Diana Palmer

Žoldák osudu

PRVNÍ KAPITOLA

Gabby si dělala o šéfa starost. Vůbec totiž nevěděla, co se děje. J.D. nasupeně chodíval po kanceláři, a když nemohl najít poznámky nebo upomínky, které si psal na obálky nebo staré vizitky, třískal věcmi o stůl. Když mu Gabby nepřinesla kafe s úderem deváté, zlobně ji sjel pohledem. Navíc se vždycky zatoulaly nějaké složky, za což pochopitelně mohla ona, a neustále ho v soustředění rušily telefony. V široké tváři měl stále zachmuřený výraz a v hnědých očích mu hněvivě blýskalo. Jenže toho rána přecházel po kanceláři a kouřil jako fabrika. A to bylo neobvyklé. J.D. totiž přestal kouřit už před mnoha lety, ještě než Gabby začala u advokátní kanceláře Brettman a Dice pracovat.

Pořád jí nešlo do hlavy, co ho mohlo tak vytočit. Prve mu přepojila meziměsto a podle zvuku se zdálo, že mu zřejmě volá někdo ze zámoří. S největší pravděpodobností se jednalo o Roberta, manžela jeho sestry Martiny, který žil na Sicílii. Nedlouho nato se spustila smršť odchozích telefonátů. Nyní bylo ticho, jen tiše klapala klávesnice počítače, jak Gabby přepisovala poslední dopis, který jí J.D. nadiktoval.

Opřela si bradu o ruce a zvědavýma zelenýma očima pozorovala dveře. Dlouhé tmavé vlasy měla vyčesané nahoru, aby jí nepřekážely při práci, jen několik volných pramenů se jí zlehka vlnilo kolem obličeje, díky čemuž vypadala ještě elfštěji než obyčejně. Na sobě měla zelené šaty, které lichotily jejím ladným křivkám. Ovšem J. D. by si jí nevšiml, ani kdyby si po kanceláři vykračovala nahá. Když ji zaměstnal, nechal se slyšet, že prý vykradl kolébku. A když to říkal, vůbec se u toho nesmál. I když jí už nyní bylo třiadvacet, pořád si ji dobíral kvůli tomu, že je prý moc mladá. Potměšile přemýšlela, co by asi tak J. D. řekl, kdyby jeho jménem zažádala o starobní důchod. Jak je starý, nikdo nevěděl. Mohlo být mu tak kolem čtyřicítky, silné vrásky v obličeji neměl jen tak pro nic za nic.

Byl jedním z nejproslulejších právníků zaměřujících se na trestní právo v Chicagu. Rozčeřil tamní stojaté vody. Nepřátelsky naladěné svědky dokázal semlít jako náplň do salámu. Ale čemu se věnoval předtím, než do této branže před pěti lety vstoupil, o tom se nevědělo nic. Přes den se údajně živil rukama a po večerech studoval práva. A díky své pronikavé inteligenci, která byla jako stvořená pro náročné úkoly, vystoupal po žebříčku rychle vzhůru.

Kromě vdané sestry v sicilském Palermu neměl příbuzné ani blízké přátele. Nikoho si nechtěl pustit k tělu. Ani svého společníka Richarda Dice, ani Gabby. Žil sám a pracoval převážně také sám, až na pár případů, kdy potřeboval informace, které mu mohla sehnat jedině žena, nebo kdy s sebou musel vzít i Gabby coby zástěrku. Občas s ním proto o půlnoci chodila do skladišť na schůzky s lidmi obviněnými z vraždy nebo brzy nad ránem do přístavu, kam měla připlout loď s potenciálním svědkem.

Vzrušení tomuto životu v žádném případě nechybělo, a tak Gabby děkovala bohu, že její máti v texaském Lytlu vůbec netuší, jak moc toho vzrušení je. Do Chicaga Gabby přijela, když jí bylo dvacet; celé dny musela máti přesvědčovat, aby s tím pošetilým nápadem souhlasila, aby jí dovolila pracovat pro vzdáleného bratrance. Ovšem onen bratranec poměrně nečekaně umřel a ve stejné době si J. D. právě podal inzerát, že hledá osobní sekretářku. Když přišla na pohovor, během pěti minut ji přijal. To se stalo před dvěma lety a nutkání, které ji do téhle kanceláře dovedlo, nikdy ani na vteřinu nezalitovala.

Už jenom samotná skutečnost, že pro něj pracuje, znamenalo pro Gabby jakési pomyslné pírko za kloboukem. Ostatní sekretářky v budově z ní v jednom kuse o jejím atraktivním a věhlasném šéfovi tahaly informace. Ovšem Gabby se chovala stejně tajnůstkářsky jako on. A proto také na místě jeho sekretářky vydržela tak dlouho. Věřil jí totiž jako nikomu druhému.

A nyní se z ní stala dokonce asistentka v oblasti práva, jelikož si na místní odborné škole po večerech doplnila vzdělání. Už zdaleka jenom nepřepisovala dopisy a netiskla na xeroxu kopie. Kancelář se totiž vybavila počítačovým systémem. A ona s ním pracovala, rovněž šéfovi obstarávala pochůzky, a když to povaha případu umožňovala, často s ním i cestovala.

Zatímco si tak v duchu přemýšlela, najednou se rozletěly dveře. Jako lokomotiva se jimi prohnal J. D., tak energický a jedinečně chlapský, až měla pocit, že by mu asi většina mužů instinktivně uhnula z cesty. V patách se mu řítil jeho společník Richard Dice a doslova soptil.

„Měj rozum, J. D.!“ nabádal ho mladší muž, divoce rozhazoval vyzáblýma rukama a zrzavé vlasy se mu kolem hubeného obličeje málem ježily hrůzou. „To je práce pro policajty! Co tady zmůžeš?”

J.D. se na něj ale ani nepodíval. Zastavil se u Gabbyina stolu a ve tváři měl výraz, jaký u něj ještě nezažila. Bezděky si jeho obličej s olivovou pletí a hluboko posazenýma očima prohlížela. Měl nejhustší a nejčernější řasy, jaké kdy viděla. Vlasy měl právě tak husté, silně zvlněné a prokvetlé ryzím stříbrem. Na věku mu přidávaly drobné jizvy, nikdy však v sobě nenašla tolik statečnosti, aby se ho zeptala, kde k nim přišel a jak. Ten, kdo mu je způsobil, musel být chlap jaksepatří. J.D. měl totiž postavu jako tank.

„Sbalte si kufr,” vybídl Gabby tónem tak chmurným, že se radši na nic nevyptávala. „A za hodinu se vraťte. Máte v pořádku pas?”

Překvapeně zamrkala. Tohle byl i na jeho poměry kvalt. „Ano, mám…“

„Vezměte si jenom lehké oblečky, tam, kam jedeme, je horko. Nějaké ty džíny, volné košile, svetr, několikery boty a spoustu ponožek.” Bez přestávky dodal: „A taky si nezapomeňte tu svou licenci radioamatéra třetí třídy. Nemáte nějakého příbuzného na ministerstvu zahraničí? To by se nám mohlo hodit.”

Gabby z toho byla celá pryč. „J. D., co se to…?“ osmělila se.

„Tohle přece nemůžeš,” drmolil si dál svou Dick, ale J. D. ho nevnímal.

„Dicku, než se vrátím, budeš si muset vzít na starost moje případy,” halekal hlasem podobným dunění hromu. „Kdybys měl nějaké potíže, ať ti pomůže Charlie Bass. Nevím přesně, kdy se vrátíme.”

„J. D., mohl bys mě poslouchat?”

„Musím si sbalit pár věcí,” odtušil J. D. stroze. „Zavolejte do agentury, Gabby, ať Dickovi pošlou dočasnou sekretářku. A vraťte se sem přesně za hodinu.”

Pak za sebou zabouchl dveře. Dick bez okolků zaklel a strčil si ruce do kapes.

„Co se to děje?” vyzvídala Gabby. „Mohl by mi někdo laskavě říct, kam s tím pasem pojedu? A mám vůbec na vybranou?”

„Uklidněte se a já vám povím to málo, co vím,” povzdechl si naštvaně Dick a posadil se jí na stůl. „Asi víte, že má J. D. sestru a ta se vdala za italského obchodníka, který zbohatl v rejdařství a nyní žije v sicilském Palermu, viďte?”

Gabby přikývla.

„A víte taky, že se únosy stávají rychlou metodou financování revolučních bojůvek?” ptal se dál.

Cítila, jak celá bledne. „Oni mu unesli švagra?”

„Ne. Unesli mu sestru, když si sama vyrazila na nákupy do Říma.”

Gabby zatajila dech. „Martinu? Ale vždyť to je jeho jediná příbuzná!”

„To já vím. Požadujou pět miliónů dolarů, a Roberto je sehnat nedokáže. Je úplně bez sebe. Řekli mu, že jestli to oznámí úřadům, tak ji zabijou.”

„A J. D. ji chce jet do Itálie zachránit?”

„Tomu říkám postřeh,” zabručel Dick. „Jako obvykle se klidně a rozvážně hodlá do všeho po hlavě vrhnout jako slon mezi porcelán.”

„Takže chce jet do Itálie? A se mnou?” civěla na něj. „Proč musím jet i já?”

„To se zeptejte jeho. Já tady jenom pracuju.”

Popuzeně si povzdechla a vstala. „Jednoho dne si najdu nějakou rozumnou práci, schválně si počkejte, uvidíte sám,” ucedila a v očích se jí zračil pocit marnosti. „Chtěla jsem si skočit na oběd k McDonaldovi a odejít dřív, abych stihla ten nový sci-fi biják v Grandu. A místo toho se budu muset trmácet do Itálie… a vlastně ani nevím, co tam budu dělat,” dodala zamračeně. „Snad nechce fušovat do práce italským úřadům?”

„Martina je přece jeho sestra,” připomněl jí Dick. „Nikdy o tom sice nemluví, ale z toho, co jsem tak pochytil, si zřejmě prošli drsnou výchovou, a tudíž k sobě mají hodně blízko. Aby ji zachránil, zlikvidoval by J. D. třeba celou armádu.”

„Ale vždyť je to přece právník,” namítla Gabby. „Co chce dělat?”

„To mi taky nejde na rozum,” posteskl si Dick.

„Už je to tady zas,” zamumlala si pro sebe, uklidila si stůl a vytáhla ze zásuvky kabelku. „Když tohle udělal naposled, letěli jsme do Miami, kde jsme měli ve dvě ráno v opuštěném skladišti schůzku s podezřelým informátorem. A dokonce po nás stříleli!” zachvěla se. „Radši jsem si ani netroufla mámě říct, co se tam dělo. A když už mluvím o mámě, co jí mám vůbec napovídat?”

„Povězte jí, že jedete se šéfem na dovolenou,” zazubil se. „Bude nadšená.”

Zlostně se na něj podívala.

„Šéf si dovolenou nebere. Maximálně na sebe bere riziko.”

„Můžete dát výpověď,” navrhl jí.

„Výpověď!” zvolala. „Kdo tady mluvil o výpovědi? Dovedete si představit, že bych pracovala u normálního advokáta? Celý den sepisovala nudné dokumenty, smlouvy a žádosti o rozvod? To jste uhod!”

„V tom případě vám navrhuju, abyste brnkla Jamesi Bondovi,” podotkl, „a zeptala se ho, jestli by náhodou neměl navíc nějaké ty výbušné sirky anebo jaderné hlavice v párátku.”

Gabby mu věnovala strohý pohled.

„Umíte španělsky?”

„Ani trochu,” řekl překvapeně.

Odpovědí mu bylo několik ostřejších výrazů v tomto zpěvném jazyce, kterým předák jejího otce mluvil s nádeníky na ranči, když byla ještě malá holka. Pak udělala pukrle a vyšla ze dveří.

DRUHÁ KAPITOLA

Gabby už zažila šéfa v mnoha rozmanitých náladách, ale té, jakou měl nyní, nesahala žádná ani po kotníky. Seděl vedle ní v letadle strnule, jako by spolkl pravítko, a téměř nevnímal ani kelímek s černou kávou, který nejistě držel v mohutné ruce.

Nejhorší ze všeho ale bylo, že ji vůbec nenapadalo, co říct. J.D. nebyl tím typem člověka, který by stál o soucit. Nebylo však snadné vedle něj pouze sedět a mlčky sledovat, jak přemýšlí. O sestře Martině před Gabby moc často nemluvil, ale něha, s níž ji líčil, hovořila za vše. Pokud nějakého lidského tvora na zemi miloval, pak právě Martinu.

„Šéfe…“ osmělila se znepokojeně.

On zamrkal a podíval se na ni. „Co?”

Jeho přímému pohledu se vyhnula. „Jenom jsem vám chtěla říct, že mě to mrzí.” Dlouhými štíhlými prsty si nepokojně pohrávala se sukní bílého kostýmku, který měla na sobě. „Vím, jak to pro vás musí být kruté. V podobných situacích se toho asi moc dělat nedá.”

Tvrdými rysy se mu na okamžik mihl zvláštní úsměv. Dopřál si doušek kávy.

„Myslíte, že ne?” nadhodil suše.

„To nemyslíte vážně, že se nespojíte s úřady, viďte?” trvala na svém. „Mají teď přece na to takové ty zvláštní týmy a jednu oběť únosu už zachránili…“

Zpříma se na ni podíval. Ten pohled ji umlčel v půli věty. „Jenže to byl politický únos. A tohle není. A co se těch zvláštních týmů týká, Darwinová, ani ty nejsou neomylné. Nehodlám Martinin život dávat v sázku.”

„To ne,” hlesla. Zadívala se mu na ruce. Měl je úžasně mužné: prsty dlouhé, symetrické a stejně tmavě olivové jako obličej, k tomu ploché nehty a vlnité chloupky podobné těm, které mu rostly kolem hodinek na zápěstí. Měl zkrátka silné ruce.

„Snad nemáte strach?”

Zvedla zrak. „No, tak nějak,” přiznala se mu. „Vždyť já vlastně ani nevím, kam to letíme.”

„Na to už byste měla být zvyklá,” připomněl jí suše.

Gabby se zasmála. „To asi jo. Za poslední dva roky už jsme nějaké to dobrodružství zažili.”

Vytáhl viržinko, zapálil si ho a přes plamen se na ni přimhouřenýma očima zahleděl. „Proč jste se ještě nevdala?” zeptal se jí nečekaně.

Ta otázka ji zaskočila. Hledala vhodná slova. „Já vlastně nevím,” odtušila. „Asi jsem se prostě o chlapy nějak nezajímala. Ještě před čtyřmi roky jsem žila v malém texaském městečku. Pak jsem přijela pracovat sem u bratrance, ten umřel, vy jste potřeboval sekretářku…“ Tiše se zasmála. „Při vší úctě, pane Brettmane, u vás práce vlastně nikdy nekončí, jestli víte, jak to myslím. Není tady pevně daná pracovní doba.”

„Ale nikdy jste si na to nestěžovala,” poznamenal.

„A kdo by si taky stěžoval?” vyhrkla. „Procestovala jsem celou zemi a půlku světa, setkávám se s gangstery, už po mně i stříleli…!“

Tiše se zachechtal. „Tomu říkám pracovní náplň.”

„A ostatní sekretářky z baráku blednou, doslova blednou závistí,” odpověděla blazeovaně.

„Ale vy nejste sekretářka. Jste asistentka. Vlastně mě napadlo,” potáhl si zadumaně z viržinka, „že bych vás poslal studovat práva. Máte velký potenciál.”

„To sotva,” namítla. „Nikdy bych nedokázala stát v soudní síni plné lidí a dusit svědky, jako to umíte vy. Anebo tak skvěle pronést závěrečnou řeč.”

„Přesto byste se mohla právu věnovat,” připomněl jí. „Třeba firemnímu právu. Nebo se specializovat na záležitosti majetkové a obchodní. Na rozvody. Převody půdy. Je spousta oblastí práva, kde řečnické umění nepotřebujete.”

„Nevím, jestli bych se tomu chtěla věnovat po zbytek života,” prohlásila.

Pozvedl bradu. „Kolik vám je?”

„Třiadvacet.”

Prohlížel si její drdol, brýle na čtení, které měla nyní zvednuté ve vlasech, stylový bílý lněný kostým, který jí seděl jako ulitý, i délku jejích štíhlých nohou a kroutil hlavou. „Nevypadáte na to.”

„Mohl byste to zopakovat zhruba tak za dvacet let?” poprosila ho. „Tehdy už mi to asi bude lichotit.”

„Čím byste chtěla být?” naléhal dále a pohodlně se opřel. Šedivý hedvábný oblek s vestičkou zdůrazňoval jeho urostlou postavu. Seděl tak blízko, že až cítila teplo jeho těla, což ji zvláštně zneklidňovalo.

„Já vlastně ani nevím,” hlesla a okénkem se zadívala na mraky. „Třeba tajnou agentkou. Odvážnou průmyslovou špiónkou. Nebo artistkou.” Přes rameno na něj pohlédla. „Tyhle práce jsou ale ve srovnání s tím, co dělám u vás, šéfe, pěkná nuda. Dozvím se vlastně vůbec, kam to letíme?”

„Samozřejmě do Itálie,” odpověděl.

„Jistě, to jsem pochopila. Ale kam do Itálie?”

„Nejste trochu zvědavá?” povytáhl chundelaté obočí. „Letíme do Říma. Zachránit mou sestru.”

„Ano, samozřejmě,” odvětila. Maniakům se radši nemá odporovat, pomyslela si v duchu. Konečně kápl božskou. Vzhledem k tomu, jak dlouho ji napínal, už bylo také načase.

„Dovolíte, slečno Darwinova?” zeptal se. Úmyslně se přes ni natáhl, aby típl viržinko, a tváří se ocitl tak blízko, že až cítila jeho kořeněnou kolínskou i teplý dech prodchnutý vůní dýmu. Když jeho prsty popelník opustily, otočil k ní hlavu.

Jeho pohled jí způsobil šok, jaký ještě nezažila. Jako by jí celým tělem z očí až do konečků prstů na nohou prostoupilo zemětřesení a ty se jí z něj málem zkroutily. Teprve když se jí srdce rozbušilo jako o závod a dech jí uvízl v hrdle, uvědomila si, jak je s ním zranitelná.

„Váhal jsem, jestli vás vzít s sebou,” prohlásil polohlasem. „Radši bych vás nechal doma. Jenže nikomu jinému tolik nevěřím a tohle je pořádně ožehavá situace.”

Snažila se chovat jakoby nic. „A je vám jasné, že to, co zvažujete, by mohlo znamenat její smrt?”

„Ano,” odpověděl stroze. „Jenže kdybych nic neudělal, mohla by umřít ještě rychleji. Víte, jak to v podobných případech obvykle chodí, ne?”

„Ano, vím,” uznala. Zrakem mu spočinula na širokých ústech se rty, které jako by měl vytesané z kamene, a pak se mu opět zadívala do tmavých očí. Takhle zblízka vypadal jinak.

„Udělám to, co mi připadá nejlepší,” prohlásil. Prsty jí upravil na krku pramen vlasů a ona se z jeho dotyku celá zachvěla. „Nevíme jistě, jestli únosci stále ještě drží Martinu v Itálii. Roberto si myslí, že prý jednoho z nich zná - má jít o syna jistého známého, který také shodou okolností vlastní půdu ve Střední Americe. Asi vám nemusím vykládat, jaká by se z toho mohla vyklubat šlamastyka, kdyby tam Martinu převezli, viďte?”

Zničehonic ji přepadla celková slabost. „Ale jak vyjednávají s Robertem?”

„Jeden ze skupiny, a ona to opravdu je celá skupina, zůstává v Itálii, aby zařídil předávku peněz,” vysvětloval. Očima zabloudil na sako jejího kostýmu a se zneklidňujícím soustředěním si ho nepřítomně prohlížel. „Než bude po všem, možná se něco nacestujeme.”

„Ale ze všeho nejdřív máme namířeno do Itálie,” podotkla zmateně.

„Ano. Na setkání s mými starými přáteli,” pravil a ostře řezanými ústy se pousmál. „Ještě mi z minulosti dluží službičku. A já si ten dluh jedu vybrat.”

„My s sebou budeme brát nějaký tým?” otázala se a prudce povytáhla obočí. Minutu od minuty přinášel tento podnik čím dál tím více vzrušení.

„Když mluvíte o práci v týmu, slečno Darwinová, úplně se vám rozzáří oči,” prohodil.

„Je to tak napínavé,” odvětila rozpačitě. „Skoro jako ten seriál, co každý týden sleduju v televizi, o partě lidí, která jezdí po světě a bojuje proti zlu, víte?”

„Myslíte Žoldáky!” zeptal se.

„Přesně tak,” pousmála se. „Neunikla mi jediná epizoda.”

„Ve skutečném životě, slečno Darwinová,” připomněl jí, „je to drsné a nebezpečné povolání. A většina žoldnéřů se ani nedožije nějakého pokročilejšího věku. Buďto je zabijou, nebo skončí ve vězení někde v cizině. Jejich život se přehnaně romantizuje.”

Naštvaně se na něj podívala.

„Co vy o tom můžete vědět, vždyť jste právník,” namítla.

„Víte, mám kamaráda, který své služby v zahraničí nabízel,” opáčil a opřel se. „Ten by vám mohl vyprávět takové příběhy o životě na útěku, až by vám z nich vstávaly vlasy na hlavě.”

„Vy se opravdu znáte s bývalým žoldákem?” vyzvídala s očima navrch hlavy a posadila se na sedadle zpříma. „Mohla bych si s ním promluvit?”

On jenom kroutil hlavou. „Darwinová,” povzdechl si. „Co já si s vámi počnu?”

„To je vaše chyba. Vy jste mě zkazil. Dřív jsem vedla nudný život a ani mi to nepřišlo. Tak mohla bych?”

„Snad by souhlasil.” Zkoumavě si ji tmavýma očima prohlížel. „Ale to, co byste se dozvěděla, by se vám nemuselo líbit.”

„Děkuju, já to klidně risknu. A není on náhodou jedním z těch starých přátel, se kterými se máte sejít v Římě?” zeptala se.

„To už bych vám napovídal. Připoutejte se, Darwinová, už se blížíme k letišti.”

Poslechla jeho strohý rozkaz, ale zrakem mu zkoumala tmavou, nevyzpytatelnou tvář. „Pane Brettmane, proč jste mě bral s sebou?” otázala se tiše.

„Jste moje zástěrka,” odtušil a úkosem se na ni usmál. „Jsme milenci, co si vyrazili na dovolenou.”

„I přesto, jak vypadám?” namítla.

Natáhl se k ní, vytáhl jí z účesu sponky a rozpustil jí vlasy. Prsty jí z temena nadzvedl brýle, složil je a strčil si je do kapsy u košile. Pak se naklonil ještě jednou a rozepnul jí knoflíky blůzy až k mezeře mezi ňadry.

„Ale pane Brettmane!” napomenula ho a chytila ho za prsty.

„Přestaňte se červenat, říkejte mi Jacobe a hlavně se se mnou nehádejte na veřejnosti,” broukl nevrle. „Pokud si to všechno zapamatujete, všechno bude v pořádku.”

„Jacobe?” podivila se a pomalu zanechala marné snahy znovu si knoflíčky zapnout.

„Jacobe. Anebo Dane, to je moje druhé křestní jméno. Jak je zkrátka libo, Gabby.”

Vyslovil její jméno, jako když u besídky nasadí poupata růžiček do květu, jako když trávu skrápí hebký jarní déšť. Zaraženě na něj civěla. „Tak teda Jacobe,” hlesla.

On přikývl a tmavýma očima si ji prohlížel. „Já se o vás postarám, Gabby,” uklidňoval ji. „Nedopustím, aby se vám něco stalo.”

„Vy to myslíte vážně, viďte?” zeptala se ho. „Vy se opravdu chcete pokusit Martinu zachránit.”

„Samozřejmě,” odpověděl klidně. „Neměli jsme zrovna jednoduché dětství. Když jsme byli ještě batolata, otec se nám namol opilý utopil ve vaně. Abychom mohli chodit do školy, musela máma drhnout podlahy. A proto jakmile to šlo, začali jsme pracovat, abychom jí nějak pomohli. Ale nebylo mi ani patnáct, když máma umřela na infarkt. Od té doby jsem se o Martinu staral sám, přesně jak jsem slíbil. Nedovolím, aby se jí pokoušeli pomáhat cizí lidi. Musím to zkrátka udělat sám.”

„Promiňte,” omlouvala se přívětivě, „ale vy jste přece právník, ne policajt. Co tady zmůžete?”

„Nechte se překvapit,” odtušil. Mlčky si ji prohlížel a zkoumal její elfskou krásu. „Senilní ještě nejsem.”

„Jistě, šéfe, to já vím,” špitla.

„Jacobe,” zopakoval.

Povzdechla si a zadívala se mu do tmavých očí. „Jacobe,” přitakala.

To ho očividně uspokojilo. Letadlo začínalo klesat, a tak se podíval za ni a pousmál se. „Věčné město, Gabby,” poznamenal polohlasem. „Řím.”

Zadívala se tímtéž směrem a cítila, jak se jí rozbušilo srdce, neboť se ve výhledu pod nimi objevila starověká metropole. Nemohla se dočkat okamžiku, až na vlastní oči spatří Koloseum, Forum a Panteon. Pak si však uvědomila, proč do Říma přicestovali, a entuziasmus ji zase opustil. Na prohlížení památek nebude čas, připomněla si. J. D. se totiž bude ze všech sil snažit nechat se zabít.

Cesta Římem byla fascinující. Vjeli do něj na Viale Trastevere a po starobylém mostě přes širokou Tiberu projížděli antickou částí města. Sedmero římských pahorků bylo vinou eroze a nové zástavby sotva znatelných, ale Gabby by si jich beztak ani nevšimla, protože s otevřenou pusou zírala na rozvaliny, které míjeli.

Cestou k hotelu projížděli kolem Kolosea a ona na něm mohla oči nechat.

„Najdeme si pár minut, abychom si ho prohlédli,” prohlásil J. D. tiše, jako by vytušil, jak moc to pro ni znamená.

Pohledem mu přejela po tvrdém obličeji a impulzivně mu položila prsty na hřbet ruky. „Nejsme tady přece na výletě,” podotkla polohlasem.

Zadíval se jí do ustarané tváře. Otočil mohutnou ruku a v její mozolnaté síle sevřel Gabby dlaň. „Alespoň tak den budeme muset předstírat, že jsme,” odtušil.

„A co budeme dělat?” zeptala se nervózně.

Pozvolna se nadechl, a když se opřel o opěradlo, vypadal v obleku s vestou hezky a mužně. Napínal se mu na vypracovaných svalech a ona se při tom pohledu celá chvěla. J.D. na ni z čistě fyzického hlediska odjakživa dělal dojem. Dívat se na něj bylo pro její oko potěchou.

„Pomalu to plánuju. Ale už je jasné, co bude v hotelu,” dodal pomaličku, „budeme mít společné apartmá. Neděsí vás to?”

Ona zavrtěla hlavou. „Když jsem s vámi, Jacobe, nebojím se ničeho,” odpověděla a zjistila, že jeho křestní jméno se jí vyslovuje přirozeněji, než čekala.

Povytáhl husté obočí. „Tenhle strach jsem zrovna neměl na mysli,” opáčil. „Nebudete se bát mě?”

„A proč bych měla?” zeptala se překvapeně.

Prudce si odfrkl a zadíval se z okýnka. „Nenapadá mě ani jediný důvod,” zabručel. „Doufám, že Dutch dostal můj vzkaz. Má mi pak zavolat do hotelu.”

„Dutch?” vyzvídala.

„Jeden známý. Je to moje spojka s Robertem,” vysvětloval jí.

„Roberto a Martina nebydlí v Římě, že ne?” zeptala se ho.

Zavrtěl hlavou. „V Palermu. Proto se navenek budeme tvářit jako páreček na dovolené a s tím únosem nás nebude nic spojovat.”

„A bude tenhle Dutch vědět, jestli je Martina ještě tady v Itálii?” otázala se.

„Jo, bude,” odvětil s jistotou.

Očividně už mu šla na nervy, tak se ho už radši na nic neptala a spokojila se s tím, že si prohlížela všechny budovy, které míjeli.

Jejich hotel byl k jejímu zklamání moderní, ale plně jí to vynahradila starosvětská zdvořilost italského recepčního. Choval se pozorně a vstřícně a Gabby byl okamžitě sympatický. J.D. však o něm měl podle všeho pochybnosti. Sice se s ní o ně nepodělil, ale upíral na toho drobného nebožáka útočný pohled.

Měli rezervované apartmá se dvěma ložnicemi. Gabby ani nic jiného nečekala, ovšem J. D. se přesto choval vyloženě prapodivně. Nevrle si prohlížel elegantní obývák, ji samotnou a nejvíce ze všeho telefon. Přecházel sem a tam, kouřil a Gabby měla pocit, že snad vyletí z kůže, jak ji znervózňoval. Šla si do své ložnice vybalit, jen aby se nějak zabavila. Vtom ji vyděsilo nečekané zazvonění telefonu, ale do obýváku se nevrátila; čekala, až ji J. D. zavolá. Mezitím se převlékla do džínů a zelené hedvábné blůzy, vlasy si nechala rozpuštěné a brýle na čtení si schovala do kabelky. Opravdu vypadala jako turistka na dovolené. To by mělo jejího šéfa uklidnit.

Zavolal si ji zhruba po dalších pěti minutách, a když vešla do pokoje, právě se nepřítomně díval z okna. Měl svlečené sako i vestičku a horní knoflíky košile rozepnuté. Husté vlnité vlasy měl rozcuchané a v nich stále ještě zabořenou jednu mohutnou opálenou ruku. V druhé třímal kouřící cigaretu a opíral se o parapet.

„Jacobe?” hlesla.

Otočil se. Tmavýma očima se jí zadíval na štíhlou postavu, a to tak pronikavě, že si v jejím pohledu nevšiml překvapené radosti z toho, jak znenadání a nečekaně si prohlíží její tělo. V rozhalence košile spatřila pod kučerami tmavých chloupků olivově opálenou hruď i hru svalů, ze které ji až svrběly ruce. Na jeho smyslnost zareagovala celým tělem a vzrušením až strnula.

„Dutch,” hlesl a bradou pokynul k telefonu, aby věděla, kdo mu volal. „Martina už v Itálii není.”

Gabby se zajíkla. „A kde je?”

„V Guatemale. Na jedné fince - farmě, kterou ovládá jistá revoluční skupina.”

Očima mu pátrala v tvrdé tváři.

„Proč by ji tam vozili?”

„Terorismus je mezinárodní, to jste nevěděla? Zřejmě mají majetky po celém světě, ovšem Guatemala prožívá takové období neklidu, že se coby skrýš pro oběť únosu skvěle hodí.” Trpce se zasmál, ale pak mu brada ztuhla. „Jestli nedostanou peníze, tak ji prý zabijou. Možná to udělají tak jako tak.”

„Co chcete podniknout?”

„Už jsem něco podnikl,” prohlásil. „Předal jsem Dutchovi peníze, aby mi koupil pár věcí, které budu potřebovat. A taky jsem ho poprosil, aby se spojil s mými někdejšími kolegy. Sejdeme se s nimi na jedné guatemalské fince, která patří mému příteli.”

Nechápavě k němu zvedla hlavu.

„A kdy odjíždíme?”

„Zítra,” řekl. „Sice bych nejradši skočil hned do prvního letadla, ale to nejde. Potřebuju čas, abych všechno naplánoval. A navíc nemá cenu prozrazovat každý náš pohyb. Dutch bude dneska večer mluvit s Robertem. Než odjedeme, tak potřebuju vědět, jestli se mu podaří dát dohromady celou tu sumu.”

„To poletíme do Guatemaly?” zeptala se ho s nepříjemným pocitem.

„Do Mexika,” odpověděl jí a pomaličku se usmál. „Samozřejmě jako součást naší dovolené,” dodal. „Aspoň tak se to dozvědí ty správné kruhy.”

„A teď?” zeptala se. „Co mám dělat teď?”

„Jestli chcete, půjdeme si prohlédnout nějaké ty zříceniny,” prohlásil. „Pomůže nám to zabít čas.”

Zadívala se mu do očí.

„Vím, že se trápíte, J. D. Jestli chcete radši zůstat tady…”

Přistoupil k ní a z náhlé blízkosti jeho svalnatého těla se jí až podlamovala kolena. Když zvedla tvář, jeho oči na ni upřeně a bez mrknutí hleděly.

„To není nejlepší nápad,” špitl. Natáhl ruku a prstem jí pomaličku sjel po líci na krk, kde se jí náhle prudce rozbušil tep. „Co byste chtěla vidět ze všeho nejdřív?”

Zjistila, že se jí povážlivě chvěje hlas. „Co třeba Forum?”

Dlouze se na ni tmavýma očima zadíval. Prsty se jí zlehýnka dotkl úst, jako by ho jejich jemnost fascinovala. Pozvolna a smyslně jí po nich přejížděl palcem, až jí rozmazal rtěnku a rozdráždil všechna nervová zakončení v těle. Zalapala po dechu a bezmocně pootevřela rty.

„Tak Forum?” hlesl.

Sotva ho slyšela. Upřeně na sebe hleděli. Její tělo reagovalo na jeho blízkost zcela nově a překvapivě. Cítila jeho pižmovou kolínskou a úplně se jí z té vůně točila hlava.

Chtěla udělat menší odmítavé gesto, a tak mu položila ruce na prsa, ale když ucítila jeho holou kůži a rozcuchané chlupy, polekaně se odtáhla.

Se zvláštním výrazem se na její nervózní prsty zadíval.

„Je to jenom kůže,” špitl. „To se mě bojíte dotknout?”

„Nikdy jsem se ještě takhle nikoho nedotýkala,” vykoktala.

Naklonil si k sobě její tvář a s podivným úsměvem si ji prohlížel. „Opravdu ne? A jak to?”

To je vážně zajímavá otázka, pomyslela si v duchu. Škoda že na ni neznám odpověď.

„Netvrďte mi, že jste k tomu neměla příležitost, Gabby,” podivil se polohlasně. „Tomu bych nevěřil.”

„Máma mi kladla na srdce, že takovéhle věci radši nemám mužům dělat,” odpověděla tvrdošíjně a vystrčila bradu. „Prý není snadné je zvládnout, i kdyby nedošlo ani na líbání.”

„No jo,” prohlásil s lehkým úsměvem. „Měla pravdu. Když chlapi zatouží po ženě, snadno se vzruší.”

Cítila, jak jí stoupá ruměnec až do vlasů a rozpaluje jí celý obličej. A on se ještě směje, chlap jeden zpropadená!

Nazlobeně se na něj podívala a odtáhla se. „To od vás bylo bezcitné,” postěžovala si.

„A vy jste tak nádherně upjatá,” opáčil, ovšem pohled v jeho očích byl něžnost sama. „Vás by ale muselo být nádherné zasvěcovat, Gabby.”

„Ale já do ničeho zasvěcovat nechci,” opáčila odměřeně. „Já chci vidět Forum.”

