Diana Palmer

Divoké srdce

PROLOG

V tmavých mracích visících nízko nad vzdálenými kopci se blýskalo. Jarní bouře začínající pokaždé blýskáním tady byly zcela běžné a Tess Meredithová je ráda pozorovala zejména nyní, když měla společníka, který zřejmě znal o každém takovém přirozeném úkazu nějakou pověst… a o každém neobvyklém také.

Tess ale ještě více než pozorování jarních bouřek s novým vzácným přítelem milovala rychlou jízdu na koni, lov, rybaření, život v překrásné volné přírodě a to, čemu říkala „dobrodružství“. Její otec ztratil naději, že by se vůbec někdy provdala. Kdo by stál o mladou ženu s podobnými schopnostmi, z nichž žádná neměla nic do činění s tradičními domácími pracemi?

Dnes však Tess vypadala naprosto odlišně než jindy a na svých čtrnáct let působila docela dospěle. Světlé vlasy měla vyčesané do úhledného uzlu na temeni, nikoliv volně poletující kolem hlavy; místo vykasaných otcových montérek a košile si oblékla dlouhé bavlněné šaty zapnuté až ke krku. Častým nošením odřené vysoké holínky nahradily naleštěné šněrovací botky. Tessin otec se před chvíli přímo rozzářil, když ji spatřil. Samozřejmě že Tess nikdy ani slůvkem nepokáral pokud šlo o její pro dámu málo vhodné oblékání a záliby. Na to byl příliš laskavý člověk. Tess byla přesvědčená, že právě tato jeho vlídnost, tak hluboká a upřímná, z něj učinila úžasného lékaře, protože mnozí, kteří provozovali medicínu, byli zkušení, ale jen málo z nich umělo jednat s pacienty tak jako on.

Tess vzdychla a zalétla pohledem k Havranovi Druhému, jedinému muži, jakého kdy poznala, který se k ní choval jako rovný k rovnému, a ne jako ke hloupému dítěti nebo ještě hůře, jako ke hloupému děvčeti. Byl to Sioux, který žil v Pine Ridge už asi osm měsíců. Jeho široká a silná ramena se pod jelenicovým kabátcem ani nepohnula. Dlouhé husté černé vlasy měl zapletené do copů a stažené úzkými řemínky z kůže hranostaje. Jeho hezká tvář s výrazně vystupujícími lícními kostmi zůstala bez jakéhokoliv výrazu.

Tess pocítila při pohledu na Havrana příliv melancholie a zvědavosti. Co jen může vidět? Zdálo se jí, že Havran vidí všemožné věci jak v bezprostřední blízkosti, tak ve velké dálce, které jí samotné unikaly. Chvílemi nemohla ani uvěřit, že Havran je jenom o šest let starší než ona.

„Bojíš se?“ zeptala se nečekaně.

„Bojovník si nikdy nepřipouští strach.“

Usmála se. „Ach ano, promiň. Jsi tedy nervózní?“

„Nesvůj.“ Jeho štíhlé půvabné prsty svíraly hůl, s níž si střídavě pohrával a kreslil jakési symboly na zemi. Nyní si začal nejisté přehazovat hůl z ruky do ruky. „Chicago je odtud moc daleko. Ještě nikdy jsem nebyl ve městě bílého muže.“

„Taťka říká, že se budeš vzdělávat a pak tam dostaneš práci. Zná nějakého muže, který tě zaměstná.“

„Tak to povídal i mně.“

Tess se zlehka dotkla Havranova ramene. Neměl dotýkání rád, od doby, kdy byl tak ošklivě zraněn při masakru u potoka Wounded Knee v Jižní Dakotě, kde zběsilost vojáků s Hotchkissovými puškami vzala život více než dvěma stovkám lidí z jeho kmene, včetně Havranovy matky a dvou sester. Ale Tessin dotek byl jiný, pro

Havrana snesitelný, jak si alespoň myslela, protože ho pomáhala ošetřovat během bolestivého uzdravování jeho těla prostříleného kulkami americké armády.

