Arto Paasilinna

Zajícův rok

Obsah

Zajíc

Účtování

Zařizování

Trávy

Zadržení

Policejní náčelník

Prezident

Lesní požár

Na močále

V kostele

Děda

Poděs

Krkavec

Obětník

Medvěd

Večeře

Požár

Do Helsink

Kocovina

Ponížení

Návštěva

Bílé moře

V péči velmoci

Epilog

1. Zajíc

V autě seděli dva zachmuření muži. Zaprášeným sklem jim do očí nepříjemně svítilo zapadající červnové slunce. Jak uháněli po písčité cestě, míjela kolem nich krásná finská krajina, ani jeden však nevěnoval pozornost půvabům přírody znásobeným kouzlem letního podvečera.

Byli to redaktor a fotograf na služební cestě, dvě nešťastné, poněkud cynické bytosti. Blížili se střednímu věku a očekávání nezralého mládí se daleko ne zcela, ba ani zdaleka nenaplnila. Oba byli ženáči, podvedení a zklamaní, oba měli zaděláno na žaludeční vředy a k jejich každodennímu životu patřily i četné další svízele.

Před chvilkou se pohádali o to, zda se mají vrátit do Helsink, nebo raději přenocovat v Heinole, a teď spolu nemluvili.

Jeli tou krásou letního večera výhrůžně nahrbení jako býci zpitomělí vidinou červeného hadru a pro tu zatvrzelou naštvanost si ani neuvědomovali, jak je takové cestování zbůhdarmé a úmorné.

Pak cesta náhle začala prudce stoupat a na vršku stoupání se objevil zajíc. Skákal směrem k nim, jako omámený teplým letním večerem zůstal stát na zadních uprostřed cesty, rudé slunce rámovalo zajocha jako na obraze.

Fotograf, který řídil, sice ušatého tvorečka zaregistroval, jeho otupělý mozek však nebyl s to reagovat dostatečně rychle, nestačil se zajíci vyhnout. Zaprášená polobotka šlápla na brzdu sice energicky, pohříchu však pozdě. Vyděšené zvíře vyskočilo před autem do výšky, ozval se dutý zvuk, jak zajíc narazil na sklo, které jej odmrštilo daleko do lesa.

„Hej, přejeli jsme zajíce,“ řekl redaktor.

„Zasraný zvíře, ještě že se nerozbilo sklo.“

Fotograf zastavil a zacouval na místo kolize. Redaktor vystoupil.

„Vidíš ho někde?“ zeptal se fotograf otráveně. Vytočil postranní okénko, motor však nevypnul.

„Čeho?“ křikl redaktor z lesa.

Fotograf si zapálil, sál cigaretu se zavřenýma očima. Probral se, teprve když mu cigareta začala pálit nehty.

„Pojď už, přece tady nebudem trčet kvůli jednomu pitomýmu zajíci do rána.“

Redaktor nervózně přecházel řídkým lesíkem, došel až k nevelkému políčku, přeskočil strouhu a upřel pohled na temně zelený lesní palouk. V trávě uviděl zajíčka.

Měl zlomenou levou zadní packu. Noha visela jen na nitce a nedovolovala zajíci, aby se dal na útěk, i když viděl, že se k němu blíží člověk.

Redaktor zvedl zajíčka do náruče, zvíře se třáslo bolestí a strachem. Muž ulomil větvičku, roztrhal kapesník a přivázal dlahu k zajícově poraněné pacce. Zajíc schoval hlavu mezi přední nohy, uši se mu chvěly, jak mu divoce bušilo srdce.

Z dálky ze silnice se ozvalo zuřivé zavytí motoru, následovalo vzteklé zahoukání a neméně nevlídný křik:

„Tak už, hergot, poď! Nebo se nikdy nedostanem domů. Jestli okamžitě nenecháš toho nesmyslnýho pobíhání po lese, odjedu sám a ty pudeš domů po svejch!“

Redaktor neodpověděl. Držel zajíce v náruči a hladil ho po hřbetě. Zajíc se pomalu uklidnil.

Fotograf vystoupil z vozu. Navztekaně hleděl k lesu, kolegu však nikde neviděl. Fotograf zaklel, zapálil si další cigaretu a nervózně přecházel po silnici. Když les stále mlčel, zašlápl oharek do prachu a zařval:

„Tak si tu zůstaň, ty blázne, já jedu!“

Chvilku poslouchal, a když nedostal odpověď, vztekle vletěl do vozu, přidal plyn, zařadil jedničku a vyrazil. Písek pod koly jen zaskřípal, auto zmizelo směrem k Heinole.

Redaktor seděl na travnatém okraji strouhy a tiskl k hrudi zajíce; připomínal starou ženu, která se s pletením na klíně ponořila do vzpomínek a zapomněla na okolní svět.

Zvuk auta odezněl v dálce, slunce zapadlo. Redaktor položil zajíce na zem a chvilku měl obavy, že zvíře se pokusí utéct, ale zajíček se jen skrčil do trávy, a když ho muž vzal opět do náruče, vůbec se už nebál.

„Tak nás tady nechali,“ řekl muž zajíci.

Byl v nezáviděníhodné situaci: sám v lese, na sobě jen tenké sáčko a na krku večer. Připadal si jako pes vyhozený z auta. Co se asi v takové situaci dělá? Možná že přece jen měl odpovědět, když na něho fotograf volal. Vrátit se na silnici, zastavit první auto jedoucí do Heinoly nebo do Helsink a požádat, aby ho vzali s sebou? Ta představa se mu vůbec nezamlouvala.

Zrevidoval obsah kapes. V náprsní tašce pár set marek, novinářská legitimace, průkazka pojištěnce a fotografie manželky. Pak ještě pár mincí, několik prezervativů, svazek klíčů, pero, blok na psaní, prsten. Na blok zaměstnavatel nechal vytisknout: Kaarlo Vatanen, redaktor. A na průkazce pojištěnce byl rok narození: 1942.

Vatanen vstal, vrhl pohled na poslední rudý zážeh slunce nad lesem a pokynul zajíci. Pohlédl směrem k silnici, nevrátil se však na cestu, ale zvedl zajíce z trávy, opatrně jej posadil do postranní kapsy a zamířil k ztemnělému lesu.

Fotograf, nazlobený na nejvyšší míru, dojel zatím do Heinoly. Tam napřed natankoval a pak zamířil k hotelu, kde redaktor navrhoval, že přenocují.

V dvoulůžkovém pokoji ze sebe serval zaprášený oděv a vysprchoval se. Oblékl se do čistého a sešel dolů do restaurace. Čekal, že se každou chvíli objeví redaktor a pak si všechno v klidu vyříkají. K jídlu vypil několik piv a po večeři přešel na tvrdší pití.

Redaktor však nešel.

Fotograf pokračoval v hotelovém baru. Byl stále naštvanější, tentokrát se zlobil už i na sebe, upíral skelný pohled na tmavou desku barového pultu a v duchu znovu probíral, co se stalo. Dospěl k závěru, že udělal chybu, když nechal Vatanena samotného v lese, v téměř neobydlené krajině. Co když si zlomil nohu? Nebo zabloudil nebo se dokonce utopil v močále? Jinak by se přece určitě nějak dopravil do Heinoly - i kdyby měl jít pěšky.

Nakonec se fotograf rozhodl, že zavolá do Helsink Vatanenově manželce.

Trvalo chvíli, než vzala telefon; ospalým hlasem pak řekla, že Vatanen se domů nevrátil, a když poznala, že muž na druhém konci aparátu je opilý, položila sluchátko. Fotograf zavolal znovu, a když nikdo nebral telefon, usoudil, že žena vytáhla telefon ze zásuvky.

Asi hodinu před svítáním si dal fotograf zavolat taxík. Rozhodl se, že se vrátí na místo, kde Vatanena opustil: třebas tam ještě někde bude. Taxikář se zeptal nachmeleného zákazníka, kam to bude.

„To vám přesně neřeknu. Jeďte po téhle vedlejší silničce, a až vám řeknu, tak zastavíte.“

Taxikář pokrčil rameny a šlápl na plyn. Když vyjeli z města, nepozorovaně vytáhl z přihrádky na rukavice pistoli a položil si ji na sedadlo mezi nohy. Zpětné zrcátko nastavil tak, aby mohl sledovat každý pohyb podezřelého zákazníka.

Když dojeli k místu, kde cesta náhle začala prudce stoupat do kopce, zákazník řekl:

„Tady zastavte.“

Řidič hmátl po pistoli, opilec se však jen pokojně vysoukal z vozu a začal křičet do lesa:

„Vatanene! Vatanene!“

Pak si zul střevíce, kalhoty vyhrnul až ke kolenům a jen v ponožkách zamířil do lesa. Brzy zmizel ve tmě. Z lesa bylo slyšet, jak hlasitě volá Vatanena.

Nějakej cvok, pomyslel si taxikář.

Po půlhodině vyřvávání v temném lese se zákazník vrátil k vozu. Požádal o hadr, otřel si zablácené nohy a nazul si střevíce. Na bosé nohy - ponožky mu vykukovaly z kapsy saka. Cestou zpět do Heinoly se ho taxikář zeptal:

„Zřejmě se vám ztratil nějaký Vatanen?“

„Jo, ztratil. Večer jsem ho tady opustil - a teď už nikde není.“

„Není. Já ho taky neviděl,“ řekl řidič účastně.

Fotograf se probudil kolem jedenácté. Měl kocovinu jako trám, chtělo se mu zvracet. Pak si vzpomněl na zmizelého kolegu. Spěchal k telefonu a zavolal Vatanenově ženě do práce.

„Šel hledat zajíce, a když se nevracel, volal jsem na něho. Několikrát. Když neodpovídal, nechal jsem ho tam - nebo tam možná sám chtěl zůstat.“

Na to žena:

„Byl opilý?“

„Nebyl.“

„Však on se neztratí. Člověk nemůže jen tak zmizet...“

„Ale on zmizel!... Tak domů se nevrátil?“

„Nevrátil. Ale já se kvůli tomu přece nezblázním! Není malé dítě, ví snad, co dělá. Hlavně mu řekni, aby se okamžitě vrátil domů!“

„Jak mu to mám říct, když nevím, kde je?!“

„Tak ho koukej najít a řekni mu, ať mi ihned zavolá do práce. A taky mu vyřiď, že to je naposledy, co takhle vyvádí. Promiň, přišel mi zákazník. Tak ať hned zavolá, ahoj.“

Fotograf zavolal do práce.

„... Jo, a ještě jsem chtěl říct, že Vatanen zmizel.“

„Kam zmizel?“ zeptal se šéfredaktor.

Fotograf mu vylíčil, co se stalo.

„Však on se objeví. A ta vaše reportáž může počkat, otiskneme ji, až se Vatanen vrátí.“

Fotograf řekl, co když Vatanena potkala nějaká nehoda? Z Helsink ho uklidňovali:

„Co by se mu mohlo stát? Klidně se vrať sám. Je to jeho problém, ne?“

„Že bychom to oznámili policii?“

„Ať podá oznámení jeho žena, jestli chce. Ví to, ne?“

„Ví, ale moc ji to nevzrušuje.“

„Když to nevzrušuje ji, tak proč by to mělo vzrušovat nás?“

2. Účtování

Časně ráno probudil Vatanena ptačí zpěv. Ležel na voňavém seně a z podpaždí mu vykukoval zajíc. Zdálo se, že sleduje vlaštovky, jež létaly do seníku a hned zase ven; buď si pod hřebenovým trámem stavěly hnízdo, nebo spíš měly už mladé, když tak přičinlivě létaly sem a tam.

Slunko svítilo štěrbinami starých trámů, loňské seno příjemně hřálo. Vatanen ležel a přemýšlel snad hodinu, než vstal a se zajícem v náruči vyšel ze seníku.

Za kvetoucí loukou bublal potůček. Vatanen postavil zajíce na břeh potoka, svlékl se a umyl ve studené vodě. Malé rybky plavaly v početném hejnu proti proudu, polekaly se i nejmenšího pohybu, v tu ránu však na svůj strach zapomněly.

Vatanen si bůhvíproč vzpomněl na manželku a rázem měl po dobré náladě.

Vatanen svou ženu nemiloval. Byla svým způsobem zlá, nebo snad ne přímo zlá, ale spíš hrozně sobecká, a to od začátku jejich manželství podnes. Měla ve zvyku kupovat si na sebe ošklivé věci, ošklivé a nepraktické, které nosila vždy jen krátkou dobu, protože i jí samé se po čase přestaly líbit, a tak je prostě vyměnila. Byla by s chutí vyměnila i Vatanena, kdyby to bylo tak jednoduché jako převléknout si šaty.

Na počátku manželství začala energicky stavět rodinné hnízdečko. Z bytu se brzy stalo bizarní skladiště budované bez ladu a skladu dle rad různých ženských časopisů. V tomto obydlí bez chuti a zápachu, v němž výrazem radikalismu měly být mimo jiné zdi zakryté obrovskými plakáty a nepohodlná hypermoderní křesla, člověk neustále o něco zakopával, ba se i zraňoval. Všechno tu bylo v nesouladu a rozporu - tak jako celé Vatanenovo manželství.

Jedno léto žena otěhotněla, včas si však dala dítě vzít. Dětská postýlka by narušila integritu interiéru, prohlásila, ten pravý důvod se však Vatanen dozvěděl až po potratu: žena přišla do jiného stavu s někým jiným.

„Snad, ty hlupáku, nežárlíš na mrtvý embryo?!“ řekla žena, když na to Vatanen zavedl řeč.

Vatanen postrčil zajíčka až na samý kraj břehu, aby se mohl napít. Malá hubička začala lízat chladnou vodu, zajíče mělo na tak malého tvora neuvěřitelnou žízeň. Když se zajíc napil, pustil se do lupení. Chvilkami odpočíval, zadní packa ho stále ještě moc bolela.

Asi bych se měl vrátit do Helsink, říkal si Vatanen v duchu. Co si asi myslí o jeho zmizení v práci?

Dalo-li se to tedy vůbec nazvat prací. V takovém místě! V časopise, který si vymýšlel pseudoproblémky, chytře však mlčel o skutečných problémech a nedostatcích finské společnosti. Na obálce se týden co týden objevovaly tváře různých darmojedů, miss a manekýnek, batolat populárních zpěvaček. Zpočátku byl Vatanen s prací reportéra velkého listu spokojen, zvláště tehdy, když měl příležitost udělat rozhovor s nějakým neprávem nepochopeným jedincem, ba dokonce někdy i s člověkem utiskovaným státní mocí. Tehdy si myslel, že dělá něco užitečného - když nic jiného, alespoň s křivdou seznámil veřejnost. Avšak dnes, po těch letech, si už nenamlouval, že dělá něco prospěšného, a dělal jenom to, co se po něm žádalo, nic ze svého nepřidával. Stejní byli i jeho kolegové: svou prací frustrovaní cynikové. Jejich vedoucí jim ani nemusel připomínat, jaké články od nich vydavatel očekává - věděli to i bez něho. Časopis sice prosperoval, informace však již nezprostředkovával, nýbrž je rozřeďoval a všelijak přetvářel, měnil v povrchní oddychové čtení. Takové bylo to jeho zaměstnání!

Plat měl Vatanen slušný, přesto však měl věčně hluboko do kapsy. Jen za byt zaplatil měsíčně téměř tisíc marek, bydlení v Helsinkách bylo drahé. A vzhledem k vysokému nájemnému nemohl Vatanen počítat, že by si pořídil vlastní byt. Koupil si sice člun, ale i ten ještě splácel. Jízda na člunu taky byl jeho jediný koníček. Žena občas navrhla, aby šli do divadla, ale Vatanenovi stačila její přítomnost doma - to tak, ještě s ní někam chodit!

Vatanen si vzdychl.

Letní ráno se ještě víc projasnilo, nepříjemné myšlenky však jako by odvály všechnu radost. Až když se zajíc napásl a Vatanen si ho dal zase do kapsy, chmury ho opustily. Energicky zamířil k západu, šel stejným směrem, jakým včera večer vykročil ze silnice. Les vesele šuměl, Vatanen si spokojeně pobrukoval. Z kapsy mu vykukovaly zajícovy uši.

Po dvou hodinách Vatanen dorazil do vesnice a po vozové cestě došel k červenému kiosku. U kiosku něco kutilo mladé děvče; zřejmě právě otvíralo svoji malou živnost.

Vatanen pozdravil a posadil se na verandu. Děvče otevřelo okenice a vešlo do kiosku, odšouplo sklo a řeklo: „Dobrý den, co si budete přát?“

Vatanen si koupil cigarety a láhev limonády. Děvče si Vatanena chvilku prohlíželo a pak se zeptalo:

„Seš zločinec?“

„Ne... Bojíš se mě?“

„Proto se neptám. Jen žes přišel z lesa.“

Vatanen vyndal zajíce a posadil ho na pult kiosku.

„Jé, ty máš králíka!“ zaradovalo se děvče.

„To není králík, ale zajíc. Našel jsem ho.“

„Chudáček, má nemocnou nožičku. Počkej, dojdu pro mrkev.“

Děvče vyběhlo z kiosku a zmizelo v nejbližším stavení. Za minutku se vrátilo se svazečkem loňské mrkve. Mrkev byla obalená hlínou, kterou děvče smylo limonádou. Zajíc si však mrkve ani nevšiml a děvče řeklo trochu zklamaně:

„Asi by chtěl něco lepšího.“

„To ne, jenom není ve své kůži. Je tady ve vsi veterinář?“

„Jo, Mattila, i když ten vlastně není náš, je z Helsink, bejvá tu jen v létě, na zimu odjíždí. Má vilu tamhle na břehu jezera. Vylez na střechu kiosku a já ti ukážu, který dům to je.“

Vatanen vylezl na střechu a děvče ho zezdola dirigovalo, kam se má dívat a jakou má ten dům barvu. Vatanen poslušně otáčel hlavou a vilu bez problémů našel. Pak sestoupil ze střechy, děvče ho drželo za zadek.

Zvěrolékař Mattila dal zajíci malou injekci a pečlivě mu zavázal poraněnou packu.

„Utrpěl šok. Packa se zahojí. Až budete ve městě, sežeňte mu čerstvý salát, ten bude žrát. Ale musíte salát důkladně proprat, aby nedostal průjem. K pití jen čerstvou vodu.“

Když se Vatanen vrátil ke kiosku, postávalo tam pár mužů, kteří neměli zrovna co na práci. Děvče představilo Vatanena:

„To je ten zaječí muž.“

Muži pili pivo. Zajíc je moc zajímal, ptali se na to i na ono. Hádali, jak je asi starý. Jeden z nich prohlásil, že vždy před senosečí projde loukou a křičí, aby zajíčata ukrývající se v trávě utekla.

„Jinak by se mohli dostat pod stroj, jedno léto takhle skončili tři, prvnímu žací stroj přesekl uši, druhému zadní nohu a třetího přefikl. Od té doby, co je plaším, nezůstal pod sekačkou jedinej ušák.“

Ves se Vatanenovi tak zalíbila, že si v jednom stavení pronajal podkroví a pobyl tam několik dní.

3. Zařizování

Vatanen nasedl do autobusu jedoucího do Heinoly, neboť se nemohl v té sympatické vesnici povalovat navěky.

Seděl na zadním sedadle, zajíce měl vedle sebe v koši. V zadní části autobusu byli kuřáci a ti, když uviděli koš, zapředli hovor na téma zajíc. Konstatovali, že letošního léta je jich víc než jiné roky, hádali, zda ten Vatanenův je slečna či mládenec. Vatanena se pak zeptali, zda hodlá zajíce, až vyroste, zabít a sníst.

Vatanen odpověděl, že to v žádném případě. Na to muži řekli, bodejť, vlastního psa člověk taky nezabije, a že někdy je snazší zamilovat si zvíře než člověka.

V Heinole se Vatanen ubytoval v hotelu, umyl se a sešel dolů na oběd. Bylo poledne, restaurace zela prázdnotou. Vatanen posadil zajíce na židli vedle sebe. Přišel vrchní s jídelním lístkem. Podíval se na zajíce a řekl:

„Normálně se sem zvířata vodit nesmějí.“

„Není nebezpečný.“

Vatanen si objednal napřed pro sebe a pak nechal zajíci přinést čerstvý salát, strouhanou mrkev a čerstvou vodu. Vrchní viděl, jak Vatanen posadil zajíce na stůl, aby dosáhl na mísu se salátem, kroutil chvíli hlavou, ale nezasáhl.

Po jídle zavolal Vatanen své ženě do Helsink.

„To seš ty?!“ křičela žena bez sebe vzteky. „Z jakejch Prčic to voláš? Okamžitě se vrať domů!“

„Uvažuju o tom, že se už domů nevrátím.“

„Co je to za nesmysl? Zbláznil ses - a tím spíš se musíš vrátit. Za tenhle pitomej nápad tě vykopnou z práce, tím jsem si jistá. Dneska večer k nám mají přijít Antero s Kerttu - co jim řeknu?“

„Řekni jim, že jsem utekl z domova - tak aspoň nebudeš lhát.“

„To jim říct nemůžu, co by si pomysleli. Jestli tímhle způsobem usiluješ o rozvod, tak ti předem říkám, že se snažíš marně! Nepustím tě jen tak... po tom, cos mi zničil život. Ztratila jsem kvůli tobě osm let. Byla jsem blázen, že jsem si tě brala!“

A žena se rozplakala.

„Plač rychleji, nebo ten hovor nezaplatím.“

„Jestli se okamžitě nevrátíš, nahlásím to policii a ta tě už přivede k pořádku.“

„Pochybuju, že to policii bude zajímat.“

„A taky zavolám Anttimu Ruuhonenovi - abys viděl, že nejsi jedinej na světě!“

Vatanen zavěsil.

Pak zavolal svému kamarádu Yrjövi.

„Poslyš, Yrjö, co říkáš, že bych ti prodal ten člun?“

„Co tak najednou? Odkud voláš?“

„Ale tady z Heinoly. Do Helsink se jen tak nevrátím a potřebuju peníze. Tak bereš?“

„To víš, že jo. Řekněme - za patnáct tisíc?“

„Souhlasím. Klíče mám v redakci, v levé nejspodnější zásuvce psacího stolu, dva klíče na modrém plastikovém kroužku. Řekni třebas Leeně, tu přece znáš, ta ti je pomůže najít. Řekni, že jí to vzkazuju. Můžeš mi to dát v hotovosti?“

„Můžu. Za místo v přístavišti se platí pořád stejně?“

„Stejně. Uděláš to takhle: Napřed v bance vyplatíš mou směnku, pak zajdeš za mou ženou, dáš jí pět tisíc marek a zbývajících sedm tisíc pošleš do heinolské družstevní banky. Vyhovuje ti to?“

„A dáš mi svoje námořní mapy?“

„Samozřejmě, jsou u mé ženy. A nenajed' hned na kámen, začni opatrně, než si na loď zvykneš.“

„A co že ji chceš tak najednou prodat? Prasklo ti v bedně?“

„I tak by se to dalo říct.“

Následujícího dne zamířil Vatanen se zajícem v koši do heinolské banky. Lehkým krokem, jiskru v oku - úplně nový člověk.

Často se mluví o šestém smyslu. Čím více se Vatanen blížil k bance, tím silnější měl pocit, že něco není v pořádku. Zostražitěl a k bance se teď plížil krok suň krok, i když stále nemohl přijít na to, jaké nebezpečí by mu tam mohlo hrozit. Třebas mu jen těch několik dní svobody zbystřilo smysly! Ta představa ho pobavila a on s úsměvem vešel do banky.

Instinkt ho varoval správně.

V hale banky zády ke dveřím seděla jeho žena. Vatanenovi se rozbušilo srdce, pocítil současně hněv i strach. I zajíc se polekal.

Vatanen se vyřítil z banky na ulici. Upaloval po chodníku a protijdoucí v úžasu hleděli na muže, který prchal od banky, v ruce košík, z něhož vykukovala malá zaječí ouška. Varanem doběhl na druhý konec bloku, a když uviděl dveře malé restaurace, vklouzl dovnitř.

„Vy jste nepochybně redaktor Vatanen,“ řekl portýr s pohledem upřeným na zajíce. „Už tu na vás čekají.“

V hloubi restaurace seděli fotograf a šéfredaktor. Pili pivo a Vatanena nezpozorovali. Portýr vysvětlil, že pánové ho požádali, aby přivedl k jejich stolu muže tak a tak vyhlížejícího, který s sebou možná bude mít zajíce.

Vatanen opět prchal.

Vmísil se do davu, vkradl se do hotelu a na pokoji pak přemýšlel, kde se stala chyba. Dospěl k závěru, že za vším byl ten hajzl Yrjö.

Zavolal mu a ukázalo se, že Yrjö ve své blbosti prozradil Vatanenově ženě, kam poslal zbytek peněz za člun. Další si už Vatanen domyslel: žena zmermomocnila jeho šéfa, aby s ní jel do Heinoly lapit Vatanena a teď seděla v bance a čekala, až si její muž přijde pro peníze. Ty byly tedy v pořádku odeslané, ale jak si je vyzvedne, aniž by se musel setkat se ženou?

To bylo třeba promyslet.

Nakonec na to přišel. Zavolal do recepce, aby mu připravili účet, a řekl taky, že čeká návštěvu - ženu a dva muže. Pak napsal na hotelový dopisní papír pár slov a dopis nechal ležet na stole. Načež si našel v seznamu číslo telefonu oné restaurace, z níž před chvilkou tak parádně zmizel. Ozval se známý portýr.

„Tady redaktor Vatanen. Mohl byste zavolat jednoho z těch pánů, co na mě čekají, k telefonu?“

„To je Vatanen?“ ozval se po chvilce ze sluchátka šéfredaktorův hlas.

„Ano, já, buď zdráv.“

„Tak tě konečně máme, ty ďáble. Teď už nám neutečeš. Tvoje stará sedí v bance a my jsme tady. Tak koukej okamžitě přijít sem, abychom se mohli vrátit do Helsink. Je konec legrace.“

„Podívej, já za váma teď nemůžu, čekám dva meziměstské hovory. Přijďte všichni tři sem do hotelu, číslo mého pokoje je 312. Vyzvedněte moji ženu v bance a promluvíme si o všem ve čtyřech.“

„Tak dobře, přijdeme. Zůstaň ve svém pokoji.“

„Samozřejmě, ahoj.“

Vatanen položil sluchátko a vyřítil se i se zajícem k výtahu, zaplatil v recepci a řekl, ať jeho pokoj klidně dají těm třem, co ho za chvíli přijdou navštívit, on že už se nevrátí. Načež vyběhl na ulici.

K bance se vydal postranními uličkami a z dálky se přesvědčil, zda jeho žena stále ještě vartuje uvnitř. Byla tam, jezinka. Vatanen se schoval za roh a čekal.

Brzy vyšli z blízké hospody dva muži, šéfredaktor a fotograf. Prošli kolem dlouhého bloku a vstoupili do banky. Po chvilce vyšli ven i s Vatanenovou ženou a všichni tři pak zamířili k hotelu. Vatanen slyšel, jak jeho žena říká: „Říkala jsem vám, že jinak ho nedostanem.“

Když ti tři zmizeli z dohledu, Vatanen pokojně vešel do banky, přistoupil k přepážce a ukázal novinářskou legitimaci. Úředník si přečetl jméno a řekl:

„Hledala vás tu vaše paní. Před minutou odešla.“

„Vím. Jdu hned za ní.“

Úředník vyplatil Vatanenovi 6 994 marek; těch šest marek si banka účtovala za telegrafický převod. Vatanen potvrdil příjem a přepočítal peníze. Zajíc se zatím hrbil na skleněné desce pultu. Slečny úřednice nechaly práce a seběhly se, aby obdivovaly roztomilé zvířátko, každá je chtěla pohladit.

„Jen se nedotýkejte levé zadní packy, má ji zlomenou,“ upozornil je Vatanen vlídně.

„Ach, ten je sladký,“ rozplývaly se ženy, V aule banky se rozhostila atmosféra pohody a míru.

Když se Vatanenovi podařilo vymanit zajíčka z objetí žen, zamířil rovnou na náměstí ke stanovišti taxíků. Nastoupil do velkého černého vozu a řidiči řekl:

„Do Mikkeli, ale rychle, prosím.“

Ve Vatanenově hotelovém pokoji se zatím vášnivě diskutovalo. Diskusi vyvolal dopis na stole, v němž stálo:

„Dejte mi všichni svatý pokoj. Vatanen.“

4. Trávy

Slunečné Mikkeli, nádherný pocit svobody! Vatanen seděl na lavičce ústředního parku, zajíc se pásl na trávníku. Od autobusového nádraží přicházely čtyři Cikánky oblečené do zářivě barevných šatů. Zastavily se, aby si prohlédly zajíce, a zapředly s Vatanenem hovor. Mluvily jedna přes druhou, chtěly zajíce koupit. Hlavně však věděly, kde je kancelář místního Svazu ochránců a chovatelů zvěře. Jedna Cikánka se zmocnila Vatanenovy dlaně a začala věštit:

„Veliká změna v životě,“ pravila. A vysvětlila, že Vatanen se ocitl pod velkým tlakem a učinil zásadní rozhodnutí. Střední čára věštila pohnutou budoucnost, na obzoru bylo časté cestování, ale není třeba se znepokojovat. Když chtěl Vatanen dát ženě peníze, ta odmítla:

„Ale chlapče zlatá, teď v létě peníze nepotřebujem.“

Na dveřích kanceláře místního Svazu ochránců a chovatelů zvěře byla cedulka, na níž stálo, že revírník U. Kärkkäinen je k zastižení doma. Vatanen si vzal taxík a dal se dovézt na udanou adresu. Na dvoře štěkal obrovský pes. Když ucítil zajíce, mohl se strhat. Vatanen se neodvažoval jít dál.

Z domu vyšel mladý muž, aby psa uklidnil; teprve pak mohl Vatanen dovnitř. Revírník mu nabídl židli a zeptal se, čím může sloužit.

„Co tohle zvíře žere?“ zeptal se Vatanen bez obalu a vyndal zajíce z koše na stůl. „V Heinole mi zvěrolékař řekl, že určitě salát, ale ten je těžko k sehnání. A tráva mu moc nejede.“

Kärkkäinen si prohlížel zajíče s nadšením profesionála a pak prohlásil věcně:

„Sameček, asi měsíc starý. To jste si ho vzal na výkrm? Víte, že to zákon na ochranu zvěře přísně zakazuje?“

„Na výkrm ne, ale kdybych ho nevzal s sebou, určitě by zašel, měl zlomenou nohu.“

„To máte pravdu. Ale musíme to nějak legalizovat. Víte co? Napíšu vám úřední povolení, že ho můžete chovat jako domácí zvíře.“

Muž napsal na stroji pár řádek, dolů dal razítko a vedle něho se podepsal. Na papíře stálo:

„Potvrzení. Tímto potvrzuji, že majiteli tohoto povolení se úředně povoluje mít ve své péči a živit divokého zajíce běláka na základě toho, že majitel povolení se zvířete ujal, když mělo poraněnou levou zadní nohu a stávalo nebezpečí, že uhyne. V Mikkeli, U. Kärkkäinen, Svaz ochránců a chovatelů zvěře kraje jižní Savo.“

„Krmte ho jetýlkem, ten teď najdete téměř všude. A na pití čerstvou vodu, mléko mu dávat nemá cenu. Kromě jetele je vhodná i mladá tráva a ječmenná otava... mají taky rádi psineček a hrachor luční a všechny vikve a nepohrdnou ani jetelem zvrhlým. V zimě mu dávejte běl z listnáčů a namražte si borůvčí, pokud ho budete mít ve městě.“

„Jaká kytka je ten hrachor luční, tu asi neznám.“

„A vikve znáte?“

„Myslím, že ano, patří mezi bobovité, mají stejné úponky jako hrachy.“

„No a hrachor luční je velice podobný vice. Má žluté květy, podle nich se nejlíp pozná. Nakreslím vám obrázek, můžete se vždycky podívat.“

Kärkkäinen vzal list papíru a začal kreslit. Moc zručný kreslíř nebyl: tužka se v jeho mohutné ruce téměř ztrácela, Kärkkäinen více ryl než kreslil, špička se několikrát zlomila. Po delším zápase se přece jen jakýs takýs obraz začal rýsovat. Vatanen zvědavě nahlédl do papíru, ale Kärkkäinen rychle kresbu odtáhl: chtěl dokončit dílo nerušené, beze svědků.

„A teď ty malé žluté květy... kruci, to by chtělo barvu, abyste získal lepší představu. Dojdu pro synovy vodovky.“

Kärkkäinen natočil do kelímku vodu a začal kresbu vybarvovat. Napřed stonky a listy na zeleno, pak pečlivě vymyl štětec a pustil se do žluté.