„No dobrá, vy strašpytle, jen strkejte hlavu do písku,” popíchl ji a otevřel jí dveře.

„Takhle je to bezpečnější, vedle vás,” pípla.

Když kolem něj chtěla projít, chytil ji za ruku a ona jako drogu ucítila teplo jeho těla. „Nikdy vám neublížím,” řekl nečekaně, a přitáhl tím její překvapený pohled ke svému obličeji. Tvářil se tvrdě a vážně. Až téměř podmračeně. „Ve všem ostatním mi věříte. Tak chci, abyste mi věřila i po tělesné stránce.”

„A proč?” zeptala se.

„Protože jestli vás s sebou vezmu do Střední Ameriky, budu chtít, abyste byla neustále se mnou. Hlavně v noci,” dodal. „Chlapi, se kterými budeme pracovat, si na nějaký jemnocit dvakrát nepotrpí. Prakticky mi budete patřit.”

„A tím mě před nimi chcete chránit?” zeptala se.

Přikývl. „Pokud vám to ještě nedošlo, znamená to, že budete spát v mojí posteli.”

Při pomyšlení, jak leží v jeho náruči, se zachvěla od hlavy až po paty. Něco takového si v duchu už dlouho představovala, a když to teď zaslechla přímo z jeho úst, málem zalapala po dechu. Beztak ovšem všechno poznal z toho, jak se začervenala.

„V mojí posteli,” zopakoval a díval se jí do očí. „V mojí náruči. A já se vás nedotknu jinak, než se sluší a patří. A až se vrátíme domů a Martina bude v bezpečí a vy zas u svého počítače, nebudete se muset stydět říct o tom ani vlastní mámě. Souhlas?”

Nedokázala najít slova, jimiž by vyjádřila, co cítí. J.D. ji chce chránit. Něco takového vůbec nečekala. A kupodivu byla i trochu zklamaná. Znamená to snad, že o ni nestojí?

„Souhlas, Jacobe,” špitla tichounce.

Ztěžka se nadechl a blýskl po ní očima. A paži jí v ruce sevřel tak silně, že to až zabolelo. „Radši půjdeme,” zabručel nevlídně. Pak ji pustil a otočil se, jako by ho to stálo námahu.

Řím bylo to nejúchvatnější místo, jaké kdy Gabby navštívila. Jako by byl celý prodchnutý historií, polorozpadlými ruinami a romantikou. J.D. jí řekl, že jak Koloseum, Forum a Ninfeo di Nerone - Neronovo nymfeum, tak i rozvaliny Neronova paláce jménem Zlatý dům se nacházejí poblíž pahorků Caelius, Kapitol a Palatin. Rozhodli se proto soustředit na tuto část města.

Všude kolem toho bylo k vidění tolik, že měla Gabby téměř zahlcený mozek. Nejprve se prošli kolem trosek Fora a ona zírala s očima navrch hlavy jako věčná turistka.

„Jen si představte,” šeptala, jako by se bála, aby ji nezaslechli místní duchové a neurazili se, „že před tolika staletími tudy chodili Římané jako teď my a měli tytéž sny, naděje a obavy, jaké pociťujeme dnes. Docela by mě zajímalo, jestli přemýšleli o tom, jak asi bude svět vypadat v budoucnu?”

„Určitě.”

J.D. si zastrčil ruce do kapes a vítr mu jako láskyplné prsty čechral kučeravé tmavé vlasy. S hlavou zakloněnou a profilem vystupujícím v reliéfu vypadal sám téměř jako starý Říman.

„Četl jste někdy Tacitovo dílo Z dějin císařského Říma?” zeptala se ho.

Otočil k ní hlavu. „Ano. A vy?”

Zazubila se.

„Já byla odjakživa do římských dějin tak trochu blázen. I do řeckých. Milovala jsem Hérodota, i když ho za některá zjištění hodně očerňovali.”

„Jenom opakoval to, co slyšel nebo co mu kdo řekl,” podotkl. „Ale i tak je to fascinující četba,” usmál se pobaveně. „To mě podržte, tak vy jste na historii. To by mě v životě nenapadlo. Já myslel, že cizí kraje znáte jenom z těch svých zamilovaných románků, co čítáváte.”

Rozezleně po něm šlehla pohledem. „Z těchhle knih se toho člověk o světě hodně dozví,” prohlásila na svou obranu. „I o jiných věcech.”

On povytáhl tmavé obočí. „A o jakých?”

Gabby odvrátila zrak. „To je jedno.”

„Jestli chcete, můžeme si pak zajít prohlédnout katakomby. Leží jižně odsud.”

„Tam, jak pohřbívali první křesťany?” zachvěla se. „To ne, radši ne. Nechci nikomu narušovat soukromí. Já bych taky nechtěla, aby se mi někdo procházel po hrobě.”

„To asi záleží na úhlu pohledu,” uzavřel. „Tak v tom případě se pojedeme podívat na Koloseum.”

„A co byla ta druhá památka, jak jste o ní mluvil, Ninfeo di Nerone?”

Upřel na ni temný, chápavý pohled. „To je svatyně nymf. Tam byste se s těmi svými dlouhými tmavými vlasy a záhadnýma očima krásně vyjímala.”

„Nelíbila by se mi tehdejší zhýralost,” prohlásila rozhodně a v zelených očích jí blýskalo. „Za Neronových časů byly mravy v Římě značně zpustlé. Dočetla jsem se, že na naléhání milenky nechal hrozným způsobem zavraždit manželku Octavii.”

„Tak to stojí u Tacita,” vybavil si. „V dávných dobách se tady odehrála spousta příšerností. Ale když si to tak vezmete, příšerné věci se dějou pořád. Třeba Martinin únos.”

„Svět se zase tolik nezměnil, co?” nadhodila a všimla si, jak při pomyšlení na Martinu a na to, čím si asi prochází, zachmuřil rysy. Natáhla ruku a zlehka se dotkla jeho paže. „Oni jí neublíží, Jacobe,” uklidňovala ho tiše. „Aspoň dokud nedostanou peníze. Nebo ne?”

„Já nevím.” Uchopil ji za ruce, přitáhl si ji ke svému tvrdému tělu, objal ji a upřeně se jí zadíval do očí. „Bojíte se?” zeptal se jí zastřeně.

„Ne,” zalhala.

Hypnotizoval ji tmavýma očima. „Musíme se chovat jako milenci na dovolené,” připomněl jí. „To kdyby nás někdo sledoval…“

Začal sklánět hlavu a ona zatajila dech. Očima mu sklouzla na ostře řezanou bradu a pojednou celá strnula.

„Nebyla jste někdy zvědavá?” zeptal se jí napjatě, a když v její mladé tváři spatřil úlek, na chvíli zaváhal.

Zadívala se mu do náruživých očí a potom pohled zase sklopila. „Jaké by to bylo se… s vámi líbat?” doplnila ho šeptem.

„Ano.”

Lehce vydechla a pootevřela rty. Cítila, jak se mu ňadry jemně tiskne k náprsence, a vnímala na jejich tvrdnoucích hrotech nepoddajnost teplých svalů. Při pouhém doteku jeho těla se celá rozechvěla.

Dlaněmi jí po rukou přejel na ramena, na krk a nakonec jí do nich vzal tvář a zkoumavým pohledem si ji prohlížel.

„Jen abych věděl,” zamumlal šeptem, „je to odporné pomyšlení?”

Taková slova ji zarazila. Neuměla si představit, že by nějaké ženě připadal odporný.

„To v žádném případě,” namítla. Pohladila ho prsty po náprsence a vnímala teplou sílu jeho těla. „Jen mám strach, abyste nebyl zklamaný.”

Prudce zvedl obočí. „A proč?”

Neklidně se ošila. „Ještě jsem se s mnoha muži nelíbala. Práce u vás mě totiž dost vytěžuje,” dodala na svou obranu, když mu zajiskřilo v očích.

„Takže máte trochu zanedbanou výchovu?” zasmál se tiše. „Já vás naučím líbat, Gabby. Nic na tom není. Stačí, když zavřete oči, a o zbytek se postarám já.”

A tak ho poslechla a při prvním doteku s těmi pevnými, vemlouvavými ústy až zatajila dech. Zvedl hlavu a prohlížel si ji.

„Co jste se tak divoce zajíkla?” zeptal se jí laskavě.

Hleděla na něj s očima navrch hlavy.

„Jste můj šéf…”

To ho zřejmě popudilo. „Pro dnešek jsem chlap.” Palci se jí opět snažil zvednout bradu výš. Pak sklonil hlavu a přiblížil se k ní ústy. „Musíte se uvolnit,” hlesl. „Úplně slyším, jak se vám napínají kosti.”

Nervózně se zasmála. „Snažím se. Jsem kvůli vám taková… strnulá. Omlouvám se, je to pro mě všechno tak nové.”

„Jak, strnulá?” podivil se s nevyzpytatelným výrazem ve tváři a s přimhouřenýma očima.

Pootevřela rty. V prstech mu sevřela náprsenku, a když mu bezděky zaryla nehty do masa, i on celý ztuhl. „Teď jste taky strnulý,” šeptla.

Uvolnil rysy v obličeji a v tmavých očích se mu zračila značná úleva. Ústy se jí dotkl čela a zavřených víček. Rukama jí vklouzl do hustých vlasů na zátylku a uchopil jí hlavu do dlaní.

„Gabby,” zašeptal a vychutnával si hebkost jejích tváří a čela, „tu strnulost… už jste ji někdy s někým cítila?”

Otázka vyzněla zcela přirozeně, nijak ji nepoplašila. „Ne,” odvětila. Měkké, pozvolné polibky, které jí tiskl na obličej, se jí moc zamlouvaly. Připadala si jako dítě při mazlení.

„Chtěla byste, abych přitvrdil?”

Otevřela omámené oči a chtěla se ho zeptat, jak to myslí, ale on ji umlčel pootevřenými rty. Tiše vzdychla a opět oči zavřela. Jeho ústa měla zvláštní příchuť; chutnala po kouři, byla teplá a velice, velice zkušená. V prstech svírala látku jeho košile a muchlala ji. Stála, ani se nehýbala, tělo měla ochromené touhou a vnímala čím dál tím náruživější přesvědčování jeho úst.

Vtom se od ní na okamžik odtáhl, ale hlavu měl tak blízko, že z něj viděla jenom rty. „Kdo vám nakukal, že je neslušné otevírat pusu, když vás chlap líbá?” zeptal se šeptem.

Nepřítomně se mu zadívala do tmavých očí. „A není?” zamumlala vysokým a roztřeseným hlasem.

„Ne,” vydechl. Palcem jí zlehka zatahal za spodní ret a snažil se jí pootevřít ústa. „Chci vás ochutnat, Gabby. Chci se vás dotýkat… vevnitř…”

Ze smyslnosti těch slov i jeho doteku se celá zachvěla. Svými ústy jí roztáhl rty a pomaličku zvýšil lačný tlak. Cítila kolem jeho úst drobné štětinky půldenního strniště i tuhost jazyka, kterým jí pozvolna a něžně pronikal mezi rty.

V hrdle se jí chvěl tichý sten.

„Nebojte se,” zašeptal hlasem zvláštně napjatým. „Nebude to bolet.”

Pak už opravdu zasténala, neboť ji ta naznačená důvěrnost i jeho laskání zčistajasna naprosto zaplavily a ona se utápěla v pocitu, že se mu zcela odevzdává. Chutnal po dýmu a kávě a do ramen se mu zarývaly její nehty. Celá se tiskla k pevné křivce jeho těla a slyšela, jak i on vzdychá.

„Ne,” prohlásil znenadání a odstrčil ji. Pak se otočil, poodešel a zapálil si cigaretu.

Gabby si k sobě tiskla kabelku, bezmocně se na něj dívala a celá se chvěla. Nikdy by se jí ani nesnilo, že to bude takovéhle!

Do okraje Fora, který měli na chvíli jenom pro sebe, kolem nich právě vcházela skupinka turistů. Gabby zahlédla pestrobarevné oblečení a zaslechla šum hlasů, zatímco J.D. opodál dlouho pokuřoval, ale nakonec se otočil a zase se k ní vrátil.

„To jsem neměl,” prohodil polohlasem. „Moc se omlouvám.”

Snažila se opět uklidnit, což ovšem nebylo snadné. „Nic se nestalo,” odvětila. „Vím, že si kvůli Martině děláte starosti…”

„Myslíte, že jsem hledal útěchu, Gabby?” zasmál se nevesele. Tmavýma očima jí po štíhlé postavě přejížděl nahoru a dolů.

„Bylo by mi to milejší,” prohlásila, „než kdybyste potřeboval ženskou a já se vám náhodou nachomýtla do cesty.”

„Takhle neosobní to rozhodně nebylo,” srovnal s ní krok. Tyčil se nad ní jako hora. „Gabby, něco vám povím. Dělal jsem to na všechny myslitelné způsoby s obrovským množstvím žen. Ale až doteď jsem nikdy netoužil po panně.”

Zastavila se a zaraženě se na něj podívala.

I on na ni pohlédl. „Ano, je to tak,” odtušil. „Toužím po vás.”

Tvář jí zalil ruměnec.

„To, že jste panna, mi budete muset čas od času připomínat,” navázal a mírně se pousmál. „Protože jsem se ještě nezbavil zlozvyku brát si, co se mi zamane.”

Měla pocit, že je naštvaný, frustrovaný a že se ji snaží odstrašit. Ale ona se ho nebála. „Jestli mě svedete,” řekla mu, „tak otěhotním a nedám vám pokoj.”

Zíral na ni, jako by nevěřil vlastním uším. Pak zaklonil hlavu, rozesmál se jako kluk a v tmavé tváři mu blýskaly bílé zuby.

„Tak to si budu muset dávat bacha, abych vás nesvedl, co?” popíchl ji.

Se zvláštním pocitem bezpečí se na něj usmála. „To ano.”

Jak kráčeli, dlouze se nadechl, pak vzdychnul a znova potáhl z cigarety. „Myslel jsem si, že to všechno bude jednoduché a nekomplikované,” zamumlal. „Možná bych vás měl radši posadit na letadlo zpátky do Chicaga, maličká.”

„Máte v kalhotách?” zamručela.

„Já ne, dámo. Ale vy možná litujete, že jste nezůstala doma. Vůbec nevím, kam jsem dal rozum, když jsem vás sem bral.”

„Říkal jste, že mi věříte.”

„To jo. Naprosto. Proto jsem vás chtěl mít při sobě. Podle toho, jak se to všechno vyvíjí, vás budu potřebovat víc než kdy předtím. Až dorazíme na přítelovu fincu,” prohlásil tiše, „někdo bude muset zůstat v týle a postarat se o komunikaci. Budeme mít výkonné vysílačky a budeme potřebovat aktuální informace. Finca, na které budeme pobývat, leží jenom několik kilometrů od té, na které drží Martinu.”

S nepříjemným pocitem mu hleděla do ošlehané tváře. „Vy se tam nevydáte sám?”

„Ne - s těmi svými dávnými přáteli, o kterých jsem vám vykládal.”

„A nemohl byste radši na té přítelově fince zůstat?”

„Snad se o mě nebojíte?” zasmál se. „Gabby, za život už jsem musel uhýbat spoustě kulek. Byl jsem u zvláštních jednotek.”

„Ano, to jste mi říkal,” zabručela. „Ale to už je řada let. Teď je z vás právník, který sedí za stolem…“

„Ale ne pořád,” opravil ji. Mlčky ji zkoumal očima. „Moře věcí o mně nevíte. O mém soukromém životě.”

„Mohli by vás zabít.”

„Teď, jak tady stojím, by do mě klidně mohlo třeba narazit auto,” kontroval.

Věnovala mu podmračený pohled. „To bych byla bez práce. Ocitla bych se na dlažbě mezi nezaměstnanými. A všechno, co bych po zbytek života dělala, by bylo příšerně nudné.”

„Taky byste mi asi chyběla,” přitakal se smíchem. „Nemusíte mít o mě strach, Gabby. S tím, co mě potká, se dokážu vypořádat.”

„A setkám se vůbec s tím mužem, kterému říkáte Dutch?”

Zavrtěl hlavou.

„Ve Střední Americe potkáte podivných existencí ažaž. A Dutch navíc ženy nenávidí.”

„Vy taky zrovna nejste dokonalý plejboj,” hlesla.

„A nejste snad ráda?” zeptal se a otočil se na ni. „Nebo byste snad stála o chlapa, který spal každou noc s jinou?”

Ta otázka ji zarazila. Snažila se najít odpověď, ale on už mezitím otevřel dveře auta z půjčovny a pomáhal jí nastoupit.

Zbytek dne uběhl jako v mlze. Vrátila se s ním do hotelu a hlavu měla plnou zřícenin, Římanů a hlučící dopravy. V ruce držela kytici, kterou J.D. koupil od jakési babky nedaleko fontány di Trevi. Nemohla se dočkat, až půjde k sobě do pokoje a jednu z květin si na památku vylisuje. Nadšeně do nich zabořila nos.

Na druhé straně místnosti J.D. s kýmsi plynnou italštinou hovořil po telefonu. Potom zavěsil a obrátil se k ní.

„Musím na chvíli ven,” řekl jí. „Zamkněte dveře, a dokud se nevrátím, nepouštějte nikoho dovnitř, ani pokojovou službu. Rozumíte?”

Mlčky se na něj dívala. „Nebudete se vrhat do žádného nebezpečí, když mě nemáte s sebou, abych vás mohla zachránit, že ne?” poškádlila ho.

Zavrtěl hlavou. „Spolehněte se. A dávejte na sebe pozor.”

„Vy taky. Jo a - Jacobe?”

Otočil se s rukou na klice. „Co je?”

„Díky za ty kytky.”

„Sluší vám.” Zadíval se jí do tváře a poté se usmál. „Vypadáte jako jedna z nich. Ciao, Gabby.”

Nato J.D. odešel. Dlouho se dívala na dveře a pak se zvedla a šla vložit květiny do vody.

TŘETÍ KAPITOLA

J.D. se vrátil až pozdě odpoledne a byl podivně skoupý na slovo. Mlčky s Gabby povečeřel a pak šel opět pryč, přičemž jí stroze nakázal, ať se prospí. Pochopila, že něco zjistil, ale ať už šlo o cokoli, nechával si to pro sebe. Jeho důvěra k ní měla očividně jisté hranice. A to pro ni bylo zklamání. Vlezla si do postele a krásně a nerušeně se vyspala. V koutku duše doufala, že přijde nějaká noční můra nebo zemětřesení a on za ní přiběhne do ložnice. Všechny její divoké představy totiž končily tím, že k ní vběhl do ložnice a objal ji v pevné náruči. Povzdechla si. Takhle si ten výlet rozhodně nepředstavovala. Měnil se v neuspořádanou změť nových pocitů. Ještě před týdnem by ji ani nenapadlo, že by jí řekl, že po ní touží.

Druhý den dopoledne odletěli do Mexika. Několik hodin po startu se Gabby po Jacobovi starostlivě podívala. Od začátku letu se na sedadle téměř nepohnul a ona si dlouhou chvíli krátila tím, že pozorovala mraky, četla si bezpečnostní pokyny a ze zoufalství dokonce i cedulku na saku.

On jako by její pátravý pohled vycítil a otočil se na ni. „Co se děje?” otázal se šeptem.

Udělala rozpačité gesto. „Nevím,” odpověděla stroze.

J.D. povytáhl obočí. „Já se o vás postarám.”

„To já vím,” sklouzla mu pohledem na vestičku šedivého obleku. „Zůstaneme v Mexico City?”

„Asi ne. Někdo by na nás měl na letišti čekat,” prohlásil a vzal do mohutné dlaně její útlou ruku. Jeho dotek byl teplý a prudce zneklidňující, zvlášť když ucítila, jak jí palcem pomaličku, smyslně po vlhké dlani přejíždí. „Jste nervózní?” popíchl ji.

„Vůbec ne. Do neznáma se vždycky vrhám bez bázně a hany,” odtušila s úšklebkem a pak zvedla oči. „Pocházím z dlouhé linie pitomců.”

Usmál se na ni. S překvapením si uvědomila, že se na ni za tyto dva dny usmál víckrát než předtím za dva měsíce v kanceláři. Zahleděla se mu do tmavohnědých očí a letadlo jako by zmizelo. On jí pohled opětoval a úsměv mu pozvolna odezníval. Rozšířily se mu nosní dírky, začal pomalu hýbat rukou, kterou ji držel, a prsty se jí pokradmu vklínil mezi ty její. Připadalo jí to tak smyslné, že až cítila, jak se celá chvěje. Tiskl jí dlaň na dlaň, prsty měli vzájemně propletené, a když jí ruku sevřel, jako by si ji tím chtěl přivlastnit.

S tichým vzdechem pootevřela rty a on přimhouřil oči.

„To dělají naše těla,” zašeptal tiše a upřeně pozoroval její reakce. „Pomaličku, polehoučku.”

„Ne,” zaprotestovala zlomeně a odvrátila obličej.

„Ale Gabby,” pokáral ji laskavě, „nebuďte jako malá.”

Sevřela zuby a snažila se vzpamatovat. Ovšem nebylo to snadné, protože jí navzdory symbolickému odporu nechtěl ruku pustit.

„Co je v domě, není pro mě, pane Brettmane,” podotkla nejistě, „a vy to určitě víte. Nechci… abyste se se mnou jenom tak pobavil.”

„To v žádném případě.” Povzdechl si, otočil se bokem a položil si hlavu na opěrku sedadla. Potom ji k sobě obrátil tváří. „Takové chlapy, jaké potkáte tam, kam máme namířeno, jste ještě nepoznala. Tak mě napadlo,” pokračoval a usmíval se jejímu zaraženému výrazu, „že by to pro vás mohlo být snazší, kdybychom si to cestou trochu natrénovali.”

„Jak to myslíte? Co tam budeme muset dělat…?“ podivila se nervózně.

„Myslím to tak, jak už jsem vám naznačil v Římě, že se budeme muset skoro pořád chovat jako nerozlučná dvojice. Musíme předstírat, že to jeden bez druhého touhou nedokážeme ani chvíli vydržet.”

Uvědomila si, že přestala dýchat. Očima mu mlčky pátrala ve tváři.

„A proto jsme se tam ve Foru…?”

Chviličku váhal. „Ano,” odpověděl s rozmyslem. „Byla jste ze mě tak nesvá, že by vás za mou milenku nikdo nepovažoval. Aby nám to k něčemu bylo, musí to vypadat přesvědčivě.”

„Aha,” snažila se zamaskovat zklamání.

Prohlížel si její oči, tváře a poté i ústa. „Máte tak měkké rty, Gabby,” zamumlal zamyšleně. „Tak plné a svůdné; a jejich chuť se mi náramně zamlouvá…“ Pak se zarazil a zvedl oči. „Čas od času mi musíte připomínat, že jste pro mě zakázané ovoce.”

Byla z něj tak rozrušená, že se až chvěla, a z pomyšlení, že by ji znovu políbil, ji po celém těle polévala horkost. Tajemně se usmála a odvrátila pohled.

„Co to mělo znamenat, jak jste se teď pousmála?” zeptal se zvědavě.

„Takhle jsem na vás nikdy nemyslela,” svěřila se mu bez přemýšlení.

„Jak? Jako na milence?” vyzvídal.

Okamžitě sklopila oči. „Ano,” pípla nesměle.

Cítila, jak ji dlouhými prsty hladí po tváři a pak i po krku, kde jí divoce tepal puls.

„A já na vás kupodivu nemyslel skoro nijak jinak,” zabručel hlubokým šeptem.

Zprudka se nadechla, rozevřela rty a podívala se mu přímo do očí. „J.D…?” hlesla nejistě.

Palcem jí přejel po ústech a ona na těch nejpodivuhodnějších místech pocítila slaboulinký záchvěv vzrušení. Ani on neměl úplně klidný dech a tvářil se podmračeně, jako by to, co se dělo, nečekal a ani s tím nepočítal.

Očima jí sjel k pootevřeným rtům a ona zaslechla, jak zatajil dech. V návalu nervozity si olízla suchý horní ret a jemu se z hrdla vydral hrubý zvuk. „Počkejte, Gabby,” procedil mezi zuby. Na ústa jí přitiskl palec a naklonil hlavu. „Já sám…”

Za ohňostroje vjemů najednou na rtech ucítila první zkusmý dotek jeho pevných úst.

Ale jen co to začalo, bylo zase po všem. Z reproduktoru se totiž znenadání ozval pokyn, aby si cestující zapnuli bezpečnostní pásy, a ono prchavé kouzlo pominulo.

Když J.D. volky nevolky zvedl hlavu, oči měl zoufalstvím téměř černé a tvář pobledlou. „Příště,” šeptl chraplavě, „vás tak zlíbám, že nebudete moct popadnout dech, což jsem chtěl udělat už ve Foru.”

Nedokázala mu na to nic odpovědět. Plavala v hlubokých vodách, zcela neočekávaně po něm zoufale zatoužila. Rukama si pohrávala s pásem a nedokázala se na něj podívat. Co se to s námi děje? přemítala v duchu rozechvěle. Ještě včera ráno byli zaměstnavatel a zaměstnankyně. A stačil mžik, aby se jejich vztah proměnil v něco jiného, děsivého.

Vzal ji za ruku a stiskl jí dlaň. „Nemusíte se mě bát,” řekl potichu. „Já vám neublížím. Nikdy a za žádnou cenu.”

Podívala se na něj. „Nic mi není,” odtušila. „Jsem jenom… jenom…”

„Překvapená?” zeptal se trpce. „Tak to jsme dva. Ani já to nečekal.”

Pohledem sklouzla na jejich spojené ruce. „Ale já myslela, že jste mě políbil proto, aby to - jak jste to říkal - vypadalo před lidmi lépe?”

„To je pravda. A taky abych ukojil zvědavost, kterou jste ve mně probudila. A abyste ukojila vy tu svou.” Přitáhl si k sobě její tvář. „Teď už oba víme, na čem jsme, ne?”

„Já bych to asi radši ani nevěděla,” zamumlala.

„Vážně? Aspoň jste se už naučila líbat.”

„Vy teda máte diplomacii tanku!” vmetla mu do tváře.

On se jen pousmál a na pozadí olivově opálené pokožky se mu bělostně zaleskly zuby. „Máte kuráž, Gabby. To jsem rád. Budete ji totiž potřebovat.”

V jeho slovech opět ozvěnou zazněl důvod jejich cesty, a tak se Gabby zachmuřila. Letadlo začalo klesat, ona se držela jeho silných prstů a v duchu přemítala, jestli se to všechno během několika týdnů nepromění v pouhopouhou vzpomínku. Řekl jí, že se budou muset tvářit jako milenci; že by tohle byl jen jakýsi trénink? Vráska na čele se jí ještě prohloubila. Znenadání si uvědomila, že si to nepřeje. Chtěla, aby ji J.D. zlíbal tak, že nebude moct popadnout dech, a aby to myslel zcela upřímně.

Přistáli v Mexico City, a když vstoupili do terminálu, rozzářily se Gabby oči. Usmívala se a přemýšlela o snech Aztéků a prastarých zříceninách - ale pak si vzpomněla na chuděru Martinu a uvědomila si, že si sem nepřijeli prohlížet turistické atrakce.

Podívala se na šéfa, který stál po jejím boku, vysoký a mlčenlivý, s kouřící cigaretou v ruce. Pomalu se rozhlížel po terminálu, Gabby se vedle něj neklidně ošívala a vedle ní stála jejich dvě malá příruční zavazadla.

Po poměrně dlouhé době se J.D. konečně rozesmál, neboť k nim mířil jakýsi vysoký a neskutečně přitažlivý muž. Na sobě měl béžový oblek a kožené boty a vypadal šarmantně a tak trochu nebezpečně - jako J.D.

„Laremosi,” zazubil se J.D., když si podali ruce.

„Snad sis nemyslel, že jsem na tebe zapomněl?” zeptal se muž anglicky s lehkým přízvukem. „Vypadáš dobře, Střelče.”

Gabby zvědavě povytáhla obočí.

„Střelec,” vysvětloval muž, „je jméno, na které slyšel před spoustou let, když jsme… se poznali. Vy budete Gabby Darwinová, ne?”

„Ano,” přikývla. „A vy jste seňor Laremos?”

„Diego Laremos, a sus ordenes” prohlásil formálně a uklonil se. Pak se zazubil. „Je to fešanda, Střelče.”

„Jo, taky si myslím,” utrousil J.D. ležérně, usmál se na ni a přivinul si k sobě její poddajné tělo. „Volal ti Dutch?”

Úsměv se vytratil a Laremos byl zčistajasna někým jiným, člověkem, jaké Gabby neznala. „Sí. Drago, Semson i Apollo už jsou tady.”

„Výborně. A co moje vybavení?”

„Apollo ho od Dutche převzal,” odtušil Laremos tiše a soustředěně. „Uzi a nový AK-47.”

J.D. pokýval hlavou a Gabby se snažila přijít na to, o čem to jenom ti dva mluví. „A budeme potřebovat i RPG.”

„Máme dva,” ubezpečil ho Laremos. „A k tomu osm kousků C-4, rakety do RPG, všemožnou další výzbroj, výstroj do džungle a spoustu munice. Na hranicích se poslední dobou shlukujou partyzáni - když má člověk peníze a kontakty, sežene cokoli.”

J.D. se lehce pousmál. „Dutch povídal, že má Jednička obojí. Bylo od tebe chytré, žes mu svěřil bezpečnost na ranči.”

„Sí,” přitakal Laremos. „Díky tomu jsem taky na rozdíl od spousty mých sousedů naživu. Finca hned nade mnou minulý měsíc vyhořela do základů a její majitel…” podíval se po Gabby. „Račte prominout, seňorito. Podobné řeči se nehodí pro ženské uši.”

„Já vůbec ničemu nerozumím,” svěřila se jim a oba muže si prohlížela. „Co je to RP… jak že se to jmenuje? A co myslíte těmi raketami?”

„Všechno ti to pak vysvětlím,” slíbil jí J.D. „Sehnal jsi letadlo?” zeptal se Laremose.

Ten přikývl. „Budeme muset projít celní kontrolou. Předpokládám, že u sebe nemáte nic, s čím byste měli po příletu při proclení potíže; jinak byste neprošli ani mexickou celnicí.”

J.D. se zachechtal. „I když s sebou budeme mít tebe, pochybuju, že by se dívali stranou, kdybych nastoupil na palubu s uzinou kolem krku a plnými zásobníky kolem pasu.”

I Laremos se zasmál. „To určitě ne. Pojďte. Nádrž máme plnou, tak můžeme letět.”

„S uzinou?” podivovala se Gabby, když se za ním vydali.

J.D. ji k sobě na okamžik přitiskl.

„Uzi je zbraň, která se vyrábí v Izraeli. Patří mezi poloautomatické.”

„A tu jste používal u zvláštních jednotek?”

Tiše se zasmál. „Ne.”

„Tak jak potom… a proč… a co…?”

Zničehonic se naklonil a vtiskl jí na překvapená ústa prudký, teplý polibek. „Buďte zticha, Gabby, nebo nás přivedete do maléru.”

Jako by po něčem takovém vůbec byla schopna slova. Připadalo jí, že má na rtech snad vypálený cejch. Škoda že nejsou sami a to líbání nebylo delší…

Laremos měl připravené dvoumotorové letadlo a v něm už čekal pilot. Uvelebil se na jednom z pohodlných sedadel před Gabby, Jacobem a ještě jedním mužem, nevysokým a mladým, a když se letoun vznesl k hlavnímu městu Guatemaly, přinesl jim kávu.

„Oznámil jsem patřičným lidem, že za mnou tady se svou přítelkyní přijedeš na návštěvu,” řekl Laremos a zasmál se. „Mám strach, že to na vás nejspíš okamžitě vrhne podezření, protože moje minulost není žádným tajemstvím. Ale aspoň nebudete muset nezákonně přebíhat hranici. Mám přátele na vysokých místech ve vládě, kteří vám pomůžou. Teroristi, kteří drží tvou sestru, se shodou okolností před několika týdny pokusili unést i mě. Ale Jednička byl nablízku ozbrojený až po zuby.”

„Jednička má přesnou mušku,” vzpomněl si J.D.

„Taky jsi ji kdysi dávno míval, příteli,” prohlížel si Laremos staršího muže bez úsměvu.

„Kolik má ta teroristická skupina členů?” zeptal se J.D. „Myslím to tvrdé jádro, Laremosi, ne nějaké přisluhovače, co vezmou nohy na ramena při prvním výstřelu.”

„Zhruba dvanáct,” zněla odpověď. „A možná dvacet dalších, kteří, jak říkáš, vezmou do zaječích. Ale těch dvanáct, to jsou ostřílení bojovníci. Ti mají pro strach uděláno, a navíc mají politické vazby v sousední zemi. Jedná se o součást mezinárodní sítě se členy až v Itálii, kteří vytušili příležitost vydělat si snadno peníze, ze kterých pak financují svou věc. Tvůj švagr je důležitý člověk, a ještě k tomu bohatý. Rozhodnutí odvézt tvou sestru sem určitě přišlo od jednoho z těch dvanácti. Zmocnili se té fincy teprve před měsícem. Nepochybuju o tom, že ten únos nějakou dobu plánovali,” pokrčil rameny. „A taky se ví, že italské úřady se s podobným druhem únosů dokázaly úspěšně vypořádat. Tady nehrozí tak velké riziko, a tak ji sem z Itálie propašovali.”

„Roberto se snaží sehnat dostatek peněz, aby s nimi mohl vyjednávat,” prohlásil J.D. „Je rozhodnutý se s úřady nespojit.”

„On o tobě nic neví, viď?” zeptal se Laremos tiše.

J.D. zavrtěl hlavou. „Důkladně jsem zamaskoval stopy.”

„Nestýská se ti po starém životě?”

J.D. si povzdechl. „Sem tam. Ale už ne tak často.” Nepřítomně se podíval na Gabby. „Mám teď jiné zájmy. Už jsem na to začínal být trochu moc starý. A unavený.”

„Ze stejných důvodů jsem i já začal vést počestný život,” zasmál se Laremos. „Je to tak mnohem lepší.” Líně se protáhl. „Ale někdy se tak ohlédnu a napadne mě, jak by to asi všechno bylo. Bývali jsem dobří amigos, Střelče.”

„Dobrý tým,” přisvědčil J.D. „A doufám, že pořád jsme.”

„Žádné strachy, amigo. Je to jako s plaváním - to taky člověk nezapomene. A co ty, udržuješ se v kondici?”

„Pořád. Zvyk je holt železná košile,” odtušil J.D. „A ještě že tak. Prodírat se tou džunglí nebude žádná procházka růžovým sadem. Situaci tady na jihu jsem bedlivě sledoval, politickou i vojenskou.”

„A co tahle krasotinka?” otázal se Laremos zachmuřeně a zadíval se na Gabby. „To je zdravotnice?”

„Bude se starat o komunikaci,” odvětil J.D. úsečně. „Chci, aby zůstala na ranči s tebou, aby se v žádném případě nepřipletla do nějaké přestřelky.”

