, že by se jako taky chtěl dívat. Huttunen, třebaže toho pohůnka zrovna nemiloval, udělal Launolovi vedle sebe místo, a tak 173

mlynář i neúspěšný kostelnický dublér začali společně sledovat vrhačské disciplíny. K hodu se právě chystal oštěpař z Kantojärvi. Rozběhl se a trefil kraj pódia, na kterém seděl hejtman. Okamžitě byl diskvalifikován, třebaže do té doby vedl.

Ke skoku o tyči používali sportovci moderní bambusové nářadí. Huttunen očekával rekordní výkony, byl však zklamán, neboť vítěz skočil s bídou tři metry pětačtyřicet. Když ho pak dekorovali, Huttunen se nezdržel a zařval z okna zvonice:

„Scípáku!“

Výkřik prořízl nebesa nad sportovištěm. Diváci i čestní hosté pozvedli zrak k oblakům, z nichž hlas přicházel.

S výhružným krákoráním vzlétli ze hřbitova dva havrani a kolébavým letem přeletěli nad hřištěm. Hejtman a ostatní di-váci si jich však nevšímali a věnovali opět pozornost dění na cvičišti.

Běh na 400 metrů překážek sledoval Huttunen obzvlášť zaujatě. Účastníci byli pouze tři, nepočítáme‐li fotografa De-níku Severu, který běžel podél dráhy. Plášť za ním ve větru jen vlál a on fotil a fotil. Podle Huttunena právě on vyhrál, neboť první z řádných závodníků si o poslední překážku tak zle narazil koleno, že jej museli na nosítkách odnést na pó‐

dium, kde se ho ujal doktor Ervinen. Ten napřed stáhl zraně‐

nému borci tepláky a pak jej hranou dlaně praštil do kolena.

Vzduch proťal bolestný výkřik.

A tak Huttunen a čeledín Launola sledovali jednu disciplínu za druhou, jen mlynář občas zabloudil dalekohledem do míst, kde stála Sanelma Käyrämová. Svěží větřík pozdního léta půvabně čechral její zlaté vlasy a mlynáři bylo teplo u srdce.

174

33 |

PO OFICIÁLNÍM PROGRAMU POZVAL náčelník Jaatila hejtma‐

na do sauny na břehu Kemijoki. Kromě náčelníka se posezení s hejtmanem účastnili ještě doktor Ervinen, farář, předseda obecního zastupitelstva a ředitel banky Huhtamoinen. O učitele nestáli, zato Vittavaaru pominout nemohli, neboť měl největší hospodářství na okrese a taky nejvíc ze všech zbohatl na korejské válce.

Seděli na verandě, jedli sladké i slané pochoutky, popíjeli kávu, rozprávěli o válce v Koreji, o olympijských hrách, o reparacích, o industrializaci Laponska a o lesní těžbě, s kterou se teď začalo i na státních pozemcích.

„Však my ještě světu ukážeme,“ prohlásil nahý hejtman, když se vydrápal z ledové vody Kemijoki na břeh.

Po sauně náčelník odvedl vybranou společnost k sobě na služebnu. Otevřel lahvičku koňaku a všem nalil skleničku.

Jenom jednu, neboť hejtman byl naneštěstí zapřísáhlý nepřítel alkoholu, ne‐li přímo abstinent.

„Á propos, když mluvíme o všem možném… Až u nás

v Rovaniemi jsme se doslechli, že ve vaší farnosti máte du‐

ševně nemocného muže, který odmítá léčbu v ouluském

ústavu pro choromyslné. Říká se, že má ve zvyku celé noci výt. Jen tak, pro vyražení.“

Náčelník se rozkuckal a snažil se případ znevážit, že přece v každé farnosti, v každé vesnici se najde nějaký ten blázen…

Avšak Ervinen a Vittavaara začali s lícemi rozpálenými koňakem vzácnému hostu vypočítávat všechny prohřešky

Gunnara Huttunena. Na nic nezapomněli, tvrdili, že ten člo-věk je nebezpečný, má zbraň a drží celou farní vesnicí ve strachu. Všichni jsou na něj krátcí.

Náčelník se opět snažil věc zlehčit. Prý ten člověk není nebezpečný, je jen trochu prostomyslnější a mírně pomatený, 175

není třeba ho brát vážně.

„Charakterizoval bych mlynáře Huttunena jako dobro‐

myslného potřeštěnce… někdy sice trochu trojčí, ale jinak to je neškodný a v jádru snášenlivý člověk.“

Ale hejtman už měl na mlynáře svůj názor:

„Nepřichází v úvahu, aby po mém okrese běhalo ozbrojené, duševně nemocné a dle mnohých i nebezpečné indivi-duum. Náčelníku Jaatilo! Musíte zintenzívnit pátrání. Toho muže je třeba bezodkladně dopravit do ústavu. Jen tam je-dinci, jako je on, patří, pro ně společnost taková zařízení zří‐

dila.“

Sotva to dořekl, ozvalo se směrem od Reutuvaary táhlé, žalostné zaskučení. Hejtman rozrazil pootevřené okno slu‐

žebny, aby lépe slyšel. Vrásky na tváři se mu vyrovnaly, jak napjatě poslouchal.

„Vlk? To bylo vlčí zavytí, ne?“

Náčelník přiskočil k hejtmanovi, aby jako taky lépe slyšel, a přitom se snažil okno zavřít.

„Jistě, vlk… nějaký samotář, přeběhl asi hranici. Teď v létě zcela neškodný.“

Avšak hejtman mu nedovolil okno zavřít. Prohlásil, že je to poprvé, co slyší vytí pravého, nefalšovaného divokého zví‐

řete.

„Na tuto chvíli budu vzpomínat po celý zbytek života.

Náčelníku, nalijte mi výjimečně ještě jednu skleničku!“

Ervinen však zchladil jeho vytržení, když jízlivě prohlásil:

„Žádný vlk, poznám přece hlas svého pacienta. To vyje mlynář Huttunen.“

A Vittavaara to potvrdil:

„Takhle vždycky vyje. Huttunen to je, žádnej vlk. Nedělej, Jaatilo, že to nevíš.“

Náčelníkovi nezbývalo než přiznat, že teď už to taky po-znává, že to opravdu nejspíš bude ten nešťastný mlynář.

176

Hejtman zrudl vzteky. Podle něj to bylo zcela nepochopi‐

telné: nechají toho člověka po libosti terorizovat celý okres!

Proč se hned neseberou a nejdou ho zadržet?

Náčelník vysvětlil, že chytit mlynáře, když ještě nenapadl sníh, není jen tak. Potřebovali by víc lidí, dobré psy stopaře, taky trochu štěstí… a ve farnosti mají jen jednoho policistu Portima, který navíc na svou práci nestačí, už párkrát nechal Huttunena uprchnout. Zatím musí nechat mlynáře, ať si klidně vyje… ale na podzim, jen co napadne sníh, udělá ná‐

čelník tomu kvílení a skučení rázný konec. Dřív nemá cokoli smysl.

Hejtman byl jiného názoru:

„Zařídím, aby sem z rovaniemské roty poslali muže se psy. S jedním uprchlíkem si přece poradí, o tom jsem pevně přesvědčen. Pokud tu nemáte dost schopných mužů a psů, nevidím jiné řešení. Osobně vše zařídím.“

Zavřeli okno a hejtmanovi nalili další šálek kávy. Náčelník Jaatila seděl ve své lenošce jako zařezaný. A taky pořádně naštvaný. Pěkně ho pan hejtman zepsul, vytkl mu nedostatek služební horlivosti. A za to mohli ten užvaněný doktůrek a ten trouba Vittavaara… a samozřejmě hlavní hříšník, mlynář Huttunen.