„Tenhle papír je moc tenký, barva se rozpíjí.“

Když byly květy náležitě vyžlucené, Kärkkäinen odstrčil malířské náčiní a foukal na kresbu, až vodové barvy uschly. Pak se na svůj výtvor dlouho díval, dal si papír dál od očí, aby mohl výsledek náležitě posoudit.

„Nejsem si zcela jistý, zda vám tenhle obrázek pomůže, ale v hrubých rysech ta rostlina vypadá takhle a váš zajíc si na ní určitě pochutná. Ty úponky vyšly trochu moc tlusté, až je budete porovnávat se skutečnými, musíte si je představit jako tenčí. Máte aktovku, abyste nemusel obrázek překládat a mohl si ho do ní dát celý?“

Vatanen zakroutil hlavou. Dostal velkou šedivou obálku, do které se kresba vešla bez překládání.

Vatanen poděkoval za obrázek i za cenné rady. Kärkkäinen se usmíval: sice trochu rozpačitě, přesto však byl zřejmě potěšený. Na dvoře se muži rozloučili vřelým stiskem ruky.

Taxikář čekal venku rovnou půlhodinu. Vatanen ho požádal, aby zajel někam na kraj města, na takové místo, kde byla bujná vegetace. Vhodné místo našli bez většího hledání: široký pás zeleně mezi březovým hájkem a silnicí, v níž převažovala žluť pampelišek.

Taxikář se zeptal, zda může pomoci se sběrem bylin, vysedávání v rozpáleném voze mu začínalo být dlouhé.

Vatanen nabídku s povděkem přijal a podal taxikáři Kärkkäinenovu kresbu. Netrvalo dlouho a z hájku se ozval taxikářův radostný hlas: hrachor luční byl na světě. A rostly tu i další byliny doporučené Kärkkäinenem.

„Botanika byl vždycky můj koníček,“ prozradil taxikář Vatanenovi.

Do hodiny měli oba muži náruče plné bylin. Zajíc se pustil do zeleně jako zjednaný. Taxikář zatím zašel k hydrantu a natočil vodu do ozdobného krytu kola; ten napřed důkladně vymyl. Když se zajíc do sytosti napil, o zbytek vody se podělili Vatanen s taxikářem a taxikář pak přibouchl ozdobný kryt zpátky na levé přední kolo.

„Můžem to kvítí odvézt k nám, dám ho na tu dobu, než si seženete nějaké bydlení, třebas do komory v předsíni.“

Ve městě zajeli na dvůr činžáku, v kterém bydlela taxikářova rodina. S náručemi plnými zeleně nastoupili muži do výtahu a vyjeli do čtvrtého patra. Dveře jim otevřela prostě oděná ženuška, která byla mírně překvapená, když spatřila dva muže s náručemi plnými voňavých bylin.

„Helvi, tohle jsou kytky tady toho zákazníka, uloží si je u nás, než je bude zase potřebovat.“

„Proboha, kam je dáme?“ zabědovala žena, zmlkla však, když viděla mužův přísný pohled. Vatanen zaplatil a než odešel, srdečně taxikáři poděkoval. Muž řekl:

„Až budete potřebovat, klidně zavolejte, já vám tu trávu přivezu.“

5. Zadržení

V polovině června se Vatanen na své pouti ocitl na silnici vedoucí do Nurmes. Pršelo a byla pěkná zima.

Vatanen právě vystoupil z autobusu, který jel z Kuopia a pokračoval do Nurmes. Stál na mokré silnici a mokl kvůli chvilkovému hnutí mysli: v autobuse mu totiž náhle přišlo příliš těsno. Do Nilsiä, kam měl koupený lístek, to bylo ještě dobrých pár kilometrů.

Zajíc měl už packu v pořádku a vyrostl z něho pořádný macek, sotva se vešel do koše.

Naštěstí za zatáčkou stál dům, dvouposchoďové, zámožně vyhlížející obydlí. Vatanen se rozhodl, že požádá v domě o nocleh. Na dvoře plela záhon žena v pršiplášti, ruce měla až po lokty od hlíny. Byla to stará žena a Vatanen si při pohledu na ni vzpomněl na manželku. Ta žena se jí něčím podobala.

„Dobrý den.“

Žena se narovnala a pohlédla napřed na Vatanena a poté na mokrého zajíce, který mu hopkal v patách.

„Jmenuji se Vatanen, přijel jsem z Kuopia a tady jsem vystoupil omylem, měl jsem jet až do Nilsiä. Trochu prší a za chvíli je večer, tak jsem si myslel...“

Žena ho přerušila:

„Co je tohle zač?“ a ukázala na zajíce.

„Přece zajíc. Pochází z okolí Heinoly, vzal jsem ho s sebou, aby mi dělal společnost... cestujeme spolu.“

„Cestujete? A v jaké věci?“

„Popravdě řečeno v žádné, jezdím s tímhle zajícem z místa na místo jen tak, pro zkrácení dlouhé chvíle... A jak jsem už řekl, vystoupil jsem z autobusu a za chvíli je večer... Mohli bychom u vás přenocovat?“

„Zeptám se Aarna.“

Žena zašla do domu. Zajíc začal zahánět hlad zahradními bylinami, ale Vatanen mu to zakázal a nakonec ho pro jistotu zvedl do náruče. Na schodech se objevil mužíček středního věku, mírně už olysalý. Řekl Vatanenovi:

„Jděte pryč. Tady nemáte co pohledávat. Musíte okamžitě odejít.“

Vatanen se naštval. Požádal muže, zda si aspoň může zavolat taxík.

Muž opakoval svou výzvu k odchodu, teď vypadal vylekaně. Vatanen začal vystupovat po schodech, chtěl se domluvit po dobrém, ale mužíček zmizel v domě a práskl dveřmi Vatanenovi před nosem. Divní lidé, pomyslel si Vatanen.

„Tak už volej, je to blázen,“ byl slyšet přes okno ženin hlas. Vatanen zadoufal, že mu přece jen zavolají taxík.

„Jo, tady Laurilovi, přijeďte ihned, stojí za dveřmi, snažil se vniknout dovnitř, je to blázen. Má s sebou zajíce.“

Hovor skončil. Vatanen vzal za kliku domovních dveří. Bylo zamčeno. A pořád pršelo. Z okna mužík zařičel, ať jim nerozmlátí dveře. „Mám zbraň!“ ječel. Vatanen se šel posadit do zahradní houpačky. Žena zakřičela z okna:

„Žádný násilí!“

Netrvalo dlouho a na dvůr vjelo černé policejní auto. Z vozu vystoupili dva uniformovaní muži a zamířili k Vatanenovi. Povedený párek vyšel na schody, ukázal na Vatanena a řekl, odvezte ho pryč, to je on.

„Aha,“ řekli policisté. „Co jste tu prováděl?“

„Požádal jsem, aby zavolali taxíka, ale oni zavolali vás.“

„A máte taky zajíce?“

Vatanen otevřel koš, do něhož se zajíc schoval před deštěm. Teď vykukoval z koše, tvářil se vylekaně a taky trochu provinile. Policisté se po sobě podívali, přikývli. Jeden řekl:

„Tak jedem. A ten koš mi dejte.“

6. Policejní náčelník

Policisté se zajícem seděli vpředu, Vatanen sám vzadu. Zpočátku jeli mlčky, kilometr před vesnicí však řekl policista, který držel koš se zajícem:

„Můžu se na něj podívat?“

„Jo, ale netahejte ho za uši.“

Policista pootevřel koš a prohlížel si zajíce, který vystrčil hlavu otvorem víka. Muž za volantem přeřadil na dvojku a zpomalil, aby se mohl taky podívat.

„Letošní,“ řekl. „Asi březňák, co?“

„To těžko. Ještě před týdnem byl úplně maličkej. Počítám, že se narodil v červnu.“

„Je to kluk,“ řekl druhý policista. Dojeli do vsi a zamířili přímo na dvůr policejní stanice. Zavřeli košík a odvedli Vatanena dovnitř.

Službu konající policista seděl za stolem, klimbal a měl rozepnutou blůzu uniformy. Když muži vešli, viditelně ožil - konečně bude mít společnost.

Vatanen přijal nabídnutou židli, vydoloval z kapsy cigarety a podal krabičku nejbližšímu muži. Policisté se po sobě podívali a pak si vzali: každý jednu cigaretu. Zazvonil telefon, vzal ho ten, který měl službu a byl zřejmě služebně i věkem nejstarší.

„Policejní stanice Nilsiä, Heikkinen. Rozumím, zejtra pro něj zajedeme. Jo, klid, až teď večer první případ.“

Pohlédl na Vatanena, jako by odhadoval, co asi tohle bude za případ.

„Volali k nám, Laurila volal, prý chtěl násilím vniknout do domu. Vypadá ale slušně, právě ho přivedli. Tak ahoj.“

A muž položil sluchátko.

„To volali ze sociálky. Hänninena musíme zítra odvézt do ústavu,“ řekl a zkoumavě se zahleděl na Vatanena.

Urovnal pár papírů na stole a nasadil úřednější tón.

„Tak tedy k tomu vašemu případu... Mohu vidět vaše papíry?“

Vatanen mu podal náprsní tašku. Policista vytáhl osobní dokumenty a tlustý svazek bankovek. Chvíli studoval doklady a pak začal počítat peníze. Trvalo to dlouho, policistův monotónní hlas se nesl místností, připomínalo to sčítání hlasů při prezidentských volbách.

„Pěkná sumička,“ řekl policista. „5 850 marek.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Prodal jsem člun,“ vysvětlil Vatanen konečně.

„Nemáte s sebou náhodou potvrzení?“

Vatanen musel přiznat, že náhodou nemá.

„Takovejch peněz jsem u sebe v životě neměl,“ řekl jeden z těch, co Vatanena zadrželi.

„Ani já ne,“ rozhořčeně dodal druhý.

„Jste ten Vatanen, co píše do zábavných časopisů?“ zeptal se Heikkinen. Vatanen přikývl.

„No a co pohledáváte v našem kraji? Máte v úmyslu napsat nějaký článek, když máte s sebou toho zajíce?“

Vatanen odpověděl, že tu není služebně. A zeptal se, kde by mohl přenocovat, že je hrozně unavený.

„To vám sice věřím, ale my tu máme od doktora Laurily oznámení o spáchání trestného činu. Laurila je náš obvodní lékař. Požádal nás, abychom vás zadrželi. Víc nevím.“

Vatanen odpověděl, že podle jeho názoru nemůže nějaký Laurila jen tak požadovat, aby někoho zadrželi.

„Každopádně vás ale teď musíme vyslechnout, už proto, že s sebou máte tolik peněz. A co má znamenat ten zajíc? Doktor tvrdí, že jste se násilím pokoušel vniknout dovnitř, že jste mu vyhrožoval a nutil ho, aby vám zavolal taxík... dokonce že jste si násilím vynucoval nocleh. To je ten - a dostatečný! - důvod, že vás nemůžeme pustit, a ne že by se jednalo o nějaký velký případ. A teď nám laskavě řekněte, co tady pohledáváte.“

Vatanen vysvětlil, že odešel z domova i z práce, že je vlastně svým způsobem na útěku a zatím se ještě nerozhodl, co bude dělat. Zatím se jen tak rozhlíží.

„Zeptám se chlapců v Kuopiu,“ pravil Heikkinen a vytočil číslo. „Heikkinen, Nilsiä, buď zdráv, máme tady trochu divnýho chlápka... no, především má u sebe ochočenýho zajíce, je to novinář, a zadruhý na něho přišlo telefonicky oznámení o spáchání trestného činu, rušil domácí klid, chtěl násilím přenocovat v jednom domě... jo, a v náprsní tašce měl skoro šest táců. Na blázna ale nevypadá a taky jsem se ho na to neptal, jenže co s ním mám dělat, chce pustit... takovej může i napsat do novin... no říká, že nikam speciálně necestuje, jen že se tak rozhlíží. Ne, opilej není, chová se slušně. Jo. Jen aby z toho něco nebylo... Tak my si ho tu radši necháme... tak dík, tady prší, leje celej den, tak buď zdráv.“

„Chlapci z Kuopia říkali, že aspoň oni by vás na noc zavřeli, když jste jako bezdomovec a máte u sebe tolik peněz a navíc je tu to oznámení. Takže souhlasíte, že to uděláme takhle?“

„Nemůžete zavolat náčelníkovi? Nepatříte přece pod Kuopio.“

„To bychom už dávno udělali, ale náčelník je na rybách a přijde někdy v deset, jestli vůbec přijde. Já jsem tady bohužel teď ten nejvyšší. Chlapci říkali, že vás za žádnou cenu nemáme pouštět, a kam byste taky šel, když je takovej deštivej večer.“

„Ale kam dáte zajíce?“ zeptal se Vatanen škodolibě.

Pozornost se opět soustředila na zajíce, kterého dali, když začali počítat peníze, i s košem na podlahu. Odtud zajíček pokojně sledoval průběh vyšetřování. Ukázalo se, že zajíc je problém s velkým P.

„A... co kdyby... co kdybychom ho zkonfiskovali ve prospěch státu a vypustili do lesa.“

Vatanen ukázal lejstro z Mikkeli.

„Mám úředně povoleno chovat toto zvíře a nemůžete je ani zkonfiskovat, ani protiprávně vypustit do lesa, jinými slovy mi je vzít. A do vězení zajíce zavřít nemůžete, cela je pro tak choulostivého divokého živočicha příliš nezdravé místo, mohl by tam uhynout.“

„Já bych ho na tu jednu noc mohl vzít k nám,“ nabídl se jeden z mladších policistů, avšak Vatanen s takovým řešením nesouhlasil.

„To by přicházelo v úvahu, jen pokud byste absolvoval speciální školení v chovu divokých hlodavců a měl k takovému chovu odpovídající prostory, nemluvě o tom, že takové zvíře nezbytně vyžaduje zvláštní stravu, jako například hrachor luční a mnohé další speciální byliny, jinak riskujete otravu z jídla. A to by vás pak přišlo pěkně draho, kdyby se mému zajíci něco stalo, takové zvíře není levná záležitost.“

Zajíc rozhovor pozorně sledoval, zdálo se, že při Vatanenově řeči souhlasně přikyvuje.

„Začíná se to nějak moc komplikovat,“ zafuněl Heikkinen. „Nejlepší bude, když teď odejdete a dostavíte se k dalšímu výslechu zítra řekněme v deset. A toho zajíce si vemte s sebou.“

„Neblázni,“ varovali ho ti dva mladší. „Co řekne Laurila, až se to dozví? Co vlastně o tom člověku víme? Nezapomeň na ty peníze! A taky že nemá ani auto, bůhví, odkud přišel. Je to vůbec Vatanen?“

„No, tak teda ještě zůstaňte. Musíme to promyslet. Kruci, že náčelník musí zrovna bejt na rybách. Má někdo cigaretu?“

Vatanen opět všem nabídl. Kouřili a mlčeli, dlouho mlčeli.

Konečně nejmladší policista řekl Vatanenovi:

„Nevysvětlujte si to špatně. My proti vám osobně vůbec nic nemáme, ale i policie má svoje předpisy. Kdybyste například neměl s sebou tady toho zajíce, všechno by bylo mnohem jednodušší. Když se na tu věc podíváte z našeho hlediska, jak například můžeme vědět, že jste před odchodem z Helsink někoho nezabil... a pak jste se z toho pomátl a potloukáte se bez cíle z místa na místo a... a můžete zase být nebezpečný a...“

„Neplácej nesmysly,“ přerušil ho Heikkinen. „Tady se přece nejedná o vraždu.“

„Ale mohlo by se jednat - teoreticky. Neříkám, že se jedná, ale docela dobře by se jednat mohlo.“

„Stejně tak dobře bych vrahem mohl bejt i já!“ zavrčel Heikkinen. Típl cigaretu, vrhl nenávistný pohled na zajíce a řekl:

„A co abychom to udělali tak, že byste u nás zatím zůstal, třebas přímo tady na služebně... myslím tak dvě tři hodiny, prostě tak dlouho, dokud se náčelník nevrátí z ryb. Pokud jste unavený, můžete si lehnout tady na palandu a trochu se prospat. Nebo vám můžeme uvařit kávu. Co vy na to?“

Vatanen souhlasil.

Koš se zajícem postavili na lůžko u zadní stěny místnosti, na němž normálně odpočívali policisté, kteří měli noční službu. Vatanen projevil zájem o prostory, do kterých zdejší policie umísťuje zadržené. Heikkinen ochotně vstal a průvod čtyř mužů zamířil k celám.

„Není to nic moc,“ vysvětloval Heikkinen, „většinou tu máme opilce, někdy je přivezou z Tahkovuori, i redaktory jsme tu už nějaký měli.“

Zdejší policie měla k dispozici dvě cely. Byly to skrovné místnůstky. Na oknech nebyly mříže, do tabulek z mléčného skla bylo zalito drátěné pletivo. Vše tu bylo připevněno velkými šrouby ke stěně: palanda z trubek, záchodová mísa bez poklopu, sedačka. Ze stropu visela žárovka bez stínidla.

„Tu obvykle ve vzteku rozbijou a pak prosedí nebo proleží noc ve tmě. Snad jedině kdybychom ji chránili ocelovým pletivem...“

Policisté uvařili kávu, a když se pak Vatanen natáhl na úřední palandu, polohlasem začali rozebírat jeho případ. Mysleli, že Vatanen spí, ale ten dobře slyšel, jak napřed pomlouvali Laurilu a pak se shodli na tom, že Vatanenův případ je velice delikátní a že je k němu třeba přistupovat s maximální opatrností. Pak Vatanen usnul.

Kolem desáté Heikkinen Vatanena probudil. Řekl mu, že se dovolali náčelníka a ten že každou chvíli dorazí. Vatanen si promnul oči a pohlédl směrem ke koši. Byl prázdný.

„Mládenci jsou s ním na dvoře. Přesvědčili jsme se, že neuteče, a protože jsme mysleli, že má hlad, obstarali jsme mu ten hrachor luční. Moc si na něm pochutnal.“

Do služebny vešli dva mladší policisté, jeden z nich nesl zajíce. Postavil ho na podlahu a zajíc udělal napřed pár skoků a pak pár bobků. Policisté chtěli skopnout bobky do kouta, ale moc se jim to nedařilo, a tak vzali ze stolku chňapku na nádobí a smetli s ní bobky ke stěně.

Na dvůr vjelo malé žluté auto. Vzápětí vešel do služebny náčelník. Uviděl zajíce na podlaze, nijak ho to však nevyvedlo z míry. Došel k Vatanenovi a podal mu ruku:

„Savolainen.“

Heikkinen podal hlášení. Náčelník byl ještě mladíček, zřejmě teprve nedávno dokončil školu a sem do toho zapadákova ho poslali na zkušenou. Hlášení podřízeného však naslouchal jako starý mazák.

„V Kuopiu vám řekli, abyste ho zavřeli?“

„Ano, ale my jsme je neposlechli.“

„To jste udělali dobře. Známe Laurilu!“ Náčelník si prohlédl Vatanenovy papíry a vrátil mu peníze. „A teď zavolám tomu doktůrkovi.“

„Tady náčelník Savolainen, dobrý večer. Vy jste prý podal oznámení o spáchání trestného činu. Hned jsme ten případ prošetřili a došli jsme k závěru, že vaše oznámení je neoprávněné. Musíte okamžitě přijít sem a podat nám vysvětlení. Ne, ne zítra, ale ještě dnes. Ve vlastním zájmu musíte okamžitě přijít a říkám vám už předem, že pokud nám nepodáte nějaké rozumné vysvětlení, dopadne to pro vás zle, moc zle. Pokud bude dotyčný trvat na svých právech, nevím, nevím, co pro vás budu moct udělat. Každopádně tento muž zadržený na váš popud na vás může podat žalobu pro falešné udání. Musel tu kvůli vám strávit příliš mnoho času. Až sem přijdete, já tu už nebudu, ale můžete podat vysvětlení dozorčímu, ten vás vyslechne. Na shledanou.“

A náčelník se zašklebil. Heikkinenovi řekl:

„Vyslechneš toho Laurilu, můžeš se ho ptát, na co chceš, ale snaž se, abys z něj vymáčkl nějakou rozumnou odpověď. Jo, a můžeš třebas vzít i otisky prstů. Nakonec mu řekni, že může jít a že pokud na tom nebude trvat postižený, tak na něj veřejný žalobce, tedy já, žalobu nepodá. To snad zvládneš... A co vy, Vatanene, kam půjdete na noc? Vracím se ještě k jezeru, chci položit sítě. Takže jestli chcete, můžete jet se mnou. Mám na břehu takovou malou chatku nebo spíš rybářskou chatrč se saunou, zajíc aspoň bude v přírodě a vy se tam v klidu můžete vyspat.“

Policisté doprovodili Vatanena, náčelníka a zajíce na dvůr. Heikkinen řekl náčelníkovi:

„Od prvního pohledu jsem věděl, že Vatanen je slušný člověk.“

7. Prezident

Náčelník si postavil chatu ze starých trámů na okraji bahnitého třasoviska. Vedl od ní prkenný můstek přímo na břeh lesního jezera.

„Je tu se mnou na rybách kamarád, trochu zvláštní člověk, ale zajímavý,“ vysvětloval náčelník. „Penzionovaný náčelník z Kiuruvesi, jmenuje se Hannikainen.“

Když vešli do chaty, seděl Hannikainen zády ke dveřím u ohnište v rohu místnosti a pekl ryby. Odstrčil rošt, podal Vatanenovi ruku a oběma mužům nabídl horkou rybu na kousku pergamenového papíru. Vatanenovi přišla k chuti, měl už pořádný hlad. Zajíci dali čerstvé lupení a vodu.

Když muži vyšli ven, Vatanen se svalil na palandu. V polospánku cítil, že mu do nohou skočil zajíc, chvilku hledal vhodnou polohu a pak se i on odebral do říše snů.

Po půlnoci Vatanen ve spaní slyšel, jak se muži vracejí z jezera. Chvilku tiše rozprávěli před chatou a pak i oni šli spát. Náčelník se uvelebil v sauně, Hannikainen si lehl na druhou palandu proti Vatanenovi. Zajíc zvedl hlavu, hned ale zase usnul.

Ráno se Vatanen probudil svěží jako rybička. Bylo osm hodin. Hannikainenova palanda byla prázdná: rybáři tedy byli už vzhůru. Vatanen slyšel, jak venku tahají síť. Na ohništi visela na tyči kávová konvice, na stůl vysypal Hannikainen z igelitky preclíky. Na jezeře křičeli nějací brodiví ptáci, snad kulici. Na vodě ležela ranní mlha, bude jasný den.

Náčelník odjel po snídani do vsi zjistit, co je v úřadě nového. Zvuk jeho automobilu se vzdaloval a vzdaloval, až zcela zanikl.

Hannikainen nakrájel slaninu, plátky nechal rozpálit na pánvi, načež vyprázdnil na pánev půlkilovou konzervu vepřového. Jídlo bylo v minutě. Hannikainen ukrojil z velkého pecnu žitného chleba pořádné krajíce, dal na ně horké maso a podal jeden krajíc Vatanenovi. Byla to báseň. V Helsinkách Vatanen obvykle k snídani nepozřel ani sousto, teď však splivl jídlo jako malinu.

Po snídani dal Hannikainen Vatanenovi náčelníkovo rybářské oblečení, bundu a holínky. Střevíce a sako nechal Vatanen na háku vedle dveří.

Muži se celý den potulovali kolem chaty, chytali ryby, vařili rybí polévku, leželi na slunci a dívali se na jezero porostlé ostřicí. Odpoledne Hannikainen vyndal z batohu láhev vodky, vytáhl špunt a nalil oběma pořádnou štamprli.

Hannikainen byl už muž v letech, blíž k sedmdesátce než k šedesátce, bělovlasý, vysoké postavy a povídavý. Za ten den se sblížili. Vatanen podrobně vylíčil svoji odyseu. Ukázalo se, že Hannikainen je osamělý vdovec, poslední roky trávil vždy léto ve společnosti Savolainena. Byl velice dobře informovaný o tom, co se děje ve velkém světě a měl i na věci svůj názor.

Vatanen si však marně lámal hlavu, co je na Hannikainenovi tak zvláštního, jak se o tom včera večer zmínil Savolainen - zatím aspoň v jeho chování neshledával nic, co by vybočovalo z normálu.

Odpověď na tuto otázku však na sebe nedala dlouho čekat.

Po druhé skleničce začal Hannikainen vést státnické řeči. Mluvil o odpovědnosti vládců, o jejich pravomocích a způsobech jednání a prozradil, že po svém odchodu do důchodu se začal těmito věcmi zabývat soustavněji. Ačkoliv prožil celý život na venkově jako okresní náčelník policie, byl obdivuhodně dobře informovaný o ústavách západních zemí, o nedostatcích parlamentarismu i o soudnictví v socialistických zemích. Vatanen naslouchal s upřímným zájmem Hannikainenově řeči o těchto velkých věcech a problémech, na něž velice často narážejí ústavní právníci i ve Finsku.

Podle Hannikainena dávala finská ústava prezidentu republiky příliš velké pravomoci. Když se Vatanen zeptal, zda snad prezident podle Hannikainenova názoru této zvýšené pravomoci někdy zneužil, Hannikainen odpověděl:

„Sleduji prezidenta Kekkonena již mnoho let... a závěry, k nimž dospívám, mě děsí, Aby ale bylo jasno - mě neděsí, jak vládne, patřím odjakživa k jeho nadšeným stoupencům, nicméně... jak shromažďuji informace, porovnávám, vybírám a vyhodnocuji, dospívám k opravdu hrůzným závěrům.“

„A jaké jsou ty závěry?“

„Přísně je tajím, ví o nich pouze Savolainen a jeden tesař v Puumale. A ti budou mlčet jako hrob. Víš... výsledky mých výzkumů jsou takového charakteru, že kdybych je zveřejnil, mohl bych z toho mít nepříjemnosti, dokonce i tak říkajíc právního charakteru... Nebo by se mi aspoň vysmáli.“

Hannikainen hleděl na Vatanena nehybným pohledem, který mrazil.

„Jsem člověk v letech, možná už trochu senilní... ale úplně blbej ještě nejsem. Jestli chceš vědět, co jsem odhalil, musíš slíbit, že nevyužiješ toho, co ti řeknu, proti mně ani proti komukoli jinému.“

Vatanen ochotně slíbil.

„Jedná se o tak závažnou věc, že tě naléhavě žádám, abys bral vážně, co ti teď řeknu a hlavně abys mě nikdy neprozradil.“

Bylo zřejmé, že Hannikainen hoří touhou s někým se o své tajemství podělit. Zašpuntoval láhev, zapíchl ji do mechu a rozhodným krokem zamířil k chatě. Vatanen ho následoval.

U stěny mezi stolem a oknem stál velký hnědý kufr, kterého si Vatanen všiml už večer, nevěnoval mu však pozornost. Hannikainen zvedl kufr na palandu a odemkl ho. Víko vyletělo a z kufru se vyvalily papíry a fotografie. Bylo jich obrovské množství.

„Archiv ještě není úplný... výzkum stále pokračuje, ale to nejdůležitější je tady v kufru. K tomu, aby sis udělal o věci obrázek, to bohatě stačí.“

Hannikainen začal vytahovat z kufru své poklady: tlusté svazky papírů popsaných na psacím stroji, pár knih, fotografie, na nichž byl prezident Urho Kekkonen v různých situacích. Rovněž knihy se týkaly Kekkonena: byly tu sborníky jeho projevů a pár dalších publikací, v nichž se psalo o Kekkonenovi, byla tu i knížka anekdot o prezidentovi. Mezi listinami bylo mnoho diagramů, Vatanen viděl, že i ty se týkají Kekkonena.

Hannikainen vybral dvě kresby, na nichž byl pečlivě na milimetrovém papíru vyveden příčný řez lidskou lebkou.

„Podívej se na to,“ řekl Hannikainen a v sinalém světle dopadajícím dovnitř úzkým okýnkem ukázal Vatanenovi obrázky dvou lebek. „Vidíš ten rozdíl?“

Na první pohled vypadaly kresby stejné, když se však člověk podíval pozorněji, přece jen se od sebe o poznání lišily.

„Levý obrázek představuje lebku Urha Kekkonena v roce 1945 neboli těsně po válce. Ten druhý je z roku 1972. Kresby jsou výsledkem několikaletého porovnávání: postupoval jsem tak, že jsem promítl lebky z normálních fotek na plátno a zakreslil obrysy lebky na papír. U Kekkonena lze tuto metodu použít snadno, protože je holohlavý. Je to sice metoda neobyčejně zdlouhavá, vyžadující maximální přesnost, ale dospěl jsem s její pomocí k velice uspokojivým výsledkům. Lepších výsledků lze snad dosáhnout pouze v patologických ústavech, kde mají k dispozici přímo lebky.“

Hannikainen vytáhl další obrázek.

„Tady je Kekkonenova lebka z padesátých let. Vidíš, že je úplně stejná jako lebka z roku 1945.“

„A tady je lebka z roku 1964, opět totožná. A teď se podívej tady na tu z roku 1969! Ta je přece úplně jiná! Porovnáš-li ji s lebkou z roku 1972, vidíš opět něco společného.“

Hannikainen předváděl svoje kresby vzrušeně, s planoucím zrakem a vítězně se přitom usmíval. Vatanen si obrázky pozorně prohlížel a musel přiznat, že kresby přesně odpovídají Hannikainenovu popisu: lebky byly rozdílné, ty starší se lišily od těch novějších.

„Ke změně došlo koncem šedesátých let, ke konci roku 1968 nebo nejpozději počátkem roku 1969. Přesně to určit zatím nedovedu, ale pokračuji ve výzkumech a jsem si jistý, že během měsíce, dvou budu mít jistotu. Každopádně jsem už přesvědčivě prokázal, že ke změně došlo a tato změna je velká, obrovská!“

Hannikainen udělal dramatickou pauzu a pak prohlásil důrazně:

„Tyto obrázky nad slunce jasněji dokazují, že se nejedná o jednu a touž osobu. Rozdíly jsou příliš, příliš veliké. Tyto starší lebky, tedy z doby Kekkonenova mládí, jsou například zde na temeni poněkud špičatější, zatímco na těch pozdějších je tvar lebky plošší, temeno je zřetelně kulatější. A teď se podívej na dolní čelist: na pozdějších obrázcích je vysunuta o mnoho milimetrů více kupředu než na těch starších a lícní kosti jsou méně vysedlé. Nejlíp je to vidět tady na tom obrázku, kde je lebka z profilu. Taky u zátylku jsou zřetelné rozdíly, i když o něco menší. Na starších obrázcích je zátylek zapadlejší než na novějších, vidíš?! Přitom jak člověk stárne, zátylek se spíš zplošťuje, věř mi, vím to z vlastní zkušenosti.“

„Takže ty si myslíš, že Kekkonenova lebka změnila svůj tvar někdy kolem roku 1968.“

„Myslím si daleko víc! Jsem přesvědčený, že někdy kolem roku 1968 starý Kekkonen buď zemřel nebo ho zabili - nebo se z nějakého, nám neznámého důvodu stáhl z politického života - a na jeho místo nastoupil nový muž, téměř na vlas mu podobný, včetně jeho hlasu.“

„Ale co když Kekkonen v té době onemocněl nebo utrpěl úraz, následkem čehož se změnil tvar jeho lebky?“

„Změny lebky na mých obrázcích jsou takového charakteru, že pokud by se jednalo o nemoc nebo úraz, léčba by si v obou případech vyžádala mnoho měsíců. A podle mých výzkumů Kekkonenova absence ve veřejném životě netrvala nikdy déle než dva týdny. Kromě toho jsem nenašel na jediné jeho fotografii nějakou jizvu na hlavě, jen bradavice, ty ano, nic však, co by svědčilo o operaci nebo něčem podobném.“

Hannikainen uložil obrázky zpět do kufru a rozložil list papíru, na němž byl graf s čísly.

„Tady ten graf ukazuje, jak Kekkonen rostl. Údaje z jeho dětství nejsou zcela přesné, zato stoprocentně spolehlivé jsou ty z doby, kdy byl povýšen na četaře, vidíš, tady mám dokonce fotokopii jeho vojenské knížky. Kekkonen - četař měřil 179 centimetrů... a tady je stejná výška z roku Paasikiviho pohřbu... A podívej tady! Jsme u roku 1968: křivka náhle vzroste o dva centimetry. Najednou Kekkonen měří 181 centimetrů! Dál pak už až do letošního roku, tedy do roku 1975, k žádným změnám nedochází. Náhlý přírůstek v tomhle věku, v téměř sedmdesáti letech, není to překvapivé?!“

Hannikainen graf odložil a vytáhl z kufru další list. Na něm byly pečlivě zaneseny Kekkonenovy váhy.