„Rozumím,” přimhouřil Laremos tmavé oči a zasmál se. „Takže mi tak úplně nevěříš, co? Nikdy mi nezapomeneš, jak jsem se jednou nechal unést…”

„Nic ve zlém,” hlesl J.D. „Ale tohle bude mít na starost Gabby.”

Laremos pokýval hlavou. „Chápu. A nijak jsem se neurazil. Mám kvůli tomu selhání dodnes výčitky svědomí.”

„Mohl by mi někdo laskavě vysvětlit, o co tady jde?” zeptala se Gabby, protože už to nemohla vydržet.

„Dal jsem dohromady skupinu lidí, která má Martinu vysvobodit,” prohlásil J.D. trpělivě. „Víc vědět nemusíš.”

„Ti žoldáci už jsou tady?”

„Jo,” zamumlal a s úsměškem na rtech ji pozoroval.

„Á, zdá se, že tady slečnu fascinuje práce našich amigos” zazubil se Laremos přitažlivě.

„Mohla bych s nimi mluvit?” zeptala se Gabby zarputile s očima samou zvědavostí navrch hlavy. „Jen si to představ, J.D., patřit k takové skupině a jezdit po celém světě a bojovat za svobodu.”

„Spousta z nich to dělá z méně vznešených důvodů, Gabby,” odpověděl a se zvláštní náruživostí se jí zadíval do tváře. „A jestli čekáš partu hollywoodských filmových hvězd, budeš možná zklamaná. Zabíjet lidi, na tom není nic přitažlivého.”

„Zabíjet… lidi?”

„A co sis probůh myslela, že dělají? Že bojujou s nepřítelem stříkačkami na vodu?” podivil se nevěřícně. „Gabby, ve válce se lidi navzájem zabíjejí. A to způsoby, které radši ani nechtěj znát.”

„Ano, jistě, to si uvědomuju,” zamračila se. „Ale to je hodně nebezpečný styl života, to je…” zarazila se a hledala slova. „Než jsem u tebe začala pracovat, vedla jsem poklidný, až nudný život, J.D.,” začala vysvětlovat. „Občas jsem si dokonce říkala, že snad ani nikdy nepodniknu nic dobrodružnějšího, než že si zajdu vyprat do samoobslužné prádelny. Tihle muži… ti se dívají do tváře smrti. Poznali meze vlastní odvahy a díky zkušenostem i všechna zákoutí sebe samých.” Zvedla oči. „Asi to vyzní trochu nelogicky, ale svým způsobem jim závidím. Zbavili totiž civilizaci veškerého pozlátka a nestydí se za to, jací jsou. Oni vlastně spatřili tvář života bez masky. To mně se nikdy nepodaří. A možná po tom ani netoužím. Ale na lidi, kterým se to poštěstilo, jsem zvědavá.”

Jemně jí odhrnul z obličeje vlasy. „Až uvidíš Jedničku, nebudeš se muset na nic ptát. Všechno mu totiž vyčteš z obličeje. Nemám pravdu, Laremosi?”

„Přesně tak,” zachechtal se.

„Je to tvůj přítel?” zeptala se.

J.D. přikývl. „Jeden z těch nejlepších, jakého jsem kdy měl.”

„Z dob, kdy jsi byl u zvláštních jednotek?” vyzvídala.

Odvrátil se. „Samozřejmě.” Podíval se po Laremosovi a vyměnil si s ním přímý pohled, který Gabby nechápala.

„Miny jsi nechtěl, že ne?” zeptal se najednou Laremos.

„Ne, pár claymorek bychom si sice vzít mohli, ale je to zbytečná zátěž. RPG budou stačit, a kdyby bylo potřeba, Drago umí minu sestavit. Chci tam vletět a rychle zase vypadnout.”

„Aspoň že ještě nezačalo období dešťů,” podotkl Laremos. „To bude takový bonus.”

„Jo, to bude. Máš ještě tu mou kuši?”

„Nad krbovou římsou v pracovně,” pousmál se Laremos. „Lidi se na ni hodně ptají.”

„K čertu s tím, funguje ještě?”

„Jasně.”

„Kuše?” zasmála se Gabby. „To je nějaká starožitnost?”

J.D. zavrtěl hlavou. „Ne tak docela.”

„Střílí se z ní snadněji než šípem z luku?” vyzvídala dál.

J.D. byl očividně nesvůj. „Je to jen taková památka,” prohlásil. „Gabby, zabalila sis džíny a pohodlné boty?”

„Jistě, jak jsi sám viděl v Itálii,” povzdechla si, neboť začínala mít nepříjemný pocit. „Jak dlouho tady zůstaneme?”

„Pokud všechno půjde dobře, tak zřejmě nanejvýš tři dny,” odpověděl. „Potřebujeme trochu času, abychom prozkoumali okolí a vymysleli plán.”

„Pohostinnost mojí fincy je vám plně k dispozici,” ubezpečil je Laremos. „Možná bychom si dokonce mohli najít chvilku a ukázat Gabby nějaké ty mayské památky.”

Rozzářily se jí oči. „Vážně?”

„Hlavně před ní prosím tě nemluv o archeologických památkách,” bědoval J.D. „To pak neví, čí je.”

„Prostě mám ráda staré věci,” opáčila. „Proč bych taky jinak pracovala u tebe?”

J.D. se zatvářil překvapeně. „Já že jsem starý?”

Zadívala se mu do tváře. Neměl mnoho vrásek, ale na skráních mu černými vlasy hojně probleskoval stříbrný vítr. Zamračila se. Vždycky měla za to, že mu táhne na čtyřicítku, ale najednou byla na vážkách.

„A kolik ti tedy je, J.D.?” zeptala se ho.

„Šestatřicet.”

Gabby zalapala po dechu.

„Čekalas něco jiného?” otázal se tiše.

„Vypadáš… starší.”

Pokýval hlavou. „Asi jo. Mám před tebou třináct let náskok.”

„Nevím, proč to říkáš tak samolibě,” odtušila. „Až mi bude padesát, tak ti těch třináct let bude jaksepatří na obtíž.”

„Myslíš?” hlesl s úsměvem.

Před jeho pohledem dravce uhnula pohledem. „Povězte mi něco o Guatemale, seňore Laremosi.”

„Pro vás Diego,” opravil ji. „Co byste chtěla vědět?”

„Cokoli.”

Pokrčil rameny. „Teď když máme novou vládu, doufáme v lepší budoucnost, seňorito. Ale guerilly proti režimu pořád bojují a compa?itas jsou jako vždycky v úzkých. Někdy jsou to hodně kruté boje. Jsme zemí především zemědělskou, naše hospodářství je závislé na banánech a kávě. Věcí, které vaši lidé považují za samozřejmost, je tu až žalostný nedostatek. Kanalizace v domech, automobily, odpovídající zdravotní péče - toho všeho se u vás dočkají i ti nejchudší, ale tady… Věděla jste, seňorito, že průměrná délka života je v naší zemi jenom padesát let?”

Zatvářila se překvapeně. „A zlepší se to? Myslíte, že ty boje někdy ustanou?”

„Doufáme, že ano. Ale ti, kteří chtějí držet půdu, musejí do té doby žít v bezpečí. Mně nic nehrozí. Ale mnozí nemají tolik finančních prostředků, aby si najali stráže. Mám jednoho souseda a s tím každé odpoledne chodí státní vojáci kontrolovat jeho dobytek a pozemky. Bojí se totiž chodit sám.”

„Už nikdy nebudu skuhrat, že musím platit daň z příjmu,” prohodila Gabby. „Asi považujeme za úplnou samozřejmost, že vlastní majetek nemusíme bránit se zbraní v ruce.”

„Jednou možná budeme moct říct totéž.”

Zbytek cesty Gabby mlčela, zatímco J.D. s Laremosem probírali věci, kterým ani trochu nerozuměla. Používali vojenské výrazy. Mluvili o logistice. Prohlížela si svého málomluvného zaměstnavatele novýma očima. Neřekl jí úplně všechno. Nějak to souviselo s minulostí, o které nikdy nehovořil, a očividně neměl v úmyslu se s ní o jakékoli podrobnosti podělit. Opět šlo o otázku důvěry. Ale věřil jí alespoň natolik, že jí ve svém pošetilém pokusu o záchranu sestry přisoudil na starost komunikaci. Kéž by tak ještě nechal jít do džungle ty chlapy a sám se držel zpátky. Třeba se jí ho k tomu podaří přemluvit. Byla to totiž práce pro profesionálního vojáka, a ne pro právníka. Zavřela oči a v duchu si promýšlela, jak ho bude přesvědčovat, i když v hloubi duše věděla, že se J.D. ničím zviklat nenechá.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Navzdory Gabbyiným nevysloveným obavám prošli celní kontrolou bez potíží a za několik minut už je vítal člověk, jehož J.D. očividně znal.

Muž byl nevysoký blonďák s obličejem, který připomínal železniční koleje, a útlou postavou. Byl podstatně starší než druzí dva muži, nejspíš mu už táhlo na padesátku. Na sobě měl maskáče a vysoké šněrovací boty. U boku mu viselo pouzdro s pistolí a přes rameno měl přehozenou zlověstně vyhlížející pušku.

„Střelče!” zasmál se malý muž a chlapsky se objali. „Hergot, to mám ale radost, že tě zase vidím, i za těchhle okolností. Jenom klid, amigo - my už Martinu vysvobodíme. Když jsem Apollovi vypověděl, co se stalo, přijel jako blesk.”

„Jak se máš, Jedničko?” vyzvídal J.D. „Koukám, že jsi nějak zhubnul.”

„No jo, na to, abych zlenivěl, nemám v tomhle zaměstnání čas, viďte, šéfe?” obrátil se na Laremose, který okamžitě přitakal.

„Laremos říkal, že Apollo i Drago už jsou tady, ale co Chen?” zeptal se J.D.

Malý muž si povzdechl. „Ten to schytal v Libanonu, amigo,” pokrčil rameny. „Tak už to chodí.” Ve smutných očích se mu objevil nepřítomný výraz. „Sám by to tak chtěl.”

„Byl to chlap,” dodal J.D. souhlasně. „Jedničko, budeme potřebovat mapy a vysílačky.”

„Všechno je zařízené. A k tomu jako záloha dvacet vaqueros - jsou to šéfovi chlapi a já je vycvičil,” doplnil s tichou hrdostí.

„To se mi zamlouvá.”

„Tak pojedeme?” nadhodil Laremos a pomohl Gabby nastoupit do velikého auta. Pak ustoupil, aby se vedle ní mohl posadit J.D. Osádku tvořili ještě Jednička, který řídil, a jakýsi muž s puškou.

Okolní krajina byla zajímavá. Připomněla Gabby fotografie karibských ostrovů s bujným tropickým rostlinstvem a všudypřítomnými palmami. Ovšem po nějaké době začala být kopcovitá. Když minuli vypálenou konstrukci domu, Gabby se celá zachvěla.

„Diego,” špitla tiše a ukázala bradou k troskám, „stačili majitelé utéct?”

„Ne, seňorito,” odpověděl.

Schoulila se do vlastních paží. J.D. si toho gesta všiml a přivinul si ji k sobě. Zcela přirozeně mu nechala hlavu klesnout na rameno, a zatímco spolu muži hovořili, zavřela oči.

Laremosova finca stála v údolí. Dům byl zřejmě z vepřovic nebo štukovaného zdiva, zdobily ho klenuté oblouky a pyšnil se vzdušnou verandou. Měl pouze jedno patro a rozbíhal se do zahrady plné bujné vegetace. Na první pohled si ho zamilovala.

„Líbí se vám?” usmál se Laremos a zadíval se na ni tmavýma, línýma očima. „Před mnoha lety ho postavil otec. Služebnictvo v domě jsou podobně jako většina mých zaměstnanců děti a vnoučata těch, kteří sem přišli s ním. Velcí majitelé půdy, kterým tyhle statky patří, dávají zaměstnání spoustě lidí a navíc takové, které není tak dočasné jako práce ve vaší zemi. Tady dělníci slouží v jedné domácnosti celé generace.”

Projeli nevelkou vískou a v paměti jí utkvěly pohledy na bosé děti s tmavýma očima i pletí, shromážděné kolem veliké studny, z níž nabíraly ženy vodu do džberů. Panoval zde tak zjevný nedostatek moderních vymožeností, že byla vděčná za svůj život v Chicagu.

Cestou si nepovšimla ničeho mimořádného, snad jen že ten nevysoký snědý chlapík vedle Jedničky měl na klíně pušku a bedlivě sledoval okolní krajinu. A teď stál s puškou v rukou vedle auta, zatímco ostatní mířili do domu.

Než si její oči zvykly, bylo všude chvíli šero; pak konečně začala rozeznávat interiér.

V celém rozlehlém obývacím pokoji stály drobné sošky, očividně mayské, a také květináče s kaktusy, těžký dřevěný nábytek a na stěnách visely indiánské houně.

„Kávu?” otázal se Laremos, tleskl a s úsměvem na rtech ihned přiběhla malá snědá žena zhruba stejného věku jako Jednička. „Café, por favor, Carisa.” řekl ženě bleskurychlou španělštinou.

Pokývala hlavou a odběhla.

„Brandy, Střelče?” zeptal se Laremos.

„Já už nepiju,” odvětil J.D. a usadil se na pohodlnou pohovku vedle Gabby. „Jedničko, podařilo se vám z toho druhého tábora získat nějaké informace?”

„Ažaž,” přikývl nevysoký blondýn a rovněž odmítl nabídku brandy. „Zacházejí s ní slušně, aspoň zatím,” prohlásil a neuniklo mu, že se mladšímu muži mírně ulevilo. „Drží ji v bývalé noclehárně na fince, která je odsud zhruba šest kilometrů. Nejsou moc dobře vyzbrojení - jenom pár kalachů a granátů, žádný těžší kalibr. RPG-7 nemají ani jeden.”

„Co je to kalach? A co RPG?” vyzvídala Gabby.

„Kalach je samopal Kalašnikov a RPG raketomet ruské výroby,” vysvětloval J.D. „Ten umí do všeho udělat pořádnou díru.”

„Například do tanků, letadel nebo budov,” doplnil ho Jednička. „Vy budete určitě Gabby. Hodně jsem toho o vás slyšel.”

Jeho slova jí vyrazila dech. Jako by ji všichni okolo znali, ale ona o nikom z těchto lidí jaktěživa neslyšela. Podívala se na Jacoba.

„Trochu jsem se tebou vychloubal,” řekl J.D. na svou obranu.

„Přede všemi mimo mě,” opáčila. „Ještě jsi mě nikdy ani nepohladil po hlavě a neřekl jsi mi, že jsem odvedla dobrou práci.”

„Tak mi to příště připomeň,” pousmál se líně.

„Mohla bych se upravit?” zeptala se Gabby.

„Ale samozřejmě! Cariso!” zvolal Laremos.

Jihoameričanka vstoupila s podnosem s kávou a on jí opět cosi španělsky nakázal.

„Sí, seňor,” zašveholila Carisa.

„Požádal jsem ji, aby vám ukázala váš pokoj,” vysvětloval Laremos. „Střelče, ty by sis mohl vzít zavazadla a jít s nimi. Pak si můžeme promluvit.”

„To mi vyhovuje.” J.D. popadl tašky a společně s Gabby se za služkou vydali chodbou.

V pokoji stála obrovská dvojitá postel. Byla to vůbec první věc, které si Gabby všimla, a cítila, jak ji po celém těle polilo horko, zvlášť když Carisa odešla a ona s Jacobem osaměla.

J.D. schválně zavřel dveře a pozoroval, jak se přehrabuje v kosmetické taštičce, kterou si položila na toaletní stolek.

„Gabby…“

Odložila tubu s make-upem a otočila se.

J.D. přešel k ní a vzal jí do dlaní drobný obličej. „Chci vás mít co možná nejvíc na očích. Laremos je sice okouzlující, ale některé věci o něm nevíte. O všech těchhle chlapech.”

„Včetně vás, pane Brettmane?” zeptala se laskavě a zadívala se mu do očí. „Hlavně o vás?”

Pozvolna se nadechl. „Co byste chtěla vědět?”

„Byl jste jedním z nich, J.D., viďte?” otázala se tiše. „Jsou něco víc než jenom dávní přátelé. Jsou to dávní spolubojovníci.”

„To by mě zajímalo, kdy jste na to přišla,” hlesl a oči mu potemněly. „Záleží na tom?”

Gabby se zamračila. „Teď vám nerozumím. Proč by mělo záležet na skutečnosti, že jste s nimi sloužil u zvláštních jednotek?”

Očividně váhal, jestli má mluvit, nebo mlčet. Nadechl se a strčil si ruce do kapes.

„Vůbec netušíte, co jsem dělal v době, než jsme se poznali, Gabby.”

„To netuší nikdo. Nejspíš to asi bude otázka důvěry, viďte?”

Zpříma se jí zadíval do zkoumavých zelených očí. „Ano. Do značné míry. Dlouho jsem žil podle neúprosných pravidel. Nevěřil jsem nikomu, protože mě to mohlo stát život. Ale těmhle mužům - jako je Jednička, Laremos a ostatní - těm vím, že věřit můžu, protože mě v nouzi nikdy nenechali na holičkách. Vlastně Laremos jednou možná ano - a právě proto jsem vás vzal s sebou. Proti svému přesvědčení,” dodal suše. „Asi bych si do smrti vyčítal, kdyby se vám tady něco stalo.”

„A proto chcete, abych bydlela v jednom pokoji s vámi?” nadhodila choulostivě.

„Ne tak docela,” připustil a zadíval se na ni. „Chci, abyste se mnou bydlela v jednom pokoji proto, že sním o tom, jak vás budu celou noc držet v náručí. Nebudu vás nijak bezostyšně obtěžovat, Gabby, ale ten pocit, že s vámi spím v jedné posteli, rozzáří mou temnotu způsobem, který vám nedokážu vysvětlit.”

Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Jeho slova vyzněla silně eroticky - tisknout se celou noc k jeho svalnatému tělu, spát v jeho náručí. V hrdle se jí zatajil dech, podívala se mu do hnědých očí a v žilách se jí notně zpěnila krev.

Sklouzl jí prsty na krk a se záměrně smyslnou lehkostí ji po něm hladil. „Taky se vám teď tak vaří krev jako mně?” zašeptal polohlasem. „Touží i vaše tělo po doteku mého těla?”

Sehnul se a zvedl jí hlavu k sobě, aby mohl sledovat její výraz. Pak otevřel ústa a přiblížil se k ní.

„Buďte v klidu,” špitl a otevřel jí ústa svými ústy. „Naprosto, naprosto v klidu.”

Když se k ní přitiskl pevnými, vlhkými rty, lehce zavzdychala. Zatímco jeho polibek nabýval na vroucnosti, ona ochutnávala jeho esenci. Rukama jí sjel po zádech, přivinul k sobě její tělo a nechal do své pevné hrudi narazit její hebká ňadra. Když se pomalu odtahoval, sevřel jí ústa drsně mezi zuby. Oči mu jen planuly - pronikavě, vášnivě a žádostivě.

„Mám to rád natvrdo,” prohlásil J.D. šeptem. „Nevyděsí vás to?”

Sotva stačila zavrtět hlavou, už se k ní opět sklonil. A tentokrát to byl doslova uragán, ne slaboučký vánek jako prve. Zvedl ji ve skálopevných pažích, a když otevřel ústa, poznala, jaký v něm plane žár. Jakmile ucítila, že jí do úst téměř šermířským pohybem vnikl jazykem, polilo ji horko a z hrdla se jí vydral tlumený vzdech.

Celá se třásla, držela se ho a chtěla se k němu přimknout, ale než se stačila pohnout, postavil ji zpátky na zem. V bledé tváři mu divoce planuly oči.

„To by stačilo,” prohlásil ztěžka. Ihned ji pustil a v tu chvíli se jí do horních částí paží opět začala hrnout krev, díky čemuž si uvědomila, jak náruživě ji nevědomky v náručí svíral. „Můj ty světe, vy jste se celá třásla.”

Pod jeho prudkým pohledem si připadala nahá. Takto zranitelně se ještě nikdy s nikým necítila a děsilo ji, že se jí to přihodilo právě s ním.

„Bylo mi tak zvláštně,” prohlásila a rozechvěle se zasmála.

„Vážně?” Zhluboka se nadechl a položil si její hlavu na rameno. „Omlouvám se. Promiňte, Gabby. Nejsem na panny zvyklý.”

„Něco takového jsem ještě nezažila.” Sice neměla v úmyslu se k tomu přiznávat, ale ta slůvka jí vyklouzla zcela bezděky.

„Ano, vycítil jsem to,” zašeptal. Rukama jí vjel do vlasů a něžně si ji k sobě přivinul blíž, takže mu spočinula tváří na prsou. „Gabby, víte, co bych rád? Chtěl bych si svléct košili a cítit vaši tvář na holé kůži, vaše rty na svém těle…“ Pak si povzdechl, znenadání ji odstrčil a otočil se na podpatku. Jako by celý strnul, pak sáhl naslepo po cigaretách a Gabby stála za ním a v duchu toužila po tom, co jí právě nastínil.

„Jak dlouho spolu pracujeme… dva roky?” zeptal se zvláštním tónem. „A pak dva dny předstíráme, že jsme milenci, a takhle to dopadne. Brát vás s sebou možná nebyl zrovna nejlepší nápad.”

„Říkal jste, že mě potřebujete,” připomněla mu.

Vytáhl cigaretu, zapálil si ji a pak ji s podivně omluvným výrazem podal Gabby. „Uklidní vás,” pravil laskavě. „Jenom mě, Gabby, nesmíte pokoušet, ano?”

„Cože vás nesmím?” zeptala se zmateně a věnovala mu zaražený pohled.

„Krucinál!” zabručel a pak si povzdechl. „Prostě chci říct, Gabby, že nesmíme dávat průchod emocím.”

„To vy tady nadáváte, ne já,” upozornila ho chladně. „A já vás líbat nezačala!”

„Ale pomáhala jste mi,” připomněl jí s přimhouřenýma očima. „Vás bude radost zasvěcovat.”

„Já s vámi spát nebudu!”

Klouby prstů jí přejel po ústech a tím ji umlčel. „Jenom jsem si vás dobíral. Neprovedu vám nic, Gabby, čeho byste pak musela litovat, to vám slibuju. Sex nebude.”

Ztěžka polkla. „Vy mě děsíte.”

„Jak to?”

„Tím, co ve mně probouzíte,” svěřila se mu. „Nic takového jsem nečekala.”

„Ani já ne. Vy jste jako opojné víno, děvenko. Takové, kterého si netroufám dopřát větší množství.” Zvedl ruku a pohladil ji po vlasech. „U chlapa jako já, co byl strašně dlouho sám, byste totiž mohla vyvolat návyk.”

„Až se vrátíme, možná bych radši měla dát výpověď…” spustila celá rozechvělá z toho, co pociťovala, i z toho, co jí říkal.

„Ne!” namítl stroze. Položil jí prsty na zátylek a tam spočinul. „To ne. Tohle celé je jenom takový mimořádný okamžik, Gabby. Není důvod začít propadat panice. A kromě toho,” dodal ztěžka, „je tady hlavně Martina. A jak to s ní dopadne, to ví jenom bůh.”

Celá ztuhla.

„Jacobe, nechoďte prosím vás s ostatními.”

„Musím,” odtušil prostě.

„Mohli by vás zabít,” varovala ho.

J.D. pokýval hlavou. „To se stát může. Jenže kromě Martiny už nic jiného na světě nemám, je to jediný člověk, kterého jsem kdy miloval. Nemůžu se k ní obrátit zády zrovna teď. To už bych si nikdy nemohl říkat chlap.”

Co na to měla říct? Zlehýnka ji pohladil po tváři a pak ji nechal v místnosti samotnou. S pocitem naprosté katastrofy sledovala, jak za ním zaklaply dveře. A nepomáhalo jí ani to, že už začínala chápat, proč se při jeho doteku tak silně chvěla.

J.D. ji zneklidňoval vždycky, už od samého počátku. Myslela si však, že je to tím, jaký je to člověk. Teď ale byla na vážkách. Už jenom pohled na něj ji bolel. A když ji políbil… jak ten ji líbal! Jako kdyby po ní hořel touhou, jenom po ní.

Celá se zatřásla. Nejspíš jenom potřebuje ženskou a ona je při ruce. Nabádal ji, ať nechá city stranou, a to také měla rozhodně v úmyslu. Že ji nadchla vyhlídka účasti na tajné operaci, nebyl ještě důvod k tomu, aby se mu bezhlavě vrhala do náruče.

Přemítala nad tím, jak zareagoval, když se ho zeptala, jestli k oné skupině v minulosti patřil. Copak už zapomněl, jak jí vykládal, že sloužil u zvláštních jednotek?

Po čtvrt hodině se už v džínech, volné mikině a turistických botách vrátila za muži. J.D. si ji dlouze a upřeně prohlížel a očima jí evidentně skrovnou výstroj schvaloval.

A ona mu pohled opětovala. Vypadal jako úplně jiný člověk, protože měl na sobě maskáče a v mohutných rukou držel jakousi nevelkou zbraň.

„To je uzi,” vysvětlil jí, když k němu přistoupila a zvědavě si maličký samopal prohlížela. „Má zásobník na třicet nábojů.”

„A co je tamhleto?” zeptala se a bradou ukázala na velikou, zlověstně vyhlížející zbraň, vedle níž byla jakási dlouhá věc ve tvaru torpéda na tyči.

„To je raketomet RPG-7.”

„Tohle je Gabby?” zeptal se jakýsi nevysoký černoch a zazubil se na ni.

„To je Gabby,” zasmál se J.D. „Miláčku, tohle je Drago, jeden z největších odborníků na výbušniny mimo jadernou válku. A tamhleten v koutě, co se tak straní společnosti, to je Apollo. Má pěkně dlouhé prsty. Sežene všechno, co potřebujeme.”

Pokývla do rohu, kde postával další černoch. Tenhle byl ovšem vysoký a štíhlý, kdežto Drago spíš zavalitý.

„Těší mě, Gabby,” prohodil Apollo, aniž by zvedl oči. „To tady všichni znáte moje jméno?” vyhrkla popuzeně.

„Bohužel asi jo,” ucedil Jednička se smíchem. „Copak jste nevěděla, že Střelec je slepičí prdelka?”

Podívala se na svého šéfa. „No tak aspoň že už to vím teď,” podotkla.

„Pojďte se mnou, Gabby, ukážu vám, jak zacházet s vysílačkou,” nabídl se jí Laremos a začal se zvedat.

„To je moje práce,” namítl J.D. tónem, kterým Laremose opět usadil.

„No jasně,” zazubil se Laremos, aniž by se urazil.

Gabby přešla za šéfem z pokoje do komunikační místnosti, kde měl Laremos počítač a několik vysílaček.

„J.D…” osmělila se.

Zavřel dveře a zachmuřeně se na ni podíval. „Jednou ublížil ženě. Ošklivě. Umíte snad číst mezi řádky, anebo jste vážně tak naivní, že vám to budu muset vysvětlit polopatě?”

Aby se uklidnila, zhluboka se nadechla.

„Omlouvám se, J.D. Budete zkrátka muset nad mou hloupostí přimhouřit oko. Jsem jenom obyčejná holka z malého městečka v Texasu. Tam u nás jsou chlapi jiní.”

„Jo, já vím. Na takovouhle partu nejste zvyklá.”

Zvedla k němu oči. „To ne. Ale působí na mě sympaticky. J.D., došlo mi, že mi asi hodně důvěřujete, když jste mě sem vzal s sebou,” zamumlala.

„Nikomu nevěřím víc,” odvětil hlubokým, tvrdým tónem. „Copak jste to nevěděla?”

Díval se jí do očí, až ucítila, že se opět rozechvěla, a jemu jaksi potemněl zrak, ale vtom se otočil a vše rozptýlil.

„Radši se do toho dáme,” nadhodil přísně. „A až se tam vrátíme, tak proboha neříkejte ani nedělejte nic, čím byste Laremose vyprovokovala, rozumíte? Je to sice můj přítel, ale kdyby na vás sáhnul, okamžitě ho zabiju.”

Z prudkosti, která z něj vyzařovala, až polekaně vykulila oči. Se zatvrzelou tváří se na ni podíval a ona pochopila, že tohoto člověka vůbec poprvé vidí bez masky. Vypadal stejně nemilosrdně jako všichni ostatní ve vedlejší místnosti a Gabby si s úděsem uvědomila, že takový opravdu je.

„Chráním si svoje území,” prohodil chraplavě. „Co je moje, to je moje a po dobu téhle cesty patříte mně. Stačí vám to takhle?”

„Stačí, Jacobe,” odvětila bezděky tichým hlasem.

Napjaly se mu rysy v obličeji. „Chtěl bych slyšet, jak v posteli šeptáte moje jméno, Gabby,” hlesl a popošel k ní. „Chtěl bych slyšet, jak ho křičíte…”

„Jacobe!” ohradila se, když se sehnul a přisál se jí k ústům.

Bezmocně vydechla, protože si ji přitiskl k vysoké, silné postavě a vůbec poprvé ji nechal pocítit bezděčnou tuhost svého roztouženého těla.

Pak polibek přerušil, zadíval se jí do vypoulených očí a pokýval hlavou. „Jo, stává se mi to stejně jako všem ostatním mužům,” prohlásil drsným tónem. „Jste v šoku? To jste se ještě nikdy neobjímala s takhle roztouženým chlapem?”

„Ne, Jacobe, ještě ne,” vykoktala nejistě.

To ho očividně trochu zklidnilo, ale oči mu stále planuly. Maličko ji pustil, aby nebyla v rozpacích.

„Bojíte se?” vyzvídal.

„Máte strašnou sílu,” odvětila a zadívala se mu do obličeje. „Vím, že byste mě nenutil, ale co když…?”

„S krocením chtíče už mám hodně zkušeností, Gabby,” prohlásil a odhrnul jí z tváří vlasy. „Žádný strach, já hlavu neztratím, ani s vámi ne. Předvedu vám to,” zašeptal a vtom ucítila jeho ústa poblíž svých rtů, dotýkala se jich, zase se vzdalovala, pohrávala si s nimi, až konečně Gabby lehce pootočila hlavu a otevřela je, aby se jich mohl pomalu a sladce zmocnit.

Nemohla téměř ani dýchat, a když ji objal a začal s ní ústy divoce, neverbálně rozmlouvat, připadala si jako v ráji. Z této slasti je však najednou neurvale vytrhlo otevření dveří.

„Promiňte,” zachechtal se Laremos, „ale trvalo vám to tak dlouho, až jsem si říkal, že možná máte nějaké potíže.”

„To mám,” přisvědčil J.D. hlasem prodchnutým emocemi, „ale ne takové, jaké sis myslel.”

„Koukám. Tak já vám ukážu celou sekvenci a pak si s vámi proberu kmitočty - jsou totiž určitě jiné, než na jaké jste zvyklí,” prohlásil a posadil se před zařízení.

Gabby si uhladila vlasy a snažila se na šéfa nedívat. Snažila se nemyslet na dlouhou noc, která je čeká a kdy bude v té velikánské posteli ležet v jeho náručí a bude se muset notně krotit, aby ho nepoprosila, ať udělá to, po čem oba touží.

Obsluhovat vysílačku nebylo nijak těžké. Naučila se to během několika minut. Nejdéle jí trvalo vštípit si kódová slova. Napsala si jejich seznam a pak chodila po domě a učila se je nazpaměť, zatímco muži spolu debatovali v prostorném obýváku. Ještě u večeře si ta slova stále vtloukala do paměti.

U stolu jedli společně pouze Laremos, J.D. a Gabby. Ostatní si jídlo odnesli jinam.

„Koukám, že se pořád chovají stejně nespolečensky,” podotkl J.D. nad talířem.

„Zvyk je železná košile.” Laremos se podíval po Gabby. „A taky mám pocit, že tady slečnu, která se na ně dívá tak něžně, nechtějí připravit o iluze.”

„Snad jsem je nějak neuvedla do rozpaků?” zeptala se kajícně.

„Ale ne,” uklidňoval ji J.D. „Spíš jsi jim zalichotila. Na tak zvídavou pozornost nejsou zvyklí,” zachechtal se.

„A jak se z nich stali žoldáci?” otázala se polohlasem. „Tedy samozřejmě jestli mi to můžeš říct. Nechci nikomu lézt do soukromí.”

„No tak Jednička byl u zvláštních jednotek jako já,” zarazil se J.D. uprostřed věty, jako by chtěl opatrně volit slova. „A když odešel, nemohl kromě práce u policie najít nic, co by ho bavilo, a nevydělával tolik, aby zaplatil účty. Měl ovšem kontakty v žoldnéřské síti a tak se trochu poptal. Uměl dobře zacházet se standardními zbraněmi podsvětí a byl to skvělý odborník na ruční zbraně. A tak si nakonec práci našel.”

„A Apollo?”

„Apollo začínal u vojenské policie. Obvinili ho ze zločinu, který nespáchal, a navíc tam byl i rasový podtext,” pokrčil J.D. rameny. „Nedařilo se mu dovolat se spravedlnosti, a tak vzal nohy na ramena a skončil ve Střední Americe. A od té doby je tady.”

„Takže se nemůže očistit?” zeptala se.

„Nejspíš to dopadne tak, že ho jednoho dne budu obhajovat já,” řekl jí s tichým úsměvem. „Vlastně za to skoro můžu dát ruku do ohně. A taky za to, že vyhraju.”

„O tom nepochybuju,” podotkla ironicky.

„Jak dlouho pro tohohle mrzouta pracujete, seňorito Gabby?” vyzvídal Laremos.

„Něco málo přes dva roky,” odpověděla a zadívala se na šéfa. „Je to pro mě škola. Naučila jsem se, že když člověk křičí hodně nahlas, dostane skoro všechno, co chce.”

„On na vás křičí?”

„To bych se neodvážil,” zazubil se J.D. „Když jsem to jednou zkusil, hodila po mně těžítko.”

„To není pravda,” ohradila se. „Hodila jsem ti ho na dveře.”

„Jenže já je v nepravou chvíli otevřel,” navázal. „Ještěže mám dobré reflexy.”

„Obávám se, že zítra je budeš potřebovat,” řekl mu Laremos. „Ti teroristi nám nic neusnadní.”

„To je fakt,” přisvědčil J.D. a dopil kafe. „Ale na naší straně je výhoda momentu překvapení.”

„To máš pravdu.”

„A teď bychom si ještě jednou měli projít mapy. Než ráno vyrazíme, chci mít jistotu, že znám okolní terén jako svoje boty.”

Gabby zamířila na kutě, protože si připadala na obtíž. Rychle se vykoupala a uvelebila se na jedné straně obřího dvojlůžka v dlouhé a hodně cudné noční košili, kterou si s sebou přivezla. Látka byla bohužel příliš tenká, ale J.D. bude nejspíš v myšlenkách někde úplně jinde, takže si toho stejně nevšimne.

Ležela tam a snažila se přelouskat guatemalské noviny, avšak nedokázala se soustředit. Při pomyšlení na dlouhou noc, která je čeká a kterou stráví v jeho náručí, se celá chvěla. Myslel to J.D. vážně? Anebo ji chtěl jenom poškádlit? A co kdyby ji opravdu celou noc držel v náručí - dokázala by odolat tomu, aby ho sváděním vyprovokovala?