Náčelník přemýšlel, jak z té bryndy ven, a nakonec navrhl

hejtmanovi, co kdyby se pokusili s mlynářem Gunnarem Huttunenem uzavřít příměří, nějak se s ním dohodnout?

„A nešlo by toho muže nějak omilostnit? Vzkázali bychom

mu po někom, že se mu promíjí, co napáchal, a taky že ho hned nepošleme do blázince. Jsem přesvědčen, že pak by se dobrovolně vrátil a dal pokoj. Mohli bychom po něm žádat, aby se písemně zavázal, že už na veřejnosti nebude výt.

Místní zemědělská poradkyně naznačila, že má na Huttunena

kontakt. Tak bychom tu nepříjemnou záležitost mohli jednou provždy smést ze stolu.“

177

Hejtman chvíli vážil Jaatilův návrh, nakonec ho však striktně odmítl:

„Ne, ne, nepřichází v úvahu. Zločince bychom omilostnit mohli, to je v naší pravomoci, ale jak omilostníme duševně nemocného? Na to nemáme takříkajíc gebír. Nemáme jinou možnost než dopravit toho člověka co nejdřív do ústavu, kam patří a kde taky musí zůstat. Nestrpím, aby v mém kraji po-bíhal po lesích blázen a vyl jako vlk.“

Z chodby byly slyšet nějaké vzrušené hlasy. Pak vešla dě‐

večka a oznámila náčelníkovi, že s ním chce mluvit muž jmé‐

nem Launola. Náčelník vyšel na chodbu, a když hejtman pootevřenými dveřmi zaslechl, že ti dva mluví o mlynáři Huttunenovi, vyzval náčelníka a čeledína, aby šli dovnitř.

„Zopakujte mi, mladý muži, co jste právě říkal náčelní‐

kovi.“

Launola se uklonil a vysvětlil, že ho pověřili, aby zastoupil nemocného kostelníka.

„Má rozedmu plic a nakonec si musel lehnout, když mu léky nepomáhají… a nemá peníze, aby mohl jít k jinýmu doktorovi než tady… k doktoru Ervinenovi…“

Ervinen na čeledína zařval:

„Držte se věci, Launolo! Pana hejtmana nezajímají zahle-něné plíce našeho kostelníka.“

A tak Launola pověděl, jak vystoupil na zvonici a tam na

něho číhal Huttunen.

„Kunnari mě omráčil a svázal, abych nemohl utýct ani kři‐

čet.

Pak sám tahal za zvony a po bohoslužbě jsme sledovali ty

sportovní hry. Viděl jsem i tady pana hejtmana.“

Launolu pak Huttunen věznil ve zvonici celý den a teprve

navečer ho odvedl dolů a zamkl do sklepa kostela. Když ode‐

šel, podařilo se podomkovi uprchnout oknem.

„Tak to by asi bylo všechno.“

178

Launola mohl jít, a když se za ním zavřely dveře, hejtman

prohlásil přísně:

„Člověka s takovým chováním, tak neuvěřitelně drzého a nestydatého, je třeba co nejrychleji zadržet, třebas i s pomocí vojska. Otřesnější zločin proti náboženství si ani nelze představit – šílenec svolává zvony věřící do domu Páně!“

Hejtman znovu otevřel okno a všichni mlčky naslouchali.

Od Reutuvaary se však neozval ani hlásek. Huttunen již byl na cestě do svého tábora na druhém břehu řeky.

179

34 |

UPLYNULO PÁR DNÍ A PAK JEDNOHO pozdního odpoledne

tábor navštívil starý známý, Happola. Huttunen ležel v přístřešku, listoval učebnicí I. V. a Esy Kaitilových a byl do čtení tak zabraný, že teprve když ze střechy s křikem vzlétly sojky, probral se a s puškou v ruce vyšel před přístřešek.

Když poznal druha z blázince, zeptal se místo pozdravu:

„Jak jsi mě našel?“

„Přece jsi mi psal. Sice jsi podrobně popsal, kde tě najdu, ale stejně to nebylo snadný, tu schránku jsem za nic nemohl najít. A pak ještě takový flák cesty.“

Jinak ale Happola vypadal spokojeně a dobrá nálada a chuť do života z něj přímo čišely. Měl novou koženou bundu a pumpky, na zadnici vyztužené kůží. Na nohou pak zbrusu

nové vysoké sportovní boty. Huttunen zavěsil na tyč nad ohništěm kávovou konvici a ukrojil hostu chléb a slaninu.

Po prvním hrnku kávy přešel Happola k věci. Před dvěma

dny se vypravil z Oulu na sever, přenocoval v Kemi a příštího dne navštívil mlýn v Suukoski. „Za včerejšek a dnešek jsem prosmejčil ten tvůj mlejn od střechy po sklep.“

„No a? Je v pořádku, ne?“ ptal se Huttunen netrpělivě.

Happola připustil, že celkem ano, na první pohled. Mlýn je nově natřený, hráz vypadá pevná, vodní kola se zdají být v pořádku. Jen pokud jde o transmisní řemeny, má jisté po-chybnosti. Huttunen řekl, že už na jaře objednal novou řeme-nici. Ležela na nádraží v úschovně, bylo třeba jen zaplatit účet kemiskému železářství.

Happola řekl:

„Já mlynářství moc nerozumím, ale kroupový kameny mi

připadají novější než ty moučný. A jak sám víš, kroupový kameny dneska moc neužiješ.“

„Neboj, ty moučný něco vydrží, ještě pár let se s nima dá

180

mlít,“ tvrdil Huttunen.

„To nejhorší na celým mlejně ale je, že spodní trámy stavby jsou téměř zpráchnivělý. Na jižní straně se musí vy-měnit alespoň tři. Taky dolní část koryta je místy jako papír.

Zkusil jsem do trámků zabodnout finku, a zajela do nich jako do másla,“ a Happola ukázal, jak hluboko nůž zajel.

Huttunen přiznal, že v příštích letech je třeba postupně vyměnit pár trámků na té straně, co je vodní kolo. Ale protože mlýn je postaven na sloupech, tak výměna trámků bude brnkačka.

„Zvedákem se nadzdvihne celá stavba, starý trámky se odstraní, místo nich se dají nový a zase se posadí na sloupy.

Za den to má zkušenej tesař hotový.“

„To ale znamená výdaje navíc a o to je třeba snížit cenu.

Nemluvě o tom, že já ten tvůj mlejn vlastně ani nepotřebuju, s obilím jsem nikdy nekšeftoval, natož abych mlel.“

Přesto Happola řekl, kolik je ochoten za mlýn dát. Bylo to hodně málo, za ty peníze bys s bídou koupil domek nebo dva tři tažné koně s postrojem a vozem. Huttunenovi však nezbý‐

valo než cenu přijmout, neboť tady v té divočině stěží mohl očekávat výhodnější nabídky. Muži si plácli a Happola slíbil, že peníze pošle, jakmile smlouvu stvrdí notář. Příslušné pa-píry připraví, hned co se vrátí domů.

„Mám náhodou známého notáře v Kemi. Jen si ještě zjistíme, zda na mlejně není nějaký finanční břemeno, i když jinak já ti věřím, o to nic,“ dodal ještě Happola a zdál se být nadmíru spokojený, že koupil první mlýn ve svém životě.

A pak již muži jen vzpomínali na společně strávené časy v blázinci. Huttunen se zajímal, jak se nakonec Happola dostal z ústavu.

Happola se zakabonil, na tohle zřejmě nerad vzpomínal.