„Tyhle údaje nemají takovou průkaznou hodnotu jako ty předešlé, i ony však o mnohém vypovídají. Kekkonenova váha se od doby, co dosáhl středního věku, měnila jen velice málo. Držela se také určitého, abych tak řekl ročního cyklu: na podzim vážil Kekkonen nejvíc, někdy až o čtyři a půl kila více než na jaře. Na počátku léta byl zpravidla nejhubenější a na podzim ztloustl, opět nabral svou normální váhu. Získal jsem ty údaje z helsinského výzkumného ústavu pracovního lékařství, takže jsou stoprocentně spolehlivé. Pro detailnější porovnání jsem však musel vypočítat Kekkonenovu roční průměrnou váhu, to je tady ten graf. Z něho je patrno, že od roku 1956 do roku 1968 Kekkonen vážil v průměru 79 kilo, po roce 1968 84 kilo. Pětikilový přírůstek je od roku 1968 do dnešního dne neměnný, pokud pomineme ony jarní a podzimní změny, o nichž jsme již mluvili.“

Načež se Hannikainen pochlubil dalším průkazným materiálem.

„Tady jsem sestavil slovníček výrazů, jež Urho Kekkonen používal. Opět je tu markantní rozdíl mezi tím, jak mluvil před rokem 1968, a po něm. Do roku 1968 byl Kekkonenův slovník výrazně úspornější než později. Přírůstek po roce 1968 představuje téměř 1200 nových slov! Částečným důvodem může být samozřejmě i fakt, že novému Kekkonenenovi, jak říkám prezidentovi po roce 1968 já, psali projevy a prohlášení noví lidé, to samo však tak velký nárůst slovní zásoby rozhodně nevysvětluje. Taky jsem zjistil, že po roce 1968 se dost podstatně změnily i Kekkonenovy názory. Již v následujícím roce, tedy v roce 1969, se představuje nový Kekkonen, výrazně pokrokovější, jako by prezident náhle omládl o deset let. Jeho myšlení a jednání je také logičtější - z tohoto hlediska jsem analyzoval jeho projevy i chování zvlášť zevrubně. Kekkonen po roce 1968 je rovněž jaksi chlapečtější, na veřejnosti se často předvádí takovými kousky, jaké by dříve neudělal. Výrazně vzrostl i jeho smysl pro humor a dokonce jako by se ke svému národu začal chovat tolerantněji.“

Hannikainen zavřel kufr. Teď byl už zase úplně klidný. Pryč bylo nedávné vzrušení, teď vypadal šťastně a spokojeně.

Muži vyšli z chaty, na jezeře křičela koliha. Dlouhou chvíli mlčeli. Posléze Hannikainen řekl:

„Teď už snad chápeš, že takovéto výsledky můžu jen těžko zveřejnit.“

8. Lesní požár

Zajíc našel v krajině kolem lesního jezera zalíbení. Dělal Hannikainenovi a Vatanenovi společnost při jejich výpravách, bez pobízení si naskočil do loďky, i když bylo vidět, že se bojí vody. Vyrostl, ztloustl a zesílil.

Hannikainen držel dlouhé promluvy o prezidentu Kekkonenovi, zajíc sledoval muže ze dna loďky, hlavu měl na stranu a pouštěl bobky mezi ryby mrskající se po dně. Tak plynuly dny na lesním jezeře a nikoho z těch tří ani nenapadlo pomýšlet na odchod.

Jednoho rána koncem července zajíc zneklidněl. Napřed běhal mužům stále v patách a odpoledne se schoval v sauně pod lavici.

„Co ho tak vyplašilo?“ hádali muži.

Navečer ucítili intenzivní zápach kouře. Jak se hladina jezera před nocí zklidnila, mohli vidět, jak se na protějším břehu nad lesem rozestírá modravý kouřový příkrov.

„Někde zuří velký požár,“ řekl Vatanen.

Příštího dne kouře přibylo, že až štípal do očí. Na jezeře foukal vítr, přesto kouře stále přibývalo. Pokryl krajinu jako hustá mlžná clona na moři.

Ráno třetího kouřového dne se přihnal Savolainen.

„Na Vehmasjärvi zuří velký požár. Ty, Vatanene, musíš jet pomoct hasit. Jídlo si dej do Hannikainenova batohu. Já zatím objedu vesnice, vyrazíme ihned. Shořelo už víc jak tisíc hektarů.“

„A co já?“ zeptal se Hannikainen.

„Ty zůstaneš tady a budeš se starat o zajíce. Pro starší čtyřiapadesáti let to neplatí.“

Vatanen naházel do batohu ryby, slaninu, půlkilovku másla a sůl a šel. Zajíce pro jistotu zavřeli do sauny, aby ho nenapadlo následovat pána.

Z Nilsiä odvezli Vatanena do Rautavaary, kde už byly stovky mužů; část se vrátila od požáru, část se tam vypravovala. Letadla vozila proviant z Rautavaary na místo požáru, nebe bylo plné jejich hukotu. Umounění, unavení muži, kteří přicházeli od požářiště, utrousili o situaci sotva pár slov a zapadli do stanů.

Starý rautavaarský lékárník si zřídil mezi stany provizorní stanici první pomoci, v níž on a jeho dcera polévali kysličníkem odřené nohy dobrovolných hasičů a ovazovali je. Televize právě zpovídala tajemníka rautavaarského obecního úřadu. Redaktorka Savon Sanomat cvakala fotoaparátem, do novin se dostal i Vatanen. V polní kuchyni dostal každý jídla, co chtěl.

Hledali muže s orientačním smyslem. Vatanen prohlásil, že on může chodit neznámou končinou třebas s kýblem na hlavě.

Naložili ho spolu s dalšími, kteří si také troufali, do těžké armádní helikoptéry.

Než stroj vzlétl, vysvětlil důstojník mužům jejich úkol:

„Tady máte každý fotokopii mapky, na které vidíte, kam až se požár rozšířil. Minulou noc se zastavil tady, ale tam už teď není. Řítí se ďábelskou rychlostí k severovýchodu. Tohle je největší požár v dějinách Finska, nepočítáme-li ten v Tuntse. My vás vysadíme tady, v oblasti, kde čekáme oheň. Utvoříte řetěz a ve stometrových odstupech budete postupovat aspoň deset kilometrů k severovýchodu a budete řvát a dělat rámus, abyste vyplašili všechnu zvěř. V oblasti jsou i dva domy, jejich obyvatele evakuujete sem na břeh jezera a odvedete sem i další lidi, které potkáte. Podle informací, jež máme k dispozici, se v této oblasti nalézá i dobytek, který sem uprchl až z Nilsiä. Nějací koně a asi padesát krav, ty musíte taky zahnat k jezeru.“

Letěli přes požářiště a jako by cítili ten žár pod sebou i uvnitř v kabině. Vzduch byl tak plný hustého kouře, že na zem dohlédli jen chvílemi. Stroj sebou házel v horkých vzdušných proudech a Vatanen se bál, že dlouhé lopatky rotoru se zlomí a vrtulník se zřítí do hučící ohnivé pece.

Když vrtulník přeletěl oblast zachvácenou požárem, začal se s burácením snášet k zemi jako obrovská vážka, vypouštěje přitom z výfukových trubek do horkého vzduchu modrý dým. Jak stroj klesal stále níž a níž, roztančily se koruny mohutných stromů. Nakonec zvedl proud vzduchu ze země mrak šišek, stroj měkce dosedl a řev rotorů se ztišil.

Muži vyskákali z vrtulníku a v předklonu, hnáni proudem vzduchu, prchali z dosahu lopatek. Práskla dvířka, rotory se rozeřvaly a stroj zmizel v kouři. Muži se dívali do země a mnuli si slzící oči.

Vatanen zaujal místo uprostřed řetězu. Muži se rozptýlili po lese, výkřiky zvučely zakouřenou hluší. Vatanen si pomyslel, jak život dovede s člověkem zatočit: ještě před měsícem otráveně seděl v hospodě u nich na rohu, před sebou sklenici zteplalého piva, a teď tady v neznámém divokém kraji polyká kouř, batoh plný mokrých ryb, tělo jeden pot.

„Tisíckrát radši tady než v Helsinkách,“ usmál se Vatanen uslzenýma očima.

Došli k mokřině. Jančil tam velký šedák, nevěděl, kam se pustit. Vatanen párkrát tleskl a zajíc vyrazil správným směrem. Za mokřinou v husté smrčině žalostně bučela kráva. Tak ji to, chuděru, všechno vzalo, že dostala průjem; byla až po boky ve sračkách, místo ocasu černý smrdutý bič. Kráva civěla na Vatanena děsem rozšířenýma, uslzenýma očima a z jejího těžce oddychujícího tlustého krku se dralo nepříčetné bučení. Vatanen popadl krávu za rohy, otočil jí hlavu směrem k severovýchodu a nakopl ji do zadku. Kráva konečně pochopila, kam má jít. Zvonec cinkal na krku té nešťastnice jako požární zvon kláštera, z boků jí odletovalo bláto. Kráva zmizela z dohledu a Vatanen si utřel oči - kde jen se ty slzy pořád berou?

Les se hemžil zvěří: veverkami, zajíci, ptáky, kteří vzlétali a opět se snášeli na zem; tetřevy hlušce musel hnát jako husy na pastvě, aby pochopili, kterým směrem mají prchat. Vatanen došel k potoku, nebo to byla spíš asi čtyři metry široká říčka s křišťálově čistou vodou. Kouř se vznášel nad hladinou a nad břehy porostlými šťavnatou zelení, byla to pohádkově krásná podívaná.

Vatanen shodil propocené šaty a nahý vklouzl do chladné vody, vypláchl si oči zanícené od kouře, vykloktal si průzračnou vodou. Po tom dlouhém trmácení zakouřeným lesem mu lenošivé převalování v chladné vodě připadalo jako rajská hudba. Zvolna plaval proti proudu, potok se legračně klikatil. Proud byl mírný, voda nekladla téměř žádný odpor: plavce zaplavil pocit dokonalého štěstí.

Náhle Vatanen spatřil v hustém pobřežním porostu mužskou ruku, chlupatou, opálenou ruku. Vyklouzla z trávy a ponořila se až po loket do vody.

Vatanen se zachvěl: vypadalo to, že ruka patří mrtvému. Doplaval k ruce, chopil se jí. Ruka měla pokračování: ve velkém chlapovi, který ležel na boku v pobřežním křoví, pusu dokořán. Vatanen vystoupil z vody a sklonil se k ležícímu. Zkusil mu pulz: byl normální. Naklonil se k mužovým ústům, aby zjistil, zda dýchá.

Ovanul ho zatuchlý pach kořalky. Vatanen mužem zatřásl a ten se začal pomalu probírat. Posadil se, chvilku na Vatanena civěl rozespalýma očima a pak k němu natáhl ruku.

„Já jsem Salosensaari, kdo seš ty?“

„Vatanen.“

Když se představili, Vatanen pomohl muži vstát.

„Před tebou stojí nejsmolovatější člověk na světě,“ řekl muž.

A pak vysvětlil, proč. Vzal si měsíční dovolenou, kterou se rozhodl strávit chytáním ryb a pálením samohonky na takovém místě, kde ho zaručeně nebude nic rušit. Přijel se svým nádobíčkem sem do téhle divočiny, postavil si malou palírnu a sotva dopálil prvních deset litrů, vypukl požár a palírnu mu zničil. Musel před ohněm prchat s desetilitrovou konví na rameni a skončil tady. Batoh a proviant mu shořely, přišel o všechno, o rybářské náčiní, o všechno. Zůstala mu jen ta první várka kořalky. Tou se živil - byl tu na břehu říčky už druhý den.

„Poznal jsi nešťastnějšího člověka?“ řekl muž smutně.

Vatanen rozdělal na břehu oheň a usmažil velkou rybu, bylo jí dost pro oba. Mezitím se Salosensaari vykoupal. Po jídle přitáhl konev.

Napili se z Vatanenových hrnků jednou, dvakrát. Požehnaná kořalka! V žaludku příjemně hřála - nalili si potřetí. Celé odpoledne rozprávěli, párkrát si šli zaplavat, usmažili si další rybu. Čím víc pili, tím méně je zajímal nějaký požár.

K večeru byli oba tak opilí, že měli co dělat, aby se vyškrábali z potoka, do něhož se chodili chladit. Potok byl tak hluboký, že místy sahala voda až po krk.

„Hlavně bacha, ať se neutopíme,“ opakoval pořád Salosensaari.

V noci dorazil požár k potoku.

Bylo v tom cosi báchorečného: plápolající stromy ozařovaly noc, ohromné rudé třepotající se květy po obou stranách potoka. Žár byl tak nesnesitelný, že muži museli stát po celou dobu až po krk v potoce. Odlesky plamenů jim poskakovaly po tvářích a oni si bohatě zavdávali přímo z konve, kterou si prozřetelně vzali s sebou, a sledovali ničivé dílo ohně.

Stromy na břehu s třeskem padaly, oheň hučel, do potoka létaly roje syčících uhlíků, tváře mužů zrudly požárem a samohonkou.

„Císař Nero sleduje s Rutusem požár Říma,“ slavnostně prohlásil Salosensaari.

Hodinu po půlnoci bylo po požáru. Muži se těžce vyškrábali z potoka, padli na očazený břeh a okamžitě usnuli.

Příštího dne se probudili až v poledne. Podali si ruce a vydali se každý po svém. Salosensaari se pustil nejkratší cestou do Rautavaary a Vatanen zamířil k jezeru, kde se měli shromažďovat evakuanti. Vzorky na podrážkách gumáků tály na cestě zaváté horkým popelem jako sníh.

Požár se podařilo zastavit až několik kilometrů od potoka. Vatanen překročil ochranný překop a vstoupil do zeleného lesa. Za pár minut došel k jezeru, kde se shromažďovali civilové a dobytek. Na břehu skotačily děti, na palouku strachem bučela kráva. Dobrovolní hasiči leželi v trávě, podobni očouzeným polenům.

Vatanen dal zbylé ryby ženám, které z nich hned začaly v kotli vařit polévku. Vatanen právě usínal, když na břeh přirachotil obrovitý buldozer. Přijížděl od požářiště, porážel stromy jako sirky, i vysoké sosny se ohýbaly pod jeho rypákem jako vrbovky pod nohama opilce. Buldozer za sebou táhl železné sáně, na nichž sedělo několik mužů, u nohou měli motorové pily a batohy.

Buldozer doskřípal doprostřed ležení, děti se probudily a rozplakaly, krávy na louce se vyděsily, zvedly se a začaly bučet. Ženy nadávaly řidiči, který tak bezohledně narušil těžce vykoupený klid.

Řidič neslyšel, co na něj ženy křičí, a tak jen vypnul motor a hleděl na ženy s přihlouplým výrazem na tváři: po hrozném řevu motoru bylo zřejmě nad lidské síly porozumět normálnímu lidskému hlasu.

„Seš blázen, takhle z ničeho nic vjet mezi lidi. To tě nenapadlo, že tím randálem probudíš děti a zjančíš krávy?!“ ječely ženy. Řidič si zašpiněnou dlaní několikrát přejel po černém obličeji a řekl:

„Sklapněte, baby.“

„Co nám nadáváš do bab, ty magore!“ řvaly ženy vztekle.

Řidič došel až k ženám a řekl:

„Tři dny a tři noci jsem nespal a v jednom kuse jsem jezdil, takže laskavě sklapněte.“

Bylo to na něm vidět: sotva se držel na nohou. Z čela mu stékal pot a vytvářel na černém obličeji světlé stružky. Muž šel k jezeru a opláchl si umouněný obličej, nabral do dlaní vodu, hlasitě si vykloktal a plivl vodu zpátky do jezera. Když se vracel, měl mokrý obličej, nechtěl si ho utírat zašpiněným rukávem. V kotli bublala rybí polévka, muž si přivoněl, vytáhl z batohu talíř a chopil se naběračky.

„Jedeš!“ křičely na něho ženy. „To není polívka pro tebe!“ Muž si stačil nabrat pouze jednu naběračku lákavě vonící polévky, a jak ženské začaly ječet, třískl talířem o kotlík a naběračkou mrštil do lesa tak daleko, že nebylo ani slyšet, kam dopadla. Pak zvolna zamířil k buldozeru, vyskočil na sedadlo a nastartoval. Dupl těžkou holínkou na pedál plynu, motor zahřměl, z výfuku vylétly do letního večera jiskry. Monstrum se s rachotem dalo do pohybu, široké pásy vytrhávaly drny ze zdupaného svahu.

Řidič vedl buldozer rovnou k ohništi a kotlíku zavěšenému na tyči nad ohněm. Metr před ohništěm zaryl radlici hluboko do země a vyryl pořádný kusanec pobřežní půdy. Kotlík s polévkou se propadl do jámy; ještě než večeře zmizela z dohledu, naposled vylétla do chladného večerního vzduchu voňavá pára. Tři vůně se teď vznášely ve vzduchu: vůně čerstvé země, pach spálené nafty a líbezné aroma navždy ztracené polévky.

Poté, co zničil ohniště, řidič stroj nezastavil, naopak přidal plyn a jel dál po břehu. Zem se prohýbala a pásy řinčely, jak řidič vedl stroj přímo do jezera. Prodral se mezi keři, klidná vodní hladina se rozčeřila, před radlicí se zvedla mohutná pěnivá vlna, která se rozběhla od břehu ke středu jezera. Jako by se do vody vřítil rozzuřený ocelový hroch.

Dno jezera zvolna klesalo: napřed zmizela ve vodě radlice, pak pásy, voda se pěnivě rozstřikovala na válcích, chřestot se změnil v pleskot a šplíchání. Buldozer hnal vlnu stále dál na jezero. Brzy voda dosahovala až k rozpálenému motoru: ozvalo se zasyčení, jak studená voda šplouchla na motor a nad hladinu vylétl hustý mrak páry.

Řidič však jel stále dál: voda stoupla na úroveň motoru, vrátek zmizel pod vodou, vlna olízla kapotu. A pak stroj zajel ještě hloub, voda stoupla až k sedadlu, motor si chlemstl vody, hlasitě prskl a stroj se zastavil. Buldozer teď stál v jezeře dobrých sto metrů od břehu.

Lidé na břehu s hrůzou sledovali muže na jezeře, který se otočil na sedadle a sklouzl na podlahu kabiny. Tam stál, voda se mu valila z nohavic a křičel mocným hlasem:

„Tak už jste konečně sklaply, co!“

„Zbláznil se z toho, jak tři noci nespal,“ šeptaly si ženy na břehu.

Muži volali na jezero:

„Vylil jsi nám polívku, ty hajzle!“

„Ale naběračku jsem vám nechal.“

„Plav na břeh,“ volali muži. Ale muž se k plavání neměl. Vystoupil na kapotu buldozeru, na to jediné místo, které ještě celé zůstalo nad vodou, opřel se o výfuk, zul si holínky a vylil z nich vodu do jezera.

Muž, který řidiče znal, řekl, že ten blázen neumí plavat, proto se nevrací na břeh.

Na jezeře nebyl jediný člun, museli proto udělat vor. Chlapi s motorovými pilami nadávali: sotva stáli po probdělé noci na nohou a teď měli stavět vor kvůli bláznivému řidiči buldozeru, který stál uprostřed jezera na kapotě svého stroje.

„Udělejte, hergot, vor, abych se odtud dostal,“ křičel řidič.

„Neřvi - uděláme ho, jestli se nám bude chtít. Pročs tam jezdil, ty magore!“

Muži se chvilku radili. Někdo řekl, že stačí udělat vor až ráno, aspoň si ten cvok bude pamatovat, že s buldozerem se do jezera nejezdí.

Nakonec se dohodli, že než se pustí do práce, uvaří si kafe. Muž na jezeře zuřil, když viděl, že muži klidně sedí a nemají se k dílu. Nad klidnou hladinou se nesly výhrůžky a kletby, nakonec řidič zařval, že jakmile se dostane na břeh, rozbije všem hubu.

„Je to magor,“ komentovali na břehu jeho pohrůžku.

Muž na jezeře nepřestával běsnit, mlátil pěstmi do kapoty, že se to rozléhalo po jezeře a vyděšení ptáci vzlétali z hladiny a prchali do křovin na protilehlém břehu jezera.

Chlapi zatím dopili kávu a chopili se pil. Pracovali pěkně piánko, připravili si pár kuláčů, svázali je k sobě provazem, ze soušky udělali bidlo a pak se opět natáhli do trávy. Žádný z nich nejevil touhu zachraňovat běsnícího řidiče.

„Prvního, kdo se mi dostane pod ruku, zadupu do močálu,“ řval muž na jezeře.

Domlouvali se, co dál. Jízda na provizorním voru s chlapem jako hora, který ztratil nervy z toho, jak několik nocí nespal, nikoho nelákala. Nakonec se rozhodli, že pro něj dojedou až ráno, snad se do té doby uklidní.

Řidič celou noc řádil. Častoval nadávkami a výhrůžkami lidi na břehu, kteří mu už neodpovídali; řval, až ochraptěl. Rozkopal přední reflektory buldozeru, ukroutil výfuk a mrštil jím ke břehu; ještě že trubka nedolétla až na pevninu. Až někdy k ránu mu došly síly, lehl si na kapotu a spal, ještě když jezero ozářily paprsky vycházejícího slunce.

Probudily ho až hlasy z břehu, kde ženy začaly chystat snídani. Řidič vyskočil, chvilku zase řval a nadával, ale pak mu uklouzla noha a on žbluňkl do jezera.

Na břehu měli rázem pilno. Řidič se plácal půl metru od svého stroje a řval strachy. Rychle sešoupli vor na vodu, Vatanen a ještě jeden chlápek na něj skočili a bidlem se mohutně odrazili od břehu. Řidič se zatím zoufale snažil dostat zpátky na svůj stroj, ruce mu však na mokré kapotě klouzaly, a vždy když padl po zádech zpátky, žbluňkl pod hladinu a pořádně se napil. Jeho boj byl stále beznadějnější, až se nakonec už nevynořil, jen se vznášel na hladině, obličej měl pod vodou, nad hladinu trčel podolek jeho modré košile.

Vatanen zatím dobidloval k buldozeru; vytáhli muže na vor a převrátili jeho bezvládné tělo na bok. Vatanen nadzvedl muže za pásek, muži se z úst vyvalila voda. Chlápek, který jel s Vatanenem, vzal bidlo a zamířil ke břehu. Vatanen si klekl a začal řidiče oživovat: dýchal mu do úst a mačkal mu hrudník.

Když vynesli muže na břeh, Vatanen ve svém záchranném díle pokračoval.

Uplynulo snad pět minut, než muž projevil první známky života. Napřed ztuhl, pak se mu začaly chvět ruce a nakonec Vatanen slyšel, jak řidič zaskřípal zuby - málem že mu neukousl jazyk.

Sotva přišel k sobě, začal se řidič se svým zachráncem prát; chvilku se váleli v trávě, než se ostatní dovtípili a přiskočili Vatanenovi na pomoc. Čtyři měli co dělat, aby řidiče zkrotili. Přivázali ho vlečným lanem k mohutnému pařezu tak, že mohl sedět a opírat se o pařez.

„Seš tvrdá nátura,“ řekli muži.

„Jestli mě okamžitě neodvážete, tak vstanu i s tím pařezem a pak uvidíte,“ prohlásil řidič, svou hrozbu se však splnit nepokusil, jen výhrůžně zavrčel: „Nechat člověka, který neumí plavat, celou noc na jezeře, to vás přijde draho. Dám to policii.“

Pro řidiče si přišli vojáci. Odnesli ho na nosítkách, ke kterým ho museli přivázat.

Z lesa se neslo vzteklé hulákání, které utichlo až po drahné chvíli, až nosítka byla už několik kilometrů od břehu.

9. Na močále

Opět bylo ráno. Vatanena probudil řev aut: hustým křovím si razily cestu k jezeru tři náklaďáky. Mezi muži, které auta přivezla, byli i oba náčelníci, Hannikainen a Savolainen. Hannikainenovi vykukovala z batohu zaječí hlava.

Vatanen běžel k vozům, vzal od Hannikainena batoh, rozvázal ho a zvedl zajíce do náruče. Té radosti z opětného shledání!

Zajíc vzrušeně očichával svého pána, a když ho Vatanen dal na zem, točil se na místě jako psík.

Savolainen se ihned ujal vedení: pověřili ho, aby řídil evakuaci obyvatel a dobytka. Hannikainen s ním jel ze zvědavosti - a taky mu už asi byla u jezera dlouhá chvíle, když kamarádi odjeli hasit požár.

„Nachytal jsem takovejch štik, že jsem je musel jít rozprodávat po vesnicích. A zajíce jsem vzal s sebou,“ vysvětloval Hannikainen. „Výzkumy musí počkat.“

Načež odtáhl Vatanena stranou a šeptem mu sdělil: „Ale pár nových výpočtů mám. Podle nich prezident Kekkonen, myslím ten nový, bude ve Finsku vládnout ještě v roce 1995. Podle mých kalkulací bude novému Kekkonenovi asi 75 let, zatímco ten starý by byl už dobře devadesátník. Obávám se, že tato okolnost vzbudí nežádoucí pozornost v zahraničí, kde nevědí, jak se věci ve skutečnosti mají.“

A Hannikainen dodal:

„Teoreticky je dokonce možné, že Kekkonen bude ještě u moci po roce 2000, neboť to mu bude teprve pětaosmdesát. Já jen doufám, že nebude mít odvahu kandidovat na prezidenta i v příštím tisíciletí.“

Na břehu jezera vztyčili velké stany, v kotlích uvařili polévku a lidem rozdali deky. Z jednoho náklaďáku snesli vrátek: ten přivezli, aby dostali buldozer opět na suchou zem.

Jelikož Vatanena nepověřili jinou prací, šel na louku pomoct ženě, která tam dojila krávy. Plnila vědro za vědrem a Vatanen nádoby odnášel. Netrvalo dlouho a na louku přiskákal zajíc. Dojička, jmenovala se Irja Lankinenová, byla u vytržení:

„Ten je zlatej!“

„Chceš si ho vzít na noc k sobě?“

Irja chtěla.

„Ale jen za podmínky, že si vezmeš i mě.“

Večer se všichni tři uvelebili ve stodole. Vatanen přinesl deky, Irja polévku. Pak Irja ustlala všem třem u zadní stěny stodoly. Vatanen zavřel vrata, slunce zapadlo a zevnitř se ozvalo: „Přestaň, on se dívá.“

Vrata se rozlétla, vzápětí vyletěl na louku zajíc. Vrata se opět zavřela a zajíc seděl v trávě a nic nechápal. Za půl hodiny vyšel Vatanen na louku a požádal zajíce, aby mu odpustil, že ho tak nemilosrdně vyhodil. Zajíc vklouzl do stodoly, vrata se opět zavřela. Všude vládlo ticho, ani kolihy na jezeře nekřičely.

Ráno Savolainen navrhl Vatanenovi, že by mohli s Irjou odvést krávy přes les k sonkajärviské silnici, což bylo bratru dvanáct kilometrů; tam by už mohli krávy naložit na auta a odvézt do Sonkajärvi. Vatanenovi se návrh zamlouval, představa, že bude pást krávy s Irjou, se mu líbila. Vesele se rozloučil se Savolainenem i s Hannikainenem, který mu řekl:

„A jestli někdy zabloudíš do Nilsiä, určitě se stav, to bych už měl být s výzkumem hotov.“

Den byl jako z čítanky. Nad hlavou slunce, na rtech zpěv - a hlavně žádný spěch. Když se krávy chtěly pást, nechali je a v poledne jim dopřáli pár hodin odpočinku. Oni sami si zatím šli zaplavat, Irja vypadala vznešeně, jak nořila svoji vysokou hruď do lesního jezírka.

Odpoledne začala jedna velká kráva naříkat. Tiše sténala, zavírala oči a odmítala jít dál. Dokonce ani nežrala, jen pila. Nakonec se odpoutala od stáda, zamířila, tiše sténajíc, mezi dva stromy, o jeden z nich se opřela bokem a obrátila hlavu k Irje.

„Ta se co nejdřív rozsype,“ řekla Irja ustaraně. Vatanenovi nepřipadlo, že by kráva měla větší břicho než její družky, ale Irja to musela vědět líp. „Jestli co nejdřív nedojdeme k silnici, tak se otelí tady v lese,“ řekla.

„Že bych běžel napřed a přivedl zvěrolékaře?“ navrhl Vatanen.

„Nesmysl. Klidně může porodit tady, zdravá kráva. A tele snad uneseš, ne?“

Uplynula chvíle a kráva začala hrabat zem a ohýbat hřbet, bylo vidět, že má bolesti. Občas zabučela, ale tak smutně a divně, že bys nikdy nevěřil, že takový zvuk může vydat obyčejné zvíře. Irja na krávu mluvila, snažila se ji uklidnit, kráva odpovídala tichým sténáním.

Nakonec si lehla.

Po hodině řekla Irja Vatanenovi:

„Už to začalo, poď mi pomoct tahat.“

Tele vycházelo pomalu, kráva žalostně bučela, museli táhnout vší silou. A pak tele vypadlo na zem, kráva se ještě předtím stačila postavit. Tele bylo pokryté slizem a kráva je začala hned olizovat, teď už byla úplně klidná.

Vatanen šel stranou, vykopal jámu a zahrabal do ní placentu. Když se vrátil k Irje a teleti, tele se právě pokoušelo postavit, dlouho však na nohou nevydrželo a svalilo se, bylo přece jen ještě moc malé. Sát však umělo: kleklo si pod krávu a dychtivě pilo.

Takové právě narozené telátko těžko může jít dál samo. Takže ho mají zabít? To snad ne! Dohodli se, že Irja půjde napřed a povede krávy a Vatanen si hodí tele na rameno a půjde s matkou krávou za nimi.

Vatanen vyndal z batohu deku a s pomocí provázků, jež přivázal k rohům, vytvořil jakýsi vak, který se dal nést na zádech. Vkutálel do něj tele, jež pištělo strachy, ale nebyla jiná možnost, po vlastních to ještě nešlo. Kráva pokojně sledovala, jak balí tele do deky.

Vatanen si hodil vak na záda a vyrazili. Zajíc nechápal, co se děje, nervózně poskakoval dopředu a zase zpátky, nakonec se však i on přizpůsobil té nespěchavé pouti. První šel Vatanen s teletem na zádech, za ním se vlekla, ponořena do přemýšlivého ticha, kráva, která čas od času olízla telátku hlavu, a průvod uzavíral zajíc.

Vatanenovi bylo divné, že tele z toho pohupování do taktu kroků nedostane hnačku nebo se mu neudělá špatně. Ale pak si uvědomil, že na to přece bylo zvyklé: takhle se houpalo v matčině břiše celé měsíce!

Cesta nebyla žádný med. Vatanen se pod těžkým nákladem potil a jak držel pytel oběma rukama, nemohl odhánět komáry, kteří mu lezli do nozder.

„Milovníci zvířat to někdy mají těžké,“ mumlal si Vatanen, když ho v houštině švihla smrková větev do tváře.

To nejtěžší břímě však na Vatanena teprve čekalo.

Došli k širokému močálu. Vatanen se rozhodl, že ho přejdou; kdyby ho obcházeli, prodloužili by si cestu nejméně o kilometr. Odvážně tedy vstoupil na mokřatisko, zdálo se, že ho unese. Kráva váhala, ale když se Vatanen otočil a nakázal jí, aby ho následovala, sebrala odvahu a šla. Močál se pod ní zhoupl, ale Vatanen věřil, že v tak suchém létě mokřatisko jednu krávu unese.

Jak se ale blížil ke středu močálu, půda byla stále měkčí a měkčí. Kráva ho poslušně následovala, půda se však pod ní stále víc houpala a nakonec kráva musela běžet, aby neuvízla v bahně. Přímo po mokřadi se už dál jít nedalo, musela vyhledávat pevnější místa porostlá rašeliníkem. I on musel jíž na měkčích místech napůl běžet a nakonec mu stejně jedna holínka uvízla v bahně. Vztekle vytáhl nohu z močálu, holínka zůstala v rašelině, pak přišel i o druhou; měl co dělat, aby se bos dostal na sušší místo.

A pak se za ním ozvalo zoufalé zabučení. Vatanen se ohlédl: těžká kráva mu šla statečně v patách, teď ale už dál nemohla. Propadla se až po břicho do bahna, trčela na místě a volala o pomoc.

Vatanen složil tele na mechem porostlý ostrůvek a běžel ke krávě. Snažil se ji za rohy vytáhnout na pevnější zem, jeden člověk však neměl tolik síly, aby vytáhl tak těžké zvíře z bahna.

Musel jednat rychle. Vytáhl z batohu sekyru, běžel padesát metrů k místu, kde z močálu trčelo několik soušek, pár jich porazil, odsekl z nich ostré pahýly po větvích a vrátil se ke krávě. Ta se zatím propadla ještě o něco hlouběji.

Vatanen zasunul soušky krávě pod břicho. Zvíře pochopilo, že je to pro jeho dobro a nevzpouzelo se, i když mu nahrubo přitesané soušky mohly působit bolest. Vatanen se snažil krávu vypáčit, moc mu to však nešlo. Jen ji ještě postříkal tam, kde byla čistá. Na místo přiskákal zajíc, oči měl na stopkách.