Hodila noviny na podlahu, chytila se rukama kolem kolen a s obavami se dívala na dveře. Dlouhé vlasy jí splývaly podél ramen, a tak si z tváře odhrnula několik pramenů. Toužila po něm. Nemělo cenu popírat, že tomu tak je. Ale kdyby tomu podlehla, kdyby ho příliš pokoušela, co ji čeká? Zbyla by jí vzpomínka na jednu jedinou noc a přišla by o práci. Po trvalém vztahu se ženou J.D. rozhodně neprahne, takže by raději neměla ztrácet hlavu. Bál se o sestru, ze zítřejší výpravy do džungle byl oprávněně nervózní, a kdyby ho ponoukla, mohl by udělat něco nepředloženého.

Ale aspoň na okamžik si představovala, jaké by to bylo cítit na každičkém kousku svého těla jeho ochlupenou kůži, dovolit mu, aby se jí dotýkal tak, jak se bezpochyby dotýkal jiných žen. Chraplavě vzdechla. Věděla, že by byl laskavý a trpělivý. Zasvětil by ji do tajů lásky tak něžně, že by to překonalo i její nejdivočejší sny o okamžiku, kdy se nějakému muži oddá. Snížila by se tím však hodnota toho, co k němu začínala pociťovat, a neprospělo by to ani jeho názoru na ni. Přitahovala ho kvůli tomu, že je ještě panna, že je nedotčená. A kdyby se mu vzdala, už by to neplatilo. Možná by jí pak dokonce opovrhoval za to, že se začlenila do zástupu jeho milenek.

S unaveným povzdechem zhasnula lampičku a zavrtala se pod peřinu. Ale stejně je to nádherný sen, řekla si v duchu a zavřela oči.

Nechtěla usnout tak rychle, ale když procitla, pronikaly už okny dovnitř paprsky ranního slunce a vyháněly ji z postele.

Ospale se protáhla a zčistajasna si uvědomila, kde vlastně je. S očima navrch hlavy se posadila a rozhlížela se, kde je J.D. Spatřila ho vzápětí. Stál z profilu u okna a díval se ven. A na těle neměl ani kousíček oblečení.

Doslova se do něj zavrtávala pohledem. Muže bez šatů už viděla. V dnešní době plné necudných filmů bylo nemožné se nahotě vyhnout. Ale takto zblízka ještě nahého muže nikdy nespatřila. A měla za to, že J.D. by potěšil oko i zkušenější ženy.

Byl samý sval a každičký kousek těla mu pokrývaly tmavé stíny chloupků. Nohy měl dlouhé a svalnaté, úzké boky a ploché břicho. K tomu širokou, do bronzova opálenou hruď, na které se mu vlnil trojúhelník hustých černých chlupů. Bezmocně a nestydatě na něj civěla - a když zvedla oči, všimla si, že i on se na ni dívá.

Snažila se něco říct, ale rty se jí třásly a nic ze sebe nevyloudila.

„To nic,” řekl polohlasem. „Kdybych vás zahlédl v takovémhle stavu, taky bych si mohl oči vykoukat. Pocit trapnosti není na místě. Pyžamo já zkrátka nenosím,” dodal s pobaveným výrazem. „Počítal jsem, že se probudím dřív než vy. V noci bylo pěkně horko.”

„To ano,” vykoktala přidušeně.

Vrátil se zpátky k posteli - Gabby na ní seděla jako přimrazená, nedokázala ani předstírat, že se dívá jinam. Ale jemu to zřejmě vůbec nevadilo. Sehnul se, uchopil ji za paže, zvedl ji a přitiskl si ji k sobě.

Pak se zhluboka zachechtal, jako když se směje dravec, primitivně. „Sáhněte si,” pobídl ji. Chytil ji za ruce a pohladil si jimi hladké boky a pak po zádech vystoupal až ke změti chloupků na teplé hrudi.

Dech jí uvízl kdesi pod žebry a prsty se mu nořila do kučeravých chlupů nad srdcem.

„Ano, líbí se vám to, viďte?” zeptal se hlasem jako hrubý samet a upíral na ni černé přimhouřené oči. „Ale zdaleka ne tolik jako mně. Jednu nekonečnou noc za druhou sním o tom, jaké to bude, až mě budete hladit rukama. Jak v těch vašich nevinných očích vypadám, Gabby? Děsím vás… nebo je vám se mnou příjemně? Jak je to?”

Byla jím doslova opojená, tím, jaký byl na dotek, jak voněl. Dlaněmi mu přejížděla po prsou, po hrudním koši. Pak mu s dlouhým vzdechem položila čelo na klíční kost. „Je mi příjemně,” špitla. „Copak to nepoznáte? Jacobe…!” Přitiskla k němu dlaně ještě náruživěji a naléhavěji. „Jacobe, chci dělat všechny ty nestydatosti.”

„Například?” otázal se šeptem. „Například jaké, Gabby?” Vzal jí ruce do dlaní a ona ucítila, že se mu lehounce chvějí. „Neublížím vám. Dělejte si, co chcete.”

Není to spravedlivé, pomyslela si v duchu omámeně, že má nade mnou takovou moc. Na to, aby naslouchala chladnému hlasu rozumu byla příliš opojená, příliš roztoužená. Rukama ho hladila po prsou a po zádech a pak z jakéhosi instinktu, o němž vůbec neměla tušení, otevřela ústa a přitiskla mu je doprostřed hrudi.

Překvapil ji prudkým stenem. Zvedla k němu vykulené, zvědavé oči.

„To se mi líbí,” hlesl chraplavě. „Ještě.”

Přiblížila se k němu, on ji chytil rukama za hlavu, a zatímco jí vedl ústa k místům, kde je chtěl mít, ticho se prodlužovalo a doslova kolem nich houstlo a J.D. začal trhaně, přerývaně dýchat. Tolik se toho o něm dozvěděla v jediném okamžiku. Třeba že ho vzrušuje, když mu přejíždí tváří po zduřelých bradavkách, že se mu líbí, když mu jazykem krouží ve změti chloupků. Anebo že když ho jemně kousne, celý ztuhne. A že po ní touží tak silně, až se celý třese.

„To není fér, Jacobe,” špitla rozechvěle. „Vždyť vám ubližuju, a to…“

Přitlačil jí na ústa palec. Tvář měl napjatou, ale oči mu planuly. „Ale já to chci,” hlesl hrubě.

„Ale vždyť vás to přece musí bolet,” podivovala se útrpně.

„Tahle bolest je tak sladká,” špitl. „Tak sladká a krásná… chci, abyste ji taky pocítila, Gabby. Slibuju, že vás nesvedu, ale chci se vás dotýkat…”

A tak pohnul rukou a zlehka jí sáhl na ňadro. Noční košili měla tenkou a on měl teplé prsty a tato náhlá důvěrnost byla šokující i příjemná zároveň.

Zasténala a instinktivně ho za prsty uchopila. J.D. zvedl hlavu, podíval se na ni a usmál se.

„To ze zvyku?” hlesl.

Držela mu v prstech chlupaté zápěstí. „Já… ještě nikomu nedovolila…”

„Ale mně to dovolíte.” Přitiskl se jí k obličeji, něžně ji pohladil lící po líci a pak si našel její ústa a lehoulinkým tlakem, který byl divoce vzrušující, ji laskal.

A přitom ji prsty hladil, zkoumal a osahával tak dlouho, až jí v těle probudil bezděčnou reakci. Přitáhl jí košili těsně k prsům a zvedl hlavu.

„Podívejte,” zašeptal a nasměroval její zrak k tuhým vrcholkům, které se jí pod košilí rýsovaly. „Jestlipak víte, co to znamená, co mi tím vaše tělo říká, když se tohle stane?”

Pootevřela rty a snažila se nadechnout. „Znamená to… že vás chci,” hlesla.

„Ano.” Ústy se jí přisál ke rtům a jazykem obkružoval jejich obrys. Horní ret jí sevřel mezi zuby a něžně ji do něj kousal a tahal za něj, a když se mu rozhodla provést totéž, jen se usmíval.

„Jacobe,” špitla a objala ho kolem krku. „Jacobe…” Pak se prohnula, přitiskla se k němu a strnula, neboť ji překvapilo, co jí říkalo jeho napjaté tělo.

„To je řeč těla,” zašeptal a opět jí pootevřel ústa. „A teď poslouchejte. Stáhnu vám tu košili a přitisknu si vás k sobě, ale jenom na chviličku, protože pak odsud rychle zmizím, abych dočista nepřišel o rozum. Nevím, co nás dneska čeká. A chci si s sebou vzít aspoň jednu skvělou vzpomínku, rozumíte?”

Rozuměla mu. Právě jí totiž začínalo docházet, že se do něj zamilovala. Proč by tohle všechno jinak dělala?

Cítila, jak jí rozepíná knoflíčky, a tak zvedla hlavu, protože mu chtěla vidět do tváře, chtěla si navždycky zapamatovat jeho výraz. Pro případ, že by se snad něco přihodilo…

Svlékl jí košili z ramen a ona ucítila, jak náhle spadla na podlahu. Vnímala na nahé kůži šepot vánku. Když se J.D. zadíval na její tělo, oči mu hořely. A pak si ji k sobě přivinul a ona ucítila, jak celá strnula.

„Tak dlouho žít nebudu, abych na tenhle okamžik zapomněl,” hlesl. „Ještě mě naposledy polibte.”

A tak ho bez jakýchkoli skrupulí políbila celým srdcem i duší. Poté ho objala a v tichu, které šílelo přímo hmatatelnou touhou, splynuli v jedno.

Zasténal, jako kdyby se ocitl na mučidlech, a jeho náruč ji zraňovala, i jeho rty a jazyk, kterým jí provedl příjemně prudký vpád do úst. Nakonec se odtáhl, zachvěl se a odtáhl ji od sebe.

Pak se sehnul, sebral ze země noční košili a bez jediného slůvka ji do ní opět oblékl.

„Za to stojí umřít,” zašeptal a prohlížel si její rozzářené oči, zduřelá ústa a zarudlé tváře. „Bože, vy jste ale sladká.”

„Jacobe, nechoďte tam,” prosila ho.

„Musím.” Sklonil se a sebral si šaty ze židle, kam je nejspíš v noci pohodil, a začal se oblékat.

„Ale vždyť jste právník,” naléhala. Otřela si slzu a s vyděšenýma očima se ztěžka posadila na okraj postele. „Nejste přece voják.”

„Ale byl jsem,” namítl a oblékal si maskáče. Pak se otočil, dopjal si košili, a když se jí zadíval do očí, tvářil se temně a záhadně. „Vy jste na to pořád ještě nepřišla, že ne, Gabby?”

„Na co jsem nepřišla?”

Zastrčil si blůzu do kalhot. „U zvláštních jednotek jsem sloužil jenom tři roky. Dal jsem se k nim, když mi bylo osmnáct.”

Mozkem dosud opojeným rozkoší se snažila všechno spočítat. „Takže když jste odešel, bylo vám jednadvacet.”

„Ano. Ovšem na studia jsem šel až v pětadvaceti.”

Nechápavě se na něj dívala. „To znamená… že ty čtyři roky jste dělal něco jiného.”

„Ano.” Zpříma se jí podíval do pátravých očí. „Byl jsem žoldák. Skoro celé ty čtyři roky jsem byl velitelem Jedničky i ostatních a bojovali jsme v těch nejkrvavějších povstáních, jaké civilizovaný svět poznal.”

PÁTÁ KAPITOLA

Gabby na něj zírala, jako by ho viděla poprvé v životě. J.D. a žoldák? Jeden z těch, kdo se nechávají najímat a bojují ve válkách, kteří den co den riskují život?

„Jste překvapená?” zeptal se jí s pátravým pohledem a vyzývavým postojem.

Pootevřela rty. „Nikdy mě nenapadlo… totiž, říkal jste, že jste s nimi sloužil, ale nikdy mě nenapadlo… já myslela, že tím máte na mysli ty zvláštní jednotky.”

„Vždyť já vás taky v tom přesvědčení chtěl nechat,” prohlásil. „Ale možná je lepší vyjít s pravdou ven.”

Prohlížela si ho a hledala nějaké jizvy, nějaké změny. Už dřív si všimla drobných bílých čárek, které měl na břiše a na prsou a které částečně skrývaly chlupy, ale až doteď si neuvědomovala, co jsou zač.

„Máte jizvy,” spustila váhavě.

„Spoustu,” odtušil. „Mám vám říct, jak to celé bylo, Gabby?”

„Ano.”

Strčil si ruce do kapes, přešel k oknu a zadíval se ven, jako by se mu snáze hovořilo, když se na ni nedíval. „U zvláštních jednotek jsem byl proto, že z peněz, které jsem tam vydělal, jsem mohl platit Martině internátní školu. Neměli jsme totiž žádné příbuzné. Máma už byla mrtvá.” Pokrčil rameny. „Ale když jsem tam odsud odešel, nemohl jsem najít práci, kde by mi platili tolik, aby mohla Martina dostudovat. A moc jsem toho neuměl, jenom bojovat.” Nahmátl v kapse cigaretu a zapálil si ji. „Až do toho únosu jsem si myslel, že už jsem s tím jednou provždy seknul,” prohlásil nepřítomně a vložil si cigaretu mezi rty. Potáhl si z ní a vyfoukl oblak dýmu. „No zkrátka, Jednička dělal nábor a věděl, že mám potíže. A tak mi nabídl práci a já ji přijal. Další čtyři roky jsem cestoval po celém světě se svou kuší a uzi. Vydělal jsem peníze a uložil si je do zahraničních bank. Ale taky jsem byl až moc sebejistý a neopatrný, a tak jsem to pořádně schytal.”

Gabby zatajila dech a čekala, co řekne dál.

„Několik týdnů jsem proležel v nemocnici. Šrapnel mi prorazil plíci, takže to vypadalo, že umřu. Ale já to přežil. Když jsem se ze všeho vylízal, došlo mi, že by mi zbývala jenom jediná cesta, a ta vedla z kopce. A tak jsem Jedničkovi řekl, že končím.” Bezútěšně se zasmál. „Ale předtím jsem se zúčastnil ještě poslední mise, to abych si dokázal, že na to ještě pořád mám kuráž. A tehdy jsem neutrpěl ani škrábanec. Potom jsem se vrátil do Států. Napadlo mě, že chlapi, co jsem s nimi sloužil, možná jednoho dne budou potřebovat právníka, a já si potřeboval najít nějaké povolání. A tak jsem si obstaral práci a po večerech chodil do školy.”

„Ale nejste uprchlík?” zeptala se.

„Ne. Možná v jedné nebo dvou zemích, kdyby mě poznali. Ale ve Státech ne.” Pak se otočil a přimhouřenýma očima si ji prohlížel. „Proto si tak úzkostlivě střežím vlastní minulost, Gabby. A proto taky nemám v lásce reportéry. Ne že bych se za starý život styděl, to ne. Ale taky nemám rád, když mi ho někdo moc často připomíná.”

„Stýská se vám po něm?” vyzvídala nenápadně.

J.D. si povzdechl. „Ano. Tak trochu. Když se člověk dotkne smrti, Gabby, uvědomí si, jak je život vzácný. V jistém smyslu, který vám nedokážu vysvětlit, je to nesmírně vzrušující. Potom už vám totiž život připadne setsakramentsky všední.”

„A proto jste se taky rozhodl osvobodit Martinu osobně, nemám pravdu, Jacobe?” poskládala si k sobě dílky skládačky. „Protože jste věděl, že tam, kde by větší skupinu možná potkal nezdar, vy a vaše parta třeba uspějete.”

„Představujeme jedinou naději, kterou má, děvenko,” řekl polohlasně. „V Itálii bych se asi držel v pozadí. Ale tady… vláda má plné ruce práce s tím, aby se jí nezhroutila ekonomika, a navíc tady o moc bojují i další frakce. Ale hlavně je to přece moje sestra. Nikoho jiného na světě nemám.”

Tohle ji zabolelo. Možná po Gabby toužil, ale nic k ní necítil. To jí dal zcela jasně na srozuměnou. A tak sklopila oči a prohlížela si lem noční košile.

„Ano, to chápu,” odpověděla sklíčeně.

„Včera večer jsem vedl dlouhou debatu s Laremosem,” vysvětloval. „Řekl jsem mu, že jestli se vás jenom dotkne, tak je synem smrti. Budete tady v bezpečí.”

Prudce zvedla hlavu. „O sebe strach nemám,” namítla. „Jenom o vás a ostatní.”

„Jsme dobrý tým,” chlácholil ji. „Stejně dobrý jako vy a já poslední dva roky. Chcete snad teď vzít nohy na ramena, Gabby? Přišla jste o iluze?”

Jeho slova vyzněla chladně sarkasticky. Krátce se zasmál a zvedl ke rtům cigaretu.

„Vy mě chcete vyhodit?” kontrovala, neboť ji tak nečekaný a neopodstatněný útok rozčílil.

„Ne, je na vás, jestli odejdete.”

„Promyslím si to,” odpověděla.

J.D. zamáčkl cigaretu do popelníku. „Měla byste se obléct. Než vyrazíme, chci si s vámi ještě jednou projít ta kódová slova.”

„Ano, samozřejmě,” špitla. Pak vstala a šla si hledat šaty. Než se stačila otočit, otevřel J.D. dveře a odešel.

Oblékla se, posadila se na postel a plakala. Z krásného snu se v pouhém mžiku ocitnout uprostřed noční můry pro ni představovalo hotová muka. A nejhorší na tom všem bylo, že vlastně ani nevěděla, co se stalo.

Vždyť na tom nesejde, že býval žoldákem, pomyslela si v duchu zkroušeně. Co na tom, když ho miluje?

Miluje ho. Jen co si ho představila, snědého, vážného a silného, jako oheň ji polilo horko. Šla by tou džunglí za ním třeba po kolenou a ani jedinkrát by si neposteskla. Ovšem i když po ní očividně toužil, nepřál si, aby se mezi nimi rozhořely jakékoli city. To jí dal celkem jasně na srozuměnou. Jediným člověkem na světě, kterého kdy miloval a milovat bude, je Martina, což jí i otevřeně řekl. To, co cítil ke Gabby, bylo čistě tělesné, něco, čemu se nedokázal bránit. Vzrušovalo ho, že je ještě panna. Toužil po ní, ale tím to končilo. A toho rána ji mohl mít a ona by vůbec nic nenamítala. Určitě to musel vědět. Ale nezmocnil se jí, protože je silný. Nepřál si, aby se spolu zapletli, a tak jí vypověděl celou svou minulost.

To, že se s ní o svou minulost podělil, byla poslední rána, vystavěl tím totiž mezi nimi zeď. Schovala si tvář do dlaní a snažila se zadržovat slzy. Jak s ním teď bude moct den co den pracovat, když J.D. chtě nechtě uvidí, co k němu cítí?

To ovšem nebylo to nejhorší. Hodlal se vypravit do džungle po stopě únosců, kteří ho mohli zabít. Srdce jí v hrudi zkamenělo. Nemohla ho zarazit. Mohla tady jenom sedět a modlit se za něj.

Jelikož byl v sázce Martinin život, nezadržely by ho ani všechny prosby světa. Pokud se mu naskýtala jakás takás příležitost, hodlal jí využít. Ale kdyby umřel… panebože, kdyby umřel, pak už by Gabby nezbylo nic, pro co by mohla žít. Když se snažila představit si svět bez něj, vhrkly jí do světlezelených očí slzy. Toužila jít s ním, riskovat život po jeho boku a třeba s ním i zemřít, pokud jí to bylo souzeno. Ale přestože takhle přemýšlela, moc dobře věděla, že by ho nic nepřesvědčilo, aby ji s sebou vzal. Možná ji nemiluje, ale za každou cenu ji chce ochraňovat. Rozhodně by nepřipustil, aby riskovala život. A vzdorovat mu nemohla.

S rezignovaným povzdechem vstala, učesala se a zamířila do obývacího pokoje, kde se shromáždili muži. Musela ze sebe vydolovat poslední špetku odvahy, aby se na ně usmála. J.D. na ni upíral pátravý pohled, ale ona se mu nemohla podívat do očí. Kdyby v nich zahlédla lhostejnost, bylo by to pro ni, jako by ťal do živého.

V místnosti se objevil nový obličej. Patřil snědému, mrštnému muži se světlemodrýma očima.

„Semson,” prohlásil J.D. a ukázal na nově příchozího. „Několik posledních dnů byl na průzkumu.”

„Gabby?” otázal se muž a zazubil se na ni. „Jak to můžete vydržet, pracovat pro tohohle maníka?”

Unaveně se pousmála.

„Občas to má i něco do sebe,” svěřila se mu, ale na svého šéfa se při tom nepodívala.

J.D. vzal do ruky automatickou zbraň podobnou samopalu a pověsil si ji na rameno a pak zvedl kuši. Gabby na ni upřeně zírala a najednou jí došlo, k čemu je dobrá.

Zvedla oči a on jako by její myšlenku vytušil.

Pokýval hlavou. „Na stráže,” potvrdil jí její podezření. „Jestli tam nějaké budou.”

Cítila, jak jí vyschlo v krku. V podobné situaci se ještě neocitla a za to, že sem vůbec jela, měla chuť si nakopat. Dívat se na podobnou operaci ve smyšleném televizním seriálu byla jedna věc. Ovšem uvědomit si, že kterýkoli z těchto mužů, zejména pak J.D., se už třeba z této záchranné výpravy nemusí vrátit…to bylo něco dočista jiného.

„Ale no tak, Gabby, nemračte se tak,” napomenul ji Apollo. „Nebojte, postarám se o to, aby vám toho vašeho krocana nezranili.”

Gabby se mimoděk zasmála. „Díky, Apollo,” řekla. „Už jsem si na něj tak nějak zvykla.”

„A platí to i naopak. Laremosi, koukej mi na ni dávat pozor,” nabádal J.D. druhého muže.

Laremos přikývl. „To se neboj, budu. A teď bychom si mohli ještě jednou překontrolovat souřadnice a kódy, co říkáte?”

A tak se do toho pustili, a když Gabby odříkávala zpaměti kódová slova, cítila, jak se jí potí dlaně. Věděla, jak jsou důležitá, a tak byla nervóznější než kdy jindy.

„Jenom klid,” konejšil ji J.D. tiše. „Zvládáš to.”

Usmála se na něj. „Jasně. A dávejte tam na sebe, pánové, pozor, ano?”

„My už jsme na tohle docela zvyklí,” odtušil Jednička a zamrkal. „Tak jo, chlapi. Jde se na věc.”

A v mžiku byli pryč. Gabby stála u vstupních dveří a bez mrknutí oka sledovala mizející široká záda svého šéfa. J.D. se však neotočil ani jí nic neřekl. Strašlivě ji to bolelo.

„Jak dlouho jim potrvá, než tam dorazí, Diego?” zeptala se muže vedle sebe.

„Přinejmenším hodinu nebo dvě, Gabby,” odpověděl. „Jde se členitým terénem, a navíc se musejí chovat nenápadně.”

Když zvedla zrak, všimla si, že se mu v očích zračí obavy.

„Bojíte se?”

„Samozřejmě že ne,” řekl, ale byla to lež a ona to poznala. Úsměv, který nasadil, se mu v očích nezrcadlil.

„Dám si kafe, jestli můžu, a sednu si k vysílačce.”

Pozorně si ji prohlížel.

„Máte asi Střelce hodně ráda.”

„Ano,” odvětila prostě.

„Uvěříte mi, když vám řeknu, že ze všech lidí, které jsem kdy poznal, je právě on pod palbou ze všech nejschopnější?” nadhodil laskavě. „Zažil jsem, že doslova vstal z mrtvých. Jejich protivníci navíc urazili dlouhou cestu, seňorito, a už tak jsou co do počtu zdecimovaní. Podobný útok tady nebudou očekávat. Postarali jsme se o to, aby dostali zkreslené informace.”

„Ale co když se něco pokazí?” vyhrkla.

Laremos si povzdechl.

„Pak je to v rukou božích, ne?”

Přemýšlela o jeho slovech celé další tři hodiny, kdy přecházela tam a zpátky, potila se a strachy byla celá bez sebe.

„Jak to, že jsme ještě nic nezaslechli?” zeptala se nakonec s tváří zkřivenou obavami.

Laremos se zachmuřil. „Jak říkám, terén je členitý,” zopakoval.

„Jistě, ale…poslouchejte!”

Vysílačka konečně přerušila mlčení a Gabby se k ní vrhla. Uvedla náležité heslo a čekala.

„Panter volá Red Rover,” řekl J.D. úsečným hlasem. „Bravo. Tango za deset. Konec.”

Gabby stiskla tlačítko na mikrofonu. „Tady Red Rover. Alfa. Omega. Konec.”

Kódová slova znamenala, že skupina dorazila nepozorovaně na místo a že za deset minut vyrazí do akce. A ona jim dala na srozuměnou, že zprávě rozumí a že pro ně nemá žádné nové informace.

Pak se podívala po Laremosovi a cítila, jak se jí rozbušilo srdce, protože jí došlo, jak už je nebezpečí blízko. „Deset minut,” hlesla.

„To čekání je nejhorší, co?” otázal se polohlasně. „Řeknu Carise, ať nám uvaří další konvici kávy.”

Pak odešel a Gabby se modlila, kousala si nehty a zírala na mikrofon, jako by v sobě skrýval klíč ke spáse.

Po několika nekonečných, mučivých minutách ve vysílačce znovu zachrčelo. „Panter volá Red Rover,” ohlásil J.D. stroze, zatímco v pozadí zaznívala střelba a rovněž se ozval jakýsi výbuch. „Charlie Tango! Postavte na kafe. Konec!”

Když odpovídala, chvěly se jí prsty. „Red Rover volá Pantera. Bravo. Omega. Konec!”

Právě dokončila vysílání, když do místnosti vpadl Laremos s očima navrch hlavy.

„Okamžitě se s nimi spojte! Jeden z mých mužů mi právě ohlásil, že se ke Střelcově pozici blíží velká skupina partyzánů!”

Rychle sáhla po mikrofonu. „Red Rover volá Pantera. Red Rover volá Pantera. Ozvi se, Pantere!”

Odpovědi se však nedočkala. Horečně to zkoušela stále dokola, ale marně. Vyděšenýma očima se podívala na Laremose.

„Zřejmě se ocitli pod palbou,” řekl ztěžka, „jinak by se ohlásili. Můžeme se jenom modlit, aby ty nově příchozí zahlédli včas.”

Nenávistně se dívala na mikrofon. Studenými prsty ho stále zapínala a znovu a znovu zprávu opakovala. Odpověď však nepřicházela.

V duchu začala panikařit. J.D., ozvi se mi, žadonila neslyšně. Přece o tebe teď nepřijdu, to ne!

Jako by ji na vzdálenost mnoha mil zaslechl, vysílačka zachrčela. „Volám Red Rover, odřízli nás partyzáni, je jich hrozně moc,” prohlásil J.D. ostře. „Jdeme do džungle na souřadnice dva kilometry od pozice Delta. Gabby, koukejte tam odsud zmizet, mají namířeno vaším směrem…”

Pak se vysílačka odmlčela. Gabby na ni bezradně civěla a pak se podívala po Laremosovi.

„Madre de Dios,” ucedil. „To mě mohlo napadnout… Cariso!” zakřičel. Následoval příval španělštiny, načež Laremos popadl jednu ze zbraní, o níž J.D. hovořil jako o AK-47, a vtiskl ji Gabby do otupělých prstu.

„Vemte si ji. Až bude potřeba, naučím vás z ní střílet,” vyhrkl úsečně. „Pojďte, nemáme čas. Aquilasi!” zařval, načež přiběhl nevysoký mužík, který s nimi přijel z letiště. A znovu následoval proud španělštiny.

„Moji chlapi nás budou krýt,” prohlásil Laremos stroze. „Musíme si pospíšit. Partyzánům je jedno, kdo je terorista, a kdo ne, postříleli by nás tady jako krysy. Aquilas říká, že vládní jednotky nejsou prý daleko odsud. Ale ty do toho nemůžeme zaplést.” Podíval se po ní obezřelým zrakem. „Rozumíte?”

„Kvůli tomu osvobozování,” přitakala a slabě se pousmála. „To je v pořádku, seňore. Jen mě prosím vás odveďte za Jacobem.”

Zkoumavě si ji prohlížel.

„Chápu. Ale nepodceňujte naši partu, seňorito. Kdysi jsme bývali…vážně třída.”

Vyvedl ji z domu a společně kvapem zamířili do džungle. Nesla těžkou zbraň, aniž by její váhu vůbec vnímala a aniž by byť jen trochu tušila, jak se s ní zachází. Krkolomným tempem uháněla hustým podrostem za Laremosem a přemítala, co by si asi doma v texaském Lytlu pomyslela máma, kdyby věděla, kde je právě teď její jediná dcera.

„K zemi, honem!” sykl Laremos, přitlačil ji pod husté listoví a upozornil ji, ať nevydá ani hlásku.

Gabby ztuhla a srdce jí v hrudi tlouklo jako o závod. Připadala si nesmírně slabá. Co by se stalo, kdyby je zahlédli? Nemohla z té zbraně střílet, neuměla to! Připadalo jí, jako by jí měly oči každou chvíli vylézt z důlků, a přála si, aby tu s ní byl J.D. Laremos udělá, co je v jeho silách, ale pokud má umřít, pak chtěla být v daný okamžik s Jacobem. Zavřela oči, a zatímco jí po tvářích stékal pot, tiše se modlila.

Opodál se ozval divoký dusot, načež zahlédla otrhané muže s puškami, kteří na sobě měli jakési vojenské mundúry. Aniž by jí musel někdo něco vysvětlovat, ihned pochopila, že jde o partyzány, o nichž mluvil Laremos. Něco si mezi sebou šeptali, ale nevypadalo to, že by někoho hledali. Se zbraněmi přes rameno vtipkovali a smáli se a při tom pochodovali džunglí.

Když si Gabby prohlížela zbraně, které si nesli, málem si prokousla spodní ret. Cítila v krku strach, který ji přímo dusil. Co kdyby je zahlédli? Existovaly i horší věci než jenom smrt, zejména pro ženu, a navíc si vzpomněla, co se o této části světa dočetla. Zavřela oči. Statečnost, o které si myslela, že jí nechybí, najednou nebyla k nalezení.

Než jim muži odpochodovali z dohledu a nakonec i z doslechu, trvalo to snad celou věčnost.

„Odvahu,” špitl Laremos. „Počkáme ještě minutu a pak půjdeme dál.”

„A na vaši fincu se vrátit nemůžeme?” zeptala se a styděla se za svou zbabělost.

On jen zavrtěl hlavou.

„Tohle bude jenom malá část hlavního oddílu. A pokud se opravdu šeredně nemýlím, zbytek se utábořil právě na mém sídle,” pokrčil rameny. „Co nevidět přijdou vládní jednotky a vyženou je. Ale prozatím nemáme moc na vybranou. Buďto se můžeme zkusit přidat k našim přátelům, anebo riskovat, že nás zabijou.”

„Já jsem na umírání ještě moc mladá,” namítla s tichým úsměvem. „Jak se vlastně z tohohle střílí?”

Rychle a zdatně jí to předvedl, a tak když opět vyrazili, připadala si bezpečnější. Očima však těkala kolem sebe a tolik se bála, že až cítila pachuť strachu v puse. Zdálo se jí, že smrt číhá za každým stromem.

Poučila se, co znamená slovo odvaha. Nešlo o to se nebát, ale nepoddat se.

Postupovali pomalu. Laremos měl krokoměr, kompas a mapu a všechny tři pomůcky využíval. Pochodovali zhruba hodinu, když vtom se všude kolem nich rozezněla střelba.

„Prokristapána,” vyjekla Gabby, pustila AK-47 z rukou a okamžitě se s rukama na hlavě vrhla k zemi.

„Jenom klid,” ucedil stroze Laremos, který si lehl vedle ní. „Poslouchejte.”

Slyšela svistot kulek, ale Laremos se zubil od ucha k uchu!

„Co je…” vyloudila ze sebe a sebrala v sobě tolik odvahy, aby do studených prstů uchopila svou zbraň.

„To je uzi,” zašeptal. „Ten zvuk znám moc dobře, seňorito,” prohlásil s úsměvem. Schoval se za strom a díval se do džungle. Znenadání se postavil. „Střelče!” zakřičel. „Tady!”

Následoval horečný shon a pohyb, praskot, střelba i výbuchy a uprostřed toho všeho se přihnal J.D. s pomenší tmavovláskou pod jednou paží a s uzi pod tou druhou.

Jednička, Apollo, Semson a Drago opodál se vzájemně kryli, v běhu stříleli a utíkali k Laremosovi s Gabby.

„Martina, Gabby,” představil je J.D. a pak sestru pustil. „Všechno v pořádku?” zeptal se Gabby a zběžně se na ni podíval.

„Už jo,” zašeptala rozechvěle a svírala v rukou zbraň.

„Jsou nám v patách,” vysvětloval J.D. „Apollo, zbyla ti ještě nějaká C-4?” zařval.

„Dělám na tom, šéfe,” zněla odpověď. „Mám jí tak akorát na jeden pořádný ohňostroj. Budeme je sem muset nalákat.”

„Tak mi pak řekni,” zavolal na něj J.D.

„Mou fincu obsadili partyzáni,” posteskl si Laremos. „Utekli jsme jen tak tak.”

„To mě mrzí,” prohlásil J.D. a přebil si malý samopal.

„Jste oba v pořádku?” zeptala se Gabby Jacoba rozechvělým hlasem, přeběhla k Martině a vzala vystrašenou dívku za ruku.

„Pár škrábanců máme, ale to zvládneme,” odpověděl, ovšem když se zadíval Gabby do tváře, pohled měl divoký a zmučený. „A co ty?”

„Ze mě možná bude ostrostřelec,” prohlásila s nervózním úsměvem. „Laremos mě dokonce naučil, jak u toho kvéru natáhnout kohoutek.”

„Pokud z ní opravdu budeš muset střílet,” poučoval ji J.D. vážně, „pořádně si ji opři o rameno, aby ti zpětný ráz nezlomil kost. Nadechni se, napůl vydechni a stiskni spoušť, nesmíš s ní škubat.”

„Půjde mi to jak po másle,” řekla mu Gabby, ale celá se třásla.

„Taky bych chtěla nějak pomoct,” zašeptala rozechvěle Martina. „Ale jsem strašně unavená…

„Taky máš k tomu důvod,” podotkl J.D. a prohrábl si vlasy. „Ale jinak jsi rozený voják, ségra.”

Chabě se na něj pousmála.

„Jako můj starší brácha. Věděla jsem, že přijdeš, věděla jsem to. Díkybohu za tvůj výcvik u zvláštních jednotek,” řekla Martina a pak s úsměvem dodala: „Ale kdes sehnal všechny ty ostatní chlapy?”

J.D. a Gabby se po sobě mlčky podívali. „Najal jsem je,” odpověděl neutrálně. „Roberto mi to může proplatit.”