„Bude to v pořádku,“ poznamenala Tess tichým, a jak doufala, i uklidňujícím hlasem. „Chicago se ti určitě zalíbí, jen co se tam rozkoukáš.“

„Jsi si tím opravdu jistá?“ Havranovy černé oči se radostně zaleskly.

„Samozřejmě! Když moje mamka zemřela a taťka mi řekl, že hodlá vzít práci lékaře v rezervaci, byla jsem k smrti vyděšená. Nikoho jsem tady neznala a musela jsem opustit všechny svoje přátele a příbuzné. Ale jakmile jsem se ocitla na Západě, vůbec to nebylo špatné.“ Poopravila si záhyby na sukni. „Tedy nebylo to moc zlé,“ dodala. „Nelíbilo se mi, jak se vojáci zachovali k tvému lidu.“

„Ani nám ne,“ poznamenal Havran hořce. Odmlčel se a chvíli si ji prohlížel. Nakonec se upřeně zahleděl do jejích jasných zelených očí. „Tvému otci se uleví, až budu pryč. Dovolil mi, abych tě učil určité věci, ale ušklíbá se, když vidí, že je děláš.“

„Je staromódní,“ zasmála se Tess. „A svět se mění.“ Podívala se ke vzdáleným kopcům. „Chci takovým změnám napomáhat. Chci dělat věci, které jsou ženám cizí.“

„Ty už přece děláš věci, které umí jen málo bílých žen stáhnout kůži z vysoké, stopovat srnu, jezdit bez sedla, střílet lukem“

„A znamení a řeč Lakotu. To vše díky tobě, Havrane. Jsi dobrý kamarád a dobrý učitel. Tolik bych chtěla jet do Chicaga s tebou. Nebyla by to legrace?“

Pokrčil rameny a začal kreslit do prachu u nohou jakési symboly.

Jaké má elegantní ruce, přemýšlela Tess. Havranovy prsty byly silné, a přesto štíhlé, a zápěstí se skládalo z pozoruhodných kůstek vypadajících nesmírně jemně pod dlouhými šňůrami svalů jeho předloktí. Havran se předklonil a Tess přelétla zrakem po jeho zádech. Pod kabátkem z jelenice se rýsovalo zkrabatělé svalstvo plné jizev, které tam zůstanou navždy, aby mu připomínaly Wounded Knee.

„Je to zázrak,“ prohlásil Tessin otec Harold, „že Havran přežil. Horní část zad mu rozerval půltucet kulek a jedna z nich proletěla plící, která tak přestala fungovat. A to ještě nebylo to nejhorší zranění. Harold Meredith dělal všechno, co se naučil během studia medicíny, a ještě mnoho navíc, aby zachránil Havranovi život. Nakonec však vyhledal pomoc odborníka z praxe velice vzdálené od té jeho: propašoval do Havranovy ložnice lakotského šamana.“

Ať to bylo Haroldovo nebo šamanovo umění nebo obou dvou to už se nikdy nikdo nedozví, ale Velký duch se brzy usmál a Havran se začal uzdravovat. Byla to dlouhá a bolestivá cesta zpátky ke zdraví a Tess byla po celou tu dobu po Havranově boku.

„Budu ti scházet?“ zeptala se. „Jistě,“ odpověděl s úsměvem. „Zachránila jsi mi život.“

„Ne. To udělal taťka se šamanem.“

Havran Druhý rozhodně nebyl mužem, který otevřeně projevuje své city. Ale nyní vzal její drobnou bílou ručku do své velké snědé dlaně a podržel ji. „Ale ano,“ odvětil rozhodně. „Zachránilas mi život. Žiju jen proto, že jsi kvůli mně tolik plakala. Bylo mi tě líto a věděl jsem, že nesmím být tak nezdvořilý a sobecký a zklamat tvé naděje tím, že bych umřel.“

Zachichotala se. „To je nejdelší věta, jakou jsem od tebe kdy vyslechla, Havrane a také jediná alespoň trochu lživá.“ Její oči vesele jiskřily.

Havran vstal, zvolna se natáhl a přitáhl Tess k sobě. Přelétl pohledem její zrůžovělé tváře. Už byla skoro ženou a určitě bude velmi hezká, možná dokonce krásná. Ale dělala mu starosti. Prožívala všechno tak hluboce… s nesmírně silnými emocemi.