„Kdybys mi aspoň nějak pomohl,“ houkl na něj Vatanen a páčil dál. Avšak zajíc se k pomoci neměl: nechápal, o co tu jde, a i kdyby chápal, co s jeho silečkou?

Vatanen se vrátil k teleti, chvilku je uklidňoval a pak odvázal provázky z deky a svázal je v jeden provaz. Šel zpět ke krávě a upevnil jeden konec provazu zvířeti kolem přední lopatky. Lopatka vězela hluboko v močálu, Vatanen byl brzy celý od bahna.

Pětimetrový provaz dosáhl přesně k pařezu staré borovice. Vatanen jej k němu pevně přivázal.

„Jestli teď půjdeš ke dnu, tohle pařezisko půjde s tebou,“ řekl krávě.

Kráva, přikotvená k pařezu, pokojně naslouchala jeho řeči, nebučela už, když viděla, že se o ni někdo stará.

Vatanen rozpletl prameny provazu, strčil mezi ně soušku a začal jí otáčet. Provaz se brzy napnul a kráva začala pomalu vystupovat z močálu. Vatanen povolil provaz a tyčí začal páčit kravský zadek z bahna. Dával přitom pozor, aby neporanil cecíky. Kráva se po centimetrech sunula k pařezu.

Vatanen střídavě navíjel provaz a páčil zadní část těla zvířete a přitom ještě stihl krávu uklidňovat.

Čas při tom záchranném díle utíkal jako voda a než se Vatanen nadál, byl večer. Sotva stál na nohou, ale nemohl nechat krávu trčet v noci v močálu. „Chov dobytka není holt žádná legrace.“ Do půlnoci vytáhl krávu z močálu natolik, že dál si už mohla pomoci sama. Z posledních sil se vytrhla z bahna, a jakmile se dostala na pevnou zem, ulehla. Vatanen odnesl telátko k mámě a sám se také natáhl. Za hodinu ho vzbudil chlad, a tak si přilehl ke krávě. Přitiskl se k jejímu boku a brzy mu bylo teplo, jako by ležel za pecí.

Ranní slunko odhalilo umouněné vozatajstvo v celé jeho nádheře. Probouzeli se postupně - kráva jedno bahno, muž jedno bahno a stejně tak i tele a zajíc - a věnovali se každý svému. Kráva kálela, tele sálo mléko, Vatanen si zapálil cigaretu. Když dokouřil, vzal tele a pokračoval v cestě. Kráva ho následovala, tentokrát si však již dávala větší pozor, a když močál přešli, otočila se k mokřatisku a výhrůžně na ně zabučela.

U nejbližšího lesního jezírka Vatanen umyl krávu a tele a vymáchal si šaty; boty neměl, ty zůstaly v bahně. Nakonec vydrbal zajíce, který s ním pak za to dlouhou dobu nemluvil.

Když Vatanen se svým zvířectvem dorazil k sonkajärviské silnici, čekal tam prázdný náklaďák a skupinka unavených mužů, kteří strávili noc hledáním Vatanena. Ostatní krávy odvezli už včera večer, utrápená Irja odjela s nimi. Vatanen se svezl s náklaďákem do Sonkajärvi a neuplynula ani půlhodina a stál v šatech ušpiněných od sazí a bláta na návsi, v náručí zajíce a bos.

10. V kostele

Vatanen přenocoval v místním hotýlku. Jak byl zvyklý na život pod širým nebem, v normální posteli se moc nevyspal. Ráno si v jediném místním krámě koupil holínky, bundu, spodky, ponožky a kalhoty a staré svršky hodil do kontejneru.

Bylo horké slunečné ráno, navíc sobota. Vatanen procházel vsí, a jak hledal místo, kde by se zajíc mohl napást, zabloudil na hřbitov. Kvítí na hrobech bylo podle zajícova gusta, zvláště mu pak chutnal jílek na rovech čerstvých nebožtíků.

Kostel byl otevřený. Vatanen zavolal na zajíce a vešel s ním dovnitř. Jaký nádherný chlad, a ten klid! Ačkoliv Vatanen už dávno vystoupil z církve, potěšení z ticha a klidu velkého chrámového prostoru se nezříkal.

Zajíc proskákal hlavní uličkou mezi lavicemi, před oltářem udělal pár nevinných bobků, načež se jal prozkoumávat kostel systematičtěji. Vatanen se posadil do přední lavice a prohlížel si oltářní obraz a architekturu interiéru. Odhadl, že v kostele je asi tak 600 míst k sezení. Po obou stranách oltáře byly dřevěné schody, které vedly na balkon. Ten byl rovněž dřevěný a táhl se podél stěn až nad hlavní vchod, kde se pod varhanami spojoval. Bledé světlo, dopadající dovnitř úzkými, vysokými okny, navozovalo atmosféru pokoje a ospalého klidu.

Vatanen sebral bobky před oltářem a strčil je do kapsy. Pak se uvelebil na zadní lavici blízko postranní lodi: zul si nové lesklé holínky a pod hlavu si dal batoh. Usínalo se tu lépe než v hotelové posteli: pohled na klenbu kostela a na vyřezávané hlavice sloupů byl o poznání příjemnější než pohled na umaštěné obrazce popraskané tapety v hotelu. Zajíc něco tiše kutil u dveří sakristie. Ať si tam je, byla Vatanenova poslední myšlenka, než usnul.

Zatímco spal, vešel do kostela starý muž, místní farář. Byl ve služebním, měl na sobě černý talár s bílými tabulkami. Muž prošel rázným krokem kolem oltáře do sakristie, zajíce vedle dveří si nevšiml. Ušák byl z náhlého objevení muže v černém chalátu úplně paf.

Když farář vzápětí vyšel ze sakristie, měl náruč plnou dlouhých svící. Vystoupil k oltáři, vyviklal napůl vypálené svíce ze svícnů a nahradil je novými. Staré svíce odnesl do sakristie.

Vrátil se k oltáři, rozžal svíce a zacouval do uličky, aby se pokochal svým dílem. Poklepal na kapsy kalhot pod talárem, v jedné zachrastily zápalky. Farář vytáhl sirky a krabičku cigaret a zapálil si, vyfukoval kouř vždy tak, aby nešel k oltáři. Když dokouřil, típl špačka o kamenný parapet okna, popel sfoukl na zem, špačka dal do krabičky a krabičku strčil do kapsy kalhot. Nakonec si ještě opleskal ruce šosy taláru, jako by se chtěl zbavit hříchu, jehož se dopustil tím, že kouřil v kostele.

Vrátil se do sakristie, a když vyšel, měl v ruce několik listů papíru, asi text kázání.

Teprve teď si všiml zajíce, který zatím vyskočil na oltář; odvážil se pustit na svaté místo pár bobků a teď očichával řezané květiny ve váze. Farář se tak vyděsil, že mu papíry vypadly z ruky a zvolna se snesly na podlahu.

„Bože mě ochraňuj!“

Zajíc seskočil z oltáře a zmizel v uličce postranní lodi.

Vatanen se probudil. Posadil se a viděl, jak zajíc uhání do zadní části chrámu a jak si farář utírá zpocené čelo.

Vatanen se skrčil za vysoké sedadlo lavice a odtud sledoval další běh událostí.

Starý farář se poměrně brzy vzpamatoval ze svého zděšení. Jako blesk proklouzl mezi lavicemi do postranní lodi a tam na konci uličky spatřil zajíce: seděl na zadních, panáčkoval. Elegantní postoj, krásné zvířátko.

„Ná, ná, ná,“ lákal ho farář, ale zajíc na výzvu nereagoval; muž byl tak rozčilený, že zvíře vycítilo nebezpečí.

Farář vyrazil uličkou rychlostí, jakou bys u tak starého člověka nečekal, a pokusil se chytit zajíce do svého hábitu. Avšak zajíc byl rychlejší.

„Je to čiloušek, ale stejně ho chytím. Musím!“

Zajíc se druhou stranou vrátil k oltáři. Farář, mírně již zadýchaný, vykročil hlavní uličkou. Ještě než došel k oltáři, zajíc vyskákal po schodech na balkon. Farář ho hned nenásledoval. Sesbíral z podlahy papíry, a jak je rovnal na zábradlí oltáře, všiml si zaječích bobků.

S odporem je začal sbírat a po jednom je házel na kazatelnu; trefil se pokaždé. Chvilku si odpočinul a pak se pustil po schodech na balkon. Silné podlažní trámy vrzaly pod jeho kroky, jak mířil k varhanám. Pak farář náhle vystartoval, podlaha zaduněla pod jeho skoky, zajíc však byl opět rychlejší.

„Počkej, ty divochu... však já tě dostanu... pojď, pojď!“

Vyděšený zajíc oběhl kostel, na opačné straně seskákal ze schodů a ukryl se do koutku vedle dveří sakristie. Starý farář absolvoval stejné kolečko a těžce zdupal ze schodů. Sotva lapal po dechu, pot mu stékal do očí, a tak si nevšiml zajíce skrčeného u dveří sakristie.

Farář mrkl na hodinky, šel ke vchodovým dveřím a zamkl je. Pak se otočil a vracel se k oltáři opatrným, plíživým krokem jako lovec slídící po kořisti. Tentokrát zajíce uviděl.

„A seš v pasti, kamarádíčku,“ mumlal si pod nos, jak míjel Vatanena schovaného v lavici. Vystoupil k oltáři a tam klidně stál, metr od zajíce, který si myslel, že ho farář opět přehlédl.

A pak to přišlo: stařec udělal jediný mohutný skok ke dveřím sakristie, spráskl dlaně a zajíc byl jeho. Ušák vykvikl jako malé dítě, žalostným, pronikavým hlasem. Pak sebou zamlel, vysmekl se starci z dlaní a dal se na bezhlavý úprk k východu z kostela.

„Do prdele práce!“

Důstojný pán ležel na břiše u dveří sakristie, v dlaních chomáč zaječích chlupů.

Než stačil Vatanen postranní lodí doběhnout k oltáři, farář se zvedl a vyběhl z kostela; oknem Vatanen viděl, jak skočil na kolo a ujíždí z kopce k faře. Po chvilce opět z fary vyšel a začal zuřivě šlapat zpět ke kostelu. Vatanen běžel ke své lavici a jen co se do ní ukryl, farář už otvíral dveře.

Došel doprostřed kostela, zastavil se a vytáhl zpod hábitu pistoli. Zkontroloval zásobník, odjistil. V kostelním příšeří mu oči svítily jako světla divoké kočky.

Zajíc se schoval vedle oltáře, ale tak nešťastně, že ho farář objevil. Muž zvedl pistoli a vystřelil. Zajíc vyskočil a dal se na útěk, obláček dýmu se zvolna vznášel ke stropu kostela. Farář se rozběhl za uprchlíkem, v postranní lodi práskly další výstřely. Kulky hvízdaly chrámem, Vatanen schoval hlavu za vysoké opěradlo lavice jako majitel saloonu za barový pult.

Farář dvakrát oběhl kostel a střílel přitom jako na Divokém západě. Když běžel kolem oltáře potřetí, padl jeho zrak na oltářní obraz. Hrůza ho obešla, zůstal stát jako přimražený: jedna z kulek zasáhla obraz. Obraz představoval Spasitele na kříži, kulka prolétla Kristovou kolenní čéškou.

Ještě naposledy mauzer vystřelil, tentokrát omylem, směrem k zemi. Farář zasténal a zvedl pravou nohu. Zbraň, z které se kouřilo, mu vyklouzla z ruky a starý muž se rozplakal. Vatanen k němu běžel a zvedl pistoli z podlahy.

Kulka provrtala nárt černé lakýrky, z podešve kapala černá krev. V podlaze kostela zel otvor v místě, kde ještě před chvílí stála noha.

„Jsem farář Laamanen,“ vzlykl muž, stoje na jedné noze, a podal Vatanenovi ruku. Vatanen ji stiskl, dávaje pozor, aby faráře neporazil.

„Vatanen.“

Laamanen odskákal po jedné do sakristie, při každém skoku ukáplo na podlahu pár kapek krve. Vatanen utíral krev kapesníkem, čerstvá šla pryč dobře.

„Hrozně jsem se rozčilil, když jsem uviděl toho zajíce. Tuhle zbraň mám od roku 1917, sloužil jsem tehdy u gardových myslivců, měl jsem hodnost poručíka. Co jen jsem to udělal! Kulka omylem zasáhla oltářní obraz. Jak jen mi Bůh odpustí, že jsem střelil jeho jediného syna do kolene a navíc tady, v jeho vlastním příbytku?!“

A muž se znovu rozplakal.

Vatanenovi bylo ze všeho nanic. Navrhl faráři, že mu z fary zavolá záchranku.

„Ne, to ne! Buďte tak laskav a vyvětrejte kouř po střelném prachu, za chvíli tu mám oddat dceru obecního tajemníka. Ránu stačí provizorně obvázat, napřed musím oddat ten pár. A kdybyste ještě laskavě sesbíral nábojnice, nebo je můžete zakopnout někam do kouta.“

Vatanen otevřel okna, namodralý kouř vylétl z kostela a zvolna stoupal k nebesům. Pak sebral pár nábojnic a strčil je do kapsy. V sakristii obvázal faráři nohu plátěným ubrusem, který roztrhal na kusy. Laamanen měl v botách vložky - Vatanen je pro jistotu vyměnil. Tu od krve, prostřelenou, dal do nepoškozeného střevíce, a z něho přendal nepotrefenou vložku do lakýrky provrtané kulkou; snad vložka aspoň na chvíli zadrží krev, která prosakovala obvazem.

Z chrámové prostory se již ozývaly hlasy. Snoubenci se dostavili v hojném doprovodu příbuzných. Farář kulhavě vykročil, Vatanen otevřel dveře sakristie a nasměroval faráře k oltáři. Starý pán se napřímil a pokračoval stejnoměrným krokem, jako by žádná díra v noze neexistovala.

Vatanen se šel posadit do zadní lavice a sotva dosedl, skočil mu na klín zajíc.

Laamanen odvedl perfektní práci. Celou dobu stál jako svíce, a když mladý pár oddal, ještě k němu držel kratší řeč, při níž mu zvlhly oči. Přítomné ženy si jeho slzy vysvětlily po svém a rozeštkaly se. Atmosféra byla vroucí, jímavá: muži pokašlávali a ženy plakaly.

„Svazek manželský ustanovil Bůh, to mějte neustále na paměti. A co Bůh ve svém svrchovaném milosrdenství ustanovil, toho člověk nerozlučuj. Na manželství však číhá mnohé nebezpečenství a úskalí a jedním z nich je žárlivost. Žárlivost obchází jako řvoucí lev a vybírá si svou krutou daň. Dnes jsou vaše srdce naplněna pocitem jednoty a vzájemné lásky, ale může jednou přijít den, kdy někdo jiný se vám bude zdát ještě dražší a milejší. A tehdy si přeji, abyste si připomněli tato slova Písma svatého: Ale co na tom! Jen když se jakýmkoli způsobem, ať s postranními úmysly, ať upřímně zvěstuje Kristus; z toho se raduji a budu radovat. Jsou to slova z Pavlova listu Filipským, kapitola první, verš osmnáctý. Tato zbožná slova nechť jsou oporou vašeho manželství. Ve chvílích nouze je vyhledejte a čtěte! A uvidíte, že vábnička falešné lásky utichne a vaše duše dosáhne pokoje a míru. Přeji vám oběma krásné manželství.“

Načež Laamanen podal novomanželům bibli v bílých deskách a stiskl jim ruce. Zůstal stát, dokud poslední svatebčan neopustil kostel. Teprve pak opatrně zvedl postřelenou nohu. Na podlaze zůstala velká krvavá stopa.

Vatanen šel na faru a zavolal do Kuopia pro taxík. Když se vrátil, farář Laamanen ležel na kostelní lavici a bědoval:

„Jak může tohle manželství dopadnout, když jsem ty dva oddával v - obrazně řečeno - šatech potřísněných krví?!“

A pak:

„Drahý Vatanene, ve jménu Vševědoucího přísahejte, že nikdy neprozradíte, co se tady v kostele stalo.“

Vatanen přísahal. Pak přijel taxík; než do něj nastoupil, poklekl Laamanen před oltářním obrazem, sepnul ruce a modlil se:

„Odpusť, Ježíši, jediný synu Boží, že jsem ti toto způsobil, ale při jménu tvého Otce to, co se stalo, byla nešťastná náhoda.“

Vatanen řekl taxikáři, aby jel co nejrychleji do krajské nemocnice. Laamanen se dobelhal k taxíku, nasedl a auto brzy zmizelo v prachu cesty.

Vatanen se natáhl na kostelní lavici, zajíc si lehl na podlahu. Zmohlo je to oba. Ticho, jež opět zavládlo v chrámové prostoře, je brzy ukonejšilo do spánku.

11. Děda

Koncem července pracoval Vatanen v kuhmoském polesí: čistil písčité svahy od náletů a prosvětloval přehoustlé úseky lesa. Žil ve stanu spolu se svým stále oddanějším zajícem, který měl už skoro plnou míru.

Dělal těžkou práci, nedbaje na čas či nepřízeň počasí, a pomalu zapomínal na lenošivý a prázdný život v hlavním městě. Tady ho neotravovaly politické debaty s různými vyznavači pravé víry, v kuhmoských lesích také nehrozilo, že mu zkříží cestu nějaká vášnivá ženština a i jemu samému přestával sex strašit v hlavě.

Takhle mohl žít každý, musel se ovšem napřed zříci svého dřívějšího života.

Vatanen několik týdnů usilovně klučil les, a když byl hotov, měly zbylé stromy dostatek životního prostoru a on se mohl vypravit do Kuhma pro zaslouženou odměnu.

Kolem půlnoci došel do malé vesničky na břehu jezera Lentua. Měl v nohách dobrých deset kilometrů rychlé chůze a s povděkem by přijal nocleh v nějakém stavení, vesnice však spala a Vatanen neměl to srdce budit lidi vprostřed noci.

A tak vyhledal na dvoře jednoho statku sýpku bez oken, shodil ze zad batoh a lehl si na podlahu. V úplné tmě se spalo nádherně, ani komáři neobtěžovali; člověk žijící v lese považuje takové spaní za lahůdku. Zajíc naproti tomu byl neklidný, skákal z místa na místo a všechno důkladně očichával: hlavně místa, kde to páchlo po zkažených rybách. Jelce v sudu asi málo nasolili, pomyslel si Vatanen a navzdory nasládlému pachu usnul.

Kolem šesté se probudil. Protáhl si ztuhlé údy, promnul obličej a jak stál v temné sýpce, říkal si, že co nevidět vstanou i na statku a snad mu nabídnou šálek kávy. Zajíc ležel u stěny za batohem a podle toho, jak byl neklidný, se dalo soudit, že celou noc nespal.

Vatanen vykročil středem sýpky a vrazil do nějaké překážky, které si včera nevšiml. Opatrně překážku ohmatal, nahmátl tlustý kolík, pak lůžko... Truhlářský ponk. Uprostřed sýpky!

Vatanen ponk obešel a jak se ve tmě opíral o jeho desku, dotkla se jeho ruka čehosi měkkého. Vatanen znejistěl, šmátral však dál.

Na ponku spal nějaký člověk, přikrytý jen prostěradlem. Musel spát hrozně tvrdě, když ho neprobudil ani Vatanenův noční příchod.

„Vstávej, kamaráde,“ řekl Vatanen, ale nedostalo se mu odpovědi. Kamarád zřejmě neslyšel, protože se ani nepohnul. Vatanen ohledal spáče pečlivěji. Ruce měl podél těla, byl oblečený, boty však neměl a měl velký nos. Vatanen začal spáčem opatrně třást, zvedl ho do sedu, mluvil na něho. Pak se rozhodl, že otevře dveře, světlo snad spáče probudí. Jak udělal krok ke dveřím, ucítil, jak zachytil kapsou o rukojeť klikového lisu a vzápětí se ponk naklonil a spáč se z něho skutálel. Ozvala se rána, jak hlava narazila na podlahu. Vatanen otevřel dveře a ve světle proudícím dovnitř viděl, že na podlaze leží v bezvědomí starý muž.

„Praštil se do hlavy,“ vyděsil se Vatanen. Sklonil se nad mužem a přiložil ucho k jeho hrudi. Nepoznal sice, zda mu bije srdce, jedno však věděl téměř jistě: pádem na zem ztratil muž vědomí. Vyděšený Vatanen starce opatrně zvedl a vynesl ho na dvůr. Tam si v jasném ranním světle prohlédl jeho obličej. Vrásčitá tvář bez známky života, zavřené oči. Tak starý člověk může na pád z ponku i umřít, pomyslel si Vatanen. Bylo třeba jednat rychle. Stařec spočíval na jeho pažích napříč, jako na podnose. Vatanen se rozběhl po dvoře, chtěl bezvědomého odnést do stavení, uběhl však sotva deset metrů, když na schody vyšla mladá žena, v rukou měla konve na mléko. Vatanen stál vprostřed dvora jako tvrdé Y, na rukou bezvládného starce, a křičel, že se stalo neštěstí.

„Vysvětlím vám to později, teď přiveďte někoho, kdo mi pomůže s umělým dýcháním.“

I děvečka se vyděsila. Konve vypadly z buclatých rukou a koulely se s rachotem přes dvůr ke studni. Žena zmizela v domě a Vatanen zůstal stát na trávníku, starce stále držel na natažených pažích. Měl dojem, že se starému muži ještě přitížilo. Zmocnil se ho pocit hluboké lítosti: co jen to tomu ubožákovi - byť nechtěně - způsobil!

Na schody domu vyšli tři lidé: ta děvečka a dva ve spodním i prádle, hospodář a hospodyně. I oni však byli zřejmě tak šokovaní, že se žádný neměl k tomu jít Vatanenovi na pomoc v jeho oživovacích pokusech.

„Existuje přece způsob, jak člověka přivést k sobě, jak ho oživit!“ naléhal Vatanen na lidi na schodech, ale ti mlčeli jako hrob, ani se nepohnuli. Konečně hospodář řekl:

„To je náš děda. Odnes ho zpátky.“

Vatanen nevěděl, co si má myslet. „Odnes ho zpátky,“ znělo mu v uších a pak se znovu podíval na „dědu“, který mu ztuhle ležel na rukou. Jedno víčko bylo pootevřené, Vatanen se podíval starci do oka.

A pak se konečně dovtípil. Držel v náruči nebožtíka. Muže, který zemřel předtím, než on přišel do sýpky. Úděsné poznání Vatanena ochromilo, stařec mu z paží žuchnul do trávy. Hospodář skočil ze schodů, přeběhl dvůr a nahodil si nebožtíka na záda. Stařec se chvilku bimbal ze strany na stranu, ale pak si ho hospodář jednou rukou přitiskl k boku a šťastně ho donesl do sýpky. Tam ho uložil na ponk a přikryl prostěradlem, zavřel dveře a vyšel na dvůr.

„Zneuctil jsi našeho dědu, člověče,“ řekl Vatanenovi.

Ale ten ho sotva vnímal, neboť zvracel za studní.

A pak se to všechno vysvětlilo.

Ukázalo se, že Vatanen strávil noc se starým hospodářem, který právě ten večer zemřel. Jeho smrti všichni tuze želeli, neboť to byl muž spravedlivý. Nedorozumění se vysvětlilo a ženy přitom plakaly; i Vatanen měl knedlík v krku. Zajíc seděl stranou a tvářil se, jako by i on nesl kus viny.

V deset vjel na dvůr pohřební vůz. Vatanen pomohl naložit rakev, předtím však ještě zavřeli nebožtíkovi oko a hospodář podepsal formulář o předání těla.

Vatanen se svezl s pohřebním vozem do Kuhma. S rakví zakrytou černou látkou v zádech si připadal důstojně. Řidič mluvil celou cestu o zajíci, řekl, že on sám má v Kajaani ochočenou straku. Prý ukradla ženě policejního náčelníka přímo na náměstí odrazové sklíčko z kola, aspoň s ním přiletěla domů.

„Jo... a to jsem chtěl ještě říct, že toho nebožtíka dobře znám. Jmenuje se Heikkinen, byl to velkej komunista, ale žádný výhody z toho neměl.“

12. Poděs

Na přelomu července a srpna dospěl Vatanen na své pouti do Rovaniemi. Po řece už splavili poslední dřevo, i turistů tu bylo méně než obvykle.

V Rovaniemi potkal Vatanen v Laponské hospodě lesního dělníka, nešťastného opilce. Říkali mu Poděs; v mládí, když se všude tak zběsile těžilo, byl známý po celém Laponsku jako „postrach lesů“, což si lidé zkrátili a zkomolili na Poděs.

Poděs si zle naříkal na svůj osud: nemá již žádnou práci v lese, protože je údajně příliš starý a kromě toho moc pil. A holá penze byla pro svobodomyslného tuláka zatraceně malý peníz. Tak život zatočil s někdejším postrachem severofinských hvozdů!

Vatanen přemýšlel, jak by starému muži pomohl.

U okresní správy stavby silnic a vodních toků sehnal menší prácičku: dostal za úkol zlikvidovat tři přívozy na Ounasjoki nedaleko vesnice Meltaus. Poděs by mu mohl dělat parťáka.

Stařík nabídku s povděkem přijal a oba muži se vypravili do vesnice Meltaus.

Vrátkem vytáhli těžké pramice na břeh a s pomocí sochoru, motorové pily a dalšího pracovního náčiní je začali likvidovat. V krásném počasí pozdního léta jim práce šla od ruky. Bydleli ve stanu, před kterým si zřídili polní kuchyňku. Poděsovi se stýskalo po kořalce, jinak ale byl spokojený, že má zase co dělat.

Občas dostali návštěvu z vesnice. Vesničané vyslovovali tím svým neslaným nemastným způsobem podiv nad zajícem a Vatanen je prosil, aby nenechali volně pobíhat psy. A opravdu, stalo se jen málokdy, že se zajíc přihnal od vsi, v patách rozběsněného vořecha. V těchto vzácných případech zajíc buď skočil Vatanenovi do náruče, nebo se schoval do stanu, a namíchnuté psisko se muselo vrátit do vesnice.

Když zlikvidovali dva přívozy a dřevo z pramic, rozřezané na metry, narovnali do hráni, Vatanen vyplatil Poděsovi dvoutýdenní mzdu a stařík se ještě týž den vrátil do Rovaniemi. V městě zůstal tři dny a tři noci, načež se vrátil, opilý na mol a bez peněz. Pil ještě celou noc po návratu a to se mu málem stalo osudným: když chtěl Vatanenovi předvést, jaký je pořád ještě dobrý vorař, a rozběhl se po kládách, uklouzl, spadl do řeky a málem se utopil, protože neuměl plavat. Vatanen vytáhl opilého staříka ze studené vody a odnesl ho do stanu. Ráno se těžce zkoušený muž probudil s plačtivou kocovinou, a když chtěl otevřít ústa, aby si postěžoval na svět, zjistil, že nemá protézu. V noci ji utopil v řece. Život umí občas člověka zkrušit!

Během dne se Poděs jakž takž vzpamatoval; mohl však jíst pouze ovesnou kaši, a tak ho trápil hlad.

„Nauč mě plavat,“ poprosil nakonec Vatanena.

Ještě týž večer začali s výukou. Vatanen nakázal Poděsovi, aby se svlékl, a když byl stařík, jak ho Pánbůh stvořil, Vatanen mu řekl, ať se položí na břicho do vody tak, aby se rukama mohl držet břehu.

Je-li těžké naučit starého psa sedět, pak naučit starého laponského somráka plavat je úkol pro bohy. Chudák Poděs se snažil, seč mohl, avšak výsledek byl stále mizivý. Přesto nevynechali jediný večer a Vatanen musel obdivovat staříkovu vytrvalost.

A pak se stal zázrak.

Poděs se udržel nad hladinou, naučil se plavat čubičku. Když si uvědomil tuto svoji novou dovednost, rozezvučely se břehy radostnými výkřiky. Stařík se nemohl plavání nabažit, šplouchal se ve vodě do pozdního večera, občas se na delší dobu potopil, nechal se unášet proudem a s prskáním se vynořil několik desítek metrů od jejich tábora. Jeho zhrublé tělo dobře snášelo studenou vodu, radost z nového prožitku zjasnila vrásčitou tvář.

„Zítra je neděle, potopím se a zkusím najít ty zuby,“ rozhodl se Poděs. Byl z plavání tak nadšený, že oželel sobotní saunu a raději se čachtal v řece.

Poděs vydržel pod vodou téměř minutu, což se ukázalo příští den, kdy začal na dně Ounasjoki hledat ztracený umělý chrup. Na břehu se shromáždil dav vesničanů, aby sledoval staříkovy potápěčské pokusy. Někteří ale přišli také kvůli zajíci. Vůbec pak místní lidé pokládali ty dva bourače přívozů za cosi mírně řečeno exotického, a snad ne zcela bezdůvodně: jeden si ochočil zajíce a druhý trávil nahý všechen volný čas v ledové vodě. Na břehu zastavil i zájezdový autobus, na čtyři desítky Němců měly zadarmo podívanou. Jeden Němec Poděsa natáčel a německý průvodce svým krajanům vysvětlil, že jsou svědky přípravy na soutěž vorařů, která se v Laponsku koná vždy koncem léta.

Večer Poděs řekl Vatanenovi, že zuby sice v řece nenašel, zato tam objevil něco mnohem cennějšího.

„Uprostřed je řeka hluboká víc jak deset metrů a na dně tam leží nejmíň sto tun vojenského materiálu. Je tam nějakých deset děl, aspoň jeden tank, spousta beden a kdovíco ještě. Dej mi tisíc babek a já tu veteš prodám.“

Pozoruhodný nález, pozoruhodný člověk, ten Poděs. Vatanen shodil šaty, po kládě sešel do řeky a ponořil se. Uprostřed byl silný proud, dalo mu chvíli práce, než se dostal k cíli.

Poděs nelhal. Vatanen si narazil koleno o nějaký kovový předmět a při bližším ohledání zjistil, že na dně leží na boku dělo. Byl zázrak, že ho nenašli už dřív. Možná i proto, že místy se dělo ztrácelo pod dřívím, jež se za ta léta na řece utopilo.

Vatanen dal Poděsovi tisíc marek a stařík se hned ráno vypravil do Rovaniemi. Vatanen se pustil do bourání posledního přívozu.

Poděs zůstal ve městě dva dny a dvě noci. Když se vrátil, byl opilý, ale viditelně spokojený. Nejenže přinesl pár láhví výborného koňaku, ale zbylo mu ještě několik stovek. V opilosti se vynášel:

„Uvidíš, jakej jsem kos, jak jsem to roztočil. Zejtra se budou dít věci!“

A řka to, zhasl, takže se Vatanen nedozvěděl, co a jak Poděs roztočil.

Ráno přiburácela do jejich tábora dvě těžká auta s valníky bez bočnic, na kabině měla nápis Speciální doprava. Poděs zřejmě připravil velkou operaci.

Navzdory kocovině se hned dal do díla. Počínal si jako rozený vůdce: přikázal Vatanenovi a řidičům, aby umístili na břeh mezi borovice velký vrátek, dvacetitunový kolos. Vrátek přikotvili silnými ocelovými lany k nejsilnějším borovicím a menším vrátkem dopravili tažné lano k řece. Poděs se i s těžkým koncem lana potopil a po delší chvíli se s prskáním vynořil a zakřičel:

„Táhněte!“

Lano se napnulo, koruny borovic se zakymácely, ale ukotvení vydrželo. Klády u břehu zmizely pod vodou, lano se pomalu navíjelo na buben. Po minutě se z řeky vynořila obrovitá zrezivělá houfnice. Německé výroby, šestipalcová. Poděs plaval na břeh a dal si štamprli.

„Na zahřátí,“ řekl.

Zrezivělé dělo zvedli na valník a pevně přivázali. Na zvedáku byla váha, a tak si Vatanen mohl poznamenat, kolik zbraň vážila.

Celý den Poděs neúnavně plaval mezi břehem a středem řeky. Z vody vytáhli jedenáct obyčejných děl, asi dvacet děl protiletadlových, jeden patnáctitunový tank a větší počet beden s municí. Všechno to nejspíš naházeli do řeky Němci, když se stahovali z Laponska, byl ale opravdu zázrak, že dodnes neměli Finové o těchto zbraních ani tušení.

„A teď pojedete do Kolari, jsou tam na mé jméno přistavené železniční vozy, a naložíte všechno na vagony Tady jsou nákladní listy,“ řekl Poděs a podal řidičům svazek papírů.

„Jakmile s tím budete hotovi, vrátíte se pro zbytek, třebas i v noci. Peníze dostanete do týdne. Dám vám na to potvrzení.“ A pak těžké tahače vyrazily k severu. Vatanen byl z té grandiózní akce úplně perplex a nebyl sám, kdo sledoval Poděsovy obchodní aktivity s úžasem: spolu s ním se podivovali staříkově akci i obyvatelé vesnice Meltaus.