„Chudák moje zlatíčko,” povzdechla si Martina. „Ten bude celý bez sebe.”

„Jak se odsud dostaneme?” zeptala se Gabby Jacoba.

„Nech se překvapit.” Podíval se po Apollovi. „Hotovo?” zvolal.

„Hotovo!”

„Tak já ti je přilákám. Ne abys mě nechal ve štychu!”

„To ne, J.D.!” vykřikla Gabby, když vyrazil z houští a začal pálit po šustotu v podrostu před nimi.

Zřejmě přišla o rozum. Bylo to jediné vysvětlení, které ji později napadlo. Znenadání se totiž vynořili partyzáni a Gabby byla hned na nohou. Vtom zahlédla odstřelovače, který si vzal Jacoba na mušku; a tak se otočila, zvedla těžkou zbraň, zamířila a stiskla spoušť.

Byl vůbec zázrak, že trefila partyzána do ramene, protože mířila hodně zeširoka. Ale podařilo se jí to, načež si s hrůzou všimla, že ten muž otočil zbraň na ni a chystá se vystřelit.

„Gabby!” vykřikl J.D. zoufale.

A ona současně znovu stiskla spoušť, i když si pro samý strach zapomněla samopal zapřít o rameno.

Když vypálila, odmrštilo ji to na zem. Ozvala se dávka střelby a pak zničehonic i obrovská děsivá exploze, která doslova zatřásla zemí.

„Tak jo, jdeme na to!” zařval Jednička.

J.D. vytáhl Gabby na nohy a ve tváři se mu zračila tak strašlivá zuřivost, že raději zavřela oči. Ani na ni nepromluvil. Vytrhl jí zbraň z rukou, strkal ji před sebou, pak se sehnul a zvedl i Martinu.

„Jste v pořádku, seňorito?” vyzvídal Laremos zdvořile, když se ke Gabby přitočil.

„Trochu mě bolí rameno, ale jinak… mi nic není,” hlesla. Chtěla se otočit a podívat se za sebe, ale zabránil jí v tom J.D.

„Nedívej se tam,” řekl jí tónem, jemuž měla chuť oponovat. „A běž dál.”

Najednou to byl cizí člověk, muž, jakého neznala. Tvář měl jako kámen a v očích i držení mohutného těla cosi divokého a nebezpečného. Nic víc už neřekla. Celou cestu džunglí byla zticha.

„Kam to vůbec jdeme?” zeptala se nakonec Laremose, když anabáze džunglí nebrala konce.

„Chodíme v kruhu kolem mého sídla,” řekl jí. „Doufáme, že vládní jednotky už mezitím partyzány pozatýkaly. Apollo to šel zjistit.”

„Tak rychle?” podivila se a odhrnula si ze zpoceného obličeje pramen slepených vlasů.

„Tak rychle,” potvrdil jí. „Co rameno, už je to lepší?”

„Mám ho jenom trochu naražené, nic víc,” konstatovala. Udělalo se jí špatně od žaludku. Toužila pouze po tom, aby si mohla lehnout a poslední dva dny zcela vymazat z paměti.

„Jsem tak unavená,” zasténala Martina. „Nemohli bychom si odpočinout?”

„Už brzy,” uklidnil ji J.D., tentokrát už laskavě. „Ještě chvíli vydrž, ségra.”

„No tak jo, brácho. Budu se teda trmácet dál. Gabby, zvládnete to?”

„Ano, díky za optání, Martino.”

Pojednou se ozval praskot a J.D. i ostatní namířili zbraně do míst, odkud z houští vyskočil s úsměvem na rtech Apollo.

„Čistý vzduch!” zvolal. „Vládní jednotky zrovna partyzány odvedly.”

„A co ti muži v tom teroristickém táboře?” vyzvídala Gabby.

„Ti se rozprchli,” vysvětlil jí Jednička. „Kdyby se neobjevila státní armáda, partyzáni by je postříleli, jen co by je objevili. Tady v Guatemale nemají teroristi žádné přátele.”

„To mají teda smůlu,” podotkla Martina, ale v očích jí blýskalo. „Ale po tom, čím jsem si jejich vinou musela projít, mi jich rozhodně líto není. Mně se tak stýská po Robertovi!”

„Jakmile se vrátíme na mou fincu, okamžitě pro něj pošleme,” slíbil jí Laremos. „Okamžitě.”

Gabby se vrátila, menší a starší ženu konejšivě objala a povzbudivě se na ni usmála. „Nebude to dlouho trvat,” chlácholila ji.”

„Přesně tak,” přisvědčil Laremos. „Tamhle. Už jsme doma.”

Finca vypadala tak krásně, že ji měla chuť Gabby políbit. Zvenčí žádné stopy násilí nenesla, ale uvnitř už to byla jiná písnička. Nábytek byl zničený a podlahy poškrábané. Když Laremos následky krátkého pobytu partyzánů zahlédl, zaleskly se mu oči.

„Mrzí mě, co provedli s vaším domem, seňore,” řekla mu Martina vlídně.

„Seňoro, ze všeho nejdůležitější je to, že jste živá a zdravá,” odtušil Laremos hrdě a uklonil se jí. „Můj nebohý dům se dá opravit. Ale kdybyste přišla o život, nikdo už by vám ho nevrátil.”

„Jsem vám nesmírně zavázaná,” prohlásila Martina. Šaty měla potrhané a vlasy jí visely v zacuchaných pramenech. Ale přes to všechno vypadala energicky. Stoupla si na špičky a políbila Laremose na opálenou tvář. „Muchas gracias.”

Laremos byl najednou v rozpacích.

„Bylo mi potěšením, seňoro. Mrzí mě, že jsem nemohl udělat víc.”

„Jsou všichni v pořádku?” nadhodila Gabby a starostlivě si skupinku poznamenanou bojem obhlížela.

„Gabby, jestli se o nás budete tak strachovat, ještě nás rozmazlíte,” zachechtal se Apollo.

„Mě ne,” upřel Jednička na Apolla chmurný pohled. „Jen se klidně strachujte, Gabby. Já tady budu sedět jako houba a všechno to vstřebávat.”

I ostatní se přidali, všichni, jen J.D. ne. Držel se stranou a tvářil se nebezpečně a nepřístupně, dokud Gabby s Martinou neodešly do pokoje, ve kterém s ním Gabby bydlela.

„Hurá do koupelny,” vydechla úlevně Martina a zamířila do této místnosti. „Připadám si tak špinavá!”

„Muselo to být strašné,” řekla soucitně Gabby a vytahovala čisté oblečení.

„Mohlo to dopadnout i hůř. Naštěstí mě nezneužili. To mě překvapilo.” Za několik minut vyšla ze sprchy a ručníkem si osušovala dlouhé vlasy. „Máte volno. Určitě ze sebe taky chcete smýt tu špínu.”

„Ano, to máte pravdu,” zasmála se Gabby. „Bolí mě rameno a ještě teď se celá třesu.”

„Zachránila jste Jacobovi život,” podotkla Martina tiše. „Za to vám nikdy nebudu dost vděčná. Ale od něj vděk nečekejte,” dodala trpce. „Nejspíš bude mít pošramocenou hrdost. Je nějaký zamlklý.”

„Bylo to pro něj náročné. Pro ně pro všechny. Je to parta skvělých chlapů,” poznamenala Gabby vroucně.

„To mi povídejte!” zasmála se Martina zvesela navzdory únavě ve ztrhané tváři. „Nejradši bych každého dvakrát políbila. Ani vám nedokážu vylíčit, jak mi bylo, když J.D. rozkopl dveře a já ho uviděla! Ještě štěstí, že má ten vojenský výcvik, co?”

Martina o Jacobově minulosti očividně nevěděla všechno a Gabby ho nehodlala zradit. „To tedy ano,” přitakala a zmizela v koupelně.

Rameno jí začínalo modrat, ale byla šťastná, že vůbec žije. Pořád ještě nemohla uvěřit tomu, co dokázala. Když zahlédla, jak na jejího šéfa míří ta zbraň, probudil se v ní čirý instinkt. Ať se na ni klidně zlobí - toho, co udělala, rozhodně nelitovala. I kdyby ji ten muž zastřelil, stálo by jí to za to, když změnila směr jeho kulky. Kdyby se totiž Jacobovi něco stalo, beztak už by jí na životě nezáleželo. Tolik ho miluje!

Druhý den přijel z letiště Roberto a jeho shledání s manželkou bylo nesmírně dojemné. Gabby, která je pozorovala, maličko užírala žárlivost. Když se Roberto s ženou objal, rozplakal se, a navíc se za to vůbec nestyděl. Gabby se podívala po Jacobovi, který na ni od chvíle, kdy se vrátili z džungle, nepromluvil jediné slovíčko. Všichni se sice dobře prospali, přičemž o obří dvojlůžko se tentokrát Gabby dělila s Martinou, ale chmurná nálada se mu nezlepšila. Dokonce se na Gabby ani nepodíval, a to ji bolelo ze všeho nejvíc. Chtěla ho jenom zachránit, ale takhle to vypadalo, jako by se dopustila nějakého neodpustitelného hříchu.

ŠESTÁ KAPITOLA

Pokud se dá člověk žijící na Sicílii nazvat Italem, pak je Roberto typický Ital, napadlo Gabby. Byl střední postavy, štíhlý a vyzařovalo z něj kouzlo, které bylo zjevné okamžitě, jakmile políbil Gabby ruku.

„Moc rád vás poznávám,” prohlásil. Pak se usmál a podíval se na Jacoba, který si v obýváku něco špital s Apollem. „Martinin bratr o vás často mluví.”

„Vážně?” otázala se Gabby konverzačním tónem, ovšem v duchu přemítala, jestli ještě vůbec má práci, ke které by se mohla vrátit, když teď bylo po všem. J.D. se jejím směrem stále ještě ani nepodíval.

„Bylo to zlé, Gabby,” prohlásila Martina, která stála vedle manžela, a tmavým zrakem se dívce vřele zahleděla do zelených očí. „Jacob i ostatní…zkrátka to byl zázrak, že jsme všichni vyvázli živí. Ono ho to přejde. Už je to dlouho, co sloužil u zvláštních jednotek. Muselo to na něm zanechat stopy.”

„Ano, samozřejmě,” přikývla Gabby a slabě se pousmála. S pravdou se Martině svěřit nemohla. „Na to, čím jste si prošla, vypadáte naprosto úžasně.”

Martina se přitulila k manželovi a usmála se. „Zase mám celý svůj svět. Cítím se bezvadně. Jsem jenom trochu rozechvělá a stýská se mi po domově.” Podívala se na Roberta. „Nemůžeme se vrátit ještě dneska?”

Její manžel pokýval hlavou. „Jen co pilot spořádá jídlo, které mu pan Laremos tak laskavě nechal uchystat.”

„Bude to krásné, mít zase kolem sebe dobře známé věci,” povzdechla si Martina. „Ale sama už si na nákupy asi nikdy nevyrazím,” zachvěla se. „Od nynějška, manželi můj, tě vždycky poslechnu, když mě před něčím podobným budeš varovat.”

„Bál jsem se, že by k tomu mohlo dojít,” svěřil se Roberto a podíval se po mužích roztroušených po obýváku. „Díkybohu, že tvůj bratr a jeho přátelé věděli, co si počít. Ti únosci by tě totiž bezpochyby naživu nenechali.” Přivinul si ji do náručí a se zavřenýma očima a zkřivenou tváří ji křečovitě objímal. „Dio, něco takového bych nepřežil!” zašeptal chraplavě.

„Ššš,” chlácholila ho Martina a usmála se. Tiskla se k němu a Gabby si mohla jen představovat, jaké to je být tak vroucně milována. Pociťovala lehkou žárlivost, protože takovéhle city k ní ještě nikdy nikdo nechoval. J.D. tedy určitě ne. Tvářil se, jako by z toho všeho byl upřímně znechucený, a z Gabby obzvlášť.

„Tak si ještě chvíli Jacoba užij, dokud to jde,” nabádal Roberto Martinu a pak ji pustil. „Třeba se s ním zase uvidíme až za rok,” pousmál se. „Ale doufejme, že příště už za příjemnějších okolností.”

„To tedy ano,” přisvědčila Martina upřímně. „Gabby, příště s ním musíte za námi přijet na návštěvu do Palerma. Naše vila má výhled na moře a je tam tak krásně.”

„To bych moc ráda,” odvětila Gabby vyhýbavě. Měla totiž pocit, že J.D. už ji s sebou nevezme ani na nejbližší nároží, ale nahlas to neřekla.

Martina se k bratrovi přitočila, a když se J.D. postavil, zahlédla Gabby jeho tvář. Sestřinou zásluhou mu jako mávnutím kouzelného proutku zjihla. Když se na ni usmál, jako by vyšlo slunce. Gabby nemohla přenést přes srdce kontrast toho, jak se na ni tvářil v džungli a jak se dívá na sestru. A tak se otočila a šla si do ložnice zabalit zbytek věcí.

Když si po nějaké době právě skládala šaty, zaklepala na dveře Martina a s ostýchavým úsměvem vstoupila mlčky dovnitř.

„Nerada obtěžuju, ale nemohla bych si od vás půjčit šminky?” zeptala se Jacobova sestra. „Připadám si jako ježibaba.”

„Ale jistě, samozřejmě,” přisvědčila Gabby okamžitě a sáhla na toaletní stolek po kosmetické taštičce. „Ovšem moc toho tady s sebou nemám,” prohlásila omluvně a všechno jí i se štětečkem podala. „Nějak jsem totiž nepočítala, že bychom vyráželi na místa, kam bych se musela líčit.”

„Děkuju,” řekla Martina a posadila se před zrcadlo. „Páni!” zvolala najednou a posmutněle se na svůj obličej usmála. „Taková obyčejná činnost, a jakou to člověku udělá radost,” posteskla si. „Řeknu vám, Gabby, že byly chvíle, kdy jsem si říkala, že už něco takového asi ani nikdy nezažiju.”

„Musela to být hrůza,” podotkla tiše vyšší dívka. „Tolik mě to mrzí, Martino.”

„Byla to moje hloupost,” zněla odpověď. „Roberto mě varoval, ale v tomhle se bohužel podobám Jacobovi. Jsem paličatá a chci, aby bylo vždycky po mém.” Posadila se na postel a dlouho si Gabby prohlížela. „Nechce s vámi mluvit a to vás bolí, viďte?”

Gabby pokrčila rameny a dlouze skládala jedno tričko. „Tak trochu.”

„Škoda že jste mu neviděla do obličeje zlomek vteřiny předtím, než vás ten zpětný ráz odhodil na zem,” prohlásila Martina vážně. „Spadly by vám klapky z očí. Za celý život se mi vybavuje pouze jeden nebo dva okamžiky, kdy jsem u něj podobný výraz zahlédla. Poprvé to bylo,” dodala tiše, „když nám umřela máma.”

Gabby civěla na světlý svršek v ruce. „Měla jsem o něj takový strach,” svěřila se. „Všimla jsem si, že na něj ten chlap míří puškou, a… Celá se zachvěla. „Všechno se to seběhlo tak rychle.”

„Ano, já vím,” přitakala Martina a postavila se. „Gabby, není to jednoduchý člověk. A posledních pár let je hodně neklidný. Ale mám pocit, že právě ve vás našel svou budoucnost. Jestlipak víte,” dodala s poťouchlým úsměvem, „že pokaždé, když mi poslední dobou volá, nemluví o ničem jiném než o vás?”

Gabby se nervózně zasmála, byla tak zoufalá, že se spokojila i s drobty. Když se na Martinu podívala, zelené oči jí měkce svítily. „Dala bych všechno na světě, abych mohla být jeho budoucností,” špitla polohlasem. „Ale on sám mi řekl, že netouží po poutech ani po závazcích. A já jsem navíc příšerně staromódní. Spousta lidí partnerům zahýbá a nevidí na tom nic špatného, ale já na nějaké volné vztahy nejsem stavěná.”

Martina našpulila rty a pak se zazubila. „No jo, no. Chudák Jacob.”

„Ale co,” povzdechla si Gabby. „Stejně je to nejspíš jenom plácnutí do vody. Pracuju u něj přes dva roky a až doteď se po mně nikdy ani pořádně nepodíval.” Pak pohlédla na Martinu a usmála se. „Ale jsem moc ráda, že jste z toho všeho vyvázla se zdravou kůží. Všichni jsme o vás měli hrozný strach, nejenom J.D.”

„Musíme se s Robertem ještě dneska vrátit domů,” prohlásila Martina. „Ale vy nás jednoho dne určitě navštívíte. Věřím tomu, i když vy možná ne.” Potom Gabby impulzivně objala. „Dohlédněte mi na Jacoba. On totiž neví, že potřebuje, aby na něj někdo dohlížel, takže mu to nesmíme dát najevo. Ale přitom je tak osamělý, Gabby.”

Gabby měla pocit, jako by se dusila. „Ano,” přikývla. „Já vím.” A pomyšlení na to, jak je osamělý a jak moc ji to tíží, ji až bolelo.

Když o něco později neklidně přecházela po domě, zahlédla, že se chodbou blíží Jednička, který se s ní zastavil na slovíčko.

„Proč se tváříte tak smutně, slečno?” zeptal se s přátelským úsměvem.

„Od nynějška už mi bude jakákoli práce připadat jako obyčejné loupání cibule,” zalhala Gabby a uličnicky se na něj zaculila.

Od srdce se zasmál. „Teď aspoň chápete, proč toho já ani ostatní chlapi nedokážeme nechat. Řeknu vám, radši bych umřel v boji, než abych někde hnil za stolem,” pokrčil rameny. „Ale Střelcovi to zřejmě vyhovuje.”

Gabby sklopila oči. „Ano, asi ano.”

„Ale no tak.”

Podívala se na něj a on se na ni usmál.

„Nemá rád, když mu někdo pomáhá,” prohlásil chápavě. „Mohlo mě to napadnout. Když jsem jednou zahlídnul chlápka s granátem a postaral se o něj jako první, dal mi za to pěstí. Nerad dělá chyby. Však on se přes to, co se tady stalo, přenese.”

„Vážně?” zeptala se se smutnýma očima. „Nechce se mnou ani promluvit.”

„To je jenom taková reakce. Musíte brát v potaz, Gabby, že byl nějakou dobu mimo. Něco takovéhohle -” mávl rukou, „- se nezapomíná, ale někdy se člověku vrátí nepříjemné vzpomínky. Jednou ho dost šeredně postřelili.”

„To mi vyprávěl,” přitakala nepřítomně.

Přimhouřil oči.

„To je tedy zajímavé.”

„Chtěl asi jenom ukojit mou zvědavost,” dodala na vysvětlenou.

„Vždycky jsem si tak říkával, jestli se vůbec někdy usadí,” prohlásil tajemně. „Ale zřejmě nikdy nepotkal tu pravou.”

„Možná si chtěl nechat otevřené dveře,” hlesla, „kdyby si snad na kancelářskou práci nemohl zvyknout.”

„Ano, to mě taky napadlo,” podotkl Jednička. Zhluboka se nadechl a hruď se mu zvedla a zase poklesla. „Nikdo z nás nemá žádné vazby. Při takovéhle práci by to byl luxus.” Zadíval se jí do rozšířených očí. „Jsem rád, že se naše cesty proťaly. Dávejte na Střelce pozor. Na to, aby se mezi nás vrátil, je už pozdě, už je jinde, ale možná si to ještě tak docela neuvědomuje.”

„Kéž byste měl pravdu, Jedničko,” prohlásila se smutným úsměvem.

„Jmenuju se - tedy křestním jménem - Matthew.”

„Matthew.”

„Občas se ozvěte, ano?” řekl a otočil se. „Střelec totiž o sobě nedá vědět, jak je rok dlouhý.”

„Spolehněte se,” slíbila mu polichoceně.

Sledovala, jak jeho hubená postava odchází chodbou. V duchu už myslela na Vánoce. Ponožky, napadlo ji. Spousta ponožek a rukavic. Pak zamířila zpátky do ložnice.

Když Martina s Robertem odjeli, všude nastalo až mrtvolné ticho a muži jako by se jeden po druhém vytráceli. Později zjistila, že kromě Jedničky už mezitím všichni ze země odcestovali jinam, a to stejně pokradmu, jako když přijížděli. Během té krátké doby jí svým způsobem přirostli k srdci. Okolnosti byly ovšem samozřejmě mírně řečeno neobvyklé.

U večeře už byl Laremos zase okouzlující, ovšem J.D. se i nadále tvářil zadumaně a na Gabby se ani jedinkrát nepodíval.

„Kdy se vrátíme?” zeptala se už nakonec Jacoba ze zoufalství.

„Dneska večer,” ucedil stroze.

„Půjdu si zkontrolovat, jestli jsem si sbalila všechno,” řekla a vstala. „Seňore Laremosi, děkuju vám za pohostinnost. Za jiných okolností bychom si to tady krásně užili. Mrzí mě, že jsme si nestihli prohlédnout ty mayské památky.”

„To mě taky, Gabby,” litoval Laremos upřímně. „Třeba se někdy vrátíte a pak mi bude potěšením vám je ukázat.”

Zdvořile se jí uklonil, ona se na něj usmála a odešla z pokoje.

Za několik minut přišel i J.D., zřejmě proto, aby si taky zabalil. Minulou noc spal dole s ostatními muži, ale zavazadlo měl pořád ještě v ložnici. Gabby zvažovala, že by mu zabalila ona, ale bála se, aby si ho neznepřátelila ještě víc.

Když zavřel dveře, zvedla zrak od svého kufru. Tvář měl stále tvrdou jako žula a chladně od ní odvracel skelný pohled.

„Není vám nic?” zeptala se nakonec, když už bylo ticho k nevydržení.

„Ne, není,” odtušil nevrle. „A vám?”

Gabby pokrčila rameny a pousmála se. „Byl to největší zážitek v mém životě.”

„To si myslím,” ucedil stroze. Když se jí zadíval do zčervenalé tváře, oči mu planuly.

„Proč jste tak rozčilený?” zeptala se ho.

Sklopil oči na svou tašku a strčil do ní maskáče. „Proč si to myslíte?”

„Od té chvíle, kdy jsme se vrátili, sotva jste na mě promluvil.” Pak obešla postel a postavila se vedle něj - zaplavila ji změť protichůdných pocitů a připadala si zmatená. Zadívala se na jeho mohutné tělo a naprosto jasně si vybavila, jak vypadalo bez šatů, jaké to bylo, když ji objímaly ty pevné ruce a líbaly ji jeho rty.

„Jacobe, co jsem vám udělala?” zeptala se tiše a sáhla mu na paži.

Tvrdé svaly se mu pod jejím dotekem zaťaly, a když se jí podíval do očí, musela bojovat s nutkáním od něj poodstoupit.

„Na co jste si to tam v džungli krucinál hrála?” zeptal se jí chladně. „Copak vám nedošlo, že tam se nestřílí slepými, že si nepřehráváme scénář z nějakého televizního seriálu? Jste jenom hloupá, bezvýznamná sekretářka, a ne profesionální voják, a kdyby vás ten zpětný ráz neodhodil na zem, už byste byla mrtvá, vy dítě jedno hloupé!”

A bylo to venku. Jednička měl pravdu, J.D. měl pošramocenou hrdost, protože Gabby zahlédla hrozbu, které si on nevšiml. „J.D., kdybych po něm nevystřelila, tak by vás zabil,” snažila se namítnout.

J.D. mrštil taškou na zem.

„Mám vám snad děkovat?”

I Gabby už došla trpělivost. „Nemusíte se namáhat,” prohlásila ledově. „A nejsem žádná hloupá, bezvýznamná sekretářka!”

„Nelžete si do kapsy,” zadíval se na ni. „Rozhodně nejste žádná Calamity Jane a zřejmě ani nikdy nebudete. Provdáte se za nějakého úředníčka a budete mít spolu tucet dětí.”

Gabby ve tváři zbledla, a když si toho J.D. všiml, přimhouřil oči. „Copak, děvenko?” vysmíval se jí. „Čekala jste snad, že vás požádám o ruku?”

Odvrátila se od něj. „Od vás nečekám nic.”

„Lhářko.” Hrubě ji popadl za ruku a trhl s ní. Několik vteřin nato se ocitla zády na posteli a on stál nad ní a držel ji tak silně, že to až bolelo.

„Jacobe, vždyť budu mít modřiny!” vyhrkla a vzpouzela se mu.

Ale on ji ještě navíc přitiskl dlouhou nohou a ruce jí sevřel v zápěstích, takže ležela na zádech naprosto bezmocně. „A teď se braňte,” pobídl ji chladně, „uvidíme, jak vám to půjde.”

Nakonec se Gabby vzdala a jen ležela, ztěžka dýchala a nevraživě se na něj dívala. „Co jste mi tím chtěl jako dokázat? Že jste silnější než já? No tak dobře, v tom máte pravdu.”

Tmavýma očima pozvolna bloudil po jejím těle a spočíval jimi na křivkách zdůrazněných těsnými džínami i na holé kůži v místech, kde se jí při rvačce vyhrnula mikina. Zatajila dech, protože na sobě neměla podprsenku a lem toho oděvu končil těsně pod křivkou ňader.

„Včera ráno jsem po vás toužil,” prohlásil bez obalu. „A kdybyste nebyla panna, tak bych se s vámi pomiloval. Ale spokojil bych se s jakoukoli ženskou. Byla jste pro mě jenom tělo, takže jestli už jste si mě chtěla pozvolna zasadit do vlastní budoucnosti, tak to pusťte z hlavy.”

Srdce jí v hrudi poskočilo. Měl pravdu, skutečně si to tak plánovala, ovšem rozhodně si nepřála, aby viděl, jak emocionálně to všechno prožívá. A on o to zcela očividně ani nestál.

„Copak jsem snad po vás chtěla, abyste mi něco sliboval?” zeptala se ho tiše a zadívala se mu do tmavých očí. „Buďte v klidu, Jacobe. Já se vás snažit připoutat nebudu.”

Pomalu sevřel prsty. „Tak se o tom přesvědčíme, co vy na to?” nadhodil výhrůžným tónem. „Postarám se o to, abyste se o to nikdy ani pokoušet nechtěla.”

Pootevřela rty, protože se ho chtěla na něco zeptat, ale on okamžitě jednal. Jednou dlaní jí nad hlavou sevřel obě ruce. Druhou jí vyhrnul mikinu a odhalil jí tak zduřelá ňadra.

„Tak, Gabby, a teď vám ukážu, jak s ženskými zachází skutečný žoldák.”

A opravdu to udělal a ona se mu nemohla bránit, protože byl o tolik silnější než ona. Ležela bez hnutí a tak trochu se ho i bála, jelikož s jejím tělem zacházel jako s kusem použitého zboží. Hanobil ji a pokořoval, celým svým napjatým tělem ji zalehl, rukama ji osahával a hnětl a tím, jak sugestivně pohyboval tělem, dělal ze všeho, co k němu cítila, parodii.

„Líbí se vám to?” zabručel jí do zhmožděných úst, dlaněmi jí sjel po bezvládném těle níž a přirazil k sobě její boky. „Protože kdybych vám to udělal, přesně takhle by to vypadalo. Rychle, drsně a jenom pro moje potěšení. A pokud vzpomínáte na včerejší ráno, tak na něj zapomeňte,” dodal. „Protože to bylo jenom plácnutí do vody. Realita je tohle. Tohle a tohle…”

Působil jí bolest a ústy ji drtil stejně náruživě jako pohybem svého tvrdého těla. Snažila se mu vysmeknout, ale tím jenom všechno ještě zhoršovala. Přitlačil jí paže k matraci a přitiskl se k ní tak intimně, že se jí až zatajil dech.

Pak se chladně zasmál. „Jste v šoku? Včera jste to chtěla. Ale no tak, děvenko. Však já vás nezbouchnu. Jak se vám líbí tohle?” A znovu ji políbil, tentokrát krutě, vůbec si nevšímal horkých slz hanby a ponížení, které jí stékaly po tvářích, místo toho jí šeptal nemravná, hrubá slůvka, načež jí ústy rozevřel rty a vnikl jí dovnitř.

Když ho tato hra konečně unavila a odvalil se, nemohla se ani pohnout. Jenom tam ležela, pomačkaná a citově naprosto zdrcená, s bledou tváří a zavřenýma očima. Po tvářích jí stékaly potůčky slz a celé tělo se jí otřásalo zoufalým vzlykotem.

„K čertu s vámi, J.D.,” plakala, zbrunátnělá hněvem. „K čertu s vámi!”

„Takhle to s ženskými dělám,” odtušil chladně a třesu jejího těla ani děsivé bolesti v jejích očích jako by si vůbec nevšímal. „A takhle by to probíhalo i včera, kdybych měl čas a stihl vás přemluvit. Vaše tělo mě vzrušuje a toužím po něm. Ale spokojil bych se s jakýmkoli. Potřeboval jsem jenom zapomenout, co mě čeká, stejně jako jsem zapomněl už stokrát předtím se stovkou jiných žen,” řekl hořkým hlasem a pak se odvrátil. „Takže se poohlédněte po někom jiném a laskavě mě vyřaďte ze svého romantického snění. Jenom jsem vám ukázal skutečnost. Tak si ji zapamatujte.”

Ani se nepohnula. Nešlo to. Příliš se třásla, pociťovala zhnusení a prázdnotu. Zadívala se na něj očima plnýma divoké zloby. Zřejmě se v nich zračilo i cosi z její bolesti a hanby, protože se odvrátil, popadl svoje zavazadlo, a aniž by se otočil, zamířil ke dveřím.

„Přineste si tašku a pojedeme,” ucedil příkře.

Sledovala, jak dveře zavřel, a pak se postavila. Jeho posměšný hlas ji bude pronásledovat až do nejdelší smrti. Pochopitelně měla v úmyslu podat výpověď, ovšem vůbec netušila, jak se na něj bude moct během čtrnáctidenní výpovědní lhůty třeba jenom podívat. Možná ji propustí okamžitě. Jediná potíž spočívala v tom, že jinou práci neměla. A zatímco bude nezaměstnaná, nájem a splátky na auto nepočkají.

Několik minut nato, když si oblékla čistou zelenou blůzu a k ní odpovídající svetr a stejné džíny a pečlivě si svázala vlasy do drdolu, vyšla z ložnice s taškou v ruce. Byla stále ještě bledá, ale zbytek toho, co jí provedl J.D., zakryl make-up.

Když sešla do obýváku, ani se jejím směrem nepodíval. Očividně ji už vytěsnil ze svého života a ona toužila po schopnosti dokázat totéž s ním. Jizvy, které jí coby pozůstatek jeho brutality zůstaly na citech, se budou hojit dlouho. Milovala ho. Jak jí jenom mohl takhle ublížit? Jak jenom mohl?

Snažila se zakrýt svou úzkost a doufala, že se jí to daří. Dala Laremosovi sbohem a společně s Jedničkou nastoupila do kombíku, zatímco J.D. se ještě loučil.

Jednička si ji krátce, ale důkladně prohlédl a položil na volant hubenou, šlachovitou ruku. „Co vám udělal?” zeptal se.

Překvapeně zvedla oči. „Cože…nic.”

„Nelžete,” řekl vlídně. „Znám ho už dlouho. Jste v pořádku?”

Neklidně si poposedla, neboť nechtěla kolem Jedničky zalétnout zrakem k Jacobovi, který postával opodál s Laremosem.

„Ano, jsem,” uklidnila ho. „Ale určitě mi bude daleko líp, až mu zmizím ze života.”

„No nazdar,” hvízdl si smutně. „To je to tak zlé?”

„Jo, je.” Náruživě mačkala v klíně kabelku.

„Gabby,” prohlásil laskavě s lehkým úsměvem, „už jste někdy viděla, že by se divoká ryba nebránila, když spolkne návnadu? Nemůžete čekat, že ji vytáhnete, aniž by se aspoň trochu vzpouzela.”

Zamračeně se na něj podívala. „Ráda bych do něj zasekla háček, ale tahat na břeh ho nechci.”

„Chce to nějaký čas,” poradil jí. „Skoro celý život byl sám. Je to pro něj nové, že teď někoho potřebuje.”

„Ale on mě nepotřebuje,” namítla úsečně.

„O tom nejsem tak docela přesvědčený,” odvětil a vlídně si ji prohlížel. „Myslím, že potkal tu pravou. Na ženskou, která jaktěživa nedržela v ruce automatickou zbraň, střílíte po čertech dobře. Laremos povídal, že jste se to naučila rychle.”

Gabby našpulila rty a prohlížela si kabelku. „Nebylo tak těžké naučit se s ní zacházet,” řekla mu. „Stačilo si zapamatovat tři polohy, které má pojistka - nahoře je zbraň zajištěná, uprostřed pálí dávky a dole jednotlivé kulky. A Vlastně jsem už kdysi střílela z pušky ráže. 22. S mámou jsme totiž chodívaly lovit zajíce. Ale tolik jako AK-47 rozhodně nekopala.”

Když si třela rameno, jenom se usmíval. „To asi ne. Je vaše máma ještě naživu?”

I ona se na něj usmála a přikývla. „Žije v městečku Lytle v Texasu. Má tam malý ranč a na něm pár kusů dobytka. Ani zdaleka není tak velký, jaký mívali ještě s tátou, ale když umřel, rozhodla se takříkajíc odejít do důchodu.”

„A ještě loví?” zeptal se.

„Loví, jezdí na koni, chytá do lasa a kleje tak, že by strčila do kapsy i ostřílené kovboje,” prohlásila. „Je to zajímavá osobnost.”

„To vy taky,” usmál se na ni. „Když mi J.D. vykládal, že vás s sebou bere na tajné schůzky, začalo mi docházet, že má s vámi neobvyklý vztah. Kromě mě a svojí sestry totiž nikomu nevěří.”

Vycítila, že to z jeho strany rozhodně není žádné chvástání, ale pouze konstatování faktu. „Ani Laremosovi nevěří.”

„To já taky ne,” zašeptal s úsměvem.

Vyprskla smíchy, ale humor ji vzápětí přešel, protože k autu zamířil J.D. a ona ucítila, jak celá ztuhla. Obavy však byly zbytečné. J.D. se uvelebil na zadním sedadle, zabouchl dveře a zamával Laremosovi.

„Za pár hodin se vrátím, šéfe,” zavolal na něj Jednička. Laremos se zazubil, zamával jim a pak se rozjeli.

Cesta na letiště byla dlouhá, nikoli ovšem vinou vzdálenosti, ale kvůli napětí mezi Gabby a Jacobem. Ačkoli se Jednička snažil navodit příjemnou a nenucenou atmosféru, stáhla se Gabby do sebe a celou cestu nepromluvila jediné slovíčko.

A zpáteční let probíhal podobně. Když Gabby zjistila, že nemají sedadla vedle sebe, spadl jí kámen ze srdce. Tísnila se mezi jakýmsi obchodníkem a mladou dívkou. J.D. seděl v zadní části. A když v časných ranních hodinách přistáli na O’Hareově letišti, neprohodili ani větu.