„Takovejch promarněnejch let! Úplně zbytečně jsem trčel celejch šest roků po válce mezi bláznama.“

181

Načež Happola vysvětlil, že když uplynulo deset let od začátku jeho domnělé nemoci, napochodoval před lékaře, oznámil mu, že ve skutečnosti není žádný blázen, a pověděl mu celý svůj příběh. Zprvu mu nevěřili, ale když se Happola přiznal, že vedl dvojí život, a zmínil se i o svých ochodních aktivitách ve městě, uvěřili mu. Prohlásili ho sice za zdravého, ale jen tak odejít ho nenechali.

„Když ti hajzlové už na mě nijak jinak nemohli, pozvali si na pomoc provozního ředitele ústavu. Ten prohlásil, že žádný nemocniční zařízení nemůže zadarmo živit zdravý lidi. Strčil mi pod nos účet za posledních pět let a řekl, že jestli nezapla-tím, tak mě nepustí. Pak mě zavřeli na ajnclík, kam normálně dávali ty největší šílence, a prohlásili, že když jim nedám ty peníze, nasadí mi svěrací kazajku.“

Happola chtěl vědět, jakým právem po něm chtějí peníze za stravu a péči, a to za celých pět let. Odpověděli mu, že by měl vlastně zapravit výdaje za celou dobu, co strávil v ústavu, tedy za deset let, ale dluh za stravu a ubytování za prvních pět let že je už promlčený. A tak Happola nakonec vysolil pěkných pár marek za péči, které se mu dostalo

v nenáviděném blázinci.

„Byl to účet jako hrom, ten finančák byl pěknej dobytek.

Za jídlo mi účtoval skoro jako v restauraci, a to včetně ob-sluhy a málem i spropitnýho. Taky za přípravu léků a snad nejvíc

za nájemný. Jako

bych

pět

let

přespával

v pětihvězdičkovým hotelu! A musel jsem zaplatit celou tu legraci naráz. Hned jak mě pak pustili, zašel jsem s účetním dokladem za advokátem a ten se mým jménem obrátil na soud. V zimě se to bude projednávat. Ale zaplatit jsem musel, a tak jsem zaplatil.“

A Happola rozhořčeně připomněl Huttunenovi, čím je

v blázinci krmili.

„Deset let jsem polykal ty jejich hnusný kaše. Ty jsi nad 182

nimi ohrnoval nos, ale já je jedl, a za jakou cenu!“

„K jídlu to moc nebylo,“ vzpomínal Huttunen. Viděl před

sebou nevábnou pochutinu, která představovala páteř ústavní kuchyně. Hustou ovesnou kaši, připravovanou z krmného obilí, která byla samý žmolek, a než ji přinesli na stůl, většinou úplně vystydla. Často to byla jen hromada studených slupek.

„Tak ve státních zařízeních ožebračujou lidi,“ naříkal Happola. „Naštěstí ještě neskončila válka v Koreji. Prodal jsem šestnáct hektarů lesa u Kiiminki, stačilo to nejen na ten dluh, co jsem měl v blázinci, ale ještě mi zbylo, abych ti pomohl s tím mlejnem. Mám na něj už v Kajaani kupce, nechci, aby zbytečně dlouho stál.“

Huttunen se zeptal, co ostatní, s kterými byli v blázinci na pokoji.

„Všechno jako dřív, jen začátkem července umřel Rahko-nen. To byl ten děda, co od rána do večera seděl v koutě a na všechny zahlížel. Neřekl ani slovo, jen škytl, překotil se na postel a bylo po něm. Za pár dní na jeho místo přišel o něco čilejší blázen, takový ten, co pořád dělal ksichty. Určitě si na něj pamatuješ. Chudák kluk těžce nesl, když jsi utekl. Kaž‐

dýho se ptal, kdy se vrátíš. A protože přitom trochu vyváděl, na čas ho šoupli mezi ty zuřivý. No a pak už tam taky není ta uklízečka, ta, co na každýho řvala. Přendali ji na ženský od-dělení, ale když i tam na všechny řvala, tak se baby domluvily a jednoho dne ji ztřískaly. Zlomily jí nohu a teď je v domově diakonie. Tu nohu jí tak dokaličily, že nejmíň do Vánoc se nevrátí. Na našem oddělení teď uklízí muž. Línej klacek. Nic nemluví, ale taky nic nedělá.“

„A co doktor?“

Happola Huttunena ujistil, že si stále čistí brýle jako dřív.

„Ale měl jsi vidět, jak řádil, když jsem mu přišel říct, že jsem zdravej a že se s ním jdu rozloučit. Začal ječet a vyvádět tak, 183

že museli přijít ošetřovatelé a pohrozit, že ho dají do svěrací kazajky. To byla pro něj moc hořká pilulka. A já se mu nakonec nedivím: deset let někoho léčí jako blázna a pak ten blá‐

zen k němu napochoduje a oznámí, že je úplně v pořádku.“

„Ten doktor je sám cvok.“

„To mi říkej. Nejbláznivější finskej felčar.“

Huttunen předvedl Happolovi svůj tábor. Vybavení, které

sebral Ervinenovi, zbraň a Piittisjärviho palírnu. Vyprávěl mu, co všechno prožil a jaké má plány do budoucna. Prohlá‐

sil, že vzhledem k okolnostem se mu daří docela dobře, ale takhle žít už příliš dlouho moct nebude. Na krku je zima, a jakmile napadne sníh, mohli by vystopovat jeho tábor. Proto naplánoval, že si postaví srub někde hlouběji v pustině. Na-před ale musí dát dohromady nějaké peníze.

„Takovej poustevnickej život není žádnej med.“

Huttunen také Happolovi vyprávěl o svém studiu. Ukázal

mu lejstra z osvětové společnosti a vyjadřoval se v odborných termínech. Happola byl jedno ucho.

„Kdybys nebyl stále ještě úředně prohlášenej za blázna, mohli bychom podnikat spolu. Víš přece, že obchod je můj život, a takovej velkoobchod, to by byla věc. Napřed si udělej tu obchodní školu a pak se uvidí. Mohli bychom si zařídit takovej menší velkoobchůdek v Oulu nebo v Kemi. Já bych jezdil po zákaznících a ty bys seděl v kanceláři a staral se o papíry a dělal účetnictví.“

Huttunen nabídl Happolovi nasoleného pstruha a po jídle

šel doprovodit svého hosta až k silnici. Rozloučili se podáním ruky a Happola slíbil:

„Hned zejtra ti pošlu smlouvu na ten mlejn a peníze dostaneš, jakmile budou hotový všechny papíry, na to se můžeš stoprocentně spolehnout.“

Huttunen sc spokojeně vrátil do tábora. Už dlouho se ne‐

cítil tak zabezpečený, budoucnost opět viděl v růžových bar-184

vách. Peníze budou, v učení dělal pokroky… nebude možná trvat dlouho a odjede se Sanelmou Käyrämovou do ciziny, do nového života!

185

35 |

PŘÍŠTÍ TÝDEN PŘITÁHL OPĚT PIITTISJÄRVI do Huttunenova tábora kabelu plnou zeleniny a pošty. Sanelma Käyrämová ve svém psaní zapřísahala Huttunena, aby už nikdy nevyl, protože sám hejtman prý vyhrožoval, že pokud mlynář nepřestane skučet a ničit majetek spoluobčanů, pošle na něj armádu. Na závěr dopisu Sanelma vyznala mlynáři vroucí lásku a zdůraznila, jak je důležité, aby pokračoval ve studiu.

Kořenovou zeleninu, kterou posílá po Piittisjärvim, nechť si nastrouhá a ať nezapomene na saláty.

Bylo tu však ještě jedno psaní, od Happoly. Huttunen je s vítězným úsměvem na tváři otevřel – teď už se nemusí o nic starat, stačí jen podepsat papíry a vyzvednout si u Happoly peníze.