Příštího dne vyzvedli z řeky zbývající vojenský materiál a po poledni odjelo do Kolari poslední auto. Poděs řekl, že prodal šrot přímo koverharským železárnám a teď bude čekat do pátku, kdy má do rovaniemské banky dorazit šek. Fabrika totiž zaplatí, teprve až šrot bude stát na dvoře továrny.

Na břeh Ounasjoki zavítal i redaktor Laponské cesty, pohříchu však pozdě. S novinářskou vychytralostí se pokusil vytáhnout z Vatanena a Poděsa nějaké informace, příliš však neuspěl. Poděs s Vatanenem právě likvidovali poslední přívoz, vrátek i s lany byl pryč, a když se redaktor zeptal, zda je pravda, že v řece našli sto děl, Poděs se rozesmál:

„Sto děl! To se ti povedlo! Tady se likvidujou pramice, a ne nějaký děla.“

Do pátku bylo vše hotovo a muži se vrátili do Rovaniemi. Vatanen potvrdil v kanceláři lesní správy příjem peněz za práci na přívozech a pak šel za Poděsem do jeho oblíbené Laponské hospody. Stařík seděl a vzrušeně počítal, co mu jeho obchod vynesl.

„Výdaje dělaly 6 000 marek, počítáme-li v to i tu tvoji tisícovku. Fabrika platí za kilo 17 penni a šrotu bylo celkem 96 000 kilo čili téměř sto tun. A teď počítej se mnou: Za šrot bych měl dostat 16 720 marek, a když odečtu výdaje, zbyde 10 720 marek. Slušná sumička, co?“

Odpoledne šek skutečně přišel.

Poděs byl tak šťastný, že se v bance rozplakal.

„Tolik peněz pohromadě jsem neviděl od té doby, co jsem si v roce 1964 na Kairijoki vydělal za tři měsíce přibližně stejně tolik. A teď se chlapec zase může vydat na cestu... třebas až do Oulu.“

A chlapec odešel.

I Vatanen musel zmizet z města, neboť v Laponské cestě vyšel článek, podle něhož vojenský materiál po Němcích patří spojencům. Jakýsi major vyslovil podivení nad tím, že kdesi v okolí Meltausu bylo „v rámci soukromé iniciativy“ nalezeno větší množství vojenského materiálu z doby laponské války a prodáno na vlastní účet.

Vatanen odložil noviny. Kde asi teď čerti nosí Poděsa? A jestlipak si už pořídil nové zuby? „A my abychom taky zvedli kotvy, ne?“ řekl Vatanen zajíci, který mu seděl u nohou.

A tak opustili Rovaniemi. Srpen už se chýlil ke konci, ráno sněžilo, ale sníh hned zase roztál.

13. Krkavec

Ještě než se kraj pokryl sněhem, odjel Vatanen autobusem do Posia, městečka na jihu Laponska.

Práce, kterou si vybral - klučení lesa v neútěšné pustině za Simojärvi, dobrých osm kilometrů od hlavní silnice - byla sice namáhavá, ale dobře za ni platili a hlavně: zajíc se tu nemusel bát lidí.

Vatanen si zbudoval jednoduchý přístřešek na lesním ostrůvku obklopeném močálem. Dvakrát týdně se vypravil do Simojärvi pro proviant a cigarety a v obecní knihovně si vždy půjčil nějakou knížku. Strávil na slatinách mnoho týdnů a za tu dobu přečetl slušnou řádku dobrých knih.

Jinak ale žil ve velice primitivních podmínkách.

Práce byla těžká, Vatanen si ji však liboval: cítil, jak mu přibývá sil, a přitom věděl, že není nikde psáno, že musí tuhle dřinu dělat navěky.

Někdy k večeru, když začal padat mokrý sníh a Vatanen byl už smrtelně unavený, přerušil práci a přemýšlel o životě: jak je teď všechno jiné než ještě minulé jaro, na začátku června!

Vatanen sděloval své úvahy zajíci a zajíc oddaně naslouchal, nic nechápaje. Vatanen zvětšil ohniště, čekal na příchod zimy a v noci spal na půl oka jako lesní zvíře.

Jednomu protivenství však Vatanen musel v této bažinaté, uslzené pustině čelit hned od prvních dnů.

Už když si budoval mezi uschlými borovicemi skrovné tábořiště, usadil se téměř nad jeho hlavou postrach lesa, krkavec.

Vyloupl se z mraku deště a sněhu, mokrý a vyhládlý, několikrát zakroužil nad lesním ostrůvkem, a když zjistil, že na něj nikdo nečíhá, snesl se na strom pár metrů od Vatanena a střásal ze sebe mokrý sníh jako revmatický pes. Pohled to byl vpravdě žalostný.

Vatanenovo srdce naplnil hluboký soucit s nebohým dítkem přírody. Vše nasvědčovalo, že tato ptačí troska neměla v poslední době ustláno na růžích.

Příštího večera, když se unavený vrátil z lesa a chystal se vařit večeři, čekalo ho nemilé překvapení. Jeho batoh, který stál pootevřený na kraji přístřešku, se stal předmětem neurvalého nájezdu. Z batohu zmizela dobrá polovina zásob: čtvrtkilovka másla, poloplná konzerva vepřového a dvě krabice knäckebrotu. Dílo zkázy měl na svědomí ten nešťastný opeřenec, který včera dohnal Vatanena k slzám. Silným zobanem roztrhal obaly poživatin, něco pozřel na místě a část kořisti si odnesl do úkrytu, který znal jen on sám.

Krkavec seděl v koruně vysoké borovice, pár metrů od tábořiště. Na kmeni stromu se leskly černé plískance: táhly se od koruny k patě, to jak pták kálel pořád z téhož místa svého hřadu.

Zajíc byl neklidný - zřejmě i na něho si už krkavec dovolil, když byl Vatanen pryč.

Vatanen mrštil po krkavci kamenem, netrefil se však. Pták se líně přesunul na vedlejší větev, ani mu nestálo za to vzlétnout. Na jiný strom se přemístil, až když Vatanen začal do krkavcovy borovice bušit sekyrou.

Sešla by se puška, ale tu s sebou neměl.

Vatanen otevřel další konzervu, vyklopil její obsah na pánev a k masu schroupal několik knäckebrotů, suchých, bez másla. Když dojedl nedobrovolně zchudlou krmičku, zvedl opět zrak k obloze: a tu jako by slyšel, že pták - říhá!

Temný hněv naplnil srdce okradeného muže. A když pak ulehl, dal si batoh pod hlavu. Zajíc zalehl vedle hlavy svého pána.

Ráno Vatanen batoh pečlivě zavázal a zakryl vrstvou chvojí. Když se ale večer vrátil, čekalo ho opět dílo zkázy. Krkavec shodil chvoj, vytáhl batoh před přístřešek, rozerval jednu kapsu a sežral celý balíček sýra, přetrhl šňůrku batohu a dorazil, co zbylo v masové konzervě. Zmizely i poslední knäckebroty. V batohu zůstal balíček čaje, sůl, cukr a tři neotevřené masové konzervy.

Večeře byla toho dne ještě skromnější než včera.

Drancování pokračovalo i v následujících dnech. Krkavec se dostal do batohu navzdory tomu, že Vatanen ráno, než odešel za prací, navršil na ruksak celou pyramidu větví a polen. Ptákovi se vždy podařilo najít v hromadě skulinu a tou k batohu proniknout. Snad jedině kdyby batoh zavřel do betonového bunkru, uchránil by Vatanen zásoby před nenechavým nenažrancem.

Krkavec byl stále troufalejší. Zřejmě dospěl k poznání, že muž pod stromem na něj nemá. Darmo se ho Vatanen snažil zahnat od tábora řevem a kameny velikosti pěsti - pták zůstával klidný, ba zdálo se, že mu Vatanenův bezmocný vztek působí potěšení.

Krkavec vůčihledě tloustl a posléze nejevil chuť ani ve dne opouštět svou větev. Jeho nezřízený apetit přinutil Vatanena chodit do Simojärvi ne dvakrát, ale třikrát týdně. Vatanen vypočetl, že krkavec za týden zkonzumuje za šedesát marek potravin.

Tak to trvalo dva týdny.

Krkavec odporně ztloustl, hověl si na větvi pár metrů od Vatanena jako kvočna na vejcích. Jeho šedočerné peří změnilo barvu, ztmavlo a pyšně se lesklo.

Takhle bych si nevydělal ani na režii, smutně konstatoval Vatanen a usilovně přemítal, jak se ptáka zbavit. Nakonec, po hodinách usilovného přemýšlení, na to přišel.

Způsob, jak ptáka odnaučit nedobrým způsobům, by měl být velice účinný.

A krutý.

Vatanen vzal prázdný batoh a vypravil se do Simojärvi. Prodavačka nevěděla, co si má o tom podivném zákazníkovi myslet: nejen že měl vždy v patách zajíce, ale nákup od nákupu žádal více zboží. Přitom se dobře vědělo, že muž je v lese sám.

„Tam u močálu žije hroznej žrout,“ začalo se povídat po vsi. „Třikrát týdně nakupuje batoh jídla, ale vidět to na něm není, spíš hubne.“

Když Vatanen příštího rána otevíral konzervu, počínal si jinak než obvykle: neodřízl víko při krajích, ale vyřízl do něj otvor ve tvaru kříže, takže vznikly čtyři ostré plechové cípy. Vatanen cípy opatrně ohnul - konzerva teď připomínala právě rozvitý květ se čtyřmi okvětními lístky. Středem toho květu Vatanen nožem vydlabal na pánev maso a pořádně se najedl. Krkavec sledoval mužovo počínání s lhostejným výrazem; byl zřejmě přesvědčen, že zbytek konzervy patří jako vždy jemu.

Vatanen zasypal ptáka obvyklou ranní sprškou nadávek a pak začal na batoh vršit větve a polena. Předtím však ještě ohnul plechy dovnitř, takže na konzervě vzniklo jakési hrdlo, podobné ústí rybářské vrše.

Jakmile Vatanen zmizel v lese, krkavec se snesl k dýmajícímu ohništi a odkolébal se k hromadě větví. Dal hlavu na jednu stranu, na druhou a pak se chutě pustil do díla: odstrčil pár větví, našel mezi poleny dostatečně velký otvor, zatahal za řemeny batohu, spokojeně zakrákal, odstrčil ještě pár větví - a batoh byl z hromady venku. Mezitím několikrát zvedl velkou černou hlavu, aby se přesvědčil, zda se Vatanen náhodou nevrací.

Pak odtáhl batoh na rovné holé místo, na němž - stejně jako po dva týdny předtím - hodlal dokonat své loupeživé dílo. Navyklými pohyby otevřel batoh a začal zkoumat jeho obsah.

Vatanen sledoval jeho počínání ze stínu lesa. Krkavec vytáhl napřed balíček knäckebrotů, spolkl několik soust a pak vzal do zobáku jeden plátek a rozběhl se, bičuje přitom křídly vzduch. Připomínal plně naložený dopravní letoun, který vzlétá z krátké rozjezdové dráhy. Pod křídla se dostal vzduch a krkavec se odlepil od země; zajíc se krčil pod přístřeškem a s děsem v očích sledoval start pirátského stroje.

Krkavec přeletěl nad Vatanenem trhavým letem, letěl jako papírový drak, neboť na otevřeném močálu se ranní vítr opíral do plátku knäckebrotů takovou silou, že těžký pták jen s námahou udržoval směr ke své skrýši v lese.

Po chvilce se krkavec vrátil a zajíc, který si zatím stačil uškubnout na močále pár traviček, vklouzl zpátky pod přístřešek. Vatanen zbystřil zrak.

Krkavec překotil batoh a zobákem z něho vystrkal masovou konzervu. Dříve než začal prozkoumávat její obsah, rozhlédl se, aby se ujistil, že může v klidu pokračovat v hodování. Teprve potom ponořil velkou hlavu do útrob konzervy.

Zhltnul několik soust mastného zbytku na dně plechovky, načež se chtěl nadechnout.

Jenže ouha: hlava vězela v konzervě jako přišitá.

Pták se polekal. Odskočil od batohu, snažil se konzervu setřást, avšak plechová past se držela jeho hlavy jako klíště. Darmo krkavec pařáty rval kluzké boky konzervy, ostré plechové okraje dál drásaly jeho krk.

Vatanen vyrazil z úkrytu, černý pták však byl rychlejší. Divoce vystartoval, a ačkoliv pro plechovku neviděl, kam letí, podařilo se mu uniknout z dosahu Vatanenovy smrtící paže.

Pták křičel svou tíseň do plechového krunýře, močál zvučel kovovým krákotem, zlověstně zdušeným a naléhavým jako smrt.

Krkavec nabral výšku, letěl jako bájná labuť smrti z Kalevaly přímo vzhůru, plechovka chřestila a chrastila a z ní se k nebi nesl ptákův zlobný skřek.

Škobrtavým letem, stále více připomínajícím hektický let papírového draka, pílil krkavec vzhůru, dokud definitivně neztratil směr a nezačal klesat. Slétl ke korunám nejvyšších stromů, konzerva cvakla o kmen a pták se zřítil na zem. Zůstal chvilku ležet, krev mu stékala po křídlech, pak se opět vzchopil a těžce vzlétl. Tentokrát zamířil do hloubi lesa a Vatanen jej brzy ztratil z dohledu. Ještě chvíli doléhal na lesní ostrůvek výhrůžný křik - poslední sbohem ptáka loupežníka.

A pak zavládlo ticho a z nebe se začaly snášet první vločky mokrého sněhu.

Vatanen sebral ze země poničený batoh a schoval ho pod přístřešek. Pak vzal do náruče zajíce a zadíval se k lesu. Věděl, že na dně konzervy je teď víc ptačí krve než vepřového masa a byl tak krutý, že se svému hrůznému činu nahlas zasmál.

A zdálo se, že i zajíc se usmívá.

14. Obětník

Týden po smrti krkavce loupežníka opustil Vatanen posioské bažiny a v Sodankylä si najal pokoj, aby si pár dní odpočinul. V hotelu potkal předsedu sompioského sdružení majitelů sobů, který mu nabídl práci - opravu baráku v Läähkimäkuru, v odlehlé části přírodního parku Sompio. Lepší nabídku nemohl dostat.

Vatanen si koupil odstřelovačskou pušku, lyže, tesařské nářadí a jídlo na několik týdnů a nasedl do taxíku. Jeli směrem na Tanhuu, a když dorazili na rozcestí u Värriö, kázal Vatanen zastavit. Při silnici seděla kolem ohně parta pastevců sobů.

„To je záhada,“ prohlásil jeden z nich. „Ačkoliv tady jsou zajíci už pár týdnů úplně bílí, tenhle má letní kožich.“

„Jestli to není šedák,“ řekl druhý.

„To ne, šedák je větší.“

„Je to zajíc z jihu,“ vysvětlil Vatanen a začal s pomocí taxikáře vykládat věci z vozu. Sněžilo, na lyže to však ještě nebylo.

Sobaři nabídli Vatanenovi kávu. Zajíc zvědavě očichával muže vonící lesem; nebál se jich.

„Jestli ho uvidí Kaartinen, určitě ho bude chtít obětovat,“ řekl jeden z mužů Vatanenovi. „Bejval učitelem a někde tam dole na jihu dělal snad i faráře. Má takový zvyk obětovat zvířata.“

Později se ukázalo, že dotyčný Kaartinen je ještě docela mladý muž, učitel lyžování z Vuotsa. Vždycky na začátku zimy, ještě před sezonou, si sem přijel zalyžovat, bydlel v baráku nedaleko Läähkimäkuru.

Vatanen poděkoval za kávu, nahodil si těžkou výstroj na záda, mrkl do mapy a zmizel v lese. Zajíc za ním vesele poskakoval.

Do Läähkimäkuru to měli asi třicet kilometrů. V lese bylo ještě méně sněhu, a tak Vatanen dál nesl lyže na rameni. Lyže se zachytávaly o větve stromů a bránily v rychlejší chůzi.

Tma padla brzy, museli přenocovat v lese. Vatanen porazil borovičku a udělal z její koruny provizorní přístřešek. Pak rozdělal oheň a na pánev nakrájel plátky sobího masa. První se odebral na lože zajíc, brzy po něm ulehl Vatanen. Na oheň se snášely velké bílé vločky, sníh se sykotem mizel v plamenech.

Trvalo ještě celý jeden den, než Vatanen dorazil k cíli a mohl prohlásit: „Tak tohle je ten náš barák.“

Opřel lyže o stěnu a vešel dovnitř. Byl to normální pastevecký barák, postavený kdysi dávno jako základna lesních dělníků. Minulou zimu sem na saních dotáhli prkna, hřebíky, role dehtové lepenky a pytel cementu. Barák měl dvě místnosti, podlaha té přední byla napůl propadlá a i prkna druhé místnosti byla tak chatrná, že je bylo třeba vyměnit.

„Tady je práce do Vánoc,“ pomyslel si Vatanen a zajíci řekl: „Potřebuješ zimní kožich. Nejsme už v Heinole. Takhle hnědýho tě ještě sežere jestřáb.“

Načež zvedl zajíce do náruče a zkoumal jeho kožich. Chlupy šly od kůže, jen co za ně víc zatáhl, a pod nimi se již bělala nová srst. Fajn, řekl si Vatanen a postavil rozcuchaného kamaráda na podlahu.

S prací Vatanen nespěchal. Brouzdal napřed pár dní po okolí, prohlížel si krajinu a snášel dřevo na topení. Po večerech pak při světle petrolejky plánoval, jak barák opraví.

Za barákem byl písčitý val. Vatanen shrabal sníh a nakopal několik pytlů jemného maltového písku, sbil z prken japanku a - to už přišly první mrazíky - namíchal v ní maltu. Ze všeho nejdřív musel opravit zborcený krb - začínala zima a v baráku se muselo pořádně topit. Ve stejně špatném stavu byl i komín, i ten bylo třeba vyspravit. Potíž byla v tom, že malta na mrazu netuhla, ale mrzla.

Vatanen si poradil. Zbudoval na střeše kolem komínu z tyčí, větví a hadrů provizorní stan, načež udělal ve střeše těsně vedle komínu díru, aby do stanu mohl proudit teplý vzduch ze světnice. Pak už malta nemrzla, ale poslušně tuhla.

Ještě než byl s opravou komínu hotov, navštívili Läähkimäkuru dva sobaři. Přijeli na lyžích - napadlo už tolik sněhu, že bylo výhodnější použít lyže než se vláčet pěšky. Chlapi kroutili nad stavbou na střeše hlavou, smysl toho kuriózního stanu jim unikal. A vzbudilo-li to monstrum, které četnými škvírami vypouštělo do mrazu horkou páru, jejich upřímný údiv, ještě více se podivovali, když se dveře baráku otevřely a z nich vyšel muž s těžkým kbelíkem, z něhož se pářilo. Muž byl tak zabraný do práce, že nepostřehl sobaře opírající se o hůlky pár metrů od něj. Dotáhl kbelík k žebříku a začal vystupovat na střechu. Na každé druhé příčce odpočíval, malta byla jako cent.

Na střeše zmizel v hadrovém přístřešku a pobyl tam poctivou čtvrthodinu. Když konečně vyšel, vyklepl zbytek malty o okraj střechy a sestoupil na dvůr. Sobaři řekli:

„Dobrý den.“

Načež si odepnuli lyže a vešli do baráku. Uprostřed místnosti trůnila japanka, válela se tu prkna a jiný stavební materiál. Záhada se vysvětlila: opravoval se tu komín a krb.

V krbu hořel oheň, to opravě nevadilo; naopak, aspoň lépe schla malta. Sobaři si na ohni uvařili kávu a Vatanenovi řekli, že shánějí do ohrad poslední soby, stáda se letos zatoulala dál než obvykle. Co zbudovali v Lokce umělou vodní nádrž, pastvin ubylo. Letitý řád vzal zasvé, chovat soby bylo stále obtížnější.

Jejich poslední štací byl barák ve Vittumaisenoje, teď tam zase hospodařil Kaartinen.

Sobaři zůstali na noc, a když odjeli, Vatanen ještě pár dní pracoval na střeše, než uvedl komín do takového stavu, aby vydržel dalších několik desítek let. Když malta vyschla, rozebral stan, smetl ze střechy sníh a začal přibíjet lepenku. Dehtová lepenka na mraze tuhla a hrozilo, že se bude lámat. Vatanen musel nosit na střechu vařící vodu a tou pásy lepenky polévat. Horká voda lepenku změkčila a Vatanen ji pak rychle vyhladil a přibil. Byla to nádherná podívaná: z vařící vody se pářilo, okolí se na desítky metrů halilo do páry, která zvolna stoupala k jasnému nebi. Z dálky připomínalo staveniště parní elektrárnu nebo starou parní lokomotivu, Vatanen pak byl strojník, který se v třeskutém mrazu snaží uvést v chod obrovský stroj: údery kladiva zněly, jako když startuje stroj.

Jednou, když si rovnal záda a čekal, až se rozplynou oblaka páry nad střechou, pohlédl Vatanen k protějšímu svahu Läähkimäkuru. Stopy, jež spatřil, mířily do houští na dně rokle. Do Läähkimäkuru vnikl vetřelec!

Vatanen sestoupil na zem, došel si pro pušku a vrátil se na střechu. Pára se zatím rozplynula, průzorem bude dobře vidět. Vatanen přiložil zbraň k líci a dlouho pozoroval protější svah, občas dal očím odpočinout. Teprve když začal slzet, pušku odložil.

Vrátil se do baráku, zavolal dovnitř zajíce a začal vařit. V duchu si říkal: tak, a máme za souseda medvěda.

Zajíc se neslyšně pohyboval po světnici. Tak si počínal vždy, když vytušil, že pán má starosti.

Hned ráno se Vatanen vypravil prozkoumat stopy. Zajíc je očichal a rozklepal se strachy. Nebylo pochyb, prošel tudy medvěd, dokonce velký medvěd. Vatanen sledoval stopy po lysém úbočí: mířily k osamělému lesíku. Vatanen objel les širokým obloukem: na druhé straně stopy nebyly. Medvěd tedy byl uvnitř. Nejspíš si někde v houští udělal brloh a teď tam tvrdě spí.

Vatanen vjel do lesíka. Zajíc se neodvažoval ho následovat, i když mu Vatanen tiše domlouval, aby šel s ním. Zůstal stát na kraji lesa, na tváři nejistý výraz.

Medvěd prošmejdil celý les, asi hledal, kam se uložit. Kde se nakonec uvelebil, bylo těžko říct. Vatanen musel lyžovat hlouběji mezi stromy. A pak uviděl větrem vyvrácenou borovici, pod niž medvěd zalezl. Ani na brloh ještě nenapadalo dost sněhu, zpod kmene vyletovaly malé obláčky páry. Tam tedy ležel.

Vatanen nehlučně obrátil lyže a vyjel z houštiny na holý svah rokle, kde ho už netrpělivě očekával zajíc.

Jak se Vatanen blížil k baráku, viděl, že má návštěvu: o stěnu byly opřeny zánovní běžky. Uvnitř seděl energicky vyhlížející mladý muž v lyžařském oblečení. Pozdravil se s Vatanenem podáním ruky, což bylo v Laponsku neobvyklé. Lyžař se jmenoval Kaartinen - muž, o němž toho Vatanen již tolik slyšel.

Kaartinen se zbláznil do zajíce. Pokoušel se ho hladit, poplácával ho jako psa, až ho Vatanen musel požádat, aby toho laskání nechal, zajíc že to nemá rád. Ušák sám se tvářil, jako že má z toho muže strach, i když obvykle se, pokud byl přítomen Vatanen, neznámých hostů nebál.

Kaartinen řekl, že má za úkol připravit desetikilometrovou běžeckou trať od Vittumaisenoji k Läähkimä. Vyňal z náprsní kapsy větrovky dvě rule umělohmotné stuhy, červenou a žlutou; jimi chtěl vyznačit turistickou stopu. Před Vánocemi sem totiž přijede větší skupina lidí: je to akce ministerstva zahraničí, ti lidé tu stráví svátky, přijede několik desítek významných hostů, a také novináři.

Kaartinen nabídl Vatanenovi, že koupí jeho zajíce; nabídl padesátku, pak stovku a nakonec dvě stě marek. Vatanen však neprodal a málem se kvůli učitelově nabídce urazil.

Kaartinen zůstal na noc. Vatanen nemohl usnout, musel pořád myslet na medvěda, a když konečně usnul, měl divoké sny.

Když se ráno probudil, byl v baráku sám. Zajíc i Kaartinen zmizeli. Venku nestály Kaartinenovy zánovní lyže a nikde nebylo vidět čerstvé zaječí stopy.

Tak tohle tedy ne, rozzuřil se Vatanen, skočil na lyže a vyrazil po Kaartinenově stopě. Po pár metrech se však vrátil, sňal z hřebíku pušku a znovu se pustil po stopě. Musel myslet na to, co říkali sobaři o Kaartinenových obětních zvířatech...

Uháněl pekelnou rychlostí, a když dorazil k Vittumaisenoje, kouřilo se mu ze zad. Lapal po dechu, v očích ho pálil pot a žaludek svírala temná zloba. Při Vittumaisenoje stál nádherný barák, vznosná stavba z klád nejméně pro sto lidí.

Vatanen skopl lyže z nohou a rozrazil dveře baráku. Kaartinen stál u stolu pod oknem a dopíjel kávu.

„Kde je zajíc?“

Kaartinen zacouval ke stěně. Vyděšeně hleděl na Vatanena, který svíral v dlaních pušku, a hlasem, v kterém bylo slyšet strach, tvrdil, že o zajíci nemá tušení. Ráno odešel tak časně proto, že neměl to srdce budit hospodáře, který spal jako jezule.

„To je lež! Zajíce sem, a hned!“

Kaartinen prchl do kouta.

„Co bych s ním dělal?“ bránil se.

„Zajíce sem!“ zařval Vatanen. Když ani teď Kaartinen nejevil ochotu kápnout božskou, Vatanen ztratil poslední zbytek trpělivosti. Praštil puškou na stůl, přiskočil ke Kaartinenovi, popadl ho za košili a zvedl na stěnu.

„Nevrátím ti ho, i kdybys mě měl zabít,“ zasípal Kaartinen. Vatanen se tak rozvzteklil, že praštil Kaartinenem o podlahu a dal mu ještě pěstí do zubů. Nebohý učitel lyžování zůstal ležet na podlaze jak široký tak dlouhý a v místnosti se rozhostilo ticho, přerušované jen Vatanenovým oddychováním.

Ale pak se ozval jiný zvuk: šelest a tiché škrábání z vedlejší místnosti. Vatanen rozrazil dveře - byla to komora - a otevřel dvířka jedné špajzky. Na podlaze se převaloval zajíc, který měl svázané nohy. Jeho zajíc!

Vatanen přeřízl nožem šňůru, vzal zajíce do náruče a vrátil se do světnice, kde se Kaartinen právě probíral z omráčení.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Vatanen výhrůžně.

Učitelův příběh byl dlouhý a dosti neobvyklý.

Kaartinen vyrůstal v náboženském prostředí a zbožní rodiče rozhodli, že ze syna bude farář. Po maturitě na gymnáziu ode šel do Helsink na univerzitu. Studium teologie však citlivého mladíka neuspokojovalo: neměl tu pravou luteránskou víru, hlodaly v něm pochybnosti, náboženské vědy mu byly cizí. Děsila ho představa, že by on, věčný pochybovač, měl někdy farníkům kázat Boží slovo. A tak, neohlížeje se na pocity zbožných rodičů, přerušil studium teologie a přihlásil se na učitelský ústav v Kemijärvi. I tam měl co činit s luteránským náboženstvím, přítomnost Ježíše Krista však nebyla už tak citelná jako v Helsinkách. Kaartinen vystudoval na učitele základní školy.

Již za studií začal tento mládenec, v jehož citlivé mysli se střídaly nejrůznější světonázory, hledat své pravé Já s pomocí literatury. Napřed se nadchl pro Tolstého, a když nadšení pro ruského proroka časem opadlo, začal studovat asijská náboženství, z nichž na něho nejvíc zapůsobil buddhismus. Chtěl se dokonce vydat do Asie, aby se na místě blíže seznámil se svým oblíbeným náboženstvím, jelikož však rodiče nesdíleli jeho nadšení a proto mu nedali peníze na cestu, i zápal pro tuto víru posléze ochabl.

Na svém prvním - a také posledním - učitelském místě se nadchl pro anarchismus; objednal do knihovny limingské školy francouzsky psaná díla o anarchismu a s pomocí slovníku je prostudoval. Získané poznatky se pak usiloval uplatnit v praxi lak vehementně, že mu na konci školního roku dalo vedení školy výpověď. Ještě téhož léta se Kaartinen zřekl učení, jež se mu stalo osudným, a stal se horlivým vyznavačem finského nacionalismu. Prokousával se desítkami tlustospisů a seznamoval se se vznešenými vlasteneckými idejemi autorů - národovců. Do podzimu se takto dobral až k prehistorii finského národa. Čím více se Kaartinen seznamoval s myšlenkovým světem předků, tím byl přesvědčenější, že konečně nalezl to, co po léta usilovně hledal: víru předků, jediné opravdové náboženství, jež se slušelo pro opravdového Fina.

Plamennými slovy představoval Kaartinen Vatanenovi svoje náboženství, jež praktikoval již mnoho let. Nadšeně mluvil o duchu lesa, o bohu hromu, o skřítcích, o věštcích z pralesů, o zaříkávadlech, o obětních darech. Objasnil Vatanenovi dávné náboženské obyčeje a rituály a přiznal se, že on sám praktiku je stejné obětní zvyklosti jako jeho dávní předci. Za svého působení na severu, kde vyučoval lyžování, se seznámil s dalšími laponskými obřady a vše pak pilně provozoval, když žil sám tady v té divočině. Ve vsi či ve městě to totiž dost dobře nejde, což Vatanen jistě chápe.

Pomocí motorové pily, sekyry a dláta si na břehu malého jezírka vytesal bůžka ryb, seitu, a v obdobích mezi turistickými sezonami mu sem přijížděl sloužit. Na velkém kameni, který umístil do středu obřadního pole, obětoval svému bůžkovi živá zvířata: do sítě lapenou sojku, bělokura, který se chytil do oka, někdy dokonce i štěně, jež koupil v Ivalu. A nyní chtěl obětovat opravdického svobodného lesního tvora, Vatanenova zajíce, a když Vatanen svoje zvíře nebyl ochoten prodat, zbývala Kaartinenovi jediná možnost, chtěl-li usmířit svého boha: zajíce ukrást. Kaartinen řekl, že teď konečně žije plnohodnotný život. Ví, že staří bohové jsou s ním spokojení, a jiní bohové neexistují; stejný klid v duši pak popřál Vatanenovi a navrhl mu, aby společně obětovali zajíce bohům.

Po této dlouhé zpovědi Vatanen prohlásil, že je ochoten zapomenout na to, co se stalo, zároveň však Kaartinena zapřísáhl, aby se v budoucnu zajíci vyhýbal na sto honů, speciálně pak v tom honu náboženském.

Když Vatanen téhož večera zvolna lyžoval ke svému baráku, na podivný Kaartinenův svět si již ani nevzpomněl. Na nebe vyplul půlměsíc, kolem něj v mrazivém večeru poblikávaly hvězdy. I on měl svůj vlastní svět, ten tady a teď a v tom se slušelo žít. Zajíc neslyšně hupkal ve stopě před ním jako lodivod a Vatanen mu zpíval do skoku.

15. Medvěd

Vatanen porazil pár silných borovic, odkornil je, rozřezal a připravil si trámky. Pak dlouhým sochorem nadzvedl jednu stěnu baráku a vyměnil shnilé trámky za nové.

Pro zajíce porazil na břehu potoka pár mladých osik a přitáhl je na dvůr. Vystačily tomu nenáročnému tvoru na kolik dní. Dělal na nich od rána do večera, ba vypadalo to, jako by i on pomáhal stavět: osiky krásně zbělaly, když zajíc ohlodal všechnu kůru, takhle odkornit strom nedokázal ani jeho pán.

Vatanen také vyměnil rozbitou tabulku v jednom okně a stará prkna podlah nahradil novými. Barák vypadal nádherně.

Od Kaartinenovy návštěvy neuplynul ani měsíc a Vatanen opět vítal hosty.

Na dvůr přilyžovalo deset vojáků od praporu gardových myslivců v Sodankylä. Velitel oddílu Vatanenovi vysvětlil, že v téhle divočině proběhne vojenské cvičení jejich praporu. A to velice brzy.