„Proč?“ zeptala se náhle Tess. „Proč, proč?“

Nepotřeboval se ptát, kam její myšlenky zabloudily. Bez váhání odpověděl: „Myslím, že proto, co Lakotové udělali Custerovi. Přemýšlel jsem teď o Wounded Knee několik měsíců, Tess. Někteří z vojáků, kteří na nás, na děti, začali střílet,“

Havranovo tělo na okamžik strnulo, jako by opět slyšel strašlivý pláč a výkřiky bolesti těchto dětí „někteří z těch vojáků,“ pokračoval, „předtím patřili ke Custerovým oddílům.“ Nespouštěl z Tess oči. „Bylo mi šest, když jsme s Custerem bojovali, a já se pamatuji, jak ti vojáci na bitevním poli vypadali. Mnoho žen tehdy ztratilo syny, otce, manžely. Můj otec tam také zemřel. Ženy si vylily žal na tělech mrtvých vojáků na kopci Greesy Grass. Bylo to ošklivé.“

„Já vím.“

„Ne, nevíš. A je dobře, že nevíš,“ opakoval s podivně staženou tváří. „Dobíral jsem si tě, Tess, ale skutečně bych nežil, kdybyste ty a tvůj otec nebyli tak stateční… a tak rychlí.“

„Vyrazili jsme na bojiště okamžitě, když jsme uslyšeli, že tam došlo k bitvě a že mnozí umírají na zmrzlé zemi.“ Tess se zachvěla a oči se jí zalily slzami. „Ach Havrane, byla tak hrozná a štiplavá zima. Nikdy na to nezapomenu a děkuju Bohu, že jsme tě našli.“

„A já děkuji Velkému duchu, že jste mě ty a tvůj otec zachránili, ošetřili mi rány a ukrývali mě ve svém voze, dokud jsme se nedostali sem do Jižní Dakoty.“

„Bylo štěstí, že otce přemístili do Severní čejenské rezervace. Mohli jsme tak snadno předstírat, že jsme tě našli u cesty v Montaně nedaleko Lame Deer. Nikdo naši historku nezpochybnil tedy alespoň ne přímo nám do očí.“

Havran se usmál. „To já už takové štěstí neměl, když jsem se rozhodl navštívit své bratrance z kmene Velké Nohy, je to tak?“

Tess potřásla hlavou. „Mohl jsi být v bezpečí ve svém vigvamu v Pine Ridge…“

„A moje matka a sestry také.“ Jeho hlas ztichl. Pak náhle setřásl smutek. „Pojďme,“ řekl, „vraťme se zpátky. Tvůj otec se bude divit, kde jsi.“

Tess chtěla protestovat, ale jeho pohled byl nevýrazný a klidný a Tess věděla, že by to bylo stejné jako mluvení do skály. Dobrovolně se poddala a usmála se na něho.

„Uvidíme se ještě někdy, až odejdeš?“ zeptala se.

„Samozřejmě. Budu se občas vracet na návštěvu,“ sliboval. „Nezapomeň věci, které jsem tě naučil.“

„Jak bych mohla,“ odsekla. Zapátrala v jeho tmavých očích. „Proč se věci musí měnit?“

„Protože tomu tak je.“ Obloha v dáli se ztratila v mlze a z hrozivých mraků se spustil závoj deště.

„Pojď. Jestli si nepospíšíme, tak nás déšť dostihne.“

„Ještě minutku, Havrane. Prosím tě, pověz mi něco.“

„Cokoliv,“ zašeptal.

„Co to Starý Jelen dělal, když jsme tu s ním minulý týden seděli?“

Havran lehce strnul a odvrátil zrak. „Prováděl jeden náš rituál. Velice posvátný.“ Znovu se podíval na Tess. „Je to určitý způsob tvé ochrany,“ řekl tajemně. Potom se usmál. „A už o tom nebudeme mluvit. Jdeme.“

KAPITOLA JEDNA

Chicago, Illinois / Listopad 1903

V telegramu stálo: Příjezd na chicagské nádraží v sobotu ve 14.00. Tess.