Dlouho jí trvalo, než si našla místo v hustých řadách přilétajících pasažérů. Po Jacobovi se ani neohlédla. Myslela jenom na to, aby už byla doma. Potom se bude potýkat s myšlenkou, že od něj navždy odejde, že si najde jinou práci a bude si dál žít svým životem.

Nakonec dokráčela k východu z terminálu a vyšla na čerstvý noční vzduch, jímž se nesl vzdálený jekot klaksonů aut a pachy města, které tak dobře znala. Žádný taxík sice nebyl na obzoru, ale Gabby se tím nenechala odradit. Nějaký si zavolá.

„Tak pojďte,” utrousil stručně J.D., když se jí vynořil přímo za zády. „Svezu vás.”

Rozezleně se na něj podívala. „To se radši nechám přepadnout.”

„V tuhle hodinu, když jste sama, by se vám to stát mohlo,” konstatoval věcně. „Co je, bojíte se mě, nebo co?” zeptal se jí posměšně.

A měl pravdu, skutečně z něj najednou měla strach. Byla však natolik hrdá, že mu rozhodně nechtěla dát najevo, jak se ho bojí.

Po chvilce se otočila a šla za ním na parkoviště. Zanedlouho už se proplétali ulicemi Chicaga.

„Už jste se rozhodla, co budete dál dělat?” zeptal se jí.

Instinktivně vytušila, jak to myslí. „Ano. Pokusím se najít si místo někde u počítače. Baví mě s nimi pracovat.”

Podíval se po ní. „Já myslel, že máta ráda právničinu. To by snad byla přece jenom škoda, nevyužít to právnické vzdělání.”

„Právničina už mě unavuje,” prohlásila neosobně. Ve skutečnosti tím chtěla říct, že nehodlá riskovat, že by po odchodu ze zaměstnání ještě někdy na Jacoba náhodou narazila. Bylo by to pro ni příliš bolestné.

J.D. pokrčil rameny a v poklidu si za jízdy zapálil cigaretu. „Je to váš život. V pondělí ráno nezapomeňte zavolat do té agentury, ať mi pošlou nějaké nové zájemkyně. Řeknu Dickovi, ať tentokrát ty pohovory vyřídí on,” dodal s ledovým smíchem.

Sevřela v prstech kabelku a pak se zadívala z okénka na řeku.

„Nemáte k tomu co říct?” pobídl ji.

„A k čemu?” zeptala se lhostejně.

Ztěžka si povzdechl a znova si potáhl z cigarety. Ještě jednou odbočil a pak zaparkoval na volném místě před jejím domem.

Vystoupila a čekala, až jí J.D. vyloží příruční zavazadlo. „Nahoru se mnou nemusíte,” prohodila.

Zaraženě se na ni podíval. „Vůbec nevím, že bych se vám nabízel.”

Vtom v ní vybuchl nahromaděný vztek. „Nenávidím vás,” zašeptala jedovatě.

„Jo, já vím, že jo,” odtušil s chladným úsměvem.

Otočila se na podpatku a zamířila ke dveřím domu.

„Gabby,” zavolal za ní stroze.

S rukou na klice se zastavila, ale neohlédla se.

„Co je?”

„Budete si ještě muset odpracovat čtrnáctidenní výpovědní lhůtu. Do posledního dne. Anebo se postarám o to, že už žádnou práci nedostanete. Rozumíte?”

V duchu zvažovala, že by v pondělí vůbec do zaměstnání nepřišla. Ale když se otočila a zahlédla pohled v jeho očích, nikoli poprvé si uvědomila, jak hrozivého protivníka J.D. představuje. Nechtěla mu podlehnout, ale kvůli potřebě najít si novou práci tak chtě nechtě musela elegantně učinit.

„Ale jistě, pane Brettmane, přece bych nezmeškala jedinou minutu,” prohlásila se sladkým výsměchem. „Nashle v pondělí.”

SEDMÁ KAPITOLA

Tím posledním, co měla v pondělí ráno chuť udělat, bylo jít do kanceláře. A aby toho nebylo dost, rameno ji bolelo jako čert. To však Gabby nemohlo odradit. Oblékla si béžový kostýmek a k němu pestrobarevnou, strakatou blůzu, sepnula si vlasy a zamířila do práce. Ať už to mám za sebou, říkala si v duchu. Půjdu do kanceláře, odpracuju si výpovědní lhůtu a potom si hned najdu novou práci. Přesně tak. Prostě a jednoduše.

Ovšem vysvětlovat to předtím v texaském Lytlu mámě zdaleka tak jednoduché nebylo.

„Ale já jsem si myslela, že máš svou práci ráda!” podivovala se matka. „Proč dáváš výpověď? Poslyš, Gabby, co se stalo?”

„Ale nic, mami,” ubezpečovala ji honem. „Jenže pan Brettman už možná nebude moc dlouho bydlet v Chicagu,” zalhala z náhlého popudu mysli. „Víš, má dobré vyhlídky někde jinde a já se vážně stěhovat nechci.”

„A kam chce odjet?”

„Ale mami,” odtušila, „vždyť víš, že se panu Brettmanovi nerada šťourám v osobních věcech.”

„A co ten Dice, ten jeho partner, nemohla bys pracovat u něj?” zeptala se matka mrzutě. „Anebo ještě líp: co kdyby ses vrátila domů a vdala se?”

Gabby se hryzala do rtu, aby snad neřekla něco ukvapeného. Úplně si dovedla představit, jak jí máti obstará ženicha, kněze a coby motivaci i nabitou zbraň. Chtělo se jí z toho až smát, tím by ovšem matku jaksepatří dopálila.

„Gabby, snad ses nedostala do nějakého maléru?” vyzvídala matka zvláštním tónem.

„Ale ne, mami, v žádném maléru nejsem. Nemusíš se rozrušovat. Možná všechny ty plány nakonec stejně ztroskotají.”

„Mám pana Brettmana ráda,” prohlásila matka řízně. „I když jsem se s ním potkala jenom jednou, jak jsem za tebou tehdy přijela na návštěvu, působil na mě sympaticky. Proč se vůbec chce odstěhovat? Snad se nežení?”

„J.D.? A oženit se?” zasmála se Gabby pochmurně. „To by bylo na zápis do knihy světových rekordů.”

„Jednoho dne se bude muset oženit tak jako tak,” zněla úsečná odpověď.

„Myslíš?” Gabby si ho spíš představila, jak s Jedničkou a Apollem dobývají v maskáčích nějakou pevnost. To ovšem matce říct nemohla!

„Samozřejmě. Skončí tak úplně každý. Jednoho dne ho totiž život samotáře unaví. Stejně jako našeho tátu. A právě tehdy jsem si ho namluvila.” Gabby skoro zahlédla, jak se máma usmívá.

„A tebe už život samotářky neunavuje?” zeptala se Gabby znenadání. Od otcovy smrti uplynulo už deset let. Za celou dobu si však máma nevyšla ani na jedinou schůzku.

„Já nežiju sama, holčičko, mám svoje vzpomínky. Měla jsem toho nejlepšího chlapa, jakého kdy pánbůh stvořil. A o druhého nejlepšího nestojím.”

„Jsi jenom moc vybíravá,” řekla jí Gabby vyčítavě.

„Jo, to jsem. A ty buď taky. Promysli si to s tím návratem domů. To místo v Chicagu je vážně skvělé, ale když nebudeš mít po boku pana Brettmana, budu mít o tebe starost.”

„Popřemýšlím o tom,” slíbila jí Gabby.

Ale přemýšlet o tom se jí ani trochu nechtělo. Musela by se totiž smířit se skutečností, že už by se nevídala s Jacobem. Ať už by se vrátil ke starému životu nebo ne, svým chováním zavinil, že už pro něj nemohla dál pracovat. Doslova ji donutil podat výpověď, ať už vědomě nebo nevědomě. A tak během pouhých tří dnů přišla o šéfa, o práci i o srdce. Tak krátká doba stačila, aby se jí naprosto změnila budoucnost. Možná by bývalo lepší, kdyby nikam nejezdila a vůbec se nedozvěděla, jakou má za sebou J.D. minulost.

Když vstoupila do kanceláře, bylo zřejmé, že J.D. ještě nedorazil. Na jejím stole totiž s rukama založenýma na prsou seděl Richard Dice a v očích měl vražedný pohled.

„Dobré ráno, Dicku,” pozdravila se strojeným úsměvem.

„Zaplaťpánbůh, že jste zpátky,” povzdechl si. „Ta holka na záskok se neosvědčila a z agentury mi neposlali náhradu. Kde je J.D.?”

„Mě se neptejte,” odtušila, rezervovaně si svlékla sako a do zásuvky stolu si schovala kabelku. Na temeno hlavy si posadila brýle a hledala v kalendáři schůzky, které domlouvala ona sama i ta dívka na záskok.

„Copak se nevrátil?” ptal se dál Dick.

„Ale ano,” řekla a zadívala se na něj. „Chcete říct, že se vám neozval?”

„Zatím ne. Takže?” vyhrknul. „Co se stalo? Co je s Martinou? Zaplatili jim výkupné?”

„To je moc otázek najednou,” povzdechla si. „Ano, Martina je v pořádku. Ne, výkupné platit nemuseli. A pokud chcete vědět ještě něco dalšího, zeptejte se Jacoba, protože já o tom nechci mluvit.”

Dick obrátil oči ke stropu. „Tak vy si na několik dní zmizíte, a nemáte pro mě víc než jednom jednu rozvitou větu?”

„Měl jste letět s námi,” odvětila konverzačním tónem. „Potom byste mě totiž podobnými otázkami nemusel okrádat o čas. Vyřídil jste včera to rozvodové řízení paní Turnbullové?”

„Ano,” zamumlal nepřítomně. „Volal soudce Amherst. Než rozhodne o datu procesu, chce si prý s Jacobem promluvit o případu Landers.”

Gabby si to poznamenala.

Dick si ji pozorně prohlížel.

„Nevypadáte nejlíp.”

Jen se pousmála.

„Díky. Tomu říkám kompliment.”

Zarděl se.

„Myslím jako, že vypadáte unaveně.”

„Schválně si zkuste plazit se džunglí po břiše s AK-47 v rukou a uvidíte, jak budete vypadat vy,” odpověděla.

„Džunglí? Po břiše? A co je to AK-47?”

Vstala od stolu a začala řadit do kartotéky složky, které jí tam Dick nechal.

„To vám poví J.D.”

„Jenže ten tady není!”

Upřela na spisy nasupený pohled. „Možná si šel koupit novou kuši,” ucedila polohlasem.

„Cože?” Ale ona jako by ho neslyšela. Dick jenom něco zabručel, odešel do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi. Gabby se ohlédla přes rameno. „Tady někomu tečou nervy,” pošeptala kartotéce.

Než dorazil J.D., uplynuly dobré dvě hodiny - přišel v šedivém obleku s vestičkou a vypadal jako ze škatulky.

„Volal někdo?” zeptal se Gabby jako obyčejně. „Ne, pane,” odvětila totožným tónem, ale tentokrát se mu nepodívala do očí. „Dick za vás vyřídil případ Turnbullová a máte prý zavolat soudci Amherstovi.”

Jacob pokýval hlavou. „Co mám v kalendáři na dnešní odpoledne?”

„V jednu se zastaví pan Parker a bude chtít, abyste mu připravil návrh té smlouvy, a po něm máte ještě další tři schůzky.”

Zamířil ke své kanceláři.

„Vezměte si papír a tužku a vyřídíme spolu korespondenci.”

„Jak si přejete, prosím.”

„Á, tady jsi, J.D.!” zavolal Richard ze dveří své kanceláře. „Vítám tě zpátky. Mohl bys mi říct, co se stalo? Gabby totiž mlčí jako zařezaná.”

„To já budu taky,” oznámil mu J.D. „Všechno je v pořádku. Martina s Robertem už jsou zpátky v Palermu a o ty únosce jsme se postarali. Nezajdeme si na oběd?”

„Promiň,” odvětil Richard s úsměvem. „Obědvám s jedním klientem. Někdy příště, jo?”

„Jasně.”

Gabby šla za Jacobem do kanceláře a dveře nechala otevřené. Pokud si toho všiml, pokud ho to vůbec zajímalo, pak to nedal nijak najevo. Usadil svou mohutnou postavu do veliké otáčecí židle za stolem a vzal si do ruky štůsek dopisů.

Začal diktovat, a dokud nedomluvil, upírala Gabby pohled neustále do bloku. Ruce i záda ji bolely, jak seděla vzpřímeně, ale dokud ji neposlal pryč, nepohnula se ani o píď.

„Gabby,” zvolal, když se obrátila ke dveřím.

„Ano, prosím?”

Prstem si na stole pohrával s tužkou a tmavýma očima se na ni díval. „Co vaše rameno?” zeptal se.

„Ještě mě trochu bolí, ale nemůžu si stěžovat.” Přitiskla si blok na prsa a mlčky si prohlížela jeho netečnou tvář. „Mimochodem, mám vám tu výpověď dát písemně, nebo vám to stačí ústně?”

Zvedl k ní oči. „Počkejte,” řekl tiše.

„Musím si shánět jinou prácí. Takže čekat nemůžu, jelikož mám povinnost ještě přes dva týdny pracovat u vás,” prohlásila s pozoruhodným klidem.

J.D. zaťal čelist. „Nemusíte odcházet.”

„No to snad nemyslíte vážně!” podivila se.

„Všechno se zase vrátí do starých kolejí,” zahřímal. „Chci toho snad po vás moc, když řeknu, abyste to ještě zkusila? Předtím jsme přece spolu vycházeli výborně!”

„Ano, to je pravda, to bylo ovšem předtím, než jste se ke mně zachoval jako k nějaké děvce!” vykřikla.

V jejích očích i strnulém držení těla zahlédl nenávist. Opět sklopil pohled na tužku.

„Nebude snadné vás nahradit,” konstatoval zvláštním tónem.

„Ale bude,” prohlásila jedovatě. „Stačí, když zavoláte do agentury a požádáte o nějakou hloupou naivku, která si vás nepustí jen tak k tělu a líbí se jí, když po ní někdo střílí!”

Celý ve tváři zbledl. „Gabby…“

„Co se děje?” zeptal se z otevřených dveří Richard. Tvářil se konsternovaně. Za celé dva roky, co Gabby znal, ji nikdy neslyšel zvýšit hlas, a ona teď před ním stála a křičela na Jacoba zplna hrdla.

„To je naše věc,” odkázali ho unisono do patřičných mezí a zamračeně se po něm podívali.

Povytáhl hubená ramena a bázlivě se usmál.

„Tak pardon, najednou jsem vám dostal pořádný hlad. Nashle!”

Ani si nevšimli, že odešel. J.D. se nasupeně díval na Gabby a ona zase na něj.

„Na to, abych si sem nasadil někoho nového, jsem moc zajetý ve svých kolejích,” prohlásil nakonec. „A pracovat pro někoho jiného by vás k smrti nudilo a vy to moc dobře víte.”

„Je to můj život,” připomněla mu.

J.D. vstal od stolu a Gabby ustoupila - v očích měla hněv a strach. A právě ten Jacoba zarazil.

„Nechtěl jsem po vás sáhnout, slečno Darwinová.”

„Mám snad padnout na kolena a vzdávat vám díky?” zeptala se podmračeně. „Na seznam deseti nejlepších milovníků se nikdy nedostanete, to je jisté.”

„Ne, to asi ne,” přisvědčil tiše. „Ale vůbec jsem si neuvědomil, jak moc jsem vás vyděsil.” Pozorně si ji prohlížel. „Gabby, takhle daleko jsem rozhodně zajít nechtěl.”

„A já vás rozhodně neměla v úmyslu dokopat před oltář,” řekla tišším hlasem. „Byla jsem na vás jenom zvědavá, stejně jako jste byl vy na mě. Skončilo to. Ani já nechci žádné závazky.”

„Neodcházejte,” hlesl. „Už se vás nikdy ani nedotknu.”

„O to tady nejde,” namítla a neklidně přenesla váhu z jedné nohy na druhou. „Já…já už u vás prostě nechci pracovat.”

Pomalu a mlčky se jí zadíval do očí. „Proč?”

To bylo až k smíchu. Měla mu snad říct, že kdyby po jeho boku měla den co den pracovat, beznadějně ho milovat a užírat se kvůli němu, tak by jí puklo srdce? Tak by to totiž dopadlo. Dál by o něm snila a nikdy by s nikým jiným nedokázala jít na schůzku. A co hůř, den za dnem by seděla jako hromádka neštěstí a bála by se, aby nehodil všechno za hlavu a nevrátil se za Jedničkou a Apollem. Když teď znovu přičichl k někdejšímu svobodnému životu, musela totiž očekávat, že se to stane.

„Nemám tady záruku stálého zaměstnání,” prohlásila nakonec a přetavila tak své bezejmenné obavy do světských slov, jimiž ovšem nedokázala vyjádřit, jak se opravdu cítí.

Vytáhl z kapsy cigaretu, zapálil si a skrz kouř ji pozoroval. „Napadlo vás, že bych se mohl vrátit ke svému starému životu, co?” zeptal se chladně.

Gabby ovšem zavrtěla hlavou. „Ne, J.D. - očekávám to. Jednička mi povídal, že jste se pro to zase nadchnul,” svěřila se mu. „A já chci obyčejného, všedního zaměstnavatele, který se v mžiku nerozhodne, že půjde zachraňovat svět.”

J.D. zaťal čelist. „Je to můj život. A jak ho prožiju, je jenom moje věc.”

„Ale samozřejmě,” přitakala s odporně přeslazeným úsměvem. „Přesně tohle jsem měla na mysli. Sejde z očí, sejde z mysli.”

To ho rozčílilo. Zamračil se na ni a v tmavých očích mu zablýskalo. „Po tom všem, co jsem spolu prožili v té ložnici v Laremosově domě?” zeptal se bez servítků.

Gabby přimhouřila oči.

„Možná každý myslíme na něco jiného,” odtušila. „Já si velice živě vybavuju, že jste se mnou zacházel jako s poslední štětkou z ulice!”

J.D. se od ní odvrátil a přešel k oknu. „Mělo to svoje důvody.”

„No samozřejmě, že ano!” opáčila. „Chtěl jste mít jistotu, abych si na vás v duchu nemyslela, když jste se o mě pokoušel. No dobře! Pochopila jsem to a co nejrychleji odcházím!” dodala. „To si vážně myslíte, že bych na to, k čemu došlo v Guatemale, mohla zapomenout a dál pro vás pracovat?”

Prohlížel si cigaretu, kterou držel v prstech. „Možná se usadím,” prohlásil po chvilce.

„Možná ano, ale co je mi po tom?” podivila se. „Jste můj zaměstnavatel, ne milenec.”

Obrátil se právě v okamžiku, kdy jí na stole zazvonil telefon. Utíkala ho zvednout a v duchu byla za toto vyrušení vděčná. A k její radosti navíc volala jedna rozezlená a upovídaná klientka. Když hovor přepínala na Jacobův aparát, poťouchle se usmívala. Zatímco hovořil, utekla Gabby na oběd a on musel chtě nechtě naslouchat jedovaté zákaznici v rozvodovém řízení na druhém konci drátu.

Ale jakmile z kanceláře odešla a v místní restauraci s rychlým občerstvením se zakousla do hamburgeru, smích ji přešel a na jeho místo nastoupily chmury. O mužích, kteří se neožení, kteří jsou na vdavky příliš svobodomyslní, už něco četla. Ale než se objevil J.D., netušila, jaké utrpení může láska k někomu takovému přinášet. Teď už to však věděla a bála se, že ji v noci budou trápit ošklivé sny o tom, jak se jednoho dne dozví, že zahynul v boji. Anebo ještě hůř, že je někde v cizině zavřený v nějakém špinavém vězení za to, že se míchal do vnitřní politiky jiné země.

Kdyby Martina znala pravdu, ta by mu možná dokázala promluvit do duše. Ale jak se věci mají, se jí Gabby neodvážila říct. Kdyby to udělala, J.D. by jí to nikdy neodpustil.

Když se za hodinu došourala do kanceláře, J.D. byl tentam. Na jejím stole ležel lístek se stručným vzkazem, že šel na setkání s klientem a že má zrušit všechny jeho schůzky; a že prý přijde až druhý den.

Zvedla sluchátko a začala vytáčet číslo. Šel opravdu na setkání s klientem? To pomyšlení ji doslova mučilo i poté, co z kanceláře odešla. Možná už si sbalil svých pět švestek a vydal se někam za sluncem. Plakala tak dlouho, dokud neusnula, a za to, že má o něj obavy, se v duchu proklínala. Má-li být tohle předzvěst budoucnosti, pak zřejmě opravdu udělá nejlépe, když si co nejdřív začne hledat novou práci.

Druhý den se ve volných chvilkách mezi zvedáním telefonu, tisknutím na kopírce a obsluhováním počítače přinutila pročítat si inzeráty nabízející zaměstnání. J.D. dosud nedorazil a Gabby byla vděčná za to, že jí diktuje Dick, i za hektický ruch v kanceláři. Nemusela tak totiž alespoň myslet na Jacoba.

Když krátce před obědem vešel do dveří, div že nevyskočila ze židle a nevrhla se mu kolem krku. Uvědomila si však, že J.D. netouží po závazcích, a tak ho s vypětím všech sil jenom chladně pozdravila a předala mu vzkazy.

„Měla jste o mě strach, viďte?” zeptal se navenek ležérně, ale s očima na stopkách.

S těžce vynuceným sebeovládáním se na něj podívala a za brýlemi na čtení povytáhla obočí. „Strach? Proč?”

Pozvolna se nadechl, otočil se na patě a zamířil k sobě do kanceláře. A pak za sebou práskl dveřmi.

Gabby vyplázla jazyk a vzala si kabelku. „Jdu na oběd,” řekla do interkomu a zamířila k východu.

„Gabby…

Otočila se. J.D stál ve dveřích své kanceláře a tvářil se osaměle a rozpačitě.

„Pojďte na oběd se mnou,” vybídl ji.

Ale ona zvedla noviny.

„Je mi líto. Jdu na pohovor.”

Zatvrdil tvář a přimhouřil oči. „Nechoďte.”

Pod tímto zpola prosebným pohledem se jí málem rozteklo měkké srdce. Nemohla mu však podlehnout, teď ne. Z dlouhodobého hlediska bude jednodušší užírat se z bezpečné vzdálenosti. Dál s ním pracovat by pro ni byla smrt zaživa, protože věděla, že jí může nabídnout jenom chtíč nebo pracovní vztah.

„Musím,” odpověděla tiše. „Bude to nejlepší.”

„A pro koho?” zeptal se.

„Pro nás pro oba!” vybuchla. „Nesnesu být s vámi v jedné kanceláři!”

S tváří se mu stalo cosi nepopsatelného. A protože vidět ho takto ji bolelo, otočila se a ze dveří téměř vyběhla. Až mnohem později jí došlo, jak si mohl její poznámku vyložit. Myslela to tak, že nesnese být s ním, protože ho tolik miluje, ale on zřejmě usoudil, že tím důvodem je to, jak brutálně se k ní zachoval na Laremosově sídle. Ano, zacházel s ní brutálně. Ale omluvil se jí a ona svým způsobem pochopila, proč to udělal. Chtěl jí jenom otevřít oči, aby si uvědomila, jak je její láska marná. Chtěl ji ušetřit ještě větší bolesti. Ale co, pomyslela si v duchu, ta poznámka ho beztak z konceptu nevyvede. Vůbec mu na ní totiž nezáleží, tak jak by ho tím potom mohla ranit?

Ucházela se o práci ve dvou kancelářích o několik bloků dál. V jednom z těchto zaměstnání by obsluhovala počítač. A to jí šlo náramně, takže by to pro ni nebylo nic těžkého. Na druhém místě by pracovala jako sekretářka u mezinárodní firmy.

Když se vrátila do kanceláře, J.D. už byl zase pryč. Zaplaťpánbůh, pomyslela si v duchu. Musela si totiž zvykat, že už se s ním nebude vídat. Takové pomyšlení bylo sice přímo nesnesitelně bolestné, ale Gabby uvažovala natolik realisticky, aby věděla, že ta bolest jednoho dne pomine. Jak koneckonců prohlašoval sám J.D., s ním ji nečekala žádná budoucnost. Aby to vzala na vědomí, dal jí to najevo velmi důrazně. A jelikož nemohla strávit celý den pláčem, přinutila se soustřeďovat se výhradně na práci.

OSMÁ KAPITOLA

J.D. se od toho dne choval tak rezervovaně, že na Gabby sotva promluvil, a když, tak pouze pokud to bylo naprosto nezbytné kvůli pracovním záležitostem. A neustále se mračil a štěkal jako raněné zvíře.

„Už se vám ozvali, jak jste dopadla na těch pohovorech?” zeptal se jí v pátek ráno a pochmurně se na ni zadíval přes dopis, na který jí právě diktoval odpověď.

„V pondělí by mi měli dát vědět ohledně toho místa u počítače,” odvětila tiše. „A v té druhé firmě to bohužel nevyšlo.”

J.D. zamyšleně našpulil rty. „Takže to možná nebude tak snadné najít si něco nového,” poznamenal.

Zpříma se mu zadívala do očí. „Pokud se mi nepodaří sehnat nic v Chicagu, vrátím se domů.”

Ani se nepohnul a pozorně si ji prohlížel.

„Do Texasu.”

Gabby sklopila oči do bloku. „Přesně tak.”

„A co byste v Texasu dělala?”

„Pomáhala bych mámě.”

J.D. dopis odložil. „Tak pomáhala mámě,” ušklíbl se a jízlivě se na ni podíval. „Do týdne by z vás matka udělala alkoholičku a vy to moc dobře víte.”

„Co si to dovolujete…!“ prohlásila dotčeně.

„Gabby, vaše matka je milá dáma,” řekl, „ale každá máte úplně jiný styl života. Buďto byste se pořád hádaly, anebo by si vás ochočila jako pejska.”

Gabby se vzedmula hruď a pak jí zase poklesla. „Ano, já vím,” přisvědčila po chvilce. „Ale pořád je to lepší než se zařadit do zástupu nezaměstnaných, ne?”

„Zůstaňte u mě,” nadhodil. „Myslím, že když to ještě nějakou chvíli vydržíte, všechno bude jako dřív. To nemůžete zapomenout, jak jsem se k vám tehdy zachoval?”

„Nedělejte mi to ještě těžší,” odpověděla.

„Copak je to tak těžké vyjít tamhle z těch dveří a už mě nikdy v životě nevidět?” podivil se bez okolků.

Maličko se jí zachvěla brada. „Nemáte mi co nabídnout - sám jste to přece říkal. Nedáváte mi jinou možnost než odsud odejít.”

„Ano, to jsem říkal,” přitakal. „Zašel jsem opravdu hodně daleko, abych vám ukázal, že se nenechám spoutat - to abyste ke mně moc nepřilnula.” Ztěžka si povzdechl a neklidně přejížděl po stole rukama. „A teď se ani sám nemůžu podívat do zrcadla, když si vzpomenu, jak se pokaždé odtahujete, když se k vám jenom přiblížím.” Vstal od stolu, zadíval se z okna a protáhl se, jako by měl celé tělo ztuhlé. „Nikdy jsem nikoho nepotřeboval,” prohlásil po chvíli, aniž by se otočil. „Ani když jsem byl kluk. Odmala jsem se totiž musel starat o Martinu a mámu. Kromě nich dvou na mně nikdy nikomu nezáleželo. Celý život jsem sám. Chtěl jsem to tak.”

„Opakovala jsem vám do aleluja, že se vás do žádné pasti lapit nesnažím!”

Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Ano, teď už si to uvědomuju. Chci, abyste se pokusila něco pochopit,” dodal za okamžik. „Valnou část života jsem strávil jako voják. Zvykl jsem si dělat věci určitým způsobem, zvykl jsem si na určitý způsob života. Myslel jsem si, že to pro mě přestalo být důležité. Ale pak unesli Martinu.”

„A vy jste k tomu znovu přičichnul,” poznamenala polohlasem a podívala se mu do tváře. „A teď jste na pochybách, jestli dokážete být až do konce života právníkem.”

„Umíte ve mně číst.”

„Pracujeme spolu už dost dlouho.” Dívala se na blok a tužku v rukou a byla ráda, že J.D. nevidí, jak jí puká srdce. „Čas od času mi budete chybět, J.D. Ať už byla práce tady, jaká byla, tak rozhodně nebyla nudná.”

„Kdybyste tady zůstala,” prohlásil tiše, „možná bych tady zůstal taky.”

„Co s tím mám já společného?” zasmála se nervózně. „Prokristapána, vždyť schopných asistentek je na světě spousta. Ta další se vám třeba bude líbit daleko víc než já. Nezapomínejte, že mám protivnou povahu a hrozně ráda odmlouvám.”

„Nezapomenu ještě spoustu dalších věcí,” prohlásil překvapivě. „Když jsem se vás začal snažit odstraňovat ze svého života, teprve tehdy jsem zjistil, jak jsou ty kořeny hluboké. Stala jste se pro mě návykem, Gabby, jako ranní kafe nebo noviny. Není rána, že bych vstal a nemyslel na to, jak půjdu do práce a najdu vás tady.”

„Najdete si jiné návyky,” ubezpečila ho. Takže návykem, ničím jiným pro něj není?

„Snažím se vám dát na srozuměnou, že si žádné jiné návyky osvojovat nechci,” zabručel. „Líbí se mi to, tak jak to je, ta zaběhnutá rutina.”

„Ne, to není pravda,” namítla s podmračeným pohledem. „Zrovna jste to řekl. Chcete se vrátit ke všem těm nejistotám existence žoldáka a den co den riskovat život. Chcete se vydat za dobrodružstvím.”

„Z vašich úst to zní jako nějaká nemoc,” ucedil J.D. stroze.

„Copak není? Máte strach cokoli cítit. Jednička, Apollo, Semson, ti všichni přišli o něco, bez čeho nemůžou žít. A proto hledají konec, nikoli začátek. Nemají co ztratit ani se k čemu vrátit. Za ty tři dny jsem se toho hodně naučila, J.D. Hlavně jsem zjistila, že mám všechno, pro co stojí za to žít. Po takové svobodě netoužím.”

„Nikdy jste ji nepoznala,” namítl.

„To je pravda,” přisvědčila. „Jenže vy jste si pět let tvrdou prací budoval život a dosáhl jste obrovského úspěchu. Několik lidí vám vděčí za život i za svobodu. To jste vážně tak pošetilý, že byste to všechno zahodil kvůli nějakým vzdušným zámkům?”

„Ne vždycky se dá svoboda získat u soudu,” broukl.

„A jak tedy - s pomocí uzi a několika balíčků výbušniny?” zeptala se. „Existují i jiné způsoby, jak dosáhnout změny, než bombami a kulkami!”

Krátce se nadechl.

„Vy to nechápete.”

„To je pravda, nechápu. A jenom pro vaši informaci jsem o vzrušujícím životě žoldáka ztratila veškeré iluze,” prohlásila a s blokem v ruce se postavila. „Půjdu to přepsat.”

J.D. sledoval, jak míří ke dveřím. „Počkejte chvíli,” prohodil.

Zastavila se s rukou na klice a dívala se, jak jde kolem stolu k ní. Když se k ní přiblížil, pocítila lehký záchvěv strachu. Tyčil se nad ní jako hora a sílu svalnatého těla mu ještě zdůrazňoval modrý oblek s úzkým proužkem.

Otevřela dveře, prošla jimi a snažila se nedat na sobě znát obavy, ale on jí viděl až do žaludku.

„Ne,” řekl tiše a zakroutil hlavou. „Ne, neutíkejte. Neublížím vám.”

„To jste říkal mockrát a já tomu bohužel uvěřila,” namítla a nervózně se zasmála. Ustupovala před ním, až je dělila šířka jejího stolu. „Musím tohle všechno přepsat,” hlesla a zvedla blok.

V tmavých očích se mu zračil podivně ponurý výraz. „Ten strach, ten je skutečný, viďte?” zeptal se.

Posadila se na svou židli, ale jeho pronikavému pohledu se vyhnula. „Mám práci, J.D.”

On se ladným, plynulým pohybem opřel o roh stolu.

„Jenom klid,” řekl tiše. „Víc už se nepřiblížím.”

Gabby zcela bezděky ztuhla.

„Byla to chyba, že jsem vám tak ublížil,” prohlížel si její zaťaté prsty. „Reagoval jsem neadekvátně. Jednou se vám to pokusím vysvětlit.”

„Žádné jednou už nebude,” ucedila úsečně. „Vy budete někde vyhazovat něco do povětří a já budu zadávat údaje do počítače.”

„Mohla byste toho nechat?” zabručel a začal hledat cigarety.

„Mohl byste počkat, než si schovám diskety?” otázala se chladně a vytáhla je z dvojité mechaniky počítače. „Vlivem kouře a prachu se můžou poškodit.”

Netrpělivě čekal, až Gabby vloží diskety do obalů, pak do úschovného boxu, a teprve potom si cigaretu zapálil.

Zamračeně se na něj dívala. „Bez počítače nemůžu ty vaše dopisy přepsat,” konstatovala věcně.

„V tom případě můžou počkat,” mávl netrpělivě rukou. „Gabby, přísahám bohu, že tolik jsem vás vyděsit nechtěl. Byl jsem ještě rozechvělý z toho, čím jsme si prošli, byl jsem skoro celý bez sebe…” Prohrábl si rukou vlasy. „A taky jsem zapomněl, jak jste nevinná. Chci, abyste věděla, že za normálních okolností by to pro vás takovéhle s mužem nebylo.”

„S jiným mužem asi ne,” utrousila stroze.

„Gabby, ale to, k čemu došlo ráno před akcí, vás nevyděsilo.”

Cítila, jak ji při těch slovech polilo horko, při vzpomínkách, které jí vytanuly na mysli. Vybavila si dotek jeho tvrdých úst, sílu těla i něžnost prstů, jimiž jí zkoumal měkké, přecitlivělé tělo…

„Tehdy jste byl jiný člověk,” opáčila. „Když jsme se vrátili na tu fincu, slovo jste na mě nepromluvil ani jste se na mě nepodíval. Choval jste se jako cizí a pak jste mě surově napadl!”

Pozoroval cigaretu, kterou držel v ruce. „Ano, já vím. Od té doby skoro nespím.”

Pomalu se mu vzedmula a zase poklesla hruď. Natáhl se k čistoskvoucímu popelníku na jejím stole a cigaretu v něm zamáčkl. Byl tak blízko, že zahlédla, jaké má pod očima hluboké kruhy.

„Nechtěla byste se mnou povečeřet?” zeptal se jí.

Srdce jí až poskočilo, ale neměla čas posoudit, jestli očekáváním, nebo strachy. „Ne,” odvětila odměřeně, aby si to snad náhodou ještě nerozmyslela.

J.D. si povzdechl. „Ne.” Široká, tvrdá ústa se mu zkřivila v posmutnělém úsměvu. Očima jí pomaličku bloudil po tváři. „Útok na ten tábor teroristů mi v porovnání se snahou prolomit vaši obranu připadá jako dětská hra, Gabby.”

„Proč se namáhat?” podivila se polohlasně. „Budu tady už jenom týden.”