„Trochu nás to zaskočilo. Ministerstvo zahraničních věcí požádalo, abychom připravili pro cizí vojenské atašé v rámci jejich cesty po Laponsku nějaký program. Generální štáb rozhodl uspořádat vojenské cvičení.“

„Zasraný cizáci! Naženou sem kvůli nim pět set chlapů, aby tu pobíhali jako cvoci a řvali hurá!“

Poručík vyslovil prosbu, zda by se štáb cvičení nemohl ubytovat ve Vatanenově baráku. Lidé z ministerstva zahraničí že zůstanou ve Vittumaisenoje.

„Takže můžeme přijít?“

„Klidně si přijďte a cvičte,“ odpověděl Vatanen.

Dva dny před oficiálním zahájením cvičení začaly do Läähkimäkuru proudit davy. První den přijeli poddůstojníci a s nimi pár vojínů, na saních přivezli radiostanice, mapy, proviant, stany a terče. Vatanen si chtěl od vojáků koupit lyžařský vosk a vepřové maso, ale proviantní důstojník mu řekl:

„Jen si klidně ber, co potřebuješ.“

Druhý den dorazili prezenčáci. Vojáci základní služby přijížděli na lyžích v dlouhých šedivých řadech, mnozí mládenci mleli z posledního. Terénní vozidla hřměla, stany rostly jako houby po dešti: kolem baráku, při krajích rokle, jeden dokonce postavili na jejím dně.

Vatanen se obával, že hluk vzbudí medvěda. Zprvu si myslel, že o medvědovi vůbec nebude mluvit, teď ale řekl majorovi, který řídil cvičení, že pokud se jeho vojáci co nejdřív nepřesunou k Vittumaisenoje, medvěd se probudí a pak Vatanen za nic neručí.

„Přece se neposerem kvůli jednomu huňáči. I odborníci píšou, že se medvěda nemusíte bát. Například Pulliainen...“

V noci mráz klesl pod dvacet stupňů. Vatanen spal neklidně. Cítil, jak mu zajíc zajíkavě dýchá do ucha, i ten drobeček byl zřejmě rozrušený.

A zatraceně že se stalo to, čeho se Vatanen obával.

Nad ránem kolem páté vtrhla do baráku skupinka prezenčáků, čtyři nesli vojáka napůl zabaleného do deky. Když Vatanen rozsvítil a vyhnal čumily, viděl, co se přihodilo.

Mládenec byl celý od zmrzlé krve, pravou ruku měl téměř urvanou. Byl v bezvědomí, snad ze ztráty krve. Přivolaný lékař v hodnosti podporučíka muže obvázal a dal mu protitetanovku. Nastartovali terénní vůz a radista požádal o helikoptéru, jenže ta byla zamluvená pro ministerstvo zahraničí, a tak nedostala povolení k letu. Nosiči si vztekle utírali zakrvácené ruce do nohavic.

Zmrzačeného mládence obložili dekami a zvedli do vozu, který kodrcavě zamířil temným lesem k nejbližší silnici. Zvenku se ozvaly výstřely. Vatanen vyběhl před barák a křikl směrem k rokli: „Ve tmě nestřílejte, tak ho pořádně netrefíte, nanejvejš ho postřelíte a ještě víc rozzuříte.“

Když se rozbřesklo natolik, že bylo venku dobře vidět, sjel Vatanen na lyžích na dno rokle. Vojáci mu řekli, jak se všechno seběhlo. Muž, který měl službu u kamen, se nad ránem vydal zkoumat ve světle kapesní svítilny medvědí stopy a sledoval je až k lesíku, i když mu to voják, který vartoval před barákem, zakázal. Po malé chvilce strážný viděl, že svítilna zhasla, z lesíka se chvíli ozýval praskot a křik a pak se opět rozhostilo ticho. Vojáci vyběhli ze stanu kamarádovi na pomoc, a než dorazili k lesu, vyřítil se z houštiny velký černý medvěd, který měl kolem krku bílý límec. Pokropil muže sprškou sněhu a zmizel ve tmě.

V baráku důstojníci rozmlouvali o události, radili se, co dál. Nakonec došli k závěru, že válka, natož pak pouhé cvičení se bez jednoho muže obejdou. Major rozhodl, že se program cvičení nebude měnit. Strhli stany a mlčící řady prezenčáků zamířily k Vittumaisenoje, kde vojáci měli příštího dne vojenským diplomatům cizích mocností předvést hru na válku.

Z Vittumaisenoji zavolali, že se doslechli, že v Läähkimäkuru je medvěd. Ministerský úředník tlumočil, že diplomaté i jejich manželky projevili o medvěda mimořádný zájem.

„Chtěli bychom se s ním setkat. Napřed bychom se na něj jen podívali, vyfotili si ho a nafilmovali, a teprve pak ho zastřelili. Můžete to nějak zorganizovat?“

Major, který byl na příjmu, nesouhlasil. Řekl, že medvěd je nebezpečný. V noci málem usmrtil jednoho muže.

Úředník varování odmítl. Prohlásil, že diplomaté mají jak zkušenosti se zbraněmi, tak dobré pušky. Jsou to všichni důstojníci v hodnosti plukovníka, majorovy obavy jsou zbytečné.

„Ale medvěd je ve Finsku v zimě hájený,“ nevzdával se major.

„I to jsme uvážili. Proto jsme se spojili s ministerstvem zemědělství a dostali jsme povolení, když jsme řekli, že medvěd napadl jednoho z našich vojáků.“

Majorovi nezbylo, než se podvolit. Poslal pro lovuchtivé diplomaty a jejich manželky terénní vůz. Navečer přivezlo auto pestrou společnost: švédského, francouzského, amerického a brazilského atašé a manželky amerického a švédského diplomata.

„To je nádherné - vystřelit si na pravého černého ledního medvěda!“ tleskala ručkami manželka vojenského přidělence Spojených států.

Společnost by se za medvědem nejraději vydala hned, museli však počkat na ráno.

Ubytovali je ve Vatanenově baráku. Velitelskou místnost s radiovými telefony dali k dispozici ženám, otrávený major se přesunul do stanu, aby odtud řídil cvičení.

Prezenčáci ohřívali ženám na otevřeném ohni před stanem v konvích na mléko vodu na mytí a nadávali. Vymyli též dva kotle na polévku a dali je ženám, aby si mohly umýt také dolní část těla. Přes kotle přehodili ručníky.

„Zrcadlo a nočník! Na ty jsme, sakra, zapomněli,“ vzpomněl si četař-radista.

Vyřešili to tak, že do velitelské místnosti dali ještě dvě konve na mléko; na zástupci ministerstva pak nechali, aby ženám taktně vysvětlil, k jakému účelu jsou konve vyhrazeny. Ženy si nádoby prohlédly a nadšeně prohlásily:

„Finská armáda je připravena na všechno! To jsou opravdu ideální záchody pro polní podmínky. Proč něco takového nemají armády našich zemí?“

Když pak ještě odšroubovali z terénního vozidla zpětná zrcátka, mohl si ministerský úředník spokojeně vydechnout: udělali vše, co se v tak prostých podmínkách dalo udělat.

Ráno dostali dva prezenčáci za úkol vyprázdnit konve z ženské ložnice. Muži obřadně vynesli nádoby z baráku, jakmile však vyšli na dvůr, rychle je odhodili daleko na sníh, kde se nádoby zvrátily. Chechtali se přitom, i když jim z toho bylo i trochu nanic.

„Držte hubu a radši je vymejte!“ křikl na ně major ze schodu. „Vymejte je tak, že skrz ně bude vidět.“

Medvědí stopy našli snadno. Společnost utvořila řad, Vatanen lyžoval jako první, za ním zajíc, pak pár důstojníků a za nimi ostatní. Vatanen si byl téměř jistý, že tenhle lov skončí fiaskem - a to bude jenom dobře.

Po hodině jízdy na lyžích se společnost roztrhala v dlouhou nepravidelnou řadu, pouze diplomaté - s výjimkou brazilského atašé - drželi krok s Vatanenem. Ženy a ostatní doprovod zůstali daleko vzadu, snad si tam i vařili kávu.

Po další hodině jízdy je čekalo překvapení.

Dojeli k medvědímu brlohu - a zvíře tam ještě bylo! Medvěd byl zahrabaný do sněhu a vypadalo to, že spí. Vatanen se obrátil na muže za sebou a šeptem mu řekl, ať sdělí zprávu o zvířeti ostatním. Zajíc vytušil nebezpečí a držel se Vatanena jako klíště.

Společnost zaujala palebné postavení a čekala, až dorazí ženy a další opozdilci. Po půlhodině se na místo dotrmácely zpocené ženy. Američanka padla na sníh a zapálila si cigaretu. Byla úplně hotová, mejkap kolem očí jí stékal po tvářích, byl na ni vskutku žalostný pohled. Švédka byla v lepším stavu, i ona však byla vyčerpaná.

Vatanen podal zajíce Švédce a požádal ji, aby se o něj chvíli starala. Pak se pomalu rozjel k brlohu. Měl divný pocit, pálilo ho u srdce. Tam, pár metrů od něj, ležel ohromný medvěd, bůhvíjak rozzuřený. Nikdy předtím Vatanen nic takového nedělal, v životě nelovil pro pouhé potěšení. Teď se však něčeho takového účastnil: styděl se a měl strach.

Zařval, jak nejděsivěji uměl. Kamera se rozbzučela.

Medvěd se překvapeně probral, okamžitě však pochopil, oč jde. Shodil ze sebe větve a sníh a vyřítil se na Vatanena. Vatanen ho praštil pažbou pušky po hlavě takovou silou, že se dřevo rozštíplo. Medvěd proběhl řetězem lovců a zamířil k ženám. Ozvaly se dva výstřely, ani jeden však zvíře nezasáhl.

Medvěd se zastavil před Švédkou, zvedl se na zadní a v němém úžasu hleděl na ženu, která tiskla k hrudi zajíce. Očichal zajíce, načež ženu objal; byly tu teď tři objímající se bytosti. Zajíc a žena zavřískli děsem, medvěd se polekal a oba od sebe odhodil, ženu dobrých pět, šest metrů, zajíc letěl ještě dál. A pak se medvěd dal na slepý útěk.

Párkrát po něm vystřelili, jednou ho asi trefili, protože medvěd zařval a obrátil se směrem k lovcům, hned však pádil dál a brzy zmizel z dohledu.

Několik prezenčáků se pustilo za medvědem, i když to teď, co ho vyplašili, bylo předem odsouzeno k nezdaru. Ostatní se nahrnuli kolem manželky švédského diplomata, která ležela na sněhu a hystericky vzlykala. Také nebylo divu - po takovém zážitku.

Rádiem přivolali terénní vůz a za hodinu už byli všichni zase v Läähkimäkuru. Na dvoře stála těžká helikoptéra válečného letectva, do které pomohli napřed ženám. Švédka stále tiskla zajíce k hrudi. Vatanen protestoval.

„Člověče, nechte jí ho. Nevidíte, že je v šoku?“ řekl ministerský úředník. „Ministerstvo vám samozřejmě za to zvíře zaplatí. A tady v těch lesích si můžete ochočit třebas tisíc nových zajíců.“

Ale Vatanen se svého zajíce odmítl vzdát. Švédka zase vzkázala z helikoptéry, že se nemíní odloučit od tvora, s nímž prožila nejděsivější chvíle svého života. Znervóznělý úředník se snažil Vatanena umluvit, na něho však žádné diplomatické kličky neplatily a vyjednávání uvízlo na mrtvém bodě.

Švédka prohlásila, že v žádném případě nemůže to ubohé zvířátko nechat v téhle hrozné pustině na milost a nemilost dravé zvěři a napospas barbarským choutkám finských mužů.

Vatanen navrhl, že nemůže-li se žena vzdát zajíce, který jí nepatří, hned, mohou věc odložit na později.

„Dobrá, tak pojeďte s námi,“ zavrčel ministerský úředník otráveně. „Musím konstatovat, že jste mimořádně tvrdohlavý člověk.“

Do helikoptéry nastoupil zbytek společnosti a pilot nastartoval. Těžký vojenský stroj vzlétl a zamířil k Vittumaisenoje. Tam byla v nejlepším nefalšovaná zimní válka v pustině, diplomaté cizích mocností však neprojevili o průběh cvičení sebemenší zájem. Z helikoptéry zamířili rovnou do baráku, finská armáda řvala svoje hurá pánubohu do oken.

16. Večeře

V prostorné světnici pro mužstvo byla připravena královská večeře: dlouhý stůl z prken byl pokryt bílým ubrusem a na něm se skvěly lahůdky přivezené z Helsink. Kolem stolu stály židle pro dvacet osob. Mezi podnosy na ovoce a mísami s lahůdkami našel každý z vojenských přidělenců vlaječku své země. V jednom čele stolu seděl ministerský úředník, ve druhém generál hlavního štábu.

Ženy lovců medvědů se šly převléknout, a když se vrátily, začala večeře. Jako předkrm se podávaly rybí jednohubky. Vatanen si všiml, že na generálově polovině zůstalo pár židlí prázdných. Dostal hlad, a tak si na jednu z nich sedl.

Ministerský úředník se na něj zaškaredil, nic však neřekl. Muž po Vatanenově pravici, hodností generálmajor, po vojensku pozdravil.

Nalévalo se rosé a bílé víno, Vatanen dal přednost růžáku. Po předkrmu se servírovala polévka, kašovitá hmota z konzervovaných krevet. Chutnala ale výborně.

Při jídle se konverzovalo o událostech dne a zvláště Švédka a Američanka musely neustále odpovídat na otázky týkající se lovu na medvěda. Ženy barvitě líčily své zážitky a posluchači obdivovali odvahu manželky švédského diplomata, soucitně vzdychali nad útrapami, jež ji potkaly, a unisono žasli nad neuvěřitelným štěstím, jež nakonec měla. Žena vyprávěla též o zajíci, na něhož se již téměř zapomnělo. Vytáhli ho zpod stolu a vložili ženě do náruče. Švédka postavila polekané zvíře na ubrus a začala je hladit.

„Nikdy se nevzdám tohoto nádherného, statečného stvoření. Vím naprosto jistě, že medvěd by mě byl usmrtil, kdybych nedržela v náruči tohoto nevinného tvora.“

Generál se zeptal Vatanena, je-li pravda, že zajíc patří jemu. Vatanen odpověděl, že to je pravda a zašeptal, že rozhodně nehodlá nechat ženě zajíce na hraní.

„Ale získat ho zase zpět nemusí být snadné,“ řekl generál stejně tichým hlasem.

Žena dala zajíci list salátu a ten se do něj hned pustil. Hubička mu jela jak šlapací mlýn. Celý stůl se rozplýval nadšením. Ozývaly se výkřiky: „Zajíc je jedním z nás! Jí s námi, s lovci medvědů!“

Všeobecný rozruch zajíce vyplašil. Brzy byl z jeho bobků na ubruse úhledný řetízek. I do ženiny polévky jich pár padlo. Zajíc se vymkl Švédce z rukou a začal skákat prostředkem stolu; porazil svícen a sem tam ze strachu pustil do potravin bobek.

Hosté jeden po druhém vylekaně vyskakovali ze židlí, pouze generál a Vatanen zůstávali sedět. Generál zvedl talíř s polévkou a dal si ho pod bradu, když viděl, že zajíc skáče směrem k němu.

Vatanen chňapl zajíce za uši a postavil ho na podlahu. Vyděšené zvíře prchlo do kouta. Hosté opět usedli, chvíli bylo naprosté ticho.

Švédka se nervózně rozhlížela, v levé ruce stále žmoulala list salátu jako ubrousek. Nabrala pravicí několik lžic, než si všimla, že na hladině polévky se vznášejí zaječí bobky. Ještě víc znervózněla, chvilku upřeně hleděla do talíře a pak začala lžící opatrně postrkovat bobky ke kraji talíře, tak jako se z hrachové polévky vybírají černé hrášky. Když odstranila poslední bobek, nervózně se uchichtla a bezděčně spolkla několik lžic téměř již studené polévky; teprve pak lžíci odložila, utřela si ústa listem salátu a řekla rozpačitě:

„Jsem to ale blázen... mohla jsem si přece říct o novou polévku.“

Ženě přinesli nový talíř, smetli všechny bobky a vyměnili ubrusy. Cekání si hosté krátili sklenicí vermutu.

Když bylo vše uklizeno, pokračovali v jídle. O lovu však již nepadlo ani slovo. Švédka se nové polévky nedotkla; hleděla upřeně do talíře, občas zvedla hlavu a prohodila k sousedu po levici či po pravici nějakou banalitu. Tak dospěli k hlavnímu chodu. Byl to zajíc - jaká shoda okolností!

Jídlo bylo znamenité, málokdo si však přidal. Ve vzduchu se stále vznášelo napětí. Po dezertu (morušky se šlehačkou) přinesli kávu, likér a koňak. Teprve teď se nálada trochu uvolnila.

Oknem baráku bylo vidět, jak vojáci ujíždějí na lyžích tu tím, tu oním směrem, setmělou krajinou burácela terénní vozidla. Hosté hleděli znuděně z okna - jako by okno byla obrazovka televize, kterou zapomněli vypnout na dobu, kdy běžel nějaký nezajímavý program. Tmělo se, televize se porouchala: obrazovka pomalu tmavla, až úplně zčernala. Jen zvuky zůstaly: bojové výkřiky vojáků lyžujících krajinou, tlumené rány slepých nábojnic a zvuky vozidel stále slaběji doléhající do největší světnice baráku, v němž vzácní hosté lehce konverzovali o tom i o onom.

17. Požár

Sotva se vatanen uložil na podlahu jedné z menších světnic baráku, přišel za ním ministerský úředník a řekl:

„Pokud je mi známo, vy nepatříte ani ke štábu, ani k zahraniční delegaci... pane... pane Vatanene, jestli se správně pamatuju... Doporučuju vám, abyste i s tím podělaným zajícem okamžitě odešel a nikdy se tu už neukázal. To bude pro všechny to nejlepší řešení. Mluvil jsem se švédským atašé a on je téhož názoru. Řekl, že jeho manželka už zdaleka nestojí o vašeho zajíce tak jako ještě včera.“

Vatanen si začal sbírat věci.

„A že jste vůbec měl tu drzost sednout si mezi hosty slavnostní večeře! Udělal jste to úmyslně?... Hlavně to zvíře, to bezpodmínečně musíte vzít s sebou. Co to nám způsobilo nepříjemností, to si ani v nejbujnější fantazii nedokážete představit.“

„Ale ta dáma prohlásila, že bez mého zajíce nemůže žít,“ zamumlal Vatanen.

„Zatracený zvíře, to nám dalo zabrat! A nemluvte mi už laskavě o tom, co ta Švédka chce nebo nechce. Radši se rychle spakujte. Dám vám stovku nebo třebas i dvě, jen aby ta komedie skončila.“

Vatanen si vzal stomarkové bankovky a zeptal se:

„Chcete na to potvrzení?“

„Táhněte už laskavě k čertu!“

Vatanen posbíral věci a strčil zajíce do batohu. Než vyšel ze dveří, napřáhl k úředníkovi ruku, muž však jen zlostně sykl. Venku Vatanen chvíli hledal stezku, po které pak po několika stovkách metrů došel ke stanům prezenčáků. Do jednoho z nich vlezl a požádal o nocleh. Unavení vojáci se ho na nic neptali, jen mu nabídli horký čaj. Kamínka byla téměř tmavá, i když do nich cpali jedno mokré březové poleno za druhým. Kdosi naříkal ze spaní.

Nad ránem vyhlásili poplach, nikdo ve stanu však na něj nereagoval. Naopak kdosi hodil na stůl karty. Vatanen se probral a řekl, že se bude hrát s jeho penězi.

Položil na deku dvě stě marek, vysvětlil, za co je dostal, a celý stan začal hrát pokra. Do hodiny byly peníze rozděleny mezi hráče.

Od vojáka, který přišel z vedlejšího stanu, se dozvěděli, že manželka jednoho diplomata večer jedla polévku ze zaječích bobků.

A pak přišel rozkaz, že do šesti mají zbourat stan.

Nikdo se však ke splnění rozkazu neměl. Odněkud z dálky ze tmy zaznívaly zvuky nočního útoku, a tak se i hráči účastnili bojového cvičení: hlasitým voláním hurá přes tlustou stěnu stanu. Boj pokračoval, začaly startovat automobily, kdosi unaveným hlasem velel nástup.

Kolem deváté Vatanen vyšel ze stanu. Byla ještě skoro tma, ale všude kolem vládl ruch jako o manévrech, a tak bylo třeba s příjemným živobytím ve stanu skoncovat. Stan však ještě nestrhli.

A to bylo dobře, neboť velký barák hořel jako fakule, požár musel vypuknout už před drahnou chvílí. Okna praskala žárem, sklo vyletovalo na sníh. Diplomaté, důstojníci z generálního štábu a jejich paničky, všichni ve spodním prádle, někteří dokonce nazí, jeden po druhém opouštěli barák. Práskly výstřely signální pistole a rázem bylo po válce.

Vatanen pověsil batoh se zajícem na větev stromu a rozběhl se k baráku. Dvůr byl plný lidí zabalených do dek, kteří mnoha jazyky bědovali nad svým osudem. Oheň řádil jako zběsilý, nejvíc to bylo znát na kuchyni, kde se už propadl strop. Uprostřed zmatku stál jen v ponožkách generál a zvučným hlasem dával příkazy. Zvedal přitom nohy, neboť sníh tající pod ponožkami ho studil. Měl rajtky, nikoliv však kabát, přesto všichni poznali, že je generál.

Všude vládl křik a spěch, z baráku stále ještě vybíhali lidé. Vatanen mnohé z nich poznával, zvláště jednu ženu: manželku švédského diplomata museli na zasněžený dvůr vyvést. Byla nahá, hořce plakala a jasně planoucí oheň kreslil její siluetu; jak klopýtala po sněhu, podpírána dvěma vojáky, zdála se být velice krásná. Pak přes ni přehodili deku. V ohni byl již celý barák, vojáci házeli lopatami sníh dovnitř, někdo nadával, že blíž už nemůžou, helma by se jim roztavila na hlavě.

Hrozilo, že oheň zachvátí helikoptéru, která stála na dvoře. Generál řval, že ji musí odvézt a kde že jsou piloti. K helikoptéře se rozběhl nahý nuž, spálil si ruku o rozžhavený plech, podařilo se mu však dostat se dovnitř. Otevřel okýnko a zakřičel:

„Je moc velkej mráz, nenastartuju.“

Mužovo nahé tělo viselo v okně, jiskry z hromady trámů, v něž se postupně měnil barák, pršely na rozžhavený plech helikoptéry jako šišky při vichřici. Okno se zavřelo, jak generál zařval:

„Okamžitě nahoru!“

Po dvoře poletoval ministerský úředník, i on polonahý, a žebral na vojácích pláště a boty. Brzy měl náruč plnou svršků, i rozložil je na tající sníh a začal oblékat ženy zabalené do dek. Někdo vyfasoval holínky, jiný se musel spokojit s ponožkami, ženám hodili přes ramena vojenské pláště a kožíšky - vypadaly v nich jako včelí královny.

Na místo dorazila třetí rota gardových myslivců. Vyčerpaní vojáci se zastavili před polem tajícího sněhu a utvořili kolem hořícího baráku nepravidelný půlkruh, nedbajíce oficíra, který na ně něco řval a ukazoval přitom rukama. Na ušpiněných bílých maskovacích pláštích rudě poskakovaly odlesky požáru, začerněné, mrazem zrůzněné obličeje chlapců jen velice zdaleka připomínaly lidské tváře; jako by oblast zahradil řetěz mlčenlivých mumií opírajících se o hůlky. Kdosi si řekl o zápalky; zapalovač putoval z jedné zkřehlé ruky do druhé.

Těžká armádní helikoptéra nastartovala. Vzduch prořízl praskavý zvuk, následoval hukot a ohněm čpící vzduch začaly bičovat patnáctimetrové lopatky. Generál běžel v předklonu k přední části stroje a rukou ukazoval, že helikoptéra s sebou musí vzít nějaké pasažéry. Generálovo gesto pochopil i ministerský úředník a začal k dunící helikoptéře vodit napřed ženy. Vatanen přistoupil k batohu visícímu na větvi a chvíli uklidňoval zajíce. Nebohé zvíře bylo z té vřavy úplně mimo sebe.

Pak si Vatanen hodil batoh na záda a zamířil k požáru. Zajíc pištěl hrůzou, nesnažil se však prchnout; ostatně i kdyby se byl snažil, pevně stažené šňůry batohu by mu v útěku zabránily.

Ministerský úředník provedl ženy pod lopatkami, dveře vrtulníku se otevřely a úředník začal jednu ženu po druhé za zadek strkat do helikoptéry. Pilot s radistou stáli ve dveřích, jak je pánbůh stvořil, a pomáhali ženám dovnitř. Generál si zapálil cigaretu. Vatanen se rozhodl, že také přiloží ruku k dílu, vyskočil do helikoptéry a pomáhal pasažérům dovnitř, dokud mu kapitán vrtulníku neřekl:

„Víc už vzít nemůžem. Odlétáme, zavřete dveře, poručíku.“

Poručíku!

Vatanen se snažil dostat na zem, ale nahý radista ho pevně chytil za paži, zavřel dveře a dal si na uši sluchátka:

„OH 226, OH 226... hlásíme odlet, cíl posádka v Sodankylä, nemocnice, příjem.“

Okna helikoptéry byla zapocená, když však otřel sklo dlaní, Vatanen viděl, jak těžké lopatky vytvářejí kružnici. Požár se rozhořel s novou silou. Plameny šlehaly do výše deseti metrů a větrná smršť, vyvolaná helikoptérou, rozpálila hroutící se klády do běla: v sinalém ránu plály jako obrovské zápalky. Pak stroj začal stoupat.

Lidé na zemi se stáhli do uctivé vzdálenosti a generál dával pilotovi stejné pokyny jako naváděči letadel na letišti: rozpřahoval a zalamoval ruce. Těm, co byli v helikoptéře, zaléhaly uši řevem stroje. Okšandovaná postava pana generála se začala zmenšovat, zmenšoval se i sálající barák a pak již vystoupil stroj tak vysoko, že pasažéři spatřili slunce.

Ach, to byl pohled!

Vatanen sundal batoh ze zad, dal si ho na klín, přitiskl zajíci čumáček k oknu a ukázal na nádhernou scenérii:

„Dívej se, chlapče, dívej.“

Zajíc se podíval, odhekl si, načež se přitiskl pánovi k hrudi, několikrát zamlel zadníma nohama, stočil se do klubíčka a usnul.

Pak se náhle rozsvítila světla, dveře pilotní kabiny se otevřely a do prostoru pro cestující vstoupil nahý muž, který řekl:

„Letíme do Sodankylä, doba letu dvanáct minut, prosím o klid... A pak ještě... jestli máte něco na sebe, co náhodou nepotřebujete.“

Dali mu, co náhodou nepotřebovali, načež se těch - rovněž náhodou do stroje naložených - asi dvacet lidí začalo vzájemně prohlížet. Vatanen zjistil, že přímo proti němu sedí, vklíněn mezi dvě ženy, ministerský úředník a tváří se velice ustaraně a zmoženě. Když úředník poznal Vatanena, pravil tichým, odevzdaným hlasem:

„Vy jste tady taky?! To se dalo čekat.“

Úředník neměl boty, bosé nohy ho zábly. Vatanen se zul a podal boty úředníkovi:

„Vemte si je, jen si je klidně nazujte, já mám aspoň ponožky.“

Žena, sedící vedle úředníka, manželka amerického diplomata, uviděla zajíce, ukázala na něj prstem a pravila srdečným hlasem:

„Nádherné zvířátko, nádherné! A pořád s námi! Můžu si ho pohladit?“

Helikoptéra letěla téměř kolmo ke slunci, zasněžená pustina pod ní se vzdalovala, když však člověk natáhl krk a podíval se zpátky, byl směrem od Sompia ještě vidět hustý kouř. Pustina se chvěla a ubíhala vzad, letěli přes Läähkimäkuru a tam Vatanen viděl stopy po tom velkém honu na medvěda. O hodný kus dál se mu zazdálo, že vidí v nesmírné hloubce pod sebou osamělého poutníka, který vykonal dlouhou pouť; stopy byly jako od myši, poutník však byl černočerný a směřoval k jihovýchodu. Vatanen se díval tak upřeně, že mu začaly slzet oči, a posléze dospěl k závěru, že to je läähkimäkuruský medvěd; nikdo jiný to být nemohl.

Vatanen si to nechal pro sebe; jen si otřel oči a pohladil zajíce. A pak se objevil kouř z komínů Sodankylä.

18. Do Helsink

Helikoptéra přistála na dvoře posádkové nemocnice. Byl to tedy pohled, když skupinka vzrušeně rozprávějících diplomatů, vyfešákovaná popůjčovanými svršky, sestupovala z vrtulníku na zasněžený dvůr. Čekal na ně lékař, který každému podal ruku, i Vatanenovi. Odvedli všechny do malé nemocnice, kde je postupně prohlédli.

Vatanen seděl v čekárně. Do místnosti přinášeli nejrůznější civilní svršky včetně bot a spodního prádla. Vyložili je z dodávkového vozu obchodního domu Mannermaa. Z utěšeně rostoucí hromady si mohl každý vzít, co potřeboval.

Ministerský úředník si našel vhodnou obuv a s díky vrátil Vatanenovi jeho zánovní holínky.

Když se Vatanen obul, vyšel z čekárny a svezl se s dodávkou obchodního domu Mannermaa do centra Sodankylä. Řidič se dozvěděl, co se stalo, z rádia, a vyptával se tak dychtivě, až to Vatanena začalo unavovat. Měl událostí posledních dní po krk. Šel do hotelu a z pokoje zavolal předákovi sompioského sdružení chovatelů sobů.

„Barák v Läähkimäkuru taky shořel?“ zeptal se předák.

„Ne. Ale přijeď a zaplatíš mi za opravu baráku, asi co nejdřív odjedu. Bylo tu v okolí a zvlášť v Sompiu poslední dobou trochu moc rušno.“

„To věřím. A samozřejmě zaplatím.“

Zajíc nevypadal zdravě. Ležel v batohu jako mátoha, a když ho Vatanen pustil, aby se prošel po místnosti, zajíc vyskočil na postel a zavřel oči.

Vatanen zavolal zvěrolékaři a zeptal se ho, co asi zvířeti může být. Lékař pro jistotu přijel a zajíce prohlédl, nebyl však z něho moudrý.

„Často se stane, že ochočené divoké zvíře bez zjevné příčiny uhyne. Možná že to je i tenhle případ. Jediné místo, kde by mu mohli nějak pomoct, je státní veterinární ústav. Tam by mu mohli odebrat vzorky, jenže kvůli jednomu zajíci tam jistě nebudete jezdit. Navíc tam, pokud vím, neléčí zvířata soukromníků.“

Vatanen se však rozhodl, že udělá pro zajíce, co bude v jeho silách. Prodal sobaři všechnu výstroj a výzbroj - včetně pušky a nábojů -, prostě všechno, co zůstalo v läähkimäkuruském baráku, taxíkem odjel do Rovaniemi a odtud odletěl do Helsink. Na letišti si vzal taxík a dal se odvézt do státního veterinárního ústavu.

Bloumal po chodbách ústavu a nikdo si ho nevšímal; konečně byl někde, kde se na člověka nedívají s otevřenou pusou jen proto, že drží v náruči zajíce.

Bloumal a bloumal, až našel pracovnu nějakého profesora - badatele; stiskl knoflík vedle dveří, a když se rozsvítilo zelené světlo, se zajícem v náruči vstoupil. Za stolem seděl a papíry se probíral špinavě působící muž v bílém plášti, který hned vstal, podal Vatanenovi ruku a vybídl ho, aby se posadil. Vatanen řekl, že potřebuje pomoc, přesněji řečeno že ji potřebuje jeho nemocný zajíc.

„Tak se podíváme, co ho trápí,“ pravil profesor a vzal zajíce do náruče. „Vypadá to na nějakého parazita. Nepřišel do styku s cizinci nebo s neomytou zeleninou?“

„Do styku přišel,“ odpověděl Vatanen.

„Musíme mu vzít krev, pak se uvidí.“

Muž napsal žádanku, podal ji Vatanenovi a řekl ještě:

„Z Eva, že?“

Vatanen nejistě přikývl.

Odebral se se žádankou do laboratoře a podal papír laborantovi, který přinesl několik injekčních jehel a vzal vyděšenému zvířeti pár vzorků. Výsledek bude za dvě hodiny.

Vatanen se šel najíst, zajíc musel zůstat v ústavu a čekat na výsledky. Za dvě hodiny měl Vatanen v rukou kromě zajíce i několik listů papíru. Jakousi zprávu o nálezu. Když předal papíry profesorovi, badatel řekl, že si to myslel, byla to střevní záležitost.

„Spraví to dvě, tři injekce, napíšu vám na ně poukaz, dají vám je s sebou do Eva.“

Zajíc dostal jednu včeličku a Vatanen pár injekcí na jedno použití.