Matt Davis si telegram několikrát přečetl a také ho několikrát proklel. Tess Meredithová neměla žádný důvod, aby se stěhovala do Chicaga. Její otec zemřel teprve před dvěma měsíci. Matt se o tom dozvěděl pozdě, až po návratu z akce v jiném státě, a to už bylo po smutečním obřadu. Pochopitelně Tess okamžitě napsal a ona mu odpověděla. Ani náznakem se však nezmínila o tom, co má v úmyslu.

Matt navštívil Tess a jejího otce mnohokrát a udržoval s nimi pravidelnou korespondenci po celá ta léta, když odešel studovat na východ, a když si později při nástupu do zaměstnání detektiva u Pinkertona změnil jméno. Z Havrana Druhého se stal Matt Davis. Havran se změnil i v mnoha dalších ohledech, ale nikdy ne ve vztahu k Tess a Haroldovi Meredithovým. Všichni tvořili jednu rodinu, jak prohlašoval. A těšil se na každou návštěvu u nich více, než by kdokoliv tušil.

Tess v šestnácti letech už nebyla tak otevřená jako před dvěma roky. Stala se jaksi ostýchavější a odtažitější. V osmnácti představovala pěkně tvrdý oříšek. Dospělá, krásná a ještě bezstarostnější, než jakou si ji pamatoval. Minulý rok vykonal další pouť do Montany, kterou spojil s určitou prací na případu pro nyní už vlastní, nově založenou detektivní agenturu. Pohled na čtyřiadvacetiletou vyspělou Tess ho téměř připravil o řeč. Už žádný šklebící se čtrnáctiletý výrostek, žádná stydlivá šestnáctka či bezstarostná osmnáctiletá dívka. Tess koukalo z očí čtveráctví a přímočarost a byla tak krásná, až ho to bolelo.

A doháněla svého otce k šílenství. Přiznal se Mattovi, že mu Tess vůbec nedovolí ani mluvit o jejím případném sňatku… že se projíždí městem na koni v obnošených kalhotách a košili se zbraní zavěšenou u pasu… že zorganizovala ženy ve městě do spolku sufražetek… a že zrovna před nedávnem zaútočila pistolí na místního chlapíka, který si k ní příliš dovoloval. Stárnoucí lékař žádal Matta o radu. Ale při konfrontaci s touto novou a změněnou Tess byl i Matt na rozpacích.

Nyní byl Tessin otec mrtvý a Matt se dočkal dědictví. Odkazu plného ženských problémů, o nichž věděl, že změní jeho život. Byla to vyhlídka, která vzbuzovala starost, ale i vzrušení.

Vlak vjel do stanice v oblacích dýmu vyfukovaného z lokomotivy. Opatrně, aby se neušpinili sazemi, začali vystupovat elegantně odění muži a ženy. Přiběhli nosiči a vykládali zavazadla, ale po Tess nebylo ani stopy.

Matt znepokojeně vzdychl, zatímco se rozhlížel po nástupišti. Náhle nějaká žena s dobře formovanou postavou, oděná jako ze škatulky v zeleném sametu, na hlavě pařížskou kreaci se závojíčkem a neklidně poklepávající drobnou nožkou v hezké botce, přestala být neznámou cizinkou. Roky odlétly a elegantní žena byla opět dívenkou s dlouhým blondátým ohonem, kterou znal již tak dlouho.

V tom okamžiku ho už objevila i Tess. Celá její elegantní póza zmizela. Rozběhla se po nástupišti. Vykřikovala přitom jeho jméno a nakonec se mu vrhla do náruče.

Objal ji a se smíchem zvedl do výše, když se jeho černé oči setkaly se zelenýma očima, zelenýma i přes závojíček.

„Ach Matte, tolik jsi mi scházel,“ kvílela Tess. „Ani trochu ses nezměnil.“

„Ty ano,“ odvětil a pomalu ji spustil zpět na zem.

„To jenom proto, že teď mám prsa,“ prohlásila.