Jak děsivé však bylo mlynářovo zklamání, když si přečetl,

co mu přítel píše. Happola nemohl mlýn koupit, protože jej Huttunenovi z moci úřední zkonfiskovali. Huttunena prohlá‐

sili za nepříčetného a takový člověk neměl právo prodávat ani zastavovat svůj majetek.

„Takže prozatím z toho našeho obchodu nic nebude. Pokus se to emparko nějak zrušit, pak si mlejn od tebe rád koupím. Držím ti palce. Happola.“

Huttunen popadl kulovnici, strčil si její ústí do úst a chtěl se na místě zastřelit. Piittisjärvi se ho snažil uklidnit, prohlá‐

sil, že by byl blázen, kdyby se teď zabil.

„To by se těm syčákům ve vsi jen hodilo.“

Huttunen uvážil pošťákova slova a usoudil, že Piittisjärvi má pravdu.

„Já ten zatracenej mlejn radši zapálím, a tak se ho navždy zbavím!“

Huttunen si hodil pušku na rameno a bez dalšího váhání

vyrazil směrem k vesnici. Piittisjärvi se snažil udržet s ním 186

krok, ale dál než do poloviny močálu mu nestačil. Huttunen zmizel v lese a Piittisjärvi si říkal, že tohle teprve bude pozdvižení na vsi, až tam vtrhne Huttunen takhle rozkohou-těný.

„A ještě s puškou v ruce…“

Bylo odpoledne, močál se propadal pod nohama, bahno se

rozstřikovalo, jak poustevník pílíI k silnici. Minul Asemakylu, přepravil se přes Kemijoki a spěchal nejkratší cestou k Suukoski. Cestou serval z bříz plné dlaně zkroucené kůry.

Mokrý potem dorazil k mlýnu, vytrhl z pantů dveře zatlu‐

čené velkými hřebíky a vběhl do světnice.

Tam z dřevěné bedny vedle kamen nabral náruč suchých polínek, několik jich nožem rozčísl na třísky a polínka i ští‐

panky odnesl do mlýnice. Tam si na podlaze mezi kroupovými a moučnými kameny připravil táborák. Polínka

naskládal na hraničku, do mezer nastrkal březovou kůru a třísky a pak vyndal z kapsy zápalky. Škrtl, ale byl tak rozpa-ráděný, že mu zápalka v ruce chvějící se zlostí zhasla.

Huttunen se rozhlédl. Všechno kolem mu bylo tak známé

a působilo tak spořádaně; kameny, stěnové trámy, truhly, ná‐

sypky na mouku. A jako by prosily hospodáře o milost: nech nás žít!

A tak Huttunen druhou zápalku nerozškrtl. Sebral

z podlahy dřevo a kůru, narovnal si kulovnici na zádech a vyšel před mlýn. Dřevo a kůru přivázal na nosič kola a pak naskočil do sedla jako myslivec vyrážející do útoku.

„To radši vypálím celou tu podělanou vesnici,“ oznámil světu dunivým hlasem. A jak pak projížděl vsí, pažba pušky rytmicky klepala do rámu kola. Prosvištěl kolem Vittavaarova domu, kolem Siponenových.

U kupcova domu zpomalil, napadlo ho, že by mohl zapálit

Tervolův krám, ale kupec byl jen malá ryba. Ta křivda si žá‐

dala větší zadostiučinění. Kolo Huttunen zastavil až 187

u hasičárny. Snad by mohl začít tady.

Ale pak mu zrak padl na nový kostel stojící uprostřed hřbitova, na tu nejmohutnější stavbu ve vsi. Mlynáři svitlo v očích:

„To jim dá za vyučenou, když jim zapálím kostel!“

Huttunen zamířil přes hřbitov k hlavním dveřím chrámu.

V okolí kostela nikdo nebyl, dveře však byly otevřené. Huttunen nanosil dovnitř dřevo a začal stavět hraničku na konci prostřední uličky přímo před oltářem. Jak klečel, pažba pušky každou chvíli narazila na prkna podlahy a chrámová prostora se rozezvučela.

Když byl táborák připravený, Huttunen se napřímil a stále

vkleče zašátral v kapse po zápalkách. Nenávistným a po-mstychtivým pohledem měřil mohutnou prostoru kostela, pak se jeho zrak zastavil na oltářním obraze. Huttunen zvedl pěst a zahrozil jí Kristovi, kterého tu umělec namaloval, jak visí na kříži.

„A to se říká, že ty jediný jsi dobrý. Tak proč jsi ze mě musel udělat takovýho blázna?“

Zdálo se, že Kristus se teď dívá přímo na mlynáře. Bolestný výraz na tváři Spasitele se zprvu změnil v zmatený, pak v pobaveně laskavý. Kristus otevřel ústa a začal mluvit.

Jeho slova se rozléhala kostelem, odrážela se od stěn i vysokého stropu.

„Nerouhej se, Huttunene. Máš to v hlavě zcela v pořádku.

Studuješ na korespondenční škole a máš samé dobré známky.

Máš víc rozumu než Vittavaara a Siponen dohromady a o mnoho víc než farář této farnosti, třebaže ten měl možnost zbystřit si mozek studiem na univerzitě. Vždy se mi ten člo-věk protivil, je to prázdná nádoba, nehodný sluha boží.“

Huttunen jen tiše žasl. Je to snad konečná známka šílenství, když k němu promlouvá oltářní obraz?

Ježíš pokračoval laskavým, ale dostatečně zvučným hla-188

sem:

„Každý z nás musí nest svůj kříž, Huttunene… ty stejně jako já.“

Huttunen si dodal odvahy a oponoval Ježíši:

„Ale nezašlo to v mým případě příliš daleko? Už bezmála

půl roku žiju jako štvaná zvěř! Celý týdny mrznu v tom zatraceným močále a předtím mě v poutech odvezli do blázince do Oulu… muselo to tak být?“

Ježíš účastně přikyvoval, ale pak začal mluvit o svých utrpeních:

„Nepatrná jsou tvá soužení, Huttunene, v porovnání s tím,

co lidé svého času učinili mně.“

A Kristova tvář zpřísněla, jak vzpomínal na svůj vlastní život.

„Celý život mě pronásledovali… a nakonec mě živého

přibili na kříž. To teprve bylo utrpení, Huttunene. Neumíš si představit, jak strašně to bolí, když ti pětipalcovými hřeby prorážejí dlaně a chodidla. Spánky mi sevřeli páskem z dřevitého trnoví a pak kříž vztyčili. Nejstrašnější bylo to, jak jsem volně visel. Kdo sám nevisel na kříži, nepochopí tu kru-tou bolest.“

A Ježíš nespouštěl z Huttunena pohled plný hořkosti.

„Jsem člověk, který v životě mnoho vytrpěl.“

Huttunen odvrátil zrak od oltářního obrazu, dotkl se prsty krabičky zápalek, kterou měl stále v kapse. Marně přemýšlel, co Ježíši odpovědět.

A Ježíš ještě řekl:

„Ale pokud ses, Huttunene, skutečně rozhodl zapálit kos‐

tel, klidně můžeš. Já tuhle stavbu od začátku neměl rád. Mi-lejší mi je starý kostel na stráni. Tenhle kostel je dílem velikášství místních hospodářů. Nezakládej ale požár přímo před oltářem. Běž do sakristie nebo do předsíně, oheň se roz‐

šíří i odtamtud, kostel je dřevěný a dřevo dostatečně vyschlé.

189

A tu pušku odnes… nehodí se chodit sem se zbraní a s náručí plnou palivového dříví. Ať je ta stavba jaká chce, je to pořád kostel.“

Huttunen se obrazu Ježíše neohrabaně uklonil, sebral po-línka i dříví na podpal a odnesl je do předsíně kostela. Tam pak rozdělal oheň, suché svitky březové kůry a třísky vzpla-nuly jako vích, předsíň se rychle plnila hustým kouřem.