„To byl zase den, v dolech bych se tak nenadřel,“ prohlásil profesor a svlékl si pracovní plášť. Bylo přesně sedmnáct nula nula. „Jedu do města, můžu vás vzít s sebou, jestli nemáte vůz,“ řekl ušpiněně působící profesor přátelsky. Vatanen si nastoupil a profesor vyrazil do centra.

„Dávejte mu čerstvou vodu, jídlo ale dva dny ne, pak ho zase můžete krmit normálně. Určitě se z toho dostane. Hodím vás na nádraží - přijel jste přece vlakem, ne?“

Vatanen odpověděl po pravdě:

„Přiletěl jsem.“

Profesor se na něho překvapeně podíval, pak se zasmál:

„Letadlem z výzkumného veterinárního ústavu v Evu?“

„Cestoval jsem z Rovaniemi a předtím ze Sodankylä.“

„Tak vy nejste z Eva?“ zeptal se profesor užasle. „Musíte přece být odtamtud!“

Vatanen mu začal vyprávět svůj příběh. Řekl, že zajíc skutečně původně pochází z jihu, z kraje kolem Heinoly. Pak mu vylíčil své putování Finskem do Nilsiä, Ranui, Posia, Rovaniemi, Sodankylä a zpět do Rovaniemi a nyní sem. Profesor zajel do postranní ulice, zastavil a s nedůvěřivým výrazem na tváři poslouchal Vatanenův příběh. Občas pronesl:

„To nemůže být pravda.“

Když Vatanen skončil, řekl profesor důrazně:

„Človíčku, nevěřím vám ani slovo. Ale příběh to je dobrý, o to nic, jen nechápu, proč mi takové věci vyprávíte. A teď se vraťte do ústavu, ráno tam zavolám.“

„Prosím, jestli mi nevěříte, tak tam zavolejte. A uvidíte.“

Na rohu u obchodního domu sebou lomcoval unavený sob, zvetšelý Ježíšek ho kopal do kopyt, sob měl zavřené oči, snad bolestí. Kolem soba byl houf dětí, ječely a křičely a otrávené matky opakovaly: „Jari, Jari, nelez na něj, pojď už, Jari, slyšíš.“

Vatanen se najednou cítil hrozně zle. Požádal profesora, aby jeli pryč.

Ujeli pár metrů a profesor řekl:

„Ne, to zvíře vám musím vzít. Tohle přece nejde, který hlupák poslal se zajícem právě vás! Bude lepší, když se vrátíte do ústavu sám, ráno zajíce po někom pošlu, přes noc bude u mě.“

Vatanen opakoval, že opravdu není zaměstnancem výzkumného veterinárního ústavu.

„Podívejte, tady už přestává legrace,“ řekl profesor a snažil se Vatanenovi zajíce vzít. Musel zastavit, jeho vůz způsobil zácpu.

Vatanen zajíce nepustil a v duchu si říkal, že to je podobná situace jako v tom známém příběhu o králi Šalamounovi: ženy rvou dítě za údy, získá ho ta, která táhne silněji, avšak dítě patří té, která se ho vzdá. Vatanen se vzdal, řekl však:

„Mám návrh. Zavoláme do Sodankylä veterináři, pak uvěříte. Hovor zaplatím.“

Profesor chvilku přemýšlel.

„Tak dobře. Bydlím v Kruununhace, zavoláme od nás. Ale pak už mě poslechnete a uznáte, že se zvířaty se nežertuje! Já, človíčku, zvířata miluju a nedovolím, aby se dostala do nepovolaných rukou.“

„Ale děláte na nich pokusy.“

„To je věda. Krom toho vám po tom nic není. To je moje práce.“

Hned, jak přišli do profesorova bytu, zavolali. Zvěrolékař potvrdil tu část Vatanenova příběhu, která se týkala ranní prohlídky v hotelu. A podivil se, že Vatanen doputoval až do Helsink.

Profesor pomalu položil sluchátko a pohlédl na Vatanena s divným svitem v očích. Vatanen se zeptal, kolik hovor stál, profesor ho však nevnímal; řekl pouze: „Chtěl bych si poslechnout ten váš příběh ještě jednou. Udělám pár chlebíčků - doufám, že nespěcháte.“

„Kam bych spěchal.“

19. Kocovina

Vatanen si uvědomil, že leží na podlaze zabalený do koberce. V žaludku měl žluč, stoupala do krku a do úst, chtělo se mu zvracet. Neodvažoval se otevřít oči; neslyšel žádné zvuky, když se ale trochu soustředil, něco se ozývalo: šumění, tichý klapot nějakého přístroje, zahvízdnutí. A opět do úst stoupla žluč.

Vatanen ležel bez hnutí, věděl, že když se teď pohne, bude zvracet. Polykal sliny, neodvažoval se pohnout rukou ani natolik, aby si sáhl na čelo, i když věděl i bez toho, že je má orosené potem.

Říkal si, že určitě příšerně smrdí. Tlustý jazyk učinil několik opatrných pohybů, narazil na lepkavé patro.

Srdce? Zdálo se, že pracuje, byť dosti svévolně. Chvilku bilo líně, jako strážný, jenž zabíjí čas, pak se ale vzmužilo a několikrát udeřilo tak energicky, že se Vatanenovi div nerozskočila hruď a údery cítil až v prstech na nohou, načež se na chvilku, snad na několik vteřin zastavilo, aby pak několikrát prudce udeřilo a pokračovalo ve svém líném díle. Musel se pevně chytit okrajů koberce, měl pocit, že se podlaha houpe, po krku mu stékaly kapky potu, najednou mu začalo být horko a koberec na zpoceném těle byl k neunesení.

Co kdybych otevřel oči, nebo aspoň jedno oko, pomyslel si opatrně, nakonec však nechal oči zavřené; už sama představa, že by to udělal, mu připadala dostatečně odvážná. Měl by se pokusit ještě usnout - mohl by tak spát až do smrti. Nebo už tohle byla smrt?

Ta myšlenka ho rozesmála, smích však rychle odezněl, neboť v ústech opět ucítil žluč, kterou bylo třeba s vypětím sil spolknout, dostat zpět do žaludku.

A jak se vůbec dostal do téhle situace? Nedokázal se soustředit: v mysli se vynořovaly a zase mizely různé situace a okolnosti, mozek však nebyl s to zakousnout se do žádné z nich natolik, aby výsledek bylo možno pokládat za myšlenku.

Chvílemi toto úporné hledání myšlenky připadlo Vatanenovi ohromně zábavné: co na tom bylo k smíchu, by sice s jistotou povědět neuměl, ale nějaký - zřejmě bláznivý - důvod to mít muselo. Zvláštní a rozumově nezdůvodnitelný pocit radosti vzápětí vystřídal hluboký smutek a tento pocit mu také v dané situaci připadal logičtější, zdůvodnitelnější.

Vše pak přehlušoval pocit neuchopitelnosti: útržky myšlenek před ním prchaly, sotva se pokusil pevněji je uchopit.

Rozhodl se, že se pokusí myslet na něco praktického.

Například jaké teď asi je roční období? Přemýšlení o takové věci mu připadalo dostatečně odtažité, a přesto praktické: tedy, jaké je roční období? Dokázal by na to přijít, kdyby se opravdu snažil?

A tu, aniž si to uvědomil, Vatanen otevřel oči. Tak se soustředil na to roční období, že udělal to, čeho se ještě před chvílí úzkostlivě střehl - a ono to nebylo o nic horší! Ospalky a hnisem zalepené oči nedůvěřivě mhouraly na stěnu, na velké okno s osmi tabulkami: čtyři menší byly dole, ty větší, v horní části lomené, nahoře.

Světlo ho oslepovalo, musel opět zavřít oči. Víčka jsou jako poklop potápěcího zvonu, zasmál se Vatanen a vrátil se ke svému ročnímu období.

Bylo jaro? To znělo zajímavě, svým způsobem i pravděpodobně. Ale proč ne stejně dobře podzim nebo leden... ne, leden ne, to se nějak nehodilo. Rovněž tak léto ne. S létem přišel Vatanenovi na mysl mladý zajíc, pak větší zajíc, ten jeho, a s ním zase podzim. Následovaly Vánoce a náhle měl opět pocit, že je jaro, březen se zdál být nejjistější.

Po bližším ohledání to ale už nebyl březen, spíš konec zimy.

A pak přišlo zvracení; Vatanen stiskl zuby jako hráz odporné tekutině, vymotal se z koberce, spatřil na podlaze dva další spáče, uvědomil si, že dveře záchodu má přímo před očima, vrazil do nich.

Zvracel hlasitě, v krátkých, nepravidelných poryvech, slinil a poulil oči, žaludek se mu kroutil jako kravská placenta, měl pocit, že se mu tlačí obolavělými ústy ven, naštěstí to byl jen pocit, cítil ve spáncích každý úder splašeného srdce.

A pak náhle byla nevolnost pryč a tělo zaplavil nádherný pocit důvěry ve všepřemáhající sílu organismu. Vatanen zvedl krhavý pohled k zrcadlu a zahleděl se na svoji tvář.

Byla jako vytržená z nějakého hororového časopisu.

Vatanen si opláchl zpocený obličej, svlékl si košili a umyl si podpaží, v kapse našel hřeben, pročísl si vlasy, v hřebenu zůstal tlustý chumáč, Vatanen jej shrábl ztuhlou dlaní tak prudce, že se vylomilo pár zubů, několikrát si nad záchodovou mísou vykloktal, načež všechen ten neřád spláchl. Jak otevřel dveře záchodu a vstoupil do místnosti, rozpomenul se podivuhodně jasně, kdo je, vzpomněl si také, že teď musí být Vánoce, co se mu však v poslední době přihodilo, zůstávalo i nadále zahaleno hustou mlhou nevědomí.

Místnost byla malá a zářila čistotou. Nemohlo to být nic jiného než ordinace zubního lékaře, ve slunci proudícím zvenčí se leskla chromovaná křesla a vrtačky. Vatanen se posadil na pohovku u stěny a prohlížel si dvě osoby, jež si jako on zvolily za nocleh tuto neobvyklou prostoru. Jedna byla mladá žena, druhá muž středního věku. Také oni již vstali a narovnali polštáře z pohovky, jež jim posloužily za lože, ke stěně. Vatanen pozdravil, muž i žena mu připadali částečně známí, větším dílem však cizí. Vatanen neměl odvahu se zeptat, co jsou ti dva zač a kde se všichni tři nacházejí. Uklidňoval se tím, že se to časem samo vysvětlí.

A vysvětlilo; jmenovitě tím, že děvče, vlastně to byla již dospělá žena, prohlásilo, že je třeba zaplatit za taxík, 480 marek, aby taxikář konečně mohl jet domů. Vatanen sáhl do kapsy, náprsní taška byla pryč. Děvče ji vytáhlo ze své kabelky a podalo Vatanenovi. V tašce byl tlustý svazek bankovek, téměř dva tisíce marek. Vatanen odpočítal pět stovek a podal je děvčeti. To dalo peníze muži, který poděkoval a vrátil děvčeti dvacetimarkovku. Aha, takže ten muž byl taxikář, aspoň tohle už věděl.

„Tak nashle,“ řekl muž a ve dveřích ještě dodal: „Ale byla to veselá jízda, co?“

„Na, vem si,“ řeklo děvče a podalo Vatanenovi červené vitaminové tablety. „Udělají ti dobře, spolkni je nerozkousané.“

Vatanen se zeptal, kde je zajíc.

„Ten je v pohodě, v Helsinkách u jednoho profesora. Zůstal tam už před Vánocema a je dohodnuto, že tam může být až do Nového roku.“

„Před Vánocema? Copak je už po Vánocích?“

„To teda je, copak si nevzpomínáš?“

„Nějak si nevzpomínám. Byl jsem asi trochu opilý.“

„Trochu?“ opakovalo děvče ironicky.

„Tak asi trochu víc... Kdo jseš?“

„Leila - aspoň to by sis mohl pamatovat!“

To jméno... Leila, no ovšem, ta žena samozřejmě byla Leila, upamatoval se Vatanen. Ale jaká Leila? Na to se neodvažoval zeptat, řekl jen:

„Promiň, už jsem si vzpomněl. To ta zatracená kocovina, úplně jsem ztratil paměť. Musel jsem pít několik dní za sebou, a to normálně nedělám.“

„Byla to otrava alkoholem, teď si musíš dát chvilku pauzu.“

Vatanenovi bylo neskonale stydno. Vyhýbal se ženinu pohledu, který mu připadal až příliš otevřený a upřímný, hleděl na podlahu, bloudil zrakem po místnosti, až ho napadla spásná myšlenka:

„Co abychom zašli do hospody a dali si třeba studený pivo?“

Děvče souhlasilo, a tak šli.

Dům s točitým schodištěm měl tři poschodí a šest odpočívadel. Vatanen se opíral o zábradlí, schody mu tančily před očima, děvče ho podepíralo z druhé strany.

Venku svítilo nepříjemně jasné, mrazivé slunce. Na ulicích ležel zářivý, čerstvě napadaný sníh, bodal do očí, čerstvý vzduch však byl osvěžující. Vatanen si zastínil oči dlaní a řekl:

„Macaráti vylézají ze svých doupat.“

„Cos to říkal?“ zeptalo se děvče.

„To nic... Proveď mě tu trochu.“

Děvče vedlo Vatanena městem. Vatanen se díval po domech, po autech, snažil se zjistit, v jaké čtvrti je. Byla to Vallila? Katajanokka? Kruununhaka to v žádném případě být nemohla. Došli k řece... že by byli v jiném městě? Porvoo? V Porvoo ne, to Vatanen dobře znal.

Sledoval protijdoucí, uvědomil si, že si je tak prohlíží v naději, že objeví někoho známého, někoho, kdo mu řekne, kde se nachází.

Přešli most a za ním už byl cíl cesty, malá restaurace. Místo vypadalo čistě, Vatanen však nevěřil, že bude takhle brzy ráno otevřené. Sdělil svoje pochyby ženě, která prohlásila, že teď je přece už odpoledne a že musí mít v hlavě pěkný guláš.

Vatanen nepřítomně brejlil do jídelního lístku a při představě jídla se mu zvedal žaludek. Děvče objednalo ojíněné pivo a sobě džus. Vatanen se opatrně napil: z pachu piva mu bylo na zvracení, zároveň však jako by ho jeho vůně probouzela. První doušek přijal žaludek s rozpaky - bylo třeba vyčkat, co bude následovat.

Děvče se zájmem sledovalo Vatanenův mlčenlivý zápas.

A pak se začala vláda kocoviny hroutit - zásluhu na tom mělo to pivo - a Vatanen mohl jíst, stal se z něj nový člověk, nový Vatanen.

Začal se rozpomínat; vzpomněl si, že nechal zajíce v profesorově bytě v Kruununhace a šel se - po půlročním půstu - s odpuštěním ožrat. Pil jako nezavřený, s chutí a zvesela - jenže co bylo dál, na to si už nevzpomínal. Darmo si lámal hlavu, až mu děvče pomohlo a v hlavních obrysech popsalo sled událostí.

Její vyprávění bylo dlouhé a plné odboček - téměř tak dlouhé a zabíhavé jako Vatanenovo putování, jež trvalo plných osm dní a nevyhnulo se snad žádnému známějšímu místu jižního Finska. Mnoho, tuze mnoho toho Vatanen stihl.

Vatanen přerušil děvče jen jednou, to aby se opatrně zeptal, v kterém městě se právě nacházejí.

„V Turku,“ odpovědělo děvče.

„Že jsem to nepoznal,“ řekl Vatanen. „Zdálo se mi to sice nějak povědomé, byl jsem tu přece už mockrát, ale to slunce mě úplně oslepilo.“

Kousek po kousku skládala se trasa Vatanenovy pouti. Dva dny pil v Helsinkách, nakonec se zapletl do nějaké rvačky, skončil na policii, hned ho ale zase pustili, načež potkal Leilu a odjel s ní do Keravy, kde se taky přihodila spousta věcí, mimo jiné se dostal pod vlak, který ho před sebou tlačil dobrých dvacet metrů, ale protože jel krokem, Vatanen vyvázl pouze s modřinami.

V Keravě si Vatanen koupil bicykl a v návalu vzteku - opileckého vzteku a vzdoru - na něm vyrazil do Riihimäki; děvče za ním jelo taxíkem. Až do Riihimäki však Vatanen nedorazil, neboť do běhu událostí zasáhla dopravní policie. Kolo přivázali na zadní nosič taxíku a tak dojeli do Riihimäki. Tam Vatanen kolo prodal a za všechny peníze si koupil losy. Vyhrál stereo, koženou aktovku, penál, manžetové knoflíčky, sadu plnicích per a tři kožené poznámkové bloky. Místo výher si však vzal peníze a vzal si do hlavy, že pojedou autobusem do Turenki.

V Turenki nocovali na nějakém statku. Zdrželi se tam tři dny, až do třiadvacátého, a po celý čas Vatanen bohatýrsky nasával a tuze si to pochvaloval, i když to podle děvčete bylo psychicky i fyzicky dost vyčerpávající.

Z Turenki jeli k dívčiným rodičům do Janakkaly slavit Vánoce. Vatanen koupil celé rodině drahé dárky: matce barometr, otci sadu dýmek, jedné Leilině sestře prstýnek, druhé xylofon. Na Štědrý večer Vatanen všechny svým chováním okouzlil, se zájmem naslouchali jeho vyprávění, otec přinesl ze sklepa nejdražší koňak. Později Vatanen řečnil již trochu z cesty a líbal Leilinu matku mezi ňadra, nikdo se však na něho nezlobil.

O půlnoci vstal a prohlásil, že musí do nemocnice, do špitálu však nejeli, ale vzali si taxík do Tammisaari, kde si Vatanen chtěl zaplavat v moři. Nakonec do vody nešel, ale usnul ve voze. Štědrovečerní noc v taxíku ho přišla zatraceně draho.

Pak byli ještě v Salu a v Hanku, ale tam se nic zvláštního nepřihodilo. A teď byli v Turku. Přijeli sem v noci, Vatanena bolely zuby, a tak zavolal několika zubařům a jeden z nich ho přijal. Hankoský taxikář byl nucen přenocovat v Turku. Po celou dobu byla Leila s Vatanenem, a to ho poněkud překvapovalo.

„Jak to, žes mohla?“

„Vzala jsem si na svátky dovolenou, miláčku.“

Miláčku? Vatanen pohlédl na děvče novýma očima, s novým zájmem. Bylo snad mezi nimi něco? A co?

Děvče bylo půvabné, o to nic. A právě to bylo podezřelé: jak tak hezká holka mohla tak dlouho snášet všechny ty jeho eskapády? Že by se do něj - kořalkou páchnoucího bezdomovce - zamilovala? To bylo krajně nepravděpodobné už proto, že podle toho, co před chvílí vyslechl, se po celou dobu choval krajně odporně.

Kromě toho bylo děvče zřejmě zasnoubené: Na prstě mu svítil prsten, takový lacině vypadající, jaký by Vatanen nekoupil žádné ženě, ze všeho nejmíň pak takovéhle. Chvíli si už Vatanen myslil, že prožil s krásnou spolucestující nějaký románek, ten odpudivý prsten mu však podobné představy vyhnal z hlavy.

Pomyšlení, že je sám - i ten zajíc byl někde v Helsinkách - bylo skličující. Zatraceně skličující.

„Musím jet pro zajíce,“ prohlásil Vatanen chmurně a díval se přitom na dívčin prsten. „Jak vidím, jseš zasnoubená, ale ten prsten je dost odporný, promiň, jinak se to nedá říct.“

A Vatanen si zhluboka vzdychl.

„A hádej, s kým?“ řeklo děvče a vážně se dívalo Vatanenovi do očí.

„No nejspíš s nějakým ekonomem. Ale promiň, mně je to úplně jedno.“

„Samá voda... hádej dál.“

„A uhodneš ty, s kým jsem zasnoubený já?“ řekl Vatanen.

„Já to vím,“ odpovědělo děvče. „Ale ty hádej!“

„Nemám sílu dál hádat... Musím se sbalit a co nejdřív odjet. Zavolala bys na informace, jak jedou vlaky do Helsink? Moc tě prosím, udělej to pro mě, já se cítím hrozně unavený.“

„Tak já ti to řeknu,“ prohlásilo děvče. „Jsi zasnoubený se mnou.“

Vatanen slyšel, co děvče říká, smysl těch slov jako by mu však nedocházel. Pohlédl na mladou ženu, pak na ubrus, podíval se z okna, na podlahu a nakonec na číšníka, který se zastavil u jejich stolu. Objednal ještě jednou totéž, a když číšník přinesl pivo a džus, dlouho oba mlčky upíjeli.

Konečně se Vatanen zeptal: „Je to vážně pravda?“

Děvče odvětilo, že to je pravda pravdoucí. Vatanen požádal Leilu o ruku již v Keravě a v Turenki děvče souhlasilo. Prsten koupili v Hanku. Protože obchody byly už zavřené, museli se spokojit s prstýnkem, který jim prodala taxikářova jedenáctiletá dcera. Byl z pozlaceného niklu.

„Aha.“

„Ano, tak to bylo,“ potvrdilo děvče.

„Takže se jako máme vzít?“ zeptal se Vatanen.

„Ano. Nemluvil jsi o ničem jiném kolik dní. A nakonec jsme se dohodli.“

To byla pro Vatanena opět nová situace. Zajíc byl pryč a místo něj vyfasoval tuhle ženu. Leilu... ženu velice mladou a velice krásnou. Zaplavil ho omračující pocit štěstí a síly: Tato krásná, životem překypující žena bude jeho! Začal si ji lépe prohlížet.

Výsledek ho plně uspokojoval. Ruce krásné, s dlouhými prsty. Vatanen vzal dívčiny ruce do svých, na zkoušku je stiskl. Nádherný pocit! Tvář půvab sám: nejhezčí nosík, oči šedomodré, velice velké, žádný mejkap, zato dlouhé řasy... prostě nádhera! Ústa velká, taky dobře. A zuby jako perličky.

„Mohla bys mi podat noviny?“ požádal Vatanen. O čtení nestál, byla to jen dobrá záminka, jak si prohlédnout dívčinu po stavu. Líbil se mu způsob, jak vstala, jak jí zavlály vlasy, když se otočila zády ke stolu, zamlouval se mu i způsob její chůze.

Zatím všechno na jedničku s hvězdičkou.

Leila zamířila ke stojanu s novinami. I postavu měla vynikající, snad nejlepší ze všeho. Vatanenovo znavené srdce naplnila radost. Když se Leila vracela ke stolu, soustředil Vatanen pozornost na její boky: pohupovaly se jako boky bájné fregaty. Krása! Nádhera!

Vatanen odstrčil noviny, jež mu Leila přinesla, vzal děvče za ruku a řekl:

„Jsem ženatý.“

„V tom případě jsi zasnoubený ženáč,“ řeklo děvče pokojně. Zdálo se, že je mu to jedno.

„Vědělas to?“

„Vím o tobě všechno. Měla jsem osm dní na to, abych tě poznala. Nedovedeš si ani představit, jak dobře tě znám, a vsadím se, že se jednou vezmeme a budeme spolu žít.“

„A co když ta moje nebude souhlasit s rozvodem?“

„Ale bude. Já jsem totiž právnička,“ řeklo děvče. „Ze všeho nejdřív mi ale musíš dát neomezenou plnou moc, protože jsi v Helsinkách zmlátil sekretáře svazu mladých konzervativců, a dost zle. Vezmu si ten případ na starost, myslím, že tě neodsoudí, protože máš ještě čistý rejstřík.“

20. Ponížení

Vatanen sebou praštil do rozměklého sněhu. Výstřel z brokovnice práskl někde hodně blízko, hned po něm druhý. Broky jen šustily v husté smrčině, Vatanen se neodvažoval ani 1 pohnout. Slyšel vzteklé hlasy opilých mužů.

„Do hajzlu, asi utekl.“

„Třebas ho trefil.“

Hlasy se vzdalovaly, ale Vatanen se stále ještě neodvažoval zvednout a prchnout.

Situace byla tím podělaným navrch. Zajíc, v patách dva veliké psy, pelášil lesy kolem Karjalohji a Vatanen se neodvažoval zvednout hlavu ze sněhové břečky.

Jak se do téhle šlamastyky dostal?

Na Nový rok se s Leilou vrátili z Turku do Helsink. Leila šla do práce, Vatanen jí podepsal plnou moc, několik dnů u ní bydlel a pak si sehnal práci na opravě jedné letní vily v Karjalohje. Byla to práce pro zimu jako stvořená: vytapetovat všechny místnosti a přebudovat interiér sauny. Vatanen se zajícem se ubytovali v zahradním domku vedle vily.

Teď byl už únor. Včera v noci bylo v sousední vile živo. Přijela početná parta rozjařených mužů a žen, napřed se saunovali a pak se až do rána veselili. Nazí se klouzali po ledě zamrzlého jezera, v opilosti padali do sněhu.

Na dvoře se celou noc svítilo, neustále přijížděli další hosté s dalšími láhvemi pití. Na terase se pak hlasitě dohadovali, zda komunismus hrozí i Finsku a dalším zemím svobodného světa a nakonec se poprali.

Vatanen nezamhouřil oko, i zajíc byl neklidný. Světla aut poskakovala po zdech Vatanenova domku, bylo to hrozně nepříjemné. Až někdy kolem páté rambajs utichl.

V poledne se společnost začala probouzet. Na kocovinu je nejlepší pořádná sauna, zněl jeden hlas - jenže všechno dřevo včera spálili a taky pití došlo. Dva muži se proto vypravili na žebrotu k Vatanenovi.

„Přišli jsme pro dřevo na saunu.“

„A taky něco k pití kdyby bylo.“

Vatanen neměl ani dřevo ani pití a hlavně neměl nejmenší chuť vyhovět těm nesympatickým rušitelům nočního klidu. Ukázal na petrolejová kamínka a řekl, že ani dřevo na saunu nemá, protože saunu musí teprve opravit.

„Ale člověče, my to dřevo potřebujem, my se musíme vysaunovat. Tady je sto marek a koukej sehnat nějaké dříví!“

Vatanen zakroutil hlavou.

„Nějakej důležitej,“ odfrkl si druhý muž, hodil na stůl další stomarkovku a zařval:

„A teď už snad dřevo bude, ne? Co takhle zábradlí z verandy? Vem pilu a dělej - dvě stovky jsou za kus dřeva víc než dost.“

Vatanen odmítl kvůli těm opilcům ničit cizí majetek, ale mládenci na to měli jiný názor. Přihodili ještě stovku a prohlásili, že tohle je poslední zvonění. Vatanen svinul bankovky, strčil je jednomu vetřelci do náprsní kapsy a vykázal oba pány ze dveří.

„Ty jseš ale divnej patron!“

Vatanen vystrkal muže na verandu a zamkl za nimi. Muži chvilku mlátili do dveří, a když Vatanen neotvíral, začal jeden z nich kopat do sloupku zábradlí. Přidal se i druhý a netrvalo dlouho, a vyvrácené zábradlí se s třeskem zřítilo na dvůr. Chlapi popadli zábradlí a s vítězným pokřikem je táhli pryč. Vatanen vyběhl z domku, aby se jim postavil, bylo však už pozdě.

„Takhle to dělají správný kluci,“ radostně hýkal jeden. A druhý dodal: „Co nedostanou za peníze, vezmou si násilím.“

Vatanen stál na hranici cizího pozemku a se zlomeným srdcem sledoval, jak na sousedově dvoře začali sekat zábradlí na dřevo do sauny. Z domu vyšlo ještě aspoň deset ochmelků; chechtali se, vyšklebovali a pokřikovali na Vatanena. Jedno z aut se rozjelo, za řidičem volali, ať přiveze pití, co se do vozu vejde.

Ve Vatanenovi vzkypěla krev; přestoupil hranici cizího pozemku, došel na nohou ztuhlých hněvem na dvůr a zeptal se, komu patří ta vila.

Dřevorubci přerušili své dílo. Jeden z nich, tlouštík s obličejem nalitým krví, se napřímil a řekl:

„Tahle vila, chlapečku, patří takovejm hlavounům, že uděláš nejlíp, když odtud pěkně rychle vypadneš. Já tady za všechno odpovídám, jasný? Tak koukej mazat, než řeknu tady chlapcům, aby ti pomohli.“

„Neodejdu, dokud se ta věc nevyjasní,“ řekl Vatanen tichým hlasem.

Muž se otočil, zmizel v domě, vrátil se s brokovnicí v ruce, na schodech nabil obě hlavně a namířil zbraň Vatanenovi na prsa. Z úst mu čpělo jak ze starého sudu.

Pak jeden z mužů, kteří utvořili kolem Vatanena kruh, Vatanena nakopl, až upadl na břicho, tváří k zemi.

Když se Vatanen zvedl, ženy mu házely do obličeje mokrý sníh smíšený s pískem, někdo mu dal herdu do zad. Nezbývalo, než se z cizího území stáhnout. Jak couval ke svému domku, vylétaly za ním salvy smíchu. Kdosi prohlásil, že tohle snad je už trochu moc, ostatní však byli jiného názoru:

„Prdlajs, takovej nýmand se neodváží volat policii. Ještě ho trošku postrašíme - ale napřed zatopíme v sauně. Do práce, chlapci.“

Chudák Vatanen byl z incidentu tak rozrušený, že vzal zajíce do náruče a vydal se k zálivu. Doufal, že chůze po ledě ho uklidní, že si dá do pořádku myšlenky. K protějšímu břehu to byl rovný kilometr.

Když byl Vatanen v půli cesty, zloduši ze sousední vily vypustili dva velké psy. Nepřehlédli tedy zajíce ve Vatanenově náruči!

„Chyť ho! Chyť ho!“ pobízeli psy. Skučící a vyjící obludy se vyřítily na led. Když zajíc vyskočil Vatanenovi z náruče a dal se na útěk, psi se rozštěkali, proletěli kolem Vatanena a zmizeli v lese za zálivem.

Vatanen běžel za nimi a přemýšlel, jak zachránit zajíce. Teď by se mu sešla puška, jenže ta visela na hřebíku v läähkimäkuruském baráku.

Z vily vybíhali na led další muži s puškami v ruce. Řvali a ryčeli, připomínali vypuštěné psy, led se prohýbal pod jejich váhou.

Vatanen se skryl v lese, a když muži dorazili k ostrohu, několikrát po něm vystřelili. A tak teď Vatanen ležel na mokrém sněhu a poslouchal jejich vzteklý hovor.

Zajíc byl už daleko, psy bylo sotva slyšet. Teď už spíš vztekle vyli, než štěkali, hlavně však, že pokračovali v pronásledování - znamenalo to, že zajíc je ještě naživu. Tomuhle surovému honu je třeba udělat konec, říkal si Vatanen, jen vědět, jak. Že se vůbec najdou takoví lidé! Jaké potěšení mají z takového násilí, proč člověk sám sebe tak degraduje?!

Jak byl zajíc chudák vyděšený, neběžel jedním směrem, ale udělal velký okruh a nakonec se vrátil k místu, kde se skrýval Vatanen. Když zajíc uviděl svého pána, vyskočil mu do náruče. Z tlamičky mu skáplo pár kapek jasně červené krve. Štěkot psů zesílil.

Vatanen věděl, že psi by na něho mohli skočit a třebas ho i usmrtit, kdyby stál v lese se zajícem v náruči. Má ale proto, aby si zachránil život, toho milovaného tvora zapudit, nechat ho napospas osudu?

To nikdy! Myšlenku zahnal, sotva se zrodila. Rozběhl se k blízkému chlumku, na němž rostly pokroucené borovice, a začal šplhat na nejbližší strom, byť to bylo se zajícem v náruči poněkud nepohodlné. V kůře uvízlo několik zaječích chlupů, hlavní však bylo, že se dostali nahoru.

Vzápětí se přiřítili psi. S funěním očichali poslední zaječí stopy, zavětřili a několika dlouhými skoky doběhli k patě stromu. V bezmocném vzteku se vztyčili na zadní, předními tlapami se opřeli o kmen a hlasitě se rozštěkali. Kůra jen odletovala, jak mohutnými drápy drásali spodek borovice. Zajíc se roztřásl a strčil hlavu Vatanenovi do podpaží.

Ozvaly se opět hlasy opilců a brzy se u stromu objevilo pět mužů.

„Ticho!“ zařvali na psy. „Tak kamarádíček se nám usadil na stromě?“

Jeden z mužů kopl do kmene, druhý začal borovicí třást ve snaze shodit Vatanena na zem.

„Snad pán neztratil odvahu? Hoď laskavě toho zajíce na zem, abychom ti ho nemuseli zastřelit v náruči.“

„Střel na strom, střel na strom! To bude hlína, až budeš kamarádům vyprávět, že jsi zastřelil zajíce na stromě!“

„A zároveň sundal z větve jednoho podělanýho pobudu!“

Smáli se, až se za břicha popadali. Kopali do stromu, psi běhali kolem svých pánů a štěkali. Vatanenovi stouply do očí slzy bezmocného vzteku. Jeden z mužů si toho všiml.