Matt věděl, že mu zrudly tváře, protože v nich cítil horko. „Tess!“

Složila si ruce v bok a vzhlížela k němu vzhůru. „Žijeme už v novém světě. My ženy jsme skoncovaly s pokrytectvím a zotročováním. Chceme totéž, co mají muži.“

Nemohl si pomoct a musel se ušklíbnout. „Chlupaté hrudníky?“

„Tvůj chlupatý není,“ odsekla útočně. „Je naprosto hladký.“ Pak ale zvážněla. „Ví tady někdo, kým ve skutečnosti jsi? Odkud jsi přišel?“

Matt pozvedl lehce obočí, což mu dodalo arogantního vzhledu. „To záleží na tom, které verzi o mé minulosti dáváš přednost. Můj bankéř je přesvědčený, že jsem příslušník ruské šlechty v exilu. Bývalí spolupracovníci od Pinkertona věří, že jsem přišel ze Španělska. Starý Číňan, který mi pere prádlo, si myslí, že jsem Arab.“

„Rozumím.“

„Ne,“ odpověděl se zúženýma očima. „Nerozumíš. Ty máš právo hovořit rodným jazykem a oblékat se podobně jako tvoji předkové. Siouxům není dovolena ani účast při domorodých obřadech, dokonce ani při Tanci slunce.“

Narovnal si vázanku, která hezky doplňovala jeho elegantní oblek s vestou. Nosil buřinku a dlouhé vlasy měl stažené do ohonu sahajícího až pod límeček košile. Málo lidí v Chicagu vědělo, že je Sioux. „Ať si lidé o mně myslí, co se jim zlíbí,“ prohlásil.

Odmítal si připustit, že ho přiznání ke svým předkům vyvádí z rovnováhy. „Jsem tajemný muž, Tess,“ oznámil vesele. Pak zase zvážněl a dodal: „Po Wounded Knee už nikdy nic nebude stejné. Nyní má každý indián, který navštěvuje státní školu nebo pracuje ve státní správě, zakázáno nosit dlouhé vlasy, oblékat si domorodé šaty nebo hovořit svou řečí.“

„A dokonce,“ doplnila nevrle Tess, „nemůžete ve vlastní zemi ani volit.“ Rozzářila se. „Stejně jako já. Takže, pane Davisi Havrane Druhý, to vše musíme změnit.“

Jeho onyxové oči hleděly střízlivě. Tess byla nesmírně půvabná. Ale pod její krásou se skrýval charakter a nezávislá duše. „Je mi líto smrti tvého otce,“ poznamenal. „Vím, že ti stále velice chybí.“

„Nechtěj, abych se rozplakala,“ řekla se stisknutými rty a rozhlédla se kolem, aby zadržela slzy. „Celou dobu se usilovně snažím být statečná. Být sirotkem je i po dvou měsících pořád nezvyklé.“ Její drobná ručka v rukavičce zamířila ke kapsičce na jeho vestě a spočinula na ní. „Matte, nevadí ti, že jsem přijela?“ zeptala se nečekaně. „V Montaně jsem nikoho neměla a jeden z vojáků na mě dotíral, abych se za něho provdala. Musela jsem zmizet dřív, než bych to vzdala třeba jen z čirého vyčerpání.“

„Tentýž voják, o kterém se tvůj otec zmiňoval v posledním dopisu? Poručík Smalley?“

„Přesně ten.“ Odtáhla ruku a kroutila rukojetí paraplíčka s volaném. „Jak to, že si to jméno tak dobře pamatuješ?“

„Je těžké zapomenout jméno muže, který pomáhal zabíjet většinu mé rodiny u Wounded Knee,“ odpověděl příkře Matt.

Tess se rozhlédla. Viděla, že se lidé rozcházejí ke svým cílům. Nikdo jim nevěnoval pozornost. Tam doma v Montaně by to bylo úplně jiné. Pohled na mladou světlovlasou ženu stojící s čistokrevným Siouxem by vyvolal mnohem více pozornosti než pouhé pozvednutí obočí. Bože, pomyslela si, všichni by je propalovali zuřivými pohledy stejně jako v minulosti.

„Pamatuju se, jaký jsi byl,“ poznamenala procítěně. „Oblečený jako bojovník, na koni, s vlasy vlajícími ve větru, posílající okřídlené šípy přímo do středu býčího oka.“ Když její otec viděl, jak Havrana pozoruje, škádlil ji, že ztratila srdce.