Brzy ho bylo tolik, že Huttunen musel otevřít venkovní dveře. Sám prošel kouřovou clonou zpět do kostela a tam usedl do lavice a mnul si oči. Nikdy by nevěřil, že z několika polínek může být tolik kouře. To asi proto, že v kostele ne-foukal vítr.

Dým se ve vlnách valil ze dveří kostela, zahalil hřbitov, ší‐

řil se dál vesnicí, kolem požární zbrojnice…

A zatímco ke kostelu spěchali první dobrovolní hasiči se džbery v ruce, Huttunen klečel v předsíni a foukal do uhlíků.

Od žhavých oharků chytlo větší dřevo, rudé plameny pro‐

šlehly kouřem. Dusivý dým přinutil mlynáře, aby se opět stáhl do kostela.

Zvenku bylo slyšet křik a první dobrovolníci dorazili k místu požáru. Jak chrstli vodu do předsíně, i do kostela se vevalil hustý kouř. Oheň zasyčel, místo plamenů se z něj valil opět jen dým.

Huttunen hasiče neviděl, podle tartasu, který dělali, jich ale muselo být jako much. Byl nejvyšší čas vzít nohy na ramena, s tak velkou skupinou by si neporadil ani s puškou v ruce. Huttunen se nadýchl a vběhl do předsíně, proběhl kolem syčícího ohně a už rovnou ze dveří na čerstvý vzduch.

Na zádech mu poskakovala puška, dlaněmi si zakrýval slzící oči. Vyděšený dav se rozestoupil a udělal mlynáři cestu. Brzy Huttunen viděl před sebe natolik, že mohl zamířit ke zdi hřbitova. Přeskočil několik náhrobků, přelezl zeď a zmizel v lese.

190

Když na místo dorazil náčelník Jaatila, mohl jen konstato‐

vat, že požár se podařilo uhasit. A když mu pak řekli, že mlynář Gunnar Huttunen se pokusil zapálit kostel, prohlá‐

sil rozhodně:

„Hned ráno zahájíme velkou pátrací akci. Zavolám do Ro‐

vaniemi, aby přijeli vojáci se psy.“

191

36 |

RÁNO SE NA ZASTÁVCE OBJEVIL nákladní vlak, což nebylo obvyklé. A ještě neobvyklejší bylo, když se otevřely dvou-křídlové dveře posledního, uzavřeného vozu a z něho seská‐

kalo na nástupiště asi půl čety pohraničníků s helmami na hlavě. Měli s sebou velký stan, polní kuchyni a dva psy a každý z mužů nesl přes rameno samopal. Vojáci se zformo-vali v družstva a vedoucí čety, mladý robustní poručík, podal hlášení náčelníku Jaatilovi.

„Vítejte, hraničáři! Máte před sebou obtížný a nebezpečný

úkol, ale já na vás plně spoléhám, na vás a zvlášť na vaše psy.“

Načež náčelník nabídl poručíkovi cigaretu. Velitelé druž‐

stev zaveleli pochodem vchod a vojsko hřmotně vykročilo směrem k řece, kde na ně čekal prám. Před polní kuchyni za-přáhli Vittavaarova koně a psy a poručíka odvezli k přívozu v náčelníkově voze. Psům pro jistotu nasadili náhubky. Poru‐

čík poplácal jednoho z nich po hřbetě a s pýchou představil zvířata náčelníkovi:

„Tenhle se jmenuje Postrach hranic, ten druhý Plosák. Jsou to ostří hoši, nemají smysl pro legraci.“

Od přívozu odpochodovali pohraničníci na hřiště, kde se již shromáždil hlouček civilů s batohy a brokovnicemi na zá‐

dech. A počítáme‐li ženy a děti, které muže doprovodily na hřiště, bylo tu víc lidí než na přeborech v lehké atletice.

Náčelník prostřednictvím amplionu oslovil shromážděné

a vydal nezbytné pokyny. Všichni dostali proviant a mapy.

Hospodáři se rozdělili do družstev po deseti mužích.

Slunko příjemně hřálo, bylo ideální počasí pro velký hon.

Hospodářům rozdali střelivo do brokovnic, vojákům do samopalů.

„Z toho ještě může bejt pěknej rumrejch,“ povzdechl si je‐

192

den z hraničářů.

„Pořád lepší honit po lese chlapa než hasit lesní požár. Jak loni koncem července hořel les kolem Narkausu, měli jsme pilno celý dva tejdny. Když jsme se vrátili, měl každý na obli‐

čeji centimetrovou vrstvu sazí.“

„Za války jsem se párkrát zúčastnil honu na dezertéry.

Pátrání po bláznivým mlynáři bude asi něco podobnýho.“

„Ještěže nám dali přilby. Ten cvok prej má pušku. Pokud

se netrefí v pravým úhlu, střela se odrazí od přilby.“

Poručík nakázal svým lidem, aby byli zticha a poslouchali, co jim říká náčelník. Ten zakončil svou řeč slovy:

„Znovu připomínám, že ten muž je ozbrojený a mimo‐

řádně nebezpečný. Jestli se hned po první výzvě nevzdá, mu-síte použít násilný prostředky. Jistě rozumíte, co tím míním.“

A poručíkovi pak řekl stranou:

„Tak neoficiálně… toho Huttunena můžete odprásknout,

jakmile ho dostanete na dostřel.“

„Rozumím.“

Pátrání se mělo vést dvojím směrem: lesy na západ od Kemijoki budou pročesávat dvě desítky civilistů, ostatní se na prámu převezou přes řeku a budou prohledávat končiny na východ od Kemijoki. Velitelské stanoviště bude v Asemakyle.

Když se zvěst o velké pátrací akci donesla Piittisjärvimu, pošťák měl napilno s tím svým kořalečným nádobíčkem. Pro-spurtoval na kole kolem skupiny honců, u Huttunenovy schránky ukryl kolo do křoví a pospíchal zachránit palírnu a varovat Huttunena. Tábor však byl prázdný a na Piittisjärviho opatrné volání se mlynář neozýval. Huttunen se zřejmě vypravil na ryby – zmizelo rybářské náčiní i puška.

Piittisjärvi rozebral palírnu a ukryl jednotlivé části pod větvemi hustých smrků. Z močálu pak vylovil konev

s kořalkou, bylo v ní ještě dobrých pět litrů pálenky.

Piittisjärvi zastrčil pod řemen Huttunenova batohu ce-193

dulku s varováním:

„Zavolali na tebe z města vojáky. Vezmi nohy na ramena.

Piittisjärvi.“

Načež si nahodil na záda konev s kořalkou a dal táboru vale. Doufal, že dorazí na silnici dřív, než vojáci začnou pro‐

česávat močál. Musel si však pospíšit, ani zakouřit si neměl čas. Aspoň si tu a tam dal doušek z konve.

Bylo to tohle léto již podruhé, co musel evakuovat palírnu.

Jestliže tehdy měl naspěch, tak teď teprve to byl kalup. Piittisjärvi upaloval přes třasoviště a hustým lesem s jedinou myšlenkou v hlavě: stihnout to na silnici dřív, než na močál dorazí vojáci.

Avšak hraničáři nebyli žádní začátečníci. V rojnici mlčky a rychle postupovali lesem a zpocený pošťaček jim vletěl rovnou do náruče. První se na něj vrhli psi, a byli by ho roztrhali na cucky, kdyby nezasáhl psovod a nenasadil rozzuřeným psům náhubky.

Piittisjärviho

i

s konví

odpravili

do

Asemakyly

k náčelníkovi, který ho napřed krátce vyslechl a pak nařídil Portimovi, aby pošťáka zavřel do chládku. Kořalku nemilosrdně vylili na zem, nedbajíce na slzy v očích nebohého listonoše.