„Vyprdněte se na toho sráče, vždyť už brečí. Pobavili jsme se, tak můžem jít.“

„Ale aspoň ještě hodinu tu necháme psy, aby ten pitomec dostal za vyučenou a příště si nevyskakoval. A teď se jdem saunovat, sauna už bude určitě připravená.“

Muži odešli a psi zůstali hlídat pod stromem, štěkali a vyli. Vatanenovi se chtělo zvracet.

Chvíli před soumrakem někdo psy hvízdnutím odvolal; neochotně se vrátili do domu. S Vatanenem se všechno točilo, zajíc se pořád ještě chvěl.

Ještě téhož večera se Vatanen vrátil do Helsink. Napřed chtěl jít na policii, ale pak si to rozmyslel. Leile řekl:

„Odjíždím na sever do Lääkimä. Tady na jihu mi to nesvědčí.“

A odjel.

21. Návštěva

Přišlo jaro, čas v čistém severském podnebí příjemně ubíhal. Vatanen připravoval dřevo na stavbu sobí ohrady. Zadal mu tu práci předseda sdružení chovatelů sobů a byla to práce tak akorát těžká - a hlavně svobodná a samostatná. I zajíc byl spokojený, všude kolem bylo vidět jeho stopy.

Leila psala, někdy přišly i dva dopisy najednou, protože do Läähkimäkuru nosili poštu jen jednou za čtrnáct dní. Leiliny dopisy byly horoucí a vřelé, bylo potěšení je číst. Vatanen odpovídal sporadicky, pouze, aby se tak řeklo, udržoval oheň. Leila doufala, že Vatanen dá vale Laponsku a vrátí se mezi lidi, avšak Vatanen váhal. Měl k jihu nedůvěru, způsoby a mravy obydlených končin se mu ošklivily.

Poslední březnový týden se život v baráku náhle a zcela změnil.

Probudil se medvěd z loňského podzimu (možná ale také, že po zážitcích z posledního předvánočního týdne vůbec neusnul) a začal se opět potulovat kolem. Vatanen to zjistil, když medvěd, který v hlubokém, rozměklém sněhu těžko hledal jinou potravu, strhl pár sobů. V noci přicházel až k baráku, očuchával stěny, občas se u některé z nich vymočil, a nespokojeně mručel do březnové tmy.

Huňáčovy noční návštěvy šly Vatanenovi na nervy; spal na palandě těsně u stěny a hekání za stěnou mu nedávalo spát. Připadal si jako rybka ve vrši, kolem níž krouží hlavatá štika.

Rozum Vatanenovi říkal, že na člověka medvěd nezaútočí, ale děly se přece i věci proti rozumu!

A pak se jedné noci jedna z nich skutečně stala: medvěd vyrazil okno i s rámem, strčil horní část těla dovnitř a nasával teplý vzduch místnosti. Byl úplněk, medvědův trup zakrýval téměř celý okenní otvor. Zajíc zavřískl a vyskočil na palandu Vatanenovi za záda. Vatanen ležel jako prkno, neodvažoval se pohnout.

Medvěd očichával potraviny na stole. Byly tam zbytky od večeře: sušené sobí maso, chléb, máslo, kečup. Vatanen viděl, jak medvěd začal ve světle měsíce dopadajícím dovnitř druhým oknem systematicky pořádat jednu poživatinu za druhou. Šustil papíry, rozbaloval je a hlavně strašně mlaskal. Brzy zbaštil, co se zbaštit dalo, a na chvilku se stáhl na dvůr.

Když se vrátil, byl ještě troufalejší. Tentokrát soustředil svoji pozornost na kečup. Vzal plastikovou láhev do tlap a udiveně si ji prohlížel. Vůně ho zřejmě zaujala; otáčel láhví v obrovských tlapách - zjevně však nevěděl, jak s jejím obsahem naložit.

Pak láhev zmáčkl. Pšouklo to, medvěd překvapeně vyhekl a kolem Vatanenovy hlavy prosvištěla červená prška a rozprskla se na stěnu.

Medvěd olizoval hrdlo láhve, občas prolétla místností další prška. Musel si při tom díle pořádně popatlat kožich - aspoň si ho pečlivě olizoval. Když si očistil kožich, začal olizovat desku stolu, ubrus z voskovaného plátna se pod jeho tlustým jazykem krabatil jako list papíru. Jak se natahoval za stále vzdálenějšími cákanci kečupu, okenní otvor se zcela zaplnil jako hrdlo láhve kartáčem. Když už ležel na stole více než polovinou těla, stůl se náhle překotil a medvěd žuchnul na podlahu. Jak zařinčelo nádobí, medvěd se polekal, brzy se však vzpamatoval a začal inšpicírovat světnici. Vatanen se stále neodvažoval pohnout.

Na řadu přišla podlaha postříkaná kečupem. Měsíc ozařoval obrovské pružné zvíře - byl to veskrze děsivý pohled. Jak huňáč olizoval jedno prkno za druhým, jeho obří hlava se neodvratně blížila k nohám Vatanenovy palandy, připomínala děsivý vysavač.

Jako prvnímu selhaly nervy zajíci. Skočil z palandy a zmateně běhal po místnosti. Medvěd se ho pokusil chytit, tím však jen pobídl zajíce k rychlejšímu běhu a nakonec se mu ušák schoval někam do kouta.

Medvěd se uklidnil a začal olizovat stěnu, u níž stála Vatanenova palanda. Lízal a lízal, až nakonec objevil Vatanena.

Zvědavě ho začal očichávat, vlhce horký dech hřál Vatanenovu tvář. Když medvěd ucítil Vatanenův dech, zavrčel, vzal muže do tlap a mírně jím zatřásl. Vatanen uvolnil svaly, snažil se předstírat, že je v bezvědomí.

Medvěd očichával muže ve své náruči, připomínal dítě, které dostalo hračku, a neví, co s ní. Kousl na zkoušku Vatanena do břicha - odpovědí mu byl pronikavý výkřik bolesti. Vyděšený medvěd odhodil Vatanena na stěnu a vyskočil oknem na dvůr. Vatanen se držel za břicho, před očima mu tančily mžitky, prsty vlhly od krve. Snad mi, proboha, neprokousl břicho?, vyděsil se. Vstal, strhl ze stěny pušku, v předklonu vyšel na dvůr a střelil do tmy. Medvěd uprchl, měsíc svítil jako rybí oko.

Vatanen se vrátil do baráku a ve světle petrolejové lampy se prohlížel. Břicho bylo mokré od krve a medvědích slin, jinak se ale zdálo být v pořádku. Medvěd ho kousl jen tak na zkoušku, vlastně ho jen zuby trochu stiskl. Poranil kůži, ale břicho neprokousl.

Zajíc kulhal. Medvěd na něj asi jen omylem šlápl, protože kdyby ho byl objevil, přinejmenším by ho rozplácl o stěnu.

Vatanen odkopl trosky stolu ke stěně, zakryl okenní otvor dekou a břicho si ovázal prostěradlem. Rána bolela, natolik se medvěd přece jen zahryzl.

Vatanen vzal zajíce do náruče, hladil jeho sněhobílý kožíšek a sliboval:

„Hned ráno se za ním rozjedem, musíme ho zabít.“ Zajícovy jemné bílé vousky se výhrůžně zaježily, jak snaživě mlel hubičkou; byl zřejmě stejného názoru: musíme ho zabít! Zajíc žíznil po medvědí krvi!

22. Bílé moře

Měsíc zašel. Vatanen dal do batohu jídlo na několik dní, do postranní kapsy strčil dvě desítky nábojů, naplnil zásobník pušky, nabrousil sekyru a vzal si s sebou ještě pět krabiček cigaret, zápalky a vosk na lyže. Zajíci řekl:

„A ty půjdeš taky, ne?“

Na stole nechal lístek se vzkazem:

„Jedu za medvědem, může to trvat mnoho dní. Vatanen.“

Navoskoval lyže, hodil si na záda batoh a pušku a připnul si lyže. Okolí baráku bylo plné starých medvědích stop, i v šeru však Vatanen viděl o kus dál pár stop čerstvých. Opřel se o hůlky, sníh se ani moc nebořil.

„A teď se, ty chlupatej ďáble, těš!“

Stopy vedly přes Läähkimäkuru. Vatanen jel rychle, odpichoval se oběma hůlkami, zajíc pokulhával za ním.

Na jasnou oblohu stoupalo březnové slunce, vzduch byl pichlavě svěží, sníh skřípal, jak do něj hůlky vybodávaly důlky. Stopa byla skvělá. Vatanen se radoval z jízdy a z běloskvoucího sněhu, který se ve vzcházejícím slunci třpytil tak, že když člověk nepřimhouřil oči, píchalo ho v čele.

Podle stop se zdálo, že medvěd se zklidnil, domníval se zřejmě, že mu nic nehrozí. Vatanen zrychlil, měl reálnou naději, že kořist dostihne.

Odpoledne vjel Vatanen do husté smrčiny, ve které medvěd odpočíval. Včas však uslyšel svého pronásledovatele a prchl. V honbě bylo třeba pokračovat: bude možná trvat mnoho dní, než Vatanen medvěda dostihne - pokud ho vůbec dostihne. Naštěstí se sníh bořil víc pod zvířetem než pod lyžařem.

Za smrčinou následovala oblast močálů. Stopy teď mířily k jihu. Když přejel jeden z nevysokých kopců, spatřil Vatanen v dálce několika kilometrů medvěda jako černou tečku, která brzy zmizela v zasněženém lesíku na protilehlém okraji bažiny. Vatanen ožil a rozletěl se širou plání.

Pak slunce zašlo a v šeru lesa se stopy téměř ztrácely; nezbývalo, než pronásledování přerušit. Vatanen porazil soušku, rozdělal oheň, usmažil si na pánvi plátek sobího masa, vypil čaj a dopřál si pár hodin spánku. Když se probudil, vyšel už měsíc, nebe bylo čisté a hon mohl pokračovat.

Drsná krása mrazivé noci v zasněžené pustině vzrušovala smysly a Vatanen jel a jel a nepociťoval nejmenší únavu. Mráz zesílil, pot mrzl na zádech, na řasách se tvořily celé chumáče jíní, jež bylo přes tu chvíli třeba holou dlaní rozmrazit.

Zajíc se zastavil, aby si ukousl výhonek vrby rostoucí na břehu potoka.

„Nezdržuj,“ řekl mu Vatanen. „Teď není čas na debužírování.“

Medvěd si ještě dvakrát lehl, byl asi už unavený. Vždy však včas uslyšel blížícího se lyžaře a prchl. Teď běžel k jihovýchodu. Již za dne překročili silnici na Tanhuu, nyní se blížili k Severovýchodní pustině. Mnoho říček a potoků té noci překročili, na jednom místě, kde led roztál, se medvěd napil vody Vatanen rozmrzlé místo opatrně objel - ještě že ho medvěd varoval, jinak by si možná díry v ledu nevšiml a utopil by se.

Měsíc zapadl a zešeřilo se. Byl čas rozdělat oheň. Jeho teplo Vatanena brzy uspalo, zajíc schroupal vrbovou větvičku a také se uložil ke spánku.

Když vyšlo slunce, Vatanen pokračoval v pronásledování led už museli překročit hranici okresu Savukoski a nacházeli se někde v neobydleném kraji na jihozápad od Martti. Brzy musí narazit na silnici - vypadalo to, že medvěd běží rovnou do Savukoski. A skutečně: netrvalo dlouho a dorazili k silnici.

Medvěd překročil silnici z Martti do Savukoski někde v polovině. Hradby sněhu, které udělal sněžný pluh, ho tak popudily, že vytrhl kovovou trasírku a ohnul ji jako březový proutek. Jako by tím Vatanenovi vzkazoval:

„Mám ještě dost sil, tak to, člověče, radši vzdej!“

Ale Vatanen to nevzdal.

Odpoledne slunce rozbřídlo sníh, začal se lepit na lyže a každý krok byl utrpením. Jet dál nemělo význam, byť čerstvé stopy na sněhu lákaly. Na skluznicích se tvořila stále tlustší vrstva sněhu, musel počkat do večera, až sníh opět ztuhne.

Večer Vatanen lyžoval asi dvě hodiny, ale pak se setmělo, že neviděl na dva kroky, měsíc dnes nevyšel. Musel strávit u ohně celou dlouhou noc. Vatanen odhadoval, že už překročili hranici okresu Salla. Zajíc byl k smrti vyčerpaný, nestěžoval si však - ten si nikdy na nic nestěžoval! Vatanen mu porazil mladou osiku, zajíc se najedl a lehl si k ohni, packy měl natažené. Dosud nikdy nevypadal tak unavený.

„Doufejme, že i medvěd toho má už plné zuby!“

Hned co se natolik rozšeřilo, že byly opět vidět stopy, Vatanen pokračoval v pronásledování. Batoh byl lehký, zásoby docházely. A bylo třeba spěchat i z jiného důvodu: medvěda musel zabít ještě před finsko-sovětskou hranicí. Směr cesty se již tolikrát změnil, že Vatanen na mapu příliš nespoléhal. Tak i teď spíš odhadoval, než věděl, že pojedou neobydleným krajem severní části údolí řeky Tenniö směrem k vesničce Narusce.

Čekal ho jednotvárný, k smrti vyčerpávající den.

Navečer dorazili k jižní části Karhutunturi, Medvědí hory.

Vatanen odbočil ze stop na silnici, která vedla do vesnice. Byl tak unavený, že na kluzké, vyplužené cestě několikrát upadl. Proti němu šly děti ze školy, všechny pozdravily. Takový je na severu zvyk, že děti zdraví dospělé. Vatanen se dětí zeptal, kde je ve vsi obchod.

Žádný tu nebyl, zrušili ho už dávno, pouze dvakrát v týdnu přijížděla pojízdná prodejna. Vatanen si odepnul lyže a zamířil do domu vedle zrušeného obchodu. V kuchyni seděl u stolu hospodář a jedl, hospodyně u sporáku loupala brambory a po jednom je nosila muži.

K smrti vyčerpaný člověk působí na jedné straně téměř odpudivě, současně však vyvolává soucit; na severu pak má práva, jež, je-li dostatečně vnímavý, instinktivně vytuší i člověk z jihu. Hospodář ukázal na židli vedle sebe a pozval Vatanena ke stolu.

Vatanen se pustil do jídla, byl však tak vyčerpaný, že se mu lžíce v ruce chvěla jako starci. Zapomněl si i sundat čepici. Sobí maso bylo měkké, omáčka hustá a chutná - Vatanen snědl všechno do posledního drobečku.

„Kdy přijede pojízdná prodejna?“ zeptal se Vatanen.

„Až zítra.“

„Mám naspěch, mohli byste mi prodat jídlo na pár dní?“

„Odkud jedeš?“

„Ze Sompia. Z Läähkimäkuru.“

„Pronásleduješ rosomáka?“

„Tak nějak.“

Do kuchyně s rámusem vtrhly děti, vracely se ze školy. Otec je vykázal na dvůr a odvedl Vatanena do pokoje. Stáhl přehoz z manželských postelí a vybídl Vatanena, ať si chvilku zdřímne. V kuchyni pak řekl ženě:

„Dej mu do batohu zásoby na čtyři dny a přikaž dětem, ať jsou na dvoře zticha. Nechám ho trochu prospat a pak ho vzbudím.“

Po dvou hodinách se Vatanen probudil sám. Zjistil, že spal v plné zbroji, i s botami na nohou. V kuchyni děti hladily zajíce, a jakmile viděly, že Vatanen je vzhůru, začaly se pošťuchovat a křičet.

Vatanen položil na stůl stomarkovku, avšak hospodář mu ji strčil zpátky do kapsy. Vyšli na dvůr. Vatanen šel ztuha, rána v břiše pálila.

„Nemáte kysličník?“

„Přines ho, Leeno!“

Děvče přineslo láhev a Vatanen odhalil břicho.

„Ten ďábel ale musel mít velkou tlamu!“ řekl hospodář, když uviděl stopy po kousnutí.

Ošetřil zanícená místa a ovázal břicho gázem. Vatanen vyrazil k lesu, než k němu však dojel, obrátil se a křikl na hospodáře:

„Tohle je Kotala nebo Naruska?“

„Naruska přece!“

Brzy objevil medvědí stopy a závod pokračoval. Bylo vidět, že medvěd je už hodně unavený a taky pěkně rozzuřený: sdíral kůru ze stromů, jež mu přišly do cesty, vyvrátil i několik pařezů, lámal suché větve. Jestlipak už překročil hranici? říkal si Vatanen v duchu a nahlas pravil:

„Máš to, staříku, marný, ani velmoc tě nezachrání!“

V noci se zvedl mrazivý vítr. Měsíc bylo pro mraky stěží vidět, Vatanen musel pronásledování na pár hodin přerušit. Když před ránem opět vyrazil, zjistil, že vítr stopy zavál, a tak musel dlouho křižovat lesem, než narazil na čerstvou stopu.

Kolikátý den byl na cestě? Ale to už teď bylo jedno.

Vatanen strčil k smrti vyčerpaného zajíce do batohu a pokračoval po stopě. Sníh padal stále hustěji, nakonec se zvedla prudká chumelenice. Ve vánici jen stěží rozeznával stopy, i když byly zcela čerstvé. Vatanen věděl, že kdyby teď ztratil stopu, celé pronásledování by vyšlo nazmar. Břicho ho pálilo, gáz sklouzl na slabiny, nebyl však čas ránu ošetřit.

Dorazil k úpatí hory; silný vítr vanoucí po úbočí zpoceného a vyčerpaného lyžaře málem porazil. Vatanen se však nevzdával, nesměl se vzdát! Před očima se mu dělalo černo - nebyl to, proboha, začátek sněžné slepoty po tom, co tolik dní upřeně sledoval stopu?

„Ale já tě dostanu, ty bestie!“

Vatanen sledoval stopy, rychle se pokrývající čerstvým sněhem, jako stroj. Ta tam byla počáteční radost z pohybu, z rychlé jízdy. Sněžná bouře řádila celý den, Vatanen už dávno nevěděl, jakým směrem jede, stop se však držel jako pijavice. Občas strčil do úst flák zmrzlého vepřového z Narusky, sousta zapíjel sněhem, který shrábl z ramen. A pak náhle les končil a stopy vedly rovnou na vypluženou silnici. Medvěd byl tak unavený, že pokračoval po silnici! Na zledovatělém povrchu to místy klouzalo, na čerstvě napadaném sněhu však byly dobře vidět velké stopy po drápech. Vatanena ozáblo, zamrazilo ho v zádech.

Dojel ke křižovatce. Byly tam ukazatele. Skvělé! Konečně bude vědět, kde je.

Vatanen zastavil, těžce se opřel o hůlky a snažil se přečíst, co bylo na ukazatelích - nerozuměl však ani slovu.

Vatanen přejel do Sovětského svazu. Nápisy byly ruské, v azbuce. Z ohromení mu na čele vystoupil pot.

Má se snad vrátit nebo se má ohlásit na nejbližší ruské stanici?

„Za nic na světě!“

A Vatanen pokračoval v cestě, lyžoval po medvědí stopě až do večera. Ještě než padla tma, zahlédl na okamžik medvěda, vzápětí mu však zvíře zmizelo z dohledu. Opět porazil soušku, rozdělal oheň a přenocoval u něj, poprvé na půdě Sovětského svazu. Před ním byly nekonečné karelské pustiny, teď už půjde opravdu do tuhého.

V následujících dnech se částečně vyjasnilo. Přejeli několik velkých silnic, medvěd mířil stále na východ, byl k neutahání, zdálo se, že to snad nikdy nevzdá. Z jihu směrem na Murmansk letělo nadzvukové letadlo, to byla podívaná! Ďábelsky rychlý stroj s lesknoucími se křídly udělal na unaveného lyžaře hluboký dojem; mají to lidé různé dopravní prostředky!

Medvěd se vyhýbal vesnicím a volil cestu neobydlenými končinami. Za celou dobu nepotkal Vatanen živáčka, pouze několikrát narazil na stopy po sněžném pluhu. Že by si nikdo nevšiml, že překročil hranici? Možné to bylo, v takové čině ani Vatanen nepoznal, že je na cizím území. A tímto se také prokázalo, že řeči o železné oponě jsou jenom řeči: vždyť ani lyže se mu nezapletly do ostnatého drátu.

Zásoby jídla došly už před dvěma dny, Vatanen však pokračoval v pronásledování. Dojel k malé vesničce, medvěd přenocoval v jakési kamenné rozvalině. Bývalá solivarna, usoudil Vatanen. Někde nablízku musí být moře. Bílé moře!

A pak narazil na murmanskou železnici. Jak přejížděl několikeré koleje, lyže v mrazivém vzduchu zvonily. Až když byl pár metrů za kolejemi, všiml si, že železnice je elektrifikovaná.

A pak dorazil k moři. Medvěd prchal po ledu, v dálce byl vidět černý ledoborec, v průrvě, kterou prorazil, plulo několik menších obchodních lodí.

Medvěd běžel po ledu Kandalakšského zálivu, Vatanen lyžoval za ním. Ve vzdálenosti několika kilometrů směrem na sever stoupal k jasnému nebi kouř z komínů továren města Kandalakša.

Medvěd doběhl až k průrvě, kterou prorazil ledoborec. Vatanen lyžoval za ním, na třpytivé ledové pláni Bílého moře se odehrálo poslední dějství této přízračné pouti: Medvěd se na okraji průrvy postavil na zadní a zařval strašným hlasem; na slunci se zaleskl bílý límec na černém kožichu. Medvěd se otočil k Vatanenovi a vykřičel mu do tváře svou divokou nenávist. Vatanen si odepnul lyže, lehl si na led, palcem setřel z pušky jinovatku, odjistil a střelil šelmu přímo doprostřed hrudi.

Obrovitý medvěd padl na led jako podťatý, druhé rány nebylo třeba. Vatanen se po čtyřech připlazil k medvědovi a otevřel mu hrdlo; na sníh se začala valit černá, sražená krev. Vatanen si jí nachytal plné dlaně a napil se. Pak se posadil na obrovitý trup, zapálil si poslední cigaretu a rozplakal se. Plakal, aniž věděl proč, pláč přišel sám a on se mu nebránil, hladil medvěda, hladil i zajíce, který ležel v batohu a měl zavřené oči.

Na led se snesla dvě letadla, z kterých vyskákali vojáci. Jeden z nich přistoupil k Vatanenovi a řekl karelským nářečím:

„Tak jsi ho, kamaráde, dostal. Jménem Rudé armády mi dovol, abych ti zaprvé pogratuloval a zadruhé abych tě zajal jako špióna. Ale neboj se, je to jen formalita. A teď si dej frťana.“

Ledová vodka vháněla slzy do očí. Vatanen se představil a řekl:

„Prosím za odpuštění, že jsem překročil hranici, ale jinak bych medvěda nedostal.“

„Vot, odpouští se ti. Tos ale urazil cestu! Teď si nastup, chlapi se už o medvěda postarají, toho zajíce bereš s sebou?“

Nastoupili do letadla, které se hned vzneslo, letělo pár minut a přistálo na pevnině.

„Vot, napřed saunu a pak spát. Zejtra si tě vyslechneme.“

23. V péči velmoci

Vatanen se zajícem strávili v sovětském zajetí dva měsíce. Za tu dobu Vatanena mnohokrát vyšetřovali, zajímali se i o poměry v současném Finsku. Ukázalo se, že sovětští pohraničníci sledovali Vatanena od chvíle, kdy překročil hranici, den za dnem, až na břeh moře.

I v karelském rozhlase o něm mluvili.

Dělal s ním rozhovor redaktor z deníku Sovětská Karélie, v novinách vyšla fotografie Vatanena s medvědí kůží na ramenou, se zajícem v podpaždí. Na všech úřadech se k němu chovali vlídně, ani ho nezavřeli, mohl se volně procházet po Petrozavodsku, když slíbil, že se o své vůli nevrátí do Finska dřív, než jeho případ bude uzavřen.

Do Finska byl odeslán dvousetstránkový vyšetřovací protokol s podrobným popisem Vatanenova pobytu jak na finské, tak na sovětské straně. Sovětské úřady žádaly finské ministerstvo vnitra, aby ověřilo, zda jsou Vatanenova tvrzení pravdivá. Za měsíc přišla do Petrozavodsku písemná odpověď, že Vatanen mluvil pravdu; podle toho, co finská strana psala, se však Vatanen dopustil mnoha závažných přestupků.

Předně se provinil cizoložstvím. Dále: V létě, když opustil manželku, nenahlásil úřadům změnu bydliště. Za třetí: Nikde se nepřihlásil, byl tedy bezdomovec. Za čtvrté: Měl ve svém vlastnictví po několik dnů divoké zvíře bez patřičného povolení. Za páté: V Nilsiä, ještě s jistým Hannikainenem, načerno chytal ryby. Za šesté: Během lesního požáru se provinil proti alkoholovému zákonu požitím načerno vyrobené kořalky. Za sedmé: Tento načerno vyrobený alkohol požíval spolu s jistým Salosensaarim v době, kdy měl zachraňovat dobytek a lidi před požárem. Za osmé: V Kuhmu se provinil zneuctěním nebožtíka. Za deváté: Poblíž vsi Meltaus se podílel na svévolném přisvojení a nezákonném prodeji válečné kořisti. Za desáté: V Posiu se provinil týráním ptáka. Za jedenácté: Ve Vittumaisenoje ublížil na těle učiteli lyžování jménem Kaartinen. Za dvanácté: Včas neinformoval příslušné úřady o brlohu nebezpečného medvěda v oblasti Läähkimäkuru. Za třinácté: Účastnil se lovu na medvěda bez povolení nosit zbraň. Za čtrnácté: Bez oficiálního pozvání se účastnil večeře podávané ministerstvem zahraničí. Za patnácté: Využil nedorozumění a nechal svého zajíce bezplatně ošetřit ve státním výzkumném ústavu. Za šestnácté: Napadl na WC jedné helsinské restaurace sekretáře konzervativního svazu mladých. Za sedmnácté: Jel opilý na kole do Keravy. Za osmnácté: Při pobytu v Turenki a Hanku se, ač ženatý, zasnoubil s jistou Heikkinenovou. Za devatenácté: Ještě jednou se provinil nezákonným honem na medvěda bez povolení nosit zbraň. Za dvacáté: V souvislosti se shora zmíněným honem bez pasu a víza překročil finsko-sovětskou hranici; poté se - za jednadvacáté - provinil dalšími trestnými činy, jež přiznal sovětským úřadům.

Dále se v dopise pravilo, že za zmíněné přestupky a trestné činy bude Vatanen souzen finskými soudy, a proto finská strana žádá vydání dotyčného Vatanena, medvědí kůže a zajíce finskému státu.

„Ty jseš mi ale zločinec,“ smál se petrozavodský vyšetřovatel. „Nezbývá mi, než tě poslat do Leningradu, ať oni rozhodnou, co s tebou.“

V Leningradu ubytovali Vatanena na dobu, než sovětské úřady rozhodnou, v hotelu Astoria. Sověti nakonec došli k závěru, že vůči Vatanenovi nemají žádné požadavky, a 13. června jej i se zajícem posadili na Finském nádraží do vlaku. Major, který je doprovázel, Vatanena srdečně objal, políbil na obě tváře a řekl:

„Kamaráde, až tě pustí, přijeď zase do Astorie a pořádně to oslavíme!“

24. Epilog

A jak to s Vatanenem dopadlo? Na hranicích ho zatkli a odeslali v trestaneckém voze do Helsink, kam putoval také zajíc; cestoval v bedýnce, která měla po stranách kulaté otvory a na víku nápis: „Zvíře.“

Ve vyšetřovací vazbě Vatanen zpytoval svoje svědomí, žádnou lítost však nakonec neprojevil, naopak se mezi čtyřmi stěnami tak zatvrdil, že vězeňského pastora, božího člověka s beránčí tváří a laskavým pohledem, dohnal k slzám.

Se zajícem vyvstal úřadům problém: nebylo sporu, že zvíře je Vatanenovým majetkem, který nelze ani zabít ani sníst. Vatanen prostřednictvím svého právního zástupce žádal, aby zajíc byl souzen jako spoluviník za všechny zločiny, z nichž byl Vatanen viněn; tímto požadavkem chtěl Vatanen dosáhnout toho, aby mohl snášet útrapy vězení společně s milovaným tvorem.

Ředitel vězeňské správy prostudoval zákony a došel k závěru, že kdyby Vatanen byl žena a zajíc Vatanenovo dítě, mohlo by dítě zůstat s matkou ve vězení do doby, než se obejde bez mateřské péče, ale se zvířaty tak podle finských zákonů nakládat nelze. Zajíc vlastně nebyl ani domácí zvíře, přesto nejvyšší autorita vězeňské správy ve svém dobrozdání napsala, že vězňům není povolena ani společnost domácích zvířat. Navíc by umístění zajíce do Vatanenovy cely bránil i zákon na ochranu zvířat, neboť to bylo příliš nezdravé místo pro divoké zvíře, za něž bylo možno Vatanenova zajíce z právního hlediska i nadále považovat. Na základě shora zmíněného zamítlo vedení vězeňské správy přemístění zajíce do cely, neboť by tam mohl uhynout. „Pochopte, že vaše cela je příliš skličující místo pro nevinného tvora,“ vysvětloval vězeňský pastor Vatanenovi, když ho seznamoval s verdiktem úřadů.

Vatanen uspěl, až když napsal prezidentu republiky; dopis, přilepený na dno jídelní misky, propašoval za zdi vězení do závodu, kde se galvanovalo vězeňské nádobí, a dělník, který dopis našel, jej spolkl, večer ve své garsonce vykadil, usušil a vyžehlil, vložil do čisté obálky a o půlnoci za měsíčního svitu vhodil do schránky u prezidentského paláce, odkud byl dopis následujícího rána přesně v šest hodin s ostatní poštou doručen do prezidentské kanceláře.

Od otevření dopisu do chvíle, kdy byl zajíc v proutěném koši přinesen do Vatanenovy cely, uplynula přesně hodina a deset minut. Když se Vatanena ptali, jak to zařídil, odpověděl, že o tom nechce mluvit, neboť se jedná o velice důvěrnou záležitost.

Já, autor této knihy, jsem měl jedinečnou příležitost několikrát ho během vyšetřovací vazby navštívit. Měli jsme několik dlouhých rozhovorů, já si dělal co možná nejpodrobnější poznámky a na jejich základě jsem pak napsal tuto knihu.

Do mé mysli se vryl obraz muže v mnohém ohledu výjimečně bystrého a přemýšlivého, člověka ryzího charakteru. Do smrti si budu pamatovat Vatanenova slova na závěr posledního rozhovoru: „Tak takový je život.“

Vatanen byl podle mne ryzí buřič; dokázal se osvobodit od toho, co ho spoutávalo, a v tom byla jeho velikost. Když hladil v ponuré cele svého zajíce, jako by byl jeho matka, uvědomoval jsem si, co také mohou znamenat vznešená slova lidská solidarita. Vzpomínám na chvíle, kdy Vatanen hleděl vlhkým zrakem na kamennou zeď vězení a ve mně klíčil nejasný pocit, že nikdo a nic nemůže zabránit tomuto muži zahnanému do nešťastné životní situace, aby ještě jednou prokázal sílu své mimořádné osobnosti. Ve chvíli, kdy tato kniha šla do tisku, přinesli do mé pracovny bleskový telegram z vězení, který přivezl jízdní kurýr. Stálo v něm: Vatanen a zajíc utekli!

Spěchal jsem do vězení, kde jsem se dozvěděl podrobnosti o útěku. V naší kriminalistice patří tento případ k těm nejkurióznějším. Vatanen tak velice toužil po svobodě, že jednoho dne, kdy už déle nemohl snášet trýzeň duše, prošel se zajícem v náruči stěnou své cely na vězeňský dvůr, zamířil k vnější zdi vězeňského areálu, i tou prošel, a od té chvíle ani jeho ani zajíce nikdo nespatřil. Strážci zůstali v době jeho útěku za svými kulomety jako přimražení, nebyli s to jakýmkoliv způsobem útěku zabránit. Ani Vatanenova advokátka L. Heikkinenová nebyla druhého dne po útěku k zastižení a nikdo nevěděl, kde by mohla být.

I tento poslední známý čin ukazuje, že s Vatanenem neradno si zahrávat.

Arto Paasilinna

autor: Arto Paasilinna

název: Zajícův rok

originální název: Jäniksen vuosi

rok vydání: 2004

vydal: nakladatelství Hejkal

přeložil: Jan Petr Velkoborský

ISBN: 80-86026-27-2

konverze: em

verze: 2013.08.15