Zdálo se, že Mattovi se vzpomínání na minulost nezamlouvá. „Já se pamatuju, jak ses pokoušela stáhnout srnce a současně jsi zvracela.“

Zvedla umlčujícím gestem ruku. „Prosím ne, jsem teď jemná dáma.“

„A já jsem teď detektiv. Dohodneme se a necháme minulost odpočívat bez dalších zmínek?“

„Jak chceš.“

„Kde máš zavazadla?“

„Nosič je má tamhle na vozíku,“ ukázala směrem k zavazadlovému vagonu na několik malých vaků. Vzhlédla k Mattovi. „Předpokládám, že s tebou bydlet nemohu. Nebo ano?“

Matt byl šokován. Ví snad z minulosti více, než řekla? Zadržel dech.

„Nemyslela jsem tím přímo s tebou,“ opravila se, sama zmatená nepřesnou formulací otázky. „Chtěla jsem říct, že ty bydlíš v penzionu. Tak mě napadlo, jestli tam není nějaký volný pokoj.“

S úlevou vydechl a usmál se. „Myslím, že paní Mulhaneyová něco volného jistě najde.

Ale představa mladé svobodné ženy, která bydlí v běžném penzionu, ti dodá v očích společnosti pověst ženy poněkud volných mravů. Bude lepší, když každému řekneš, že jsi moje sestřenice.“

„A jsem?“

„Jsi,“ potvrdil rozhodně. „Je to jediný způsob, jak tě mohu chránit.“

„Nepotřebuji žádnou ochranu, díky. Jsem docela schopná postarat se o sebe sama.“

Při zvážení toho, že zvládla zajištění otcova pohřbu a cestu přes polovinu země až sem, to bylo očividné.

„Věřím ti,“ odvětil. „Ale jseš tady cizinka a naprosto neznalá života ve velkém městě. Což já už ne.“

„Opravdu tady nejsme oba cizinci?“ otázala se a v tónu jejího hlasu zazněl hluboký smutek. „Ani jeden z nás už teď nikoho nemá.“

„Já mám bratrance v Jižní Dakotě a Montaně,“ odpověděl Matt.

„Které vůbec nenavštěvuješ,“ odsekla Tess. „Stydíš se za ně, Matte?“

Mattovy oči se leskly jak černé diamanty. „Neopovažuj se vnikat do mého soukromí,“ procedil skrze zuby. „Rád udělám vše, co je v mých silách, aby ses tu usadila. Ale moje pocity jsou čistě mou věci.

Ušklíbla se na něho. „Stále útočíš jako chřestýš, když do tebe někdo rýpne.“

„Dej si pozor, abys nepřišla k uštknutí.“

Dvorně se před ním uklonila. „Budu se snažit, abych tě příliš neprovokovala.“

„Co tady hodláš dělat?“ zeptal se Matt. Domluvil s nádražním zřízencem uskladnění Tessiných zavazadel do doby, než Tess ubytuje a pošle pro ně.

„Chci si najít nějakou práci.“

Zůstal stát a zíral na ni. „Práci?“

„Jasně, práci. Víš přece, že nejsem bohatá, Matte. A kromě toho, píše se rok 1903. Ženy nastupují do všech možných profesí. Četla jsem o tom. Pracují jako prodavačky, stenografky a v šicích dílnách. Dokážu všechno tohle dělat, pokud mi někdo ukáže jak na to. A také jsem docela zkušená ošetřovatelka. Než taťka zemřel,“ Tessin hlas se zlomil. Musela chvíli počkat, než se opět uklidnila a pokračovala: „Tak jsem o něho pečovala. Mohu pracovat v místní nemocnici. Vím, že to dokážu.“ Rychle se na Matta podívala. „Je tady přece nemocnice, nebo ne?“

„Ano.“ Vzpomněl si na její zručnost při střelbě jak z luku, tak z pušky. Učila se velmi rychle a neznala strach. Má ji nějak děsit na její cestě k ne-konformnosti? Cítil v kostech, že pokud tak učiní, bude toho litovat. Práce ošetřovatelky byla mnohými lidmi považovaná jako nevhodná pro jemnou dámu. Někteří budou zvedat obočí. Samozřejmě že budou zvedat obočí, i když začne pracovat v obchodě nebo „Víš, převládá názor, že pracující žena je tedy přinejmenším nekonvenční.“

Tess se zamračila. „Jak bys asi označil Siouxe, který nosí buřinku a předstírá, že je ruský šlechtic v exilu jako tradičního?“

Vydal podrážděný zvuk.