Světlo v očích mu pohaslo. Postavil se a zamířil do své kanceláře. U dveří se zastavil zády k ní. Zdálo se, že chce něco říct, otočit se. Pak se ale napřímil, vešel dovnitř a tiše za sebou dveře zaklapl. Gabby váhala jenom chvíli; pak opět zapnula počítač a soustřeďovala se na přepisování obchodních dopisů, které jí nadiktoval.

Sobotní ráno bylo prozářené sluncem a skýtalo příslib pučících květin. V tak nádherných jarních dnech Gabby město přímo nenáviděla. Při praní prádla přemítala ve svém bytě o všem možném, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

Vůbec netušila, kdo by za ní mohl přijít na návštěvu, ledaže by o ni máma dostala strach a přijela za ní až z Lytlu. To pomyšlení ji zneklidnilo, a tak pospíchala otevřít.

J.D. povytáhl husté obočí. „Čekala jste mě?” zeptal se s lehkým úsměvem.

Gabby se zajíkla a snažila se vymyslet, jak mu dát elegantně na srozuměnou, aby odešel. Zatímco o tom přemítala, vstoupil Jacob do bytu a posadil se na pohovku.

„Napadlo mě, že byste se mnou třeba chtěla poobědvat,” prohlásil zčistajasna a prohlížel si její štíhlou postavu v opraných džínech a pruhovaném tričku.

Když se na něj podívala, uvědomila si, že vypadá jinak, a pak si všimla, co má na sobě. Nikdy neviděla Jacoba v ničem jiném než v elegantním obleku nebo v maskáčích. Tentokrát si však oblékl modré džíny, a to stejně oprané a vyšisované jako ty její, a k nim modrou kovbojskou košili a vysoké boty. Stála tam a civěla na něj, protože si nemohla pomoct. Byl tak neskutečně krásný a mužný, že se jí až podlamovala kolena - tedy alespoň obrazně. Sama si v jeho přítomnosti totiž stále ještě připadala maličko nesvá.

„Nebojte, nevrhnu se na vás,” řekl tiše. „Neudělám jediný pohyb, který byste si nepřála. A pokud jinak nedáte, ani se vás nedotknu. Ale prožijte tenhle den se mnou, Gabby.”

„A proč bych měla?” zeptala se ho zostra.

Tesklivě se pousmál. „Protože se cítím sám.”

Kdesi v krajině jejího srdce se prolomily ledy. Zřejmě za to může ten měknoucí mozek, pomyslela si v duchu, protože podlehnout mu přece nemá logiku. Výsledkem bude jedině to, že pro ni bude ještě těžší odejít. A ona odejít musela. Už nemohla setrvávat v jeho přítomnosti a zakoušet pocity, jaké zakoušela.

„Máte přátele,” namítla vyhýbavě.

„Jistě,” odpověděl a vstal. Strčil si ruce do kapes, čímž se mu na svalnatém břiše i mohutných stehnech napjaly džíny. „Samozřejmě, že mám přátele. Třeba Jedničku, Apolla…”

„Já myslela…přátele tady ve městě,” podotkla váhavě.

J.D. chvíli mlčel. „Mám vás. Nikoho jiného.”

Vzdala to. Bez dalšího dohadování. Jak má ostatně člověk vzdorovat tak prostým slovům, zejména když ví, že jsou pravdivá? Sám onehdy řekl, že kromě ní nikomu jinému nevěří. A důvěra je nedílnou součástí přátelství.

„Tak dobře,” prohlásila po chvilce. „Ale půjdeme jenom na oběd.”

„Jenom na oběd,” přitakal. A ani se k ní nepřiblížil, netiskl se k ní, zkrátka neudělal nic, čím by ji odradil. Trpělivě čekal, až zabouchne a zamkne dveře od bytu, pak vedle ní kráčel jako elegantní obr a nakonec spolu vyšli z domu a nastoupili do jeho auta.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Byl to pro Gabby zvláštní den. Myslela si, že všechny Jacobovy nálady zná do puntíku, jenže tentokrát se choval jinak; takového ho ještě nezažila.

Kráčel vedle ní mezi stromy v přilehlém parčíku i po břehu podél jezera a pozoroval, jak vzlétají k nebi ptáci a krouží po něm i jak kolem plují loďky a líně čeří vodu. V tmavých vlasech se mu proháněl vítr a sluníčko mu na nich vytvářelo modročerné odlesky. A Gabby si říkala, že takhle se ještě nikdy v životě necítila, tak svobodná, a přesto chráněná a zároveň nesmírně nadšená. Nebylo proto snadné si uvědomit, že spíše než o začátek se jedná o konec. Jacoba zřejmě tížil pocit viny, jak se k ní zachoval, a tak se jí snažil všechno vynahradit, než ho opustí. Nic víc. Musela se přestat pokoušet vyvozovat z toho ještě něco dalšího.

Jak se procházeli, mimoděk se dlaní dotkl jejích prstů, otočil se na ni a pozorně si ji prohlížel.

„Hledáte, jestli nemám bradavice?” zeptala se ve snaze zmenšit napětí, které mezi nimi panovalo.

„To ani ne,” odtušil. „Spíš tak přemýšlím, co byste asi udělala, kdybych vás vzal za ruku.”

Zase ta jeho nezkrotná upřímnost. Usmála se, podala mu útlé prsty, a když se jí do nich pomalu zaklesl, cítila mírné rozechvění. Vzpomněla si na let do Mexika a na to, jak jí prsty hladil, i na jeho poznámku, jak k sobě jejich těla patří. Doslova jí zahořely tváře.

Tiše se zasmál. „Napadlo mě, jestli náhodou nemyslíte na to, na co myslím já, Gabby?” prohodil.

„Kdybyste si radši hleděl svého,” odsekla.

„To bych rád, jenže když vy jste tak průhledná. Pořád se tak nádherně červenáte.”

Odtáhla prsty a on jí je k jejímu zklamání pustil.

„Slíbil jsem, že nebudu dorážet,” vysvětloval, když se na něj tázavě podívala. „Ani trošku. Spokojím se jenom s tím, co mi sama dáte.”

Zastavila se a pohlédla mu do tváře. Poblíž tiše šplouchalo jezero o břeh a opodál na pláži povykovaly děti, které si hrály na honěnou.

„O co se to snažíte?” zeptala se ho.

J.D. si povzdechl. „Dokázat vám, že nejsem žádný netvor,” odvětil.

„To jsem si o vás ani nikdy nemyslela,” namítla.

„Tak proč to vždycky skončí takhle, kdykoli se k vám přiblížím?” otázal se. V tom okamžiku vytrčil mohutné ruce, popadl ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

Gabby zpanikařila. Divoce se vzpouzela a rukama se mu bránila. Během několika vteřin bylo po všem, ale jemu zbělel obličej a jí námahou a vzteky zrudl.

Vtáhla si spodní ret mezi zuby a kousala se do něj. J.D. vypadal… divně.

Drsně se zasmál a otočil se. Roztřesenými prsty si i ve vánku zapálil cigaretu a pak si z ní dlouze potáhl na uklidnění.

„Ach jo,” povzdechl si a trpce se zasmál. „Asi jsem vás poznamenal, co?”

Mírně se jí chvěly nohy, ale podařilo se jí zklidnit hlas natolik, aby mohla mluvit. „Ještě žádný muž se ke mně nechoval hrubě, J.D.,” prozradila mu. „A vy jste mi k tomu navíc řekl několik nepěkných věcí.”

Otočil se a podíval se na ni.

„Ano, docela sprostých.” Zvedl cigaretu k ústům, tmavýma očima si ji pomaličku prohlížel od hlavy k patě a zrakem spočíval na měkkých křivkách. „Ale když jsem to udělal, dávno jsem už zapomněl, co mě k tomu vedlo.”

Gabby přimhouřila oči.

„Tomu nerozumím.”

Upřel oči k obzoru nad jezerem a mlčky pokuřoval. „Na tom nesejde,” utrousil neurčitě. Když cigaretu dokouřil, zašlápl ji podrážkou.

„Už zase kouříte jednu za druhou,” napomenula ho.

J.D. pokrčil rameny. „Teď by stejně asi ani nemělo cenu přestávat.”

Založila si ruce na prsou a dívala se, jak Jacob kráčí po břehu. Šla za ním a hledala slova.

„Kdybyste mě tak nepopadnul, tak bych se vám nebránila,” oznámila mu stroze. Sice mu to říkat nechtěla, ale on se tvářil, jako by ho její reakce zdrtila. Zase doplatím na svou měkkosrdcatost, pomyslela si v duchu, když se J.D. prudce zastavil a překvapeně se na ni zadíval.

„Cože?” vyhrkl.

Odvrátila se a vystavila dlouhé tmavé vlasy větru, aby si s nimi pohrával. Nebyla schopna dalšího slova. Popošel blíž, ale tentokrát pomalu. Zvedl ruce k její tváři a váhavě ji do nich uchopil. Srdce jí bušilo jako o závod, ale neodtáhla se.

Zhluboka se jí zahleděl do očí a pootevřel ostře řezaná ústa. Obličej měl strnulý sebeovládáním. Cítila na sobě teplou hrozbu jeho těla i pižmovou vůni kolínské.

„Polovina z toho, co jsem vám v tom pokoji řekl, byla pravda,” zašeptal chraplavě. „Zamlada mi na ženské, se kterou jsem se miloval, vůbec nezáleželo. Ale teď mi na ní záleží. Kvůli tomu, co jsem vám provedl, co jsem vám řekl… nemůžu spát ani jíst. Pronásleduje mě to.”

„A proč?” zašeptala i ona.

Palci jí přejel k ústům.

„Bylo to pro mě… důležité.”

Gabby se rozšířily zorničky a zelené oči jí potemněly. „Důležité?”

Naklonil se a ruce, v nichž jí držel hlavu, se mu lehce chvěly.

„Pořád jsem myslel na to, jak málo chybělo, abych o vás v té džungli přišel,” pošeptal jí do rtů. „Chtěl jsem se té vzpomínky i pocitu zbavit. A tak jsem vám ublížil.” Zatvrdil tvář a nakrčil husté obočí. „Ale to, co jsem vám provedl… ublížilo ještě víc mně samotnému.” Jemně se jí dotkl pevnými rty, zlehka ji kousl. „Viděla jste mě v tom nejhorším možném světle. Ale teď mi věřte, Gabby. Chtěl bych vám ukázat… jak dovedu být něžný.”

Toužila po tom až zoufale. Chtěla si uchovat vzpomínku, kterou by si v předlouhých letech osamění mohla opatrovat. Proto mu svá ústa půjčila, tak jak si to přál. A jeho rty ji učily novým vjemům, novým druhům doteků a zkoumání.

Tiše vzdychl a sevřel ruce, ale jeho polibky byly stále něžné, přestože na sobě cítila, jak mu mohutné tělo tuhne.

Otevřela oči a zjistila, že ji pozoruje a že z něj šlehá touha, chtíč, jaký u něj doposud nepoznala.

Zvedl hlavu a ona na vlhkých, pootevřených rtech ucítila jeho nejistý dech. „Ne abyste mi vychladla,” zašeptal. „Ještě ne.”

Gabby polkla a s nádechem se jí vzedmula a zase poklesla prsa. „Jacobe…”

Zavřel oči, jako by ho něco bolelo. „Bál jsem se, že takhle už vás vyslovit moje jméno nikdy neuslyším,” přiznal ostře.

Ruce měla položené na jeho náprsence a ani nevěděla, jak se tam dostaly. Moc dobře vnímala, co se pod ní skrývá, už věděla, jaké to je zabořit prsty do husté chladné spleti kadeřavých chloupků.

„Nedělejte mi to ještě těžší,” hlesla bezmocně.

Dlaněmi jí přejel na zátylek a zvedl jí tvář k sobě. „A vy myslíte, že pro mě je to lehké, jen tak vás teď pustit?”

„Ano,” odvětila s rozechvělým úsměvem. „Sám jste přece říkal, že netoužíte po žádných závazcích.”

„Tak proč mám potom proboha pokaždé, když se s vámi rozloučím, pocit, jako bych umíral?” zeptal se odměřeně. „Proč se probouzím s vaším jménem na rtech?”

„Nemůžu být vaše milenka!” hlesla. „Nejde to!”

Nosem se jí dotkl nosu, ústy se jí přiblížil ke rtům a hravě je sváděl k polibku.

„Bylo by to tak snadné,” řekl tiše hlasem, hladkým jako temný samet. „Tak snadné. Stačilo by, abychom spolu byli deset minut sami a já vás líbal a hladil pod blůzou, a hned byste se mi bez zábran vzdala, přesně jak jste po tom toužila, než jsem se vydal zachraňovat Martinu. Vzpomínáte?” šeptl jí mezi rty. „Vzpomínáte, Gabby? Držel jsem vás v náručí, směl se vás dotýkat, společně jsme se pohupovali a vzdychali…”

„Jacobe.” Skryla před ním rozpálenou tvář. „Tak prosím vás, Jacobe, nemluvte!”

Rukama jí pozvolna sjížděl po zádech až na boky, pak si je přitiskl ke křivce svého těla a objímal ji, tiskl ji k sobě, aby pochopila, co po ní chce.

„Tady jsme na veřejnosti,” vysoukala ze sebe chabě a přivinula se k němu.

„Proto vám tady nic nehrozí,” upozornil ji zastřeným hlasem. „Protože kdybych tohle udělal kdekoliv jinde, pak bych neručil za to, jak by to dopadlo. Tolik po vás toužím.”

„Tímhle to všechno jenom zhoršujete,” vyčetla mu a položila mu čelo na prsa. Cítila pronikavé aróma mýdla, kterým se myl, i čistou vůni košile, kterou měl na sobě. Dlaněmi mu spočinula na tvrdých svalech.

Tím téměř nepostřehnutelným pohybem se mu zrychlil dech. „Rozepněte mi ji,” hlesl hrubě. „A hlaďte mě tam.”

„Vždyť jsou tady lidi…!”

„To jsou.” Rty se jí dotýkal zavřených očních víček i čela. „Hlaďte mě.”

I ona sotva popadala dech. J.D. ji doslova topil v záplavě pocitů a ona ho milovala tak, že to pro ni byla až muka. Opustit ho bude nyní o to těžší, ale jak se tomuhle mohla ubránit? Do jisté míry měla strach z jeho síly, ale zároveň si pamatovala, jaké to bylo, když k ní byl něžný a natolik ohleduplný, aby jí neubližoval.

„Už nikdy vám neublížím,” zašeptal a položil jí prsty na horní knoflík. „Nikdy ani za nic. Nevezmu si vás silou ani vám nebudu říkat ošklivé věci. Naučím vás, abyste mi důvěřovala, i kdyby mi to mělo trvat celý zbytek života. Gabby…”

Zavřela oči. Prsty nejistě uvolnila první knoflíček. Když si našly druhý a pak i třetí, celý strnul. Tam se zastavila, přitiskla se k němu a vklouzla mu prsty dovnitř. Sotva narazily na pevné svalstvo a vlnité chloupky, přeběhl jí mráz po zádech.

J.D. se zajíkl a pohnul hrudí, aby mu její prsty zajely dál pod látku.

„Tohle jste udělala,” připomněl jí smyslným polohlasem, „když jsem se vás začal dotýkat pod noční košilí na té fince. Vzpomínáte? Vlnila jste se a pohybovala, abych se vás mohl snadněji dotýkat.”

Nejvíce ze všeho jí utkvělo v paměti, jaké to bylo, když se dotýkal on jí. Pomalu otevřela oči a on jí otočil tvář, aby se jí do nich mohl zadívat.

Sám je měl černé a hořely mu touhou; obličej měl zaťatý a stažený a rty pootevřené. „Ano, to se mi líbí,” zašeptal, když mu zaryla nehty do masa a zlehka mu jimi přejížděla po kůži. „To se mi líbí.” Hruď se mu ztěžka vzdouvala a zase klesala a stále se jí při tom díval do očí. „Kdybychom se milovali, mohla byste to dělat s každičkým kouskem mého těla. A já bych to pro změnu prováděl vám, ústy.”

Gabby se zachvěla. On to ucítil a pomaličku si ji přivinul do náručí. A tak tam stáli, on ji svíral ve zvláštně nevášnivém objetí a okolní svět se pomaličku zklidňoval.

„Slova,” prohlásil jí nad hlavou tónem lehkým i vážným zároveň. „Jakou mají moc… Než jsem vás poznal, nikdy v životě jsem se s ženou v duchu nemiloval.”

Pozorovala plachetnice na jezeře a bezděky se k němu jednou rukou ještě více přitiskla. „Dostali jsme se do slepé uličky,” prohlásila po chvíli.

Tváří jí pohladil tmavé vlasy. „Jak to?”

Trpce se pousmála.

„J.D., já příští pátek odcházím.”

„Možná,” opáčil a zesílil objetí.

„Určitě.” Odtáhla se od něj a on ji okamžitě pustil. Zvedla oči. „Nic se nezměnilo.”

Očima bloudil po jejím měkkém těle. „Aspoň už se mě nebojíte.”

„Děkuju vám,” odvětila. „Za to, že jste mě zbavil těch jizev. Teď už si můžu vybudovat trvalý vztah.”

„A proč ne třeba se mnou?” nadhodil. „Jsem zajištěný. Jsem sexy -”

„Jste nespolehlivý,” skočila mu do řeči. „Já chci někoho, kdo nepozná uzi od mixéru!”

On si ztěžka povzdechl a v tmavých očích měl přemýšlivý výraz. „Potřebuju nějaký čas.”

„Čas nepomůže,” konstatovala. „Už jste zase v tom. Je to jako s těmi cigaretami, ale ještě horší. Nehodlám trávit život postáváním u okna a čekáním, až zazvoní telefon.”

„To budete dělat stejně.”

Gabby se zarazila, otočila se a nechápavě se na něj podívala. „Cože?”

„Budete to dělat tak jako tak,” podotkl věcně a také na ni upřel zrak. S úsměvem, kterým jako by říkal, no a co má byť, vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. „Bude se vám po mně stýskat. Budete mě chtít. Odejdete sice z kanceláře, jenže vzpomínky jsou přenosné a nezničitelné. Prostě na mě nezapomenete, stejně jako já nezapomenu na vás. Vzniklo mezi námi něco, co ještě neskončilo, a bude to mezi námi celý život.”

„Vždyť jde jenom o sex!” zakřičela na něj.

Kolem prošli dva mladíci, na Jacoba se zazubili a na Gabby, která by se nejradši zavrtala do písku, mrkli. Vůbec je neslyšela přicházet.

Otočila se a rychlou chůzí se vracela po pláži zpátky. J.D. šel vedle ní, bez námahy s ní udržoval krok a stále ještě pokuřoval. Dokouřil právě ve chvíli, když došli k jeho autu, a tak cigaretu zašlápl a pak si nastoupil. Otevřel Gabby dvířka.

„Nejde jenom o sex,” řekl a s jednou rukou na opěradle sedadla a zvláštním výrazem ve tváři se na ni otočil. Pomalu se usmál. „Ovšem v nepříliš vzdálené budoucnosti bude sex důležitou součástí našeho vztahu.”

Podmračeně se na něj podívala.

„To by se vám tak líbilo!”

„Ne, vám by se to líbilo,” povytáhl obočí. „Když si dávám pozor na způsoby, představuju sílu, se kterou se musí počítat. To, co jsem vám v té posteli provedl, byl jenom důsledek rozmrzelosti a podrážděnosti. Ale to, co jsem vám prováděl předešlého rána, takové je to ve skutečnosti.”

Vzrušenou reakci na jeho intimní poznámku nedokázala ovládnout. Při té vzpomínce se jí až rozechvěla hruď. J.D. jí pomaličku sklouzl očima na ňadra a potměšile se usmál. Když se podívala tímtéž směrem, pochopila proč, a tak si na prsou zkřížila ruce.

„Už je pozdě,” zašeptal. „Vaše tělo vás pokaždé prozradí. Ještě jste nezapomněla, co jsme spolu prováděli.”

Pohrdáním se jí rozšířily nosní dírky. „Na světě jsou i jiní muži.”

„To jistě,” přitakal vlídně. „Jenže vy jiného nechcete. Chcete mě.”

„Hlupáku jeden domýšlivá,” pronesla bez servítků.

Položil jí na ústa prsty a pootevřel jí rty, jako by ho fascinoval jejich povrch. „Riskovala jste kvůli mně život,” řekl nepřítomně. „Proč?”

Nervózně se usmála. „Třeba jsem tu zbraň chtěla jenom vyzkoušet.”

Zvedl jí obličej, naklonil se k ní a něžně jí přitiskl ústa na rozechvělé rty. „Třeba to mělo nějaký důvod, který přede mnou chcete utajit,” hlesl. Pak se odtáhl a podíval se na ni. „Nemáte hlad?”

Taková změna tématu ji vyvedla z míry. Během několika vteřin se z milence proměnil v přátelského společníka. Vyloudila úsměv. „Mám. Co jste měl na mysli?”

„Samozřejmě cheeseburgery,” zachechtal se a nastartoval vůz.

„Taky je mám ráda.”

Podíval se na ni. „Musíme si promluvit,” prohlásil nečekaně. „Naprosto vážně. Chci o vás vědět všechno. Co ráda čtete, jak jste vyrůstala v Texasu, proč jste nikdy nic neměla s žádným chlapem… zkrátka všechno.”

To znělo zajímavě. Zčistajasna si uvědomila, že i ona toho o něm ví pramálo. Co má a co nemá rád, co cítí. Snažila se mu číst ve tváři.

„Taky se o mně chcete něco dozvědět?” otázal se s pohledem stranou. „Řeknu vám všechno, co budete chtít.”

Nejistě se zasmála.

„Všechno je hodně široký pojem.”

„A taky si z mojí strany žádá po čertech velkou dávku důvěry,” dodal s úsměvem. „Řeknu vám všechno, Gabby.”

Naprostá upřímnost. Dívala se na své dlaně a přemítala, proč se jí třesou. Nebyla si jistá jeho motivy, tím, kam to povede. Když k němu zvedla oči, veškerá nejistota se jí objevila ve tváři.

Natáhl se k ní, vzal ji za ruku a přitáhl si ji ke stehnu. V dlani ji při tom doteku až zamrazilo.

„Přinuťte mě tady zůstat,” prohlásil nečekaně.

„Cože?” podivila se.

„Přinuťte mě zůstat,” zopakoval. Krátce se jí podíval do očí. „Vy mi můžete dát něco, co mi ty ošklivé války po celém světě dát nemůžou. Jestli o mě stojíte, dejte mi to najevo. Dejte mi důvod, nebo aspoň půl, abych se usadil. A já vás možná překvapím.”

Dívala se čelním sklem před sebe a připadalo jí, jako by se vznášela. Nebyla si tak docela jistá, že o takovýhle začátek stojí. Mohlo se totiž stát, že ho bude zajímat jen nakrátko, pouze do chvíle, než ho její tělo omrzí. Ale co potom? Nenabízel jí nic víc než jenom milostný poměr. O trvalejších hodnotách, jako je dům nebo děti, se nezmínil. Oči jí ztmavly bolestí. Možná by bývalo lepší, kdyby ji strachu z jeho osoby nezbavil.

Ustaranýma očima si ho prohlížela z profilu, ale byl stejně nečitelný jako vždy. Jediná věc, která jí dávala naději, byl očividný tepot jeho pulsu a spalující vášeň v jeho očích. Toužil po ní tak zoufale, že si až říkala, jestli k ní zároveň i něco necítí. Jenže zjistit to by chvíli trvalo a ona výpověď rozhodně nehodlala stáhnout. Ačkoli se to neobešlo bez bolesti, z dlouhodobého hlediska bude zřejmě rozumnější ho opustit, než se ho snažit držet. Na nějaké románky nebyla Gabby stavěná. A nechtěla dopustit, aby ji do nějakého vtáhl jen proto, aby si ukrátil dlouhou chvíli, než se rozhodne mezi právnickou praxí a životem žoldáka.

DESÁTÁ KAPITOLA

Seděli v boxu nedaleké restaurace s rychlým občerstvením, kde J.D. před Gabbyinýma fascinovanýma očima spořádal tři cheeseburgery, velkou porci hranolků a dvě kávy.

„Jsem přece kus chlapa,” připomněl jí, když dojídal ten třetí.

„Ano, to tedy jste,” přisvědčila s úsměvem a zrakem mu sklouzla po vypracovaném svalstvu pod košilí.

Pobaveně přimhouřil oči. „Pamatujete se ještě, co mám pod ní?” zeptal se jí šeptem škádlivě.

Gabby se celá zarděla, pak sáhla po kelímku s kávou a držela ho v ruce jako zbraň. „Já myslela, že máme příměří,” hlesla.

„Ano, to máme, jenže já bojuju nečistě, to už jste snad zapomněla?”

Podívala se na něj a prohlížela si jeho tvrdou tvář. „Jaké to vlastně bylo žít čtyři roky jako žoldák?” vyzvídala na něm.

J.D. dojedl cheeseburger, napil se kávy a s těžkým povzdechem se opřel. „Bylo to náročné,” prohlásil. „Vzrušující. A nejenom finančně to stálo za to.” Pak pokrčil rameny. „Nejdřív jsem se asi nechal zlákat romantikou tohoto povolání a až teprve pak jsem pochopil, do čeho jsem to zabředl. Jednoho ze spolubojovníků, ke kterým jsem se přidal, zatkli a uvěznili, jakmile jsme přistáli v jedné nově vznikající africké zemi. Nevypálil jedinou kulku, ale stejně ho popravili jako ty, kteří stříleli.”

Gabby zatajila dech. „Ale proč?” podivovala se. „Vždyť to byl jenom…“

„Dostali jsme se do křížku s tamním režimem,” vysvětloval jí. „Přes všechny vznešené důvody jsme porušovali zákony, které tam tehdy existovaly. Jedničkovi a mně se podařilo utéct. Díky tomu, jak rychle dokázal vyhodnotit situaci, mu vděčím za život. Tehdy jsem byl v téhle profesi ještě nováček. Musel jsem se učit.”

„Říkal mi, že prý se jmenuje Matthew,” poznamenala s úsměvem.

J.D. povytáhl obočí. „Tak to si vás předchází. Než jsem to zjistil já, trvalo to tři roky.”

Pohrávala si se zmuchlaným ubrouskem. „Měla jsem ho ráda. Všechny jsem je měla ráda.”

„Jednička je fajn chlap. To on mě navedl na právničinu,” řekl J.D. s úsměvem. „Měl pocit, že potřebuju lepší budoucnost, než běhat někde po světě se zbraní.”

„Máte o něm vysoké, mínění,” povšimla si.

Pokrčil rameny. „Nikdy jsem totiž nepoznal tátu,” ozval se po chvilce. „A Jednička se o mě staral, když jsme spolu sloužili ve Vietnamu. Nevím - možná i on někoho potřeboval. Manželka mu umřela na rakovinu a kromě bratra v Milwaukee, který s ním dodneška nemluví, už nikoho jiného neměl. Já měl Martinu. Jednička se svým způsobem stal mým tátou.”

Uchopila kelímek s kávou do obou dlaní a přemítala, co by jí asi řekl, kdyby mu prozradila, že se Jednička nechal slyšet, že pro Jacoba už jsou dveře do minulosti zavřené. Asi by se tomu vysmál, ale Gabby dospěla k názoru, že to ani zjišťovat nechce.

J.D. zvedl hlavu. „A co vaše rodina? Máte nějaké sourozence?”

Jen se tiše zasmála. „Ne. Byla jsem jedináček. Táta míval ranč a máma s babičkou a dědou jezdívali o dovolené do San Antonia. Tam máma poznala tátu a utekla s ním, aby se mohli o víkendu vzít,” zazubila se. „Děda s babičkou pěkně zuřili.”

„To si umím představit.” Zadíval se jí do tváře. „Jste matce podobná. A co on? Byl to hromotluk?”

Gabby zavrtěla hlavou.

„Kdepak, táta byl malý, šlachovitý a tvrdý. Jinak to totiž ani nešlo, pokud chtěl s mámou vydržet. Slabocha by nejspíš umořila, ovšem táta, ten si poroučet nenechal. Když jsem byla malá, mockrát se pořádně pohádali.”

J.D. povytáhl obočí. „A usmířili se zase nakonec?”

Gabby si povzdechla. „Nechával jí poslat růže nebo jí z města vozil hezké dárky. A ona mu vždycky dala pusu a pak spolu odešli a já musela ke slečně Patty, která bydlela ve srubu na ranči,” zazubila se. „Chodila jsem ke slečně Patty často.”

J.D. se zachechtal. „Usmiřování je prý někdy hodně příjemné.”

Zadívala se mu do tvrdé tváře. „Ano, taky jsem to slyšela.”

Zvedl k ní oči. „My jsme se taky královsky rozkmotřili. Nechcete se usmířit?”

Gabby váhala a on mezitím dopil kávu a potom sáhl po cigaretě.

„Promiňte,” omlouval se tiše. „Nejspíš na vás moc pospíchám.”

Rozpačitě natáhla ruku přes stůl a položila mu ji na hřbet robustní dlaně, kterou tam měl položenou. Trhnul s ní, pak ji otočil a v drsném teple jí ruku sevřel.

„J.D., co po mně chcete?” zeptala se.

„Co myslíte, že chci, Gabby?” vrátil jí otázku.

Sebrala veškerou odvahu a vtělila své nejhorší obavy do slov. „Myslím si, že mi chcete vynahradit to, k čemu došlo v Guatemale, a pak si odletíte za sluncem. Myslím si, že si se mnou chcete užít.”

„Aspoň že mluvíte upřímně,” kvitoval. Zadíval se na jejich propojené ruce a díval se, jak ji palcem něžně hladí po útlých prstech. „A vy byste zřejmě dala přednost trvalejšímu vztahu.”

Na to mu nemohla odpovědět, protože jinak by prozradila své úmysly. S lehkým smíchem ruku ze sevření stáhla. „Nemluvíme už nějak moc vážně?” prohodila. „Musím už domů, J.D. Nechala jsem v pračce prádlo, a navíc mám v plánu celotýdenní úklid.”

Zatvrdil tvář. „Nemůže to počkat do zítřka?”

„Zítra je neděle.”

„No a?”

Zvedla k němu oči. „V neděli chodím do kostela.”

Lehce se zachmuřil. „Já byl v kostele naposledy jako kluk,” prohlásil po chvilce a prohlížel si kouřící cigaretu, kterou držel v ruce. „Dneska už vlastně ani nevím, čemu věřím.”

Byla to připomínka značných rozdílů, které je dělily. I ona se zamračila a pomalu vstala.

„Asi by vám to vadilo,” zamumlal a podíval se po ní. „Ano, asi ano.”

Gabby se pootočila. „A co?”

„Ale to je jedno,” povzdechl si, hodil odpadky z jídla do koše a cestou ven vrátil podnos na stojan. „Jenom je ještě potřeba něco málo doladit, nic víc.”

Sice tomu nerozuměla, ale také na něm nevyzvídala. Ani on na ni nenaléhal a s posmutnělým úsměvem ji zanechal před domem.

„Dostat kvinde kvůli pitomému prádlu, to mě vážně štve,” ucedil s rukama v kapsách.

„Z nových zážitků získá člověk nové zkušenosti,” odtušila suše. „A kromě toho u vás přece nemůžu zakončit týden ve špinavém oblečení.”

Tato slova zapůsobila jako studená sprcha. Úsměv ji opustil, protože si uvědomila, jak málo společného času jim zbývá. I on zatvrdil tvář.

„No tak… díky za oběd,” řekla rozpačitě.

„Zítra bychom si to mohli zopakovat,” nadhodil, než vešla do domu.

Zvedla k němu oči. Přála si to. Zoufale si to přála. Snažila se samu sebe přesvědčit, že by to byla chyba, ale po zádech jí přeběhl mráz a srdce jí až poskočilo.

„Ano,” hlesla šeptem.

Jakoby úlevou se mu vzedmula a zase poklesla hruď.

„Tak že bych vás vyzvedl kolem půl jedenácté?”

Gabby váhala. „Bohoslužba je od jedenácti.”

„Jistě, mělo mě to napadnout,” podotkl se smutným úsměvem. „Doufám, že andělé neomdlí, když se objevím v jejich středu.”

Když se na něj zadívala, z obličeje se jí vytratila veškerá barva, a i kdyby řekla cokoli, už by to nezachránila.

„Nebojte se, já vás neztrapním,” zamumlal stroze. „Vím, že nemám každých pět minut vstávat a volat aleluja a taky že není dobré v první lavici chrápat.”

„Vždyť já nic neříkám,” namítla.

„A taky mám ještě duši, i když toho za poslední léta dost schytala.” Povytáhl ramena a pak je zase svěsil. „Musím… se vrátit. Úplně na začátek.” Pak se jí podíval do očí. „Gabby?”

„Já jsem metodistka,” řekla mu.

J.D. se usmál. „Já býval episkopalista. Ale na vyznání snad zase tolik nezáleží, nebo ano?”

Zavrtěla hlavou. „Můžeme tam jít ode mě.”

„Tak zítra,” přikývl.

Pak se otočil a šel k autu, ale ona ho doběhla a sáhla mu na ruku. Lehký dotek jejích prstů ho doslova znehybnil. Zadíval se na ni.

„Mohl byste se… na chviličku sklonit?” zašeptala.

Jako náměsíčník sklonil vysokou postavu, ona se postavila na špičky a náruživě se k němu přitiskla vlahými ústy.

J.D. vzdychl a už ji chtěl obejmout, ale ona se od něj s poťouchlým, vřelým úsměvem odtáhla.

„Zkuste to ještě jednou, až nebudeme na veřejnosti,” řekl jí vyzývavě.

Srdce jí až poskočilo. „Sněte dál.”

J.D. povytáhl obočí. „Tenhle týden jsem nedělal skoro nic jiného,” odpověděl a očima jí bloudil po štíhlém těle. „Gabby, už jste někdy přemýšlela o tom, že byste si pořídila děti?”

Ani se jí nechtělo věřit vlastním uším. Tvář jí zahořela radostí a srdce se jí rozezpívalo. „Ano, jistě,” hlesla zastřeně.

„Já taky.” Chtěl něco dodat, pak se zarazil a váhavě se usmál. „Tak nashle zítra dopoledne.”

„Nashle.” Stála a sledovala, jak odjíždí. Nejspíš to bylo všechno jakési divoké denní snění, a až se probudí, bude zase sedět v kanceláři a ťukat do klávesnice. Ale když se štípla, zabolelo ji to. Šla nahoru, vložila prádlo do sušičky a snažila sebe samu přesvědčit, že jí J.D. opravdu slíbil, že s ní půjde do kostela.

Ovšem druhý den ráno měla za to, že ho asi špatně pochopila. Oblékla se jako vzorná dívenka celá do bílého, k tomu si vzala ladící doplňky a přesně v deset třicet zamířila ke dveřím. Je jasné, že J.D. do kostela nepůjde, pomyslela si v duchu přesvědčeně. Jak ji vůbec něco tak pošetilého mohlo…

Právě když dveře otevírala, zazvonil zvonek. A za nimi stál on. Na sobě měl tentýž šedivý oblek s vestičkou, ve kterém ho tenhle týden už viděla, ale tentokrát vypadal jinak. Uvolněněji, klidněji, zdaleka ne tak strnule.