Odpoledne hraničáři našli Huttunenův tábor, zničili jej a poslali k náčelníkovi jednoho z vojáků s cedulkou, kterou Piittisjärvi nechal mlynáři na batohu. Jaatila se ani na chvíli nerozmyslel, vtrhl do cely a zlískal Piittisjärviho pendrekem.

Piittisjärvi skučel a bědoval, prosil o milost, té se mu však nedostalo. Náčelník chtěl, aby mu řekl všechno, co

o Huttunenovi ví, ale Piittisjärvi mlčel jako hrob. Náčelník mu ukázal dopisy a lejstra z korespondenční školy, taky pár milostných psaníček i zprávu od Happoly. Jakým způsobem Huttunen dostával poštu? Avšak zboulovaný pošťák byl hrdina:

194

„I kdybys mě měl zabít, kamaráda nezradím.“

Piittisjärvi nepromluvil, i když mu náčelník uštědřil ještě jeden výprask. A ještě než Jaatila vztekle zabouchl dveře cely, křikl za ním:

„Poštovní tajemství takovýmu ludrákovi, jako seš ty, nevyzradím.“

Náčelník si dal přivést Sanelmu Käyrämovou a i tu

podrobil přísnému výslechu. Avšak ani ona nic nepřiznala, třebaže jí náčelník vyhrožoval samotným hejtmanem.

Nakonec se rozplakala a žádala pro Huttunena milost, řekla, že bude‐li moct v klidu všechno vysvětlit, tak se určitě sám vzdá. Jaatila na to však jen pohrdavě prohlásil:

„Co to může být za ženský, které se sčuchnou s bláznama?

Takový jsou horší než kurvy.“

Zatím vojáci poslali psy ze zničeného tábora po

Huttunenově stopě. Radostně šlehajíce ocasy, vyrazili psi k hornímu toku potoka. Stopy byly čerstvé, psi vzrušeně větřili a vojáci měli co dělat, aby jim stačili, jak kvapně běželi houštím a vysokou trávou. Občas i zavrčeli nebo vyštěkli, třebaže jim psovodi nakázali, aby byli zticha.

Huttunen chytal na mušku v místě, kde potok uhýbal před

rozlehlou slatinou. V síťce měl už pár lipanů a chystal se, že se vrátí do tábora. Zapálil si a naposledy upřel pohled na zvolna a tiše plynoucí potok. Den se klonil k večeru a Huttunen si říkal, že hned jak se vrátí, napíše Sanelmě o Happolově vzkazu. Když teď nemohl mlýn prodat, bude nejmoudřejší přesunout se někam dál na sever, tam si postavit srub a v něm přečkat zimu. Taky si musí zrychtovat pořádné lyže, připravit sudy na ryby, do zásoby nastřílet ptáky a nasbírat bobule. A co takhle dobře vyuzené sobí maso?

Ale pak jeho dlouhým pobytem v pustině vycvičené ucho

zachytilo psí štěkot. A když poslouchal ještě pozorněji, 195

uslyšel Huttunen i tlumené mužské hlasy. Přiložil k očím dalekohled a zaměřil s ním na vzdálenější okraj slatiny.

Paprsky večerního slunce se zaleskly na přilbách, Huttunen brzy rozpoznal i šedivé vojenské uniformy. A po břehu běželi směrem k Huttunenovi dva velcí vlčáci. Huttunen nabil kulovnici, ryby i rybářské náčiní nechal na břehu a rozběhl se k vršku, který se zvedal při západním okraji močálu.

Psi doběhli k místu, kde ještě před chvílí stál Huttunen, a lačně se vrhli na mlynářovy ryby. Huttunen zaměřil optickým zaměřovačem na jednoho ze psů a vystřelil. Vlčák zavyl a mrtvý se svalil na zem. Vojáci okamžitě zalehli.

Druhý pes se rozběhl přes močál k pahorku, na němž ležel Huttunen s puškou přiloženou k líci.

Když pes doběhl na vzdálenost padesáti metrů, Huttunen

zastřelil i jeho. Vlčák nevydal ani hlásek, jen padl na bok a už se nezvedl. Vojáci opět vytvořili rojnici a pomalu postupovali směrem k Huttunenově pahorku. Někdo vystřelil krátkou dávku.

Huttunen opustil pahorek a prchal směrem na sever. Pádil

dlouhými skoky a říkal si, že kdyby ho chtěli dostat živého, museli by to být jinší machři, ne takoví holobrádci.

Celou noc křižovali hraničáři i skupinky hospodářů

pustinou, po Huttunenovi však ani vidu, ani slechu. Před ránem se všichni shromáždili na místě zničeného mlynářova tábora, kam Vittavaara na dvojkoláku přivezl polní kuchyni.

Postavili taky velký stan a unavení lovci se napřed najedli a pak i trochu prospali.

Mrtvé psy přivázali za nohy k tyči a čtyři muži je pak odnesli do vesnice. Když unavení pronásledovatelé dorazili k náčelníkovu velitelskému stanovišti, ukázal Jaatila na psy a zařval:

„Ty zdechliny jste přinesli, abyste je uložili na hřbitov?“

Poručíka to rozčililo:

196

„Co na nás řveš? Aspoň jsme našli tábor toho blázna.“

Poručík nakázal, aby psy pohřbili, a vojáci jim začali kopat hrob na konci vesnice vedle transformátoru. V domě

hospodáře Rastiho, který stál pár metrů odtud, právě začala večerní pobožnost, z oken se nesl naříkavý zpěv žalmu.

Poručík zaklel: „Co tohle je za posranej kraj. Napřed nám zastřelí psy a pak jim ještě zazpívají. Rychle psy zakopejte.“

V domě se laický kazatel Leskelä modlil za Huttunena:

„Milý Bože, vezmi mlynáře Huttunena co možná

nejrychleji k sobě na nebesa nebo jej vydej do rukou vojáků, skrze krev a tělo Ježíše Krista amen!“

197

37 |

TŘI DNY A TŘI NOCI VOJÁCI A DOBROVOLNÍCI ze vsi

pročesávali kraj na obou březích řeky Kemijoki, ale bez valného výsledku. Ráno čtvrtého dne se hospodáři vrátili jeden po druhém do svých domovů, pověsili pušky na stěnu

a začali se opět věnovat hospodářství. Vojáci strhli stan, odvezli polní kuchyni na stanici a naložili sebe i všechny věci do vagonu, který na ně tři dny čekal na odstavné koleji. Pak připojili vůz k nákladnímu vlaku, který mířil na sever, parní lokomotiva zahvízdala a armáda byla pryč.

Na paměť velké pátrací akce zůstal ve farnosti pouze růvek na konci Asemakyly poblíž transformátoru. Pod

vrstvou čerstvé hlíny tu leželi dva hrdinní služební psi. Děcka ze vsi sem celý podzim chodila vždy v neděli zpívat žalmy, tytéž, které jejich rodiče zpívali při kázáních kazatele Leskely.

Jednou denně náčelník Jaatila zašel do cely, aby uštědřil Piittisjärvimu výprask, namáhal se však zbytečně. Ten malý človíček byl jako houžev, rány snášel statečně a jen se stále odvolával na listovní tajemství.

Když se nepodařilo lapit Huttunena hrubou silou, rozhodl

se náčelník, že se uchýlí ke lsti. Předvolal si Sanelmu Käyrämovou a oznámil jí, že se úřady nakonec přece jen rozhodly Huttunena omilostnit. Musí se však napřed vrátit do vesnice.