„Nebudeš se mnou diskutovat,“ zabručel. „Byl jsem v posledním ročníku školy první ve třídě.“

Zlostně na ni zíral, zatímco se vydali na cestu po širokém chodníku. Po silnici lemované průčelími obchodů vyzdobenými pro nadcházející svátky, projížděly přepychové kočáry tažené koňmi ve vyšňořených postrojích.

Tessin pohled upoutal výklad, v němž jezdily elektrické vláčky na pozadí horské scenerie, kterou protínaly opravdové tunely. „Ach Matte, podívej. Není to rozkošné?“

„Opravdu chceš, abych ti řekl, co si myslím o železných koních?“

„Jako by se stalo, ty kaziči zábavy.“ Znovu s ním vyrovnala krok, „Zanedlouho jsou Vánoce. Dělá tvoje domácí paní nějakou výzdobu a staví v salonu vánoční stromek?“

„Ano.“

„Úžasné! Mohu na jeho ozdobení uháčkovat sněhové vločky.“

„Předpokládáš už předem, že pro tebe najde pokoj.“

Tess se kousla do rtu. Vydala se sem z náhlého popudu a nyní poprvé pocítila nejistotu. Zůstala stát a pohlédla na Matta. „A co když ne?“ zeptala se.

Dokonce i přes závojíček Matt jasně viděl výraz st rachu na Tessině tváři. Propadl smíšeným pocitům, z nichž ani po jednom netoužil.

„Určitě najde,“ řekl uklidňujícím tónem. „Nechci tě mít příliš daleko od sebe. V tomhle městě je dost podlých živlů. Dokud se nepostavíš na vlastní nohy, potřebuješ bezpečný přístav.“

Usmála se. „Hádám, že jsem v pořádných potížích. Vždycky jsem jednala impulzivně. Zneužívám přespříliš naši společnou minulost, Matte?

Jestli ti stojím v cestě, tak mi to rovnou řekni a já se vrátím domů.“

„Domů k neodbytnému poručíkovi? Jen přes mou mrtvolu. Pojď.“

Uchopil Tess pod paží a vedl ji kolem díry v chodníku, která vypadala, jako by ji způsobila střela z pušky.

Matt si vzpomněl, že nedávno četl o přestřelce mezi městskými policisty a bankovními lupiči. Banka se nacházela nedaleko odtud.

„Paní Blakeová mi říkala, že Chicago je velmi civilizované,“ poznamenala Tess. „Je to pravda?“

„Občas.“

Podívala se na něho. „Teď, když máš vlastní detektivní agenturu, jaké případy řešíš?“

„Většinou pátrám po zločincích,“ odvětil. „Jednou nebo dvakrát jsem dělal i jiný druh práce. Pustil jsem se do několika rozvodových pří a získával důkazy o krutosti ze strany mužů.“ Podíval se na Tess. „Předpokládám, že nemáš žádné skrupule vůči rozvodům, když jsi tak moderní.“

„Nějaké mám,“ přiznala se. „Myslím, že lidé by se měli snažit manželství udržet. Ale jestli je muž násilník, nevěrník nebo hazardní hráč, pak má žena víc než jen právo se ho zbavit.“

„Já myslím, že má právo ho zastřelit,“ zabručel Matt a živě se upamatoval na nedávný případ, kdy opilý manžel udělal strašlivé modřiny malému dítěti a jeho matce. Matt muže srazil ránou na zem a sám ho odvedl na policii.

„Výborně!“ Tess k němu vzhlédla skrze závojíček. „Pořád jsi hříšně hezký.“

Odpověděl výsměšným úsměvem. „Jsi moje sestřenice,“ připomněl jí. „V Chicagu jsme příbuznými.