„Jste překvapená?” otázal se poťouchle. „Čekala jste snad, že jsem si to rozmyslel a vyrazil si na ryby?”

Gabby se rozesmála a v zelených očích jí zajiskřilo. Díky tomu, že si spletla vlasy do staromódního účesu, vypadala jako z jiné epochy.

„Hotová slečinka z viktoriánských dob,” zamumlal J.D., když si ji prohlédl. „Vypadáte skvostně. Tak cudně a slušně.”

Tvářil se, že by dal bůhvíco, jen aby si ty upjaté šaty převlékla, a tak Gabby sklopila oči, aby si nevšiml, jak ráda by to udělala.

„Měli bychom jít,” utrousila a protáhla se kolem něj.

„Ty nadýchané hadříky se mi líbí,” poznamenal několik minut nato, když stoupali do schodů před vchodem do šedivého kostela z neopracovaného kamene.

„Jestli chcete, někdy vám je půjčím,” odtušila Gabby škádlivě.

V očích se mu zračila odplata. Ona mu však strčila do dlaně ruku a v tu chvíli ho veškerá bojovnost přešla. Usmál se na ni a oči měl vřelé a majetnické.

J.D. věnoval kázání značnou pozornost, hovořilo se v něm o hodnotách, odpuštění a milosti. Dokonce zvučným barytonem zpíval chvalozpěvy, a když přišlo požehnání, tvářil se zamyšleně.

„Mohla byste na mě počkat?” zeptal se jí, když na konci bohoslužby vstali a chystali se společně s ostatními odejít.

Zadívala se mu do ošlehané tváře a pokývala hlavou. „Samozřejmě.”

A tak ji opustil a šel si promluvit s pastorem, který čekal, až odejdou i poslední věřící. Oba muži stáli za řadami lavic, tvářili se vážně a tichým hlasem spolu rozmlouvali. Pak si podali ruce a jeden na druhého se usmáli. J.D. se vrátil a na několik okamžiků vzal Gabby vřele za ruku.

„Místo vás půjdu na oběd s pastorem,” oznámil jí s potutelným úsměvem. „Co kdybyste se převlékla do něčeho ležérnějšího a já vás za pár hodin vyzvedl?”

Zpříma se na něj podívala. „Není vám nic?” zeptala se ho. Snažila se proniknout za jeho neochabující úsměv, kde se v hloubi nacházelo jakési zranění.

J.D. se nadechl a úsměv ho opustil. „Občas mě děsíte, Gabby,” hlesl. „Až moc toho vidíte.”

Nenapadalo ji, co mu na to má odpovědět. Na okamžik se dotkla jeho ruky a sledovala, jak odchází. Něco bylo ve vzduchu, jakási změna. Cestou domů se mračila a vykračovala si pomalu a rozvážně. Přemýšlela, proč šel s jejím pastorem na oběd, jestli nemá něco na svědomí.

Převlékla se do džínů a modré bavlněné propínací blůzy a další dvě hodiny chodila po bytě tam a zpátky. Hlavou se jí honily divoké myšlenky, tou nejdivočejší pak bylo, že se možná J.D. rozhodl hodit všechno za hlavu a rozjet se za Jedničkou a Apollem.

Po třech hodinách se konečně objevil. Gabby mezitím vypila půl konvice kávy a okousala si až do masa dva nehty. Nervy měla napjaté jako struny, a když se ozvalo zaklepání na dveře, celá sebou trhla.

Když mu šla otevřít, byla tak rozechvělá, že nedokázala zakrýt vyděšenou nejistotu v očích.

„Už jsem myslela, že se na mě vykašlete,” zasmála se nervózně. „Pomalu už jsem to chtěla vzdát a pustit si v televizi nějaký film. Nedáte si kafe nebo koláč…?“

Položil si prst na ústa, aby zarazil její horečné brebentění. Tmavýma očima se na ni zadíval. „Musíme se naučit jeden druhému trochu víc důvěřovat,” prohlásil tlumeně. „A to první, co byste o mně měla vědět, je to, že když už dám své slovo, platí to na celý život. Za Jedničkou a ostatními se už nevrátím, Gabby. To vám slibuju.”

Jako z bouřkového mraku jí z očí vytryskly slzy. Schovala si tvář do dlaní a odvrátila se od něj.

„Omlouvám se,” vysoukala ze sebe a měla vztek, že prozradila své city.

J.D. neřekl ani slovo. Zamířil za ní, a když k ní došel, zvedl ji něžně do náručí a vydal se přímo do ložnice.

Zbyl jí ještě alespoň kousek rozumu na to, aby si všimla, kam jdou. Otevřela pusu a chtěla něco namítnout, ovšem on ji umlčel svými ústy, která byla otevřená, vlhká a něžně majetnická.

„Jacobe…” zašeptala mu do rtů.

Ale on se jen usmál a dál se tiskl k jejím rozechvělým ústům. „Copak?”

Když ji pokládal na měkký bílý žinylkový přehoz na posteli, něžně mu zarývala prsty do ramen. „Když já nemůžu,” zašeptala.

„Co nemůžete?” Posadil se vedle ní, v poklidu si svlékl sako, vestičku i kravatu a pak si začal rozepínat i košili a Gabby očarovaně pozorovala, jak mu zpod porostu vlnitých chloupků prosvítá tuhé, vypracované svalstvo.

„Nemůžu mít s vámi poměr,” řekla.

Naklonil se nad ni a začal jí rozepínat knoflíčky u blůzy. „To je v pořádku.”

„Jacobe, slyšel jste mě? Nechte toho…!”

Ale on si jejích námitek ani horečných snah zarazit jeho prsty nevšímal. „Čeho mám nechat?”

„Přestaňte mě svlékat!” vyhrkla s hysterickým smíchem. „Jacobe, nemám na sobě spodní prádlo, proboha…!”

„To vidím,” zamumlal s potměšilým úsměvem, rozhalil jí blůzu a odkryl růžovo-červené pahorky jejích ňader.

„Poslouchejte mě…” hlesla bez dechu.

„Pšt,” utišoval ji. Naklonil se nad ni, otevřenými ústy se jí přitiskl k prsu a nechal ji pocítit dotek svých teplých rtů i jazyka a pak se přiblížil ještě víc a vášnivý tlak zesílil.

Gabby vzdychla, prohnula se a ostře zasténala, tak pronikavě, že až zvedl hlavu.

„Bolelo to?” zeptal se. „Tak to se omlouvám, chtěl jsem k vám být něžný.

Pěsti měla zaťaté vedle hlavy a ve vykulených očích se jí mísil strach s touhou. „Moc dobře víte, že to nebolelo,” zašeptala horečně.

Očima se opět vrátil k její nahotě, pozvolna se usmál a sledoval, jak se jí se zrychleným dechem zvedají ňadra a opět klesají. „Krásná, jste tak krásná,” zašeptal téměř nesrozumitelně. Prsty jí klouzal po hrudním koši, upřeně se jí díval do očí a sledoval, jak jí do nich proniká bezstarostnost, hluboká vášeň.

Dýchala stále přerývaněji a doteky prstů ji přiváděly přímo k šílenství. Zaklonila hlavu do polštáře a pomalým, bezbranným pohybem k němu vzepjala celé tělo.

„Chcete, abych vám tam zase přitiskl pusu a ukojil tu touhu?” zašeptal.

„Ano,” zasténala tlumeně. „Prosím.”

Cítila na kůži šepot jeho teplého dechu, cítila, jak jí vniká pod holá záda a hrubýma rukama jí je hladí. Pak ji nadzvedl a ústy se s jemnou přesností přesouval od jedné zduřelé bradavky ke druhé. Bořil do ní obličej a vychutnával si její hebkost.

Prsty mu vískala husté, chladné vlasy a hnětla mu je jako kočka deku, když se protahuje. Zalévaly ji vlny rozkoše, vlny, které jí zvedaly a prohýbaly tělo.

„Jacobe,” zašeptala, když jí ze rtů sklouzl ústy na ucho a rukama jí kouzlil na obnažených ňadrech. „Jacobe, ukažte mi, co mám dělat, abyste cítil totéž co já.”

„Já už to cítím,” zašeptal jí do ucha. „To, že se vás takhle dotýkám, že vás líbám, mě vzrušuje, víte?”

„Vážně?”

J.D. zvedl hlavu.

„Vážně.” Převalil se na záda a položil si ji na sebe. Líně se usmíval, díval se jí do zmámené tváře a pak očima zabloudil do míst, kde se mu ňadry měkce tiskla k pevné chlupaté hrudi. Rozpletl jí vlasy a položil jí je na ramena, a když jí očima přejížděl po těle, měl těžká víčka a upřený pohled.

Podívala se mu do tváře a pohnula se. Jen maličko. Jen natolik, aby ucítil povrch jejího těla.

„To má být výzva?” zeptal se polohlasem a podíval se na ni.

Gabby uvízl dech v hrdle. Opravdu to tak myslela? Dívala se mu do tvrdé tváře s úžasem a láskou, které jí vyzařovaly z každičkého rysu. Prsty mu vískala husté vlasy a cítila pod sebou tep jeho srdce.

On ji hladil po zádech. Tentokrát s ní maličko pohnul sám a zlehka si její ňadra třel o porost chlupů na prsou. Zaslechl, jak zatajila dech, a pak se sklonila a položila si na něj čelo.

Přemístil ruce, aby jí mohl palci laskat tuhé hroty ňader. „Z touhy po vás mě úplně bolí tělo,” pošeptal jí. „Chcete vědět, jak moc?”

„Sám jste to všechno začal,” připomněla mu a přitiskla se k němu čelem. Najednou se pohnula, celým měkkým tělem se k němu náruživě přivinula a v tu chvíli věděla, že už ho nezadrží.

„Objímejte mě,” špitla a přiblížila se k němu ústy. „Pořádně mě objímejte, Jacobe.”

Položil jí mohutné ruce na bedra, sladce i něžně si ji přirážel k bokům a zhluboka vzdychal.

„Tentokrát už se vám bránit nebudu,” zašeptala mu do úst. „Nebudu se vám bránit, Jacobe, nebudu…” Vklouzla rukama mezi ně a nahmatala husté mračno chloupků na jeho hrudi. „Jacobe…!”

„Řekněte mi… proč,” vyloudil ze sebe zmučeným hlasem.

„Vždyť víte,” hlesla a s náruživou žádostivostí mu svými rty drtila ústa. Pohybovala se sem a tam a celá se chvěla rozpoutaným chtíčem. J.D. ji náhle otočil, zavalil ji svou zdrcující vahou, zvedl si ji k sobě a nesmlouvavě se zmocnil jejích úst. Cítila divoké, dychtivé výpady jeho jazyka, a tak mu odpovídala se stejnou divokostí a dávala mu všechno, po čem tolik dychtil.

„Řekněte mi to,” nedal se odradit, zvedl jí bradu a upřel jí do očí horlivý pohled. Pak se pohnul a přitiskl ji svými boky. „Povězte mi to, Gabby!”

„Protože tě miluju,” prohlásila vášnivě. Hlas se jí sice chvěl, ale do očí mu hleděla beze strachu. „Miluju tě, miluju tě!”

Jako by přestal dýchat. Celý nad ní strnul, ale oči měl živé, žhnuly mu, plály vzrušením. Rukama jí pomalu přejel po těle nahoru přes prsa až ke tváři. Jeho robustní tělo se chvělo úsilím ovládnout touhu, která jím zmítala.

„Tohle bude moje smrt,” řekl jí a drsně se pousmál. Pak se od ní zčistajasna odvalil, lehl si na břicho a jedenkrát zasténal, jako by ho něco nesnesitelně bolelo. Celé tělo mu strnulo a v prstech sevřel polštář tak náruživě, že mu až zbělely.

„Jacobe?” špitla a vyděšeně se posadila.

„Radši se mě nedotýkej,” hlesl zmučeným hlasem.

A tak seděla a trochu nervózně a nejistě ho pozorovala. Vynutil si na ní to lehkomyslné přiznání a pak přestal. Proč? O co mu jde?

Jeho tělo se pozvolna uvolnilo a J.D. si znaveně povzdechl. „Kristepane, už jsem myslel, že se snad neovládnu,” zamumlal. „Když nebudu počítat, co se stalo tehdy na té fince, tak jsem ještě nikdy neměl tak namále, co se týká sebeovládání.”

Vypoulenýma očima si prohlížela bledý obličej, který k ní otočil. „Tehdy ráno?” špitla.

Suše se zasmál. „Tehdy v noci,” opravil ji. „Gabby, to nebyl trest, vůbec ne. Prostě jsem se neovládl. Málem jsem se tě zmocnil.”

Ona povytáhla obočí. „Ale vždyť jsi mi tvrdil…!”

„Musel jsem,” skočil jí do řeči. „Lámal jsem si hlavu, jak to zaonačit. Na začátku jsem si s tebou chtěl začít. Ale nedařilo se mi dostat se ti k tělu anebo tě přimět, abys mě vnímala jako chlapa. A v Římě už jsem to vážně nemohl vydržet, a tak jsem trochu přitlačil na pilu,” zasmál se tiše. „Můj ty bože, hledal jsem konec duhy a úplně se vznášel. Jenže pak jsem si uvědomil, že jsi panna, a tak jsem musel všechno přehodnotit. Došlo mi, že bych tě musel vyhodit, a potom jsme vyrazili do té džungle a já snad tisíckrát umřel, když na tebe ten terorista namířil pušku.” Převalil se na záda, uchopil ji za prsty a náruživě si je přitiskl k ústům. „A tehdy jsem pochopil, co se to se mnou stalo. Byl jsem jako kluk, lomcoval mnou chtíč, zoufalství a strach. Chtěl jsem tě odradit dřív, než mě pohltí to, co k tobě cítím. Jenže se to zvrtlo. Místo toho jsem ti začal ubližovat a touhou po tobě jsem doslova šílel. Už nemůžu dál čekat,” dodal s omluvným úsměvem, „a od soboty za týden už ani nebudu muset.”

„Od soboty za týden?” zachmuřila se.

„Na oběd s tím tvým reverendem Boonem jsem šel ze dvou důvodů,” prohlásil. „Tím prvním bylo, že jsem si s ním chtěl promluvit o některých věcech, které mi tížily svědomí. A tím druhým, že jsem s ním domlouval svatbu.”

Gabby ztuhla; celá ve tváři zrudla a v očích se jí zračil nevěřícný výraz. Jako by se jí naráz splnily všechny sny, které kdy měla.

J.D. se napřímil a vzal jí obě ruce do dlaní. „Gabby, jestli něco nemůžu, tak žít dál bez tebe,” konstatoval věcně.

„Ale… ale vždyť jsi říkal, že nevíš, jestli se dokážeš usadit.”

Palci jí pohladil hřbet dlaní a povzdechl si. „Ano, já vím. A celou dobu jsem dumal nad tím, jak to přežiju, jestli mě odmítneš. Snažil jsem se tě vyprovokovat k nějaké reakci, abych zjistil, jestli jsem tě opravdu vyděsil natolik, že o mě nestojíš.” Pak zatvrdil tvář a zadíval se jí na ruce. „Onehdy jsem ti řekl, že jsem zvyklý dostat, co chci. Ale to s tebou skončilo. Tebe jsem dostat nemohl. Jedině kdyby šlo o vzájemnou touhu.”

„Vždyť o ni šlo,” vzdychla tlumeně. „A stále jde. Miluju tě z celého srdce.”

Tiše se usmál a zvedl k ní roztoužený pohled. „A víš, co cítím já k tobě?”

Neklidně pokrčila rameny. „Toužíš po mně,” odvětila s rozechvělým úsměvem. „Možná mě máš i trochu rád.”

J.D. se ztěžka nadechl a vydechl a celou dobu se jí při tom díval do očí.

„Když jsem ta slova vyslovil někdy dřív, nemyslel jsem je vážně. Je to mnohem těžší, než jsem si myslel.”

Přiblížila se k němu, objala ho a na široká prsa mu přitiskla tvář.

Jeho ruce na jejích zádech chvíli váhaly, ale pak ji jimi láskyplně, konejšivě, ochranitelsky objal. Když si povzdychl, cítila jeho dech na uchu.

„Já…” Zabořil jí obličej do tváře a pak do krku. Znovu ji položil na postel, aby měl přístup k hebkým ňadrům a mohl je polaskat rty. Něžně ji kousal a přitom ji rukama zvedl. Se zvukem podobným drsnému, hlubokému zamručení si lehl vedle ní a líbal ji tak náruživě, že až sténala a tiskla se k němu.

„Miluju tě,” hlesl ohnivě a zadíval se na ni. Tvář měl samou vášní tak napjatou, že by ji to ještě nedávno vyděsilo. „Obdivuju tě, zbožňuju tě. I na smrtelné posteli budu volat tvoje jméno a toužit po tvých ústech i hlasu. Stačí ti to?”

Do očí jí vyhrkly slzy. „Ano, stačí,” vyloudila rozechvěle. „Ale budu stačit já tobě?”

„Ano,” ubezpečil ji prostě. „Ty a děti.” Opět se sklonil k jejím ústům. „Reverend Boone mi říkal, že prý nejsi v církvi. Tak mě napadlo, že bychom do ní mohli vstoupit společně. Děti totiž budou potřebovat dobrý základ, na kterém by mohly stavět, ne?”

Zabořila mu obličej do krku. „S tebou bych ty děti chtěla,” zašeptala.

J.D. se křečovitě zachvěl. „Radši už mi nic takového neříkej, nebo si nebudeš moct vzít na vlastní svatbu bílé šaty. Pšt!”

Gabby se zasmála. „To tys mě to naučil.”

„A to tě ještě naučím jiné věci. Ale ne teď.” Odvalil se od ní a chtě nechtě se postavil a začal se protahovat, jako by ho bolely svaly.

Ona se zvedla na lokti a toužebně se na něj usmála. „Ty jsi snad ten nejpřitažlivější chlap na světě,” zamumlala. „Vždycky jsem na tebe v kanceláři koukala a říkala jsem si, jak asi vypadáš bez košile…”

„Gabby,” upozornil ji naoko varovným tónem.

Ladně prohnula tělo - toužila po něm, milovala ho, líbilo se jí, jak s očividnou lačností sleduje její pohyb očima.

„Jacobe,” špitla a lehla si tak, že jí blůza sklouzla z těla a on spatřil všechny jeho měkké křivky.

Prudce se mu vzedmula hruď. Zdálo se, že se mu maličko podlamují kolena.

A Gabby tuto jeho slabost zbožňovala. Nikdy předtím si neuvědomila, jakou má nad ním moc, a byl to opojný poznatek. S vítězoslavným úsměškem k němu vztáhla paže.

„Nejde to,” zašeptal. „Jestli se za tebou vrátím, tak se tě zmocním.”

Už pouhým pomyšlením, jaké by to bylo, se celá chvěla. Úplně si představovala, jak J.D. svým snědým tělem tlačí její nahé růžové tělo do matrace, jak jí jeho hlas šeptá divoce vzrušivá slůvka a ona sténá a naříká…

Sklonil se k ní a ona se k němu zvedla. A než se nadála, najednou už v posteli nebyla a on jí opět zapínal knoflíčky u blůzky.

„A znova už to raději nezkoušej,” hlesl s potměšilým úsměvem. „Potvoro.”

„Ale…”

„Až budeme svoji,” prohlásil rezolutně a políbil ji na ústa. „Teď se půjdeme porozhlédnout po nějakém domě. Včera jsem jel kolem dvou, které vypadaly slibně. Jak by se ti líbilo bydlet u jezera?”

Když zamířili do obýváku, vklouzla mu rukou do dlaně. „S tebou se mi bude líbit všude,” odvětila láskyplně. „Mám pocit, že ode dneška pro mě bude dobrodružství i dívat se na televizi.”

J.D. se tiše zachechtal, otevřel dveře a přimhouřil oči. „Neumíš si představit, jaké mám plány na dobu, kdy na vzdělávacím kanále poběží symfonické koncerty,” poznamenal s poťouchlým úsměvem.

Prošla dveřmi jako první. „Ale ano, mlhavě si to představit dokážu,” namítla přemítavě a ohlédla se přes rameno. „Mimochodem, cos udělal s tou kuší?”

„S jakou kuší?” zazubil se.

Gabby si povzdechla a na okamžik mu položila hlavu na rameno. „Myslíš, že by mě Jednička odvedl k oltáři, kdybychom ho poprosili?”

„Podle mého by mu to hodně polichotilo,” odpověděl. „Chceš pozvat i zbytek party?”

„A šlo by to?”

„Jasně,” ubezpečil ji. Když nastupovali do výtahu, usmál se na ni. „Netvař se tak utrápeně. Nemusíš se bát, že bych s nimi odjel, slibuju.”

„Takže ničeho nelituješ?” otázala se polohlasem.

Na chvíli se mu v očích objevil melancholický pohled, pak si povzdechl a objal ji. „Jenom toho,” zašeptal a sklonil se k ní, „že jsem si dal tak načas, než jsem ti řekl, co k tobě cítím.”

„Tak načas?”

„Gabby,” hlesl jí do rtů, „zamiloval jsem se do tebe už před dvěma lety.”

Chtěla něco říct, ale on ji líbal, a to tak náruživě, že svou otázku dočista pustila z hlavy.

„Nikdy jsi mi nic neřekl,” zašveholila nakonec.

„Nešlo to,” vysvětloval. „Byla jsi ještě mladinká. Tížil mě pocit viny za to, že po tobě tak toužím. Ale otrkala ses a někdy jsi mi připadala tak světaznalá.” Něžně ji pohladil po vlasech. „Silně jsem pochyboval o tom, jestli se dokážu usadit, proto jsem ti radši nechtěl dělat žádné důvěrné návrhy. A taky jsem měl strach, abys neodešla, protože jsem nevěděl, jestli bych to přežil.”

Pokrčil širokými rameny. „Teprve ten den v džungli jsem si uvědomil, jak moc mi na tobě záleží. Celý víkend jsem se totiž snažil sám sebe přesvědčit, že bych se mohl vrátit k tomu, čím jsem býval, aniž bys mi chyběla. Ale to se mi nepovedlo.

A pak už jsem se jenom snažil přesvědčit tebe, že už na tebe nikdy nebudu zlý Neumíš si představit, jak mě trápilo, když jsi přede mnou ucukávala…”

Gabby si to však představit uměla. Měl totiž tu bolest vepsanou ve tváři. Natáhla se k němu a zlehka, něžně ho políbila na zavřené oči.

„Nebyl to ani tak strach tělesný,” přiznala se mu, „jako citový. Bála jsem se, že si se mnou chceš jenom užít. A pak že si zase odejdeš.” Trpce se zasmála. „Věděla jsem, že bych to nepřežila. Na to jsem tě příliš milovala.”

„Už nás nic nerozdělí,” ujistil ji šeptem. „Nikdy. Až porodíš děti, budu s tebou na každém kroku.”

Oči se jí zalily slzami. „To bude krása.”

Za šest dní se v metodistickém kostele konal tichý obřad. Uličkou k oltáři kráčela Gabby v bělostných hedvábných šatech až na zem, zavěšená do šlachovitého mužíčka v novém šedivém obleku, který vypadal ještě více nemístně než ostatní lidé v chrámu. Vysoký černoch vedle Jacoba se celý nesvůj tahal za těsný límeček a kravatu a v první lavici sedělo ještě několik dalších rozpačitě se tvářících mužů. Gabby si všimla, že Richard Dice a dvě sekretářky, které pracovaly ve stejné budově, vrhají na shromážděné divné pohledy. A její matka vypadala podobně zmateně.

Gabby se jenom usmívala a šla dál, a jelikož se na ni J.D. od oltáře zubil, připadala si hrdá a šťastná.

Obřad to byl krátký, ale důstojný a na jeho konci Gabby nejprve nadšeně políbila novomanžela a pak se vrhla Matthewovi kolem krku a objala ho.

„Děkuju vám,” řekla mu s rozzářeným úsměvem.

Jednička se tvářil lehce rozpačitě. „Rádo se stalo. Gabby, vaše matka se na nás nějak divně divá.”

„Máma byla vždycky divná, Matthewe,” vysvětlovala mu. „Uvidíte sám. Mami, ráda bych ti představila Matthewa,” zavolala, zatímco Jacobovi gratuloval jeho partner Richard a pak políbil Gabby na tvář.

„Hodně štěstí, Gabby, J.D.,” popřál jim Richard s úsměvem. „Že to byl ale šok, dostat pozvánku na vaší svatbu. Zvlášť po tom všem, co se seběhlo minulý týden.”

„Cesta k lásce je trnitá,” uculovala se na něj Gabby. „To sám jednou poznáte.”

„Já těžko,” namítl Richard. „Já běžím moc rychle!”

„To jsem si myslel,” zamumlal J.D. a věnoval Gabby potměšilý pohled. Ona na něj vyplázla jazyk a šla vysvobodit matku ze zajetí sekretářek.

Paní Darwinová, které to v bílém lněném kostýmku a kloboučku jakoby o tři čísla větším moc slušelo, pomalu kráčela za dcerou. Vyhlížela tady stejně nepatřičně jako Matthew, Apollo a ostatní.

„Já se tak nerada strojím,” zamumlala a vrhla na Matthewa zvědavý pohled. „Nejlíp si připadám v džínech.”

„Slyšel jsem, že střílíte, klejete a jezdíte na koni,” oslovil ji Matthew a našpulil rty.

Paní Darwinová se až zarděla. Sklopila oči a usmála se.

„No, tak trochu, pane…?”

„Matthew,” zněla odpověď. „Jsem Matthew Carver. Střelcův… chci říct, že J.D. je pro mě jako syn.” Podal jí ruku, uchopil její dlaň a políbil ji. „Bude mít vážně půvabnou tchyni,” prohlásil.

Gabby červenající se mámu opustila a šla se pozdravit s Apollem, Semsonem, Laremosem a Dragem.

„Vítám vás, pánové,” usmála se na ně.

„Dobrý den, Gabby,” odvětil Apollo. „Zaplaťpánbůh, že víte, jak to chodí - aspoň nebudete muset podstupovat výcvik nebo něco podobného.”

„Tak moment,” zarazila ho. „Já jedu na svatební cestu. Do žádných dobrodružství už se vrhat nehodlám. Už se vidím, jak se někde těhotná plazím podrostem s AK-47 v ruce…”

„My bychom vám ho nesli, Gabby,” odpověděl Apollo zcela vážně.

„Vy jste mi ale džentlmen!” zasmála se.

„Spíš nehorázný hrubián,” zamračil se naoko Laremos, přistoupil k ní a políbil jí ruku. „Blahopřeju vám. A žádnou džunglí se samozřejmě plazit nebudete,” zazubil se. „My vás totiž poneseme.”

Další poznámky připojili i Semson a Drago a Gabby se radši chytila Jacoba za paži, protože se smíchy málem neudržela na nohou.

Opodál se zvedl z lavice jakýsi neznámý muž a zařadil se do zástupu hostů, kteří se cestou ven z kostela zastavovali u Gabby a Jacoba a gratulovali jim. On šel jako úplně poslední. Byl vysoký, plavovlasý a svalnatý, tvář měl stejně ošlehanou jako J.D. a opálená pleť mu zvýrazňovala vlasy vyšisované sluncem.

Měl hnědé oči, a než promluvil, dlouze si jimi Gabby prohlížel. Na sobě měl béžový oblek, který vypadal stejně nově jako obleky Jacobových přátel, a na tom, jak si s ním J.D. potřásl rukou, jí bylo něco povědomého.

„Myslel jsem, že svatby nesnášíš,” podotkl J.D. s chladným úsměvem.

„To jo. Jenom jsem chtěl vidět, kdo tě ulovil.” Pak našpulil rty, přimhouřil oko a prohlížel si Gabby způsobem, který jí nebyl zrovna příjemný. Nakonec lehce povytáhl koutek úst a krátce se zasmál. „No, jestli umí střílet a nezačne ječet, když začnou hvízdat kulky, tak sis podle mě vybral dobře.”

„Dobře?” opáčila Gabby s chladným pohledem. „Však ještě uvidíte, že přímo skvěle. Když na něco zamířím, dokonce se i trefím.”

Nasadil vlídnější úsměv a v tmavých očích mu zajiskřilo.

„Vážně?” podal jí ruku. „Já jsem Dutch.”

Gabby vykulila oči. Vzpomněla si, že se v Římě sešel s Jacobem a pro tým zajišťoval logistiku a sbíral informace.

„Zázraky se dějí pořád,” špitla. „Já myslela, že budete mít nohy do O a že budete žvýkat tabák.”

Dutch vyprskl smíchy. Impulzivně ji přátelsky vzal do náruče a objal ji.

„Tedy, J.D., ty máš ale kliku jak…”

„Dutchi!” skočil mu náhle do řeči Jednička. „Odkud jsi přijel?”

„Z Libanonu,” zněla odpověď. „Potřebuju pár pěšáků. Nemáš zájem?”

„Možná,” Matthew na to. Pak se podíval po ostatních. „Půjdeme si o tom promluvit. J.D., dávej na ni pozor. A na sebe jakbysmet.” Potom si s mladším mužem podal ruku. „Ozvu se ti.”

Gabby ho objala. „Díky, že jste mě dovedl k oltáři. Dejte mi vědět, kde budete na Vánoce. Pošlu vám balík teplých ponožek.”

Matthew ji políbil na čelo. „Dám,” řekl a pak se jí naklonil k uchu. „A taky mi tam připište adresu vaší mámy,” dodal šeptem. „Dáma, která umí střílet a klít, se mi zamlouvá.”

Gabby se zasmála. „Připíšu.”

Po krátkém rozloučení ostatní odešli, J.D. s Gabby poděkovali pastoru Boonovi a pak se vydali s její matkou zpátky na letiště.

„Čas od času mi zavolej, holčičko,” požádala ji máma u vstupu do letištní haly.

„Neboj, zavolám,” řekla a objala ji. „Padla jsi Matthewovi do oka.”

Máma se usmála. „To on mně taky.”

„Je tady jenom jedna potíž…” spustila Gabby a přemítala, kolik toho má matce říct.

„Však on se jednoho dne usadí, stejně jako J.D.,” zněla tichá odpověď, načež se na ni máma významně zazubila. „Některým chlapům to trvá déle. Zatím mu aspoň napíšu hezký dopis,” zamrkala. „Přijeďte někdy na návštěvu.”

„Přijedeme,” slíbil jí J.D., který se k nim mezitím přitočil. Pak novou tchyni objal a díval se, jak odchází a mává jim.

Gabby se do něj zavěsila a společně zamířili na parkoviště.

„Co jsme odešli z kostela, jsi nějaká zamlklá,” řekl polohlasně. „Snad ses nebála, že ti s nimi uteču?”

Jeho postřeh ji překvapil. „Ano, asi ano. Trochu,” přiznala.

J.D. se zastavil vedle auta, otočil si ji k sobě a zadíval se jí do znepokojené tváře.

„Budu k tobě upřímný, protože čímkoli jiným bych klamal tebe i sebe. Když ostatní odešli beze mě, tak mě to vážně trochu mrzelo, protože tam v Guatemale jsem znova přičichnul k tomu starému, nespoutanému životu a ožily ve mně vzpomínky na časy, kdy jsem měl víc svobody než teď. Ale jsem realista, Gabby. Matthew se mi svěřil, že než jsme z Guatemaly odjeli, tak ti prý řekl, že už jsem jinde a k nim a jejich způsobu života už se vrátit nemůžu.”

Přikývla a on se zlehka dotkl prsty jejích úst. „A měl pravdu. Vybudoval jsem budoucnost pro sebe i pro tebe. A investoval jsem do toho takovou část života, že ji nechci pro špetku vzrušení jen tak zahodit. A kromě toho,” dodal, zvedl její útlou ruku a přitiskl si ji na prsa, „jsou i jiné úrovně vzrušení.”

Díval se jí do očí tak pronikavě, že se jí až podlamovala kolena. Pak si její prsty strčil pod vestičku, aby přes bílou košili cítila teplo jeho masa i hromobití srdečního tepu.

„Máš na mě stejný účinek, jako když se ocitnu pod palbou,” zašeptal zastřeně a přejížděl jí prsty po své tvrdé mužské bradavce. „Až na to, že jsi přece jenom o něco míň nebezpečná než kulka.”

„Jenom o něco?” podivila se tlumeně a přitiskla se k němu, aby ji cítil na celém svém těle.

J.D. sklonil tmavou hlavu a přiblížil se k ní ústy. Jednu ruku měl mezi nimi a hladil jí měkké, vysoko posazené ňadro. A to okamžitě zduřelo; rozšířily se mu nosní dírky a v očích mu zahořel neskrývaný chtíč.

„Nemáš ze sexu se mnou strach?” hlesl.

Gabby zčervenala, ale oči nesklopila.

„Ne. Miluju tě,” odvětila. „A nepůjde o žádný sex, ale o… milování.”

Něžně a smyslně jí ústy pootevřel rty. „Za bílého dne, Gabby,” vzdychl.

„Ano, já vím,” špitla a náruživě se s jeho rty střetla. „Můžeme se jeden na druhého dívat.”

Podíval se jí do očí a zahlédl tam tu nejdivočejší džungli. Sklonil se, přivinul ji k sobě, lačně a vroucně ji líbal a při tom vnímal, jak reaguje. Když konečně zdvihl hlavu, sotva popadal dech.

„Už se nemusím honit za žádným dobrodružstvím. Teď mám totiž tebe,” prohlásil zastřeně. „Ženská se srdcem dobrodruha je pro mě dostatečným vzrušením.”

„Odvez mě domů, Jacobe,” zašeptala. „A uč mě.”

Zadíval se jí do zamlžených očí a volky nevolky ji pustil. „Úžasné pomyšlení,” zasmál se rozechvěle a lekce lásky už mu jiskřily v očích. Když na něj pohlédla, spatřila, co spolu budou provádět: ústa na ústa, jeho tvrdé, teplé, vášnivé tělo přitisknuté k jejímu, a až se spolu v šustivých chladných lůžkovinách spojí, bude se mu dívat do očí a on jí svou snědou postavou zaplaví měkké růžové tělo touž rozkoší, jakou pociťovala, když ji hladil po holém těle, ovšem daleko intimněji, intenzivněji…

Očekáváním se celá lehce chvěla, protože už s ním toužila být o samotě, toužila po jeho rukou, ústech, po naprostém odevzdání. „Už se nemůžu dočkat,” zašeptala roztřeseným hlasem.

Usadil ji do auta a na chvíli se zadíval na nebe, kde právě přelétalo vojenské letadlo. Mlčky stál, sledoval, až mu zmizí z dohledu, a na okamžik zatvrdil obličej. Ale když si přisedl ke Gabby a viděl její projasněnou tvář, rozzářený, zamilovaný pohled, veškerá zatvrzelost byla tatam. Přimhouřil tmavé oči, neboť si uvědomil, že mu konečně patří. A pak se usmál.