„Zajdeme spolu do cely za Piittisjärvim a požádáme ho, aby doručil Huttunenovi dopis, v kterém bude mít úředně potvrzeno, že se mu uděluje milost. Slibuju vám, že proti vašemu mlynáři nebude za jeho prohřešky vzneseno žádné obvinění. Nanejvýš dostane menší pokutu.“

Náčelník připravil dopis pro Gunnara Huttunena a

k úřednímu sdělení přiložil lístek, na němž Sanelma prosila Huttunena, aby se vrátil do vesnice a vzdal. Vše, co napáchal, 198

že mu je odpuštěno.

S oběma dopisy se pak vypravili za Piittisjärvim.

Piittisjärvi zprvu myslel, že to je nějaká další chytristika, avšak když náčelník opatřil svůj dopis úředním razítkem a navrch ještě obálku zapečetil, pošťák nakonec uvěřil, že spravedlnost zvítězila, a slíbil, že psaní doručí. Jen trval na tom, že se vypraví za Huttunenem sám a že ho nikdo nesmí sledovat.

S tím náčelník ochotně souhlasil a taky hned přikázal, aby Piittisjarvimu donesli do cely hluboký talíř hovězí polévky, z které se krásně kouřilo. Dali mu také krabičku tabáku a po jídle přišel místní masér Asikainen natřít Piittisjärviho linimentem, neboť záda toho nebožáka byla jedna zamodralá

podlitina od úderů náčelníkova olověného pendreku. Za prvního večerního šera se pak otevřely dveře cely a Piittisjärvi byl propuštěn na svobodu, aby mohl splnit úkol, k němuž se uvázal.

K sledování Piittisjärviho si náčelník přizval čeledína Launolu a hospodáře Vittavaaru. Nespustili listonoše z očí, tiše se za ním plížili lesem až k místu, kde byla Huttunenova tajná poštovní schránka. Tady se Piittisjärvi chvíli rozhlížel, ujišťoval se, že ho nikdo nepronásleduje, a teprve potom hodil dopis do schránky a vrátil se na silnici.

Tam už ale na něho čekali ti tři špehové, surově mu zkroutili a svázali ruce a odvedli ho zpátky do cely. Nedbali na jeho protesty, poukazy na to, že učinil, co mu nakázali, aspoň ale unikl dalšímu výprasku, neboť náčelník chtěl co nejdřív vyslat hlídku k Huttunenově poštovní schránce.

Den a půl musel náčelník a hospodáři čekat na hlídce, než

konečně chvíli po rozbřesku past sklapla. Jakmile se Huttunen objevil, spěchal o tom čeledín Launola, který právě držel stráž, zpravit náčelníka. Ten se s ostatními skrýval v houští na druhé straně silnice.

199

Huttunen se jako vždy blížil ke schránce velice opatrně, ale když všude bylo pusto a prázdno, schránku otevřel.

Znovu a znovu si četl, co mu píší náčelník a Sanelma.

Velkorysá nabídka ho uklidnila, a třebaže byl na smrt unavený, cítil, jak jeho tělo okřívá a jeho duše ožívá novou nadějí. Chytil se do léčky, spolkl návnadu, kterou mu lovci nastražili.

Huttunen strčil dopis do kapsy a zamířil k silnici. Stačil však ujít sotva pár kroků, když se na něj z houštiny vrhl náčelník se svými lidmi. Překvapeného mlynáře se jim snadno podařilo povalit na zem a pevně mu svázat ruce a nohy. Náčelník ho přitom několikrát přetáhl pendrekem po zádech, až mu zapraskalo v lopatkách. Vittavaara došel pro koně a brzy na silnici zaklapala kopyta těžkého valacha, kterého hospodář hnal dolů k přívozu. Huttunen ležel na dně vozu, na prsou a na nohou mu seděli náčelník a Vittavaara, který bičem pobízel koně. Když dorazili k přívozu, kůň byl zpěněný potem a jen se z něj kouřilo. Huttunen ležel na dně vozu jako omráčený, nepohnul se, nepromluvil, jen smutně hleděl do vysokého nebe.

Zpráva o mlynářové zadržení již dospěla do farní vsi, kdosi tam zavolal, a tak když prám přirazil k břehu, byla tam hlava na hlavě. S pocitem úlevy, ale i škodolibé radosti hleděli farníci na ten drahocenný, ale i nebezpečný náklad, který ležel spoutaný na dně vozu. Ptali se Huttunena, jestli se mu ještě chce výt. Nebo zvonit na kostelní zvony. Nebo zda přijel, tentokrát dokonce s koněm, zase zapálit kostel nebo vykrást banku.

Ředitel školy si s sebou vzal fotoaparát. Prodral se davem a požádal náčelníka, aby si sedl na kozlík. Chce mít na obrázku koně s povozem a náčelníka s jeho vzácnou kořistí.

Huttunen odvrátil tvář, avšak čeledín Launola mu hlavu násilím obrátil zpět směrem k aparátu. Když fotoaparát cvakl, 200

mlynář zavřel oči. Pak náčelník předal opratě Vittavaarovi a ten švihl koně po zadku.

Huttunena odnesli na strážnici a náčelník nakázal

Portimovi, aby zůstal v cele s ním. A tak si tam sedli vedle sebe na betonovou lavici a Jaatila nasadil oběma pouto: jednou částí želízek sepnul Portimovu levou ruku a druhou Huttunenovu pravici. Teprve pak zbavili mlynářovy nohy a ruce provazů. Jaatila vyšel z cely, ale špehýrkou ve dveřích ještě řekl Portimovi:

„A dobře toho blázna hlídej!“

V zámku zarachotil klíč a náčelník se vrátil do své kanceláře.

Portimo chvíli mlčel a pak řekl Huttunenovi smutně:

„Tak tě, Kunnari, nakonec přece jen dostali.“

„Prostě jsem jim naletěl.“

Ráno si dal náčelník přivést vězně a jeho strážce do kanceláře. Byli tu také Siponen, Vittavaara a Ervinen.

Náčelník podal Portimovi dopis, který napsal Ervinen. Na obálce stálo: Ouluský ústav pro duševně nemocné. Dal mu také akreditivy pro cestu vlakem.

Portimo strčil papíry do náprsní kapsy a neodpustil si poznámku:

„I náčelník by měl držet dané slovo. Děláte chybu,

že Kunnariho posíláte zpátky do Oulu.“

„Mlčet! Sliby dané bláznům nejsou závazné. Ty drž

klapačku a konej svou práci. Vlak odjíždí v jedenáct, předtím ještě Huťtunen dostane najíst. Pojedete ve služebním voze a ty, Portimo, neseš za mlynáře plnou odpovědnost.“

Ervinen vrhl na Huttimena výsměšný pohled.

„Bylo to dlouhé a veselé léto, Huttunene, ale teď

definitivně skončilo. Jako lékař bych přísahal, že už do smrti nedostaneš příležitost vrátit se sem a děsit nás svými kousky.

V tom dopise píšu, že jsi nevyléčitelně duševně nemocný.

201

Nevyléčitelně! A i s tím tvým vytím si v ústavu jistě poradí.“

A tu Huttunen začal vrčet a cenit zuby. Pak sklonil hlavu a zpod obočí začal na všechny vrhat tak výhružné pohledy, že hospodáři a lékař o pár kroků ustoupili a náčelník vytáhl ze zásuvky pistoli. Z Huttunenova hrdla vycházelo temné mručení, zuby se mu blýskaly. Portimo Huttunena

uklidňoval, zcela ho upokojit se mu však nepodařilo. Ještě dlouho mlynář vrčel, teď již jen jako vlk tísněný ve svém brlohu, a oči mu plály potlačovaným hněvem.

Huttunena a Portima odvezli do Portimova domu, kde

mlynář dostal naposledy najíst. Portimova manželka

usmažila rybu, na stůl dala podmáslí, nekvašený chléb a máslo a jako dezert lívance. Huttunen a Portimo seděli těsně vedle sebe, jeden jedl levou rukou, druhý pravou. Náčelník s nelibostí sledoval, jak si dopřávají.