Nesmíš po mně pošilhávat, bez ohledu na to, jak moderně se cítíš.“

Udělala na něho obličej. „Stal ses absolutně seriózní!“

„Pracuji v seriózní profesi.“

„Vsadila bych se, že i v té jsi výborný.“ Prohlédla si jeho vestu. „Pořád nosíš u sebe ten obrovský lovecký nůž?“

„Kdo ti o tom řekl?“

„Přečetla jsem si to v šestákovém románu o tobě.“

„Cože?“

Narazila do něho, protože se zprudka zastavil. „Co to děláš!“ Narovnala si klobouček. „Ty nevíš, že o tobě vyšel román? Objevil se asi před rokem, hned po tom případu, kdy jsi dopadl vůdce nějakého gangu bankovních lupičů a zastřelil ho. Nazvali tě Velkolepý Matt Davis!“

„Začíná mi být špatně,“ řekl a vypadal, jako by to myslel vážně.

„No tak, být hrdinou není zas tak zlé. Jenom pomysli, jednoho dne ukážeš výtisk toho románu svým dětem a i pro ně budeš hrdinou.“

„Nechci žádné děti,“ odsekl s pohledem upřeným rovnou před sebe.

„Proč ne?“ vyzvídala Tess. „Copak nemáš děti rád?“

Shlédl k ní, tvář bez jakéhokoliv výrazu. „Asi stejně jako ty. Není snad šestadvacet let nejvhodnější věk pro získání titulu staré panny?“

Zarděla se. „Nemusím se vdávat, abych měla dítě,“ informovala ho povýšenecky. „Nebo milence!“

Tázavě se na ni podíval.

Zvláštní, pomyslela si, jak mě ten pohled zasáhl. Ztěžka polkla.

Prohlašovat takové věci na setkáních sufražetek znělo docela dobře. Ale když se dívala na Matta, přemítala, jaké by bylo, kdyby se stal jejím milencem.

A roztřásla se jí kolena. Věděla o těchto věcech velice málo, kromě toho, že jedna z jejích kamarádek mezi sufražetkami jí svěřila, že to hrozně bolí a není to žádná zábava.

„Tvůj otec by tě jistě seřezal bičem, kdyby slyšel, co říkáš!“

„A komu jinému bych měla takové věci vykládat?“ zeptala se ho s planoucím zrakem. „Neznám žádné jiné muže!“

„Ani toho neodbytného vojáka?“ opáčil značně jedovatě.

Neklidně přešlápla. „Nikdy se nekoupe. A v knírku má drobky.“

Matt se hlasitě rozchechtal.

„Ale to nevadí,“ prohlásila Tess a pustila se dál po chodníku. „Nechám si své skandální myšlenky pro sebe, dokud nenajdu skupinu sufražetek, ke kterým bych se mohla připojit.“ Koutkem oka pohlédla na Matta. „Víš, kde se scházejí?“

„Nikdy jsem na žádné schůzce sufražetek nebyl. Jsem příliš zaměstnaný svým vlastním pletením.“

Žertovně ho bouchla pěstí do paže.

„Jsem si jistý, že je najdeš,“ prohlásil spěšně Matt.

„Čekám také, že nebudou tolerovat ani alkohol,“ uvažovala nahlas. „Máš svou sekeru?“

„Jenom indiáni nosí sekery,“ vysvětlil jí. „Já jsem detektiv. Nosím dvojčinný revolver Smith and Wesson ráže dvaatřicet.“

„Nikdys mě neučil střílet z pistole.“

„A také ani nebudu,“ odpověděl. Vrhl na ni ironický pohled. „Jednoho dne by to mohlo být pro tebe příliš lákavé. Mojí pověsti by neprospělo, kdybys mě zastřelila. Jsme tady.“

Matt vzal Tess za loket a vedl ji vzhůru po schodech domu z pískovcového kamene s vysokými okny a obrovskými vstupními dveřmi se lví hlavou jako klepadlem. Vešli dovnitř, kde se zastavil před jedněmi zavřenými dveřmi a zaklepal.

„Okamžik,“