„Co to hospodyni napadlo, dělat se bláznivýmu vězni s lívancema! A pospěšte si, abyste nezmeškali vlak. Chci mít konečně tenhle nepříjemnej případ z krku.“

Do světnice vešla Sanelma Käyrämová. Celou noc ta

ubožačka proplakala a teď se jen beze slova posadila vedle Huttunena a položila mu ruku na rameno. Pak se obrátila k náčelníkovi a řekla zlomeným hlasem:

„A já blázen vám věřila.“

Náčelníkovi to zjevně bylo nepříjemné. Pak si ale odkašlal a úředním tónem vybídl Portima a Huttunena k odchodu.

Muži vstali, Huttunen levicí stiskl Sanelmě ruku a vyšel z jizby, Portima táhl za sebou.

Na dvoře se Portimo rozžehnal se ženou a hvízdl na psa.

Přiběhl karelský medvědí pes s hustou černobílou srstí, kňučel a skákal na svého pána, olizoval mu obličej. Olízl tvář i Huttunenovi, kterého Portimo stáhl za náramek do podřepu.

„Musí se loučit ještě i se psem,“ netrpělivě zavrčel náčelník.

202

Načež dostrkal Portima a Huttunena k autu, práskl za nimi dvířky a posadil se za volant. Na stanici už čekal dav zvědavců. Všichni, celý okres chtěl být při tom, když Huttunena vypraví na jeho poslední cestu, do Oulu.

Náčelník se zeptal výpravčího, jestli nezměnili jízdní řád.

Když se výpravčí podivil, proč by jako měli, vybuchl Jaatila:

„Tak proč tady už není?“

„No na vteřinku žádný vlaky nejezdí,“ odpověděl

výpravčí.

A pak vlak přijel. Těžká parní lokomotiva se skřípěním zastavila před nádražní budovou a náčelník hnal Huttunena a Portima do služebního vozu. Nastoupili současně, takříkajíc ruku v ruce, vlak zahvízdal a dal se do pohybu. Huttunen stál v otevřených dveřích, za jeho ramenem vykukovala tvář policisty Portima. Jak vlak projíždělkolem davu zevlounů na peróně, Huttunen otevřel ústa a vzduch proťalo mohutné zavytí. Vedle něho zněl hvizd lokomotivy jako pípání kuřete.

Diváky obešel mráz.

Pak zavřeli dveře vagonu, zaskřípaly výhybky a vlak nabral rychlost. Teprve když poslední vůz zmizel z dohledu, lidé se začali rozcházet. Jako poslední opustila nádraží Portimova manželka, která podpírala plačící Sanelmu

Käyrämovou. Výpravčí stočil do ruličky zelenou průvodku, kterou mu předal Portimo, a zamumlal si pod nos:

„Bylo tu víc lidstva, než když odjížděl hejtman.“

203

38 |

ZBÝVÁ DODAT, ŽE HUTTUNEN A PORTIMO do ústavu pro

duševně nemocné v Oulu nikdy nedorazili. Náčelník Jaatila je dal hledat po celém Finsku, žádné zprávy o jejich osudu se však nedočkal. Stejně neúspěšný byl Interpol.

Sanelma Käyrämová se ještě téhož podzimu nastěhovala k Portimově manželce. Společně se staraly o hospodářství a pěstováním kořenové zeleniny si docela slušně vydělaly na živobytí. Na těžší práce si najaly Piittisjärviho, který byl nakonec rád, že dostal od pošty vyhazov. V říjnu utekl z domova Portimův černobílý karelský medvědí pes. Zmizel v okolních lesích, a když napadl sníh, vídali jeho stopy na Reutuvaaře. Netoulal se divočinou sám, doprovázel ho velký vlk, podle stop samec samotář. Za mrazivých nocí bylo slyšet od Reutuvaary naříkavé vlčí vytí a někdy i teskné skučení Portimova psa.

Mezi lidmi se říkalo, že v noci vlk a pes často scházejí dolů k vesnici a dokonce že je policistova žena a Sanelma Käyrämová tajně krmí. Před Vánocemi vlk a pes navštívili Siponenův kurník a zardousili všech dvacet slepic.

A když Vittavaara v prvním adventním týdnu porazil

půldruhametrákového vepře a spařeného a zbaveného štětin ho pověsil na tyč ve stodole, prase do rána zmizelo. Od stodoly vedly čerstvé vlčí a psí stopy…

Koncem roku pak ty dvě chlupaté obludy napadly

náčelníka Jaatilu a lékaře Ervinena. Muži rybařili na zamrzlém rybníku, když na ně z lesa nečekaně zaútočili vlk a pes. Zle by to bylo s náčelníkem a lékařem dopadlo, kdyby se jim nepodařilo vyšplhat na borovice, které rostly na břehu rybníka. Mrzlo, jen praštělo a v té třaskavici věznila vrčící a ňafající zvířata muže na stromech dobrého půldruhého dne.

Sežrala jim z batohu všechny zásoby a termosky odkoulela 204

k otvoru v ledu a shodila do vody. Náčelníkovi ozábla až po loket ruka, kterou mlátil delikventy, lékaři omrzl nos. Snad by na ojíněných borovicích bídně zahynuli, kdyby je nakonec z té potvorné situace nevysvobodil jeden lesní dělník.

Siponenova manželka měla ve zvyku v neděli chodit do kostela. Protože však i nadále tvrdila, že je polochromá, musel vždy čeledín Launola na cestu do kostela zapřáhnout koně. Ze saní pak hospodyni odnesli dovnitř a uložili na lavici. Zabrala místo dobře pro pět farníků, nebohé bezvládné ženě to však nikdo nezazlíval.

Při jedné takové cestě do kostela zaútočil na vůz v místě, kde po ledu přejížděli Kemijoki, vyhublý vlk a huňatý pes.

Kůň se splašil a zlomil ojky, saně se převrátily a čeledín vyskočil na valacha a uprchl na břeh. Siponenova metráková hospodyně zůstala ležet na zledovatělém sněhu, vydána na milost a nemilost krvelačným šelmám. Živá by se z té šlamastyky nedostala, kdyby se na těch svých tlustých kocábech včas nedošejdrovala do bezpečí převozníkovy

boudy. Stopy prchající ochrnuté ženy na ledě Kemijoki vzbudily

všeobecný

obdiv,

zvláště

mezi

sportovně

založenými občany.

Mnohokrát a různými způsoby se lidé pokoušeli zabít vlka

i psa, nikdy se jim však nepodařilo dostat se k nim na dostřel.

Byli příliš ostražití a prohnaní. Stáli vždy při sobě, tvořili divoký a nebezpečný pár.

A když pak o mrazivých nocích doléhalo od Reutuvaary až do vsi srdcervoucí vlčí vytí, říkali lidé:

„Ten Huttunen přece jenom tak strašně nevyl.“

205

A r t o

P a a s i I i n n a

V l č í l é t o

l a p o n s k é h o

m l y n á ř e

Napsal Arto Paasilinna.

Z finského originálu Ulvova mylläri,

vydaného nakladatelstvím WSOY v Helsinkách v roce 1981,

přeložil Jan Petr Velkoborský.

Ilustrace Jiří Slíva.

Graficky upravil a obálku navrhl Pavel Hrach.

Odpovědná redaktorka Markéta Hejkalová.

V roce 2007 vydalo nakladatelství Hejkal s.r.o.. Dolní 153, 580 01 Havlíčkův Brod, www.hejkal.cz, jako svou 52. publikaci.

Z dodaných filmů vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

vydání

208 stran

Doporučená prodejní cena 219 Kč.

ISBN 978‐80‐86026‐53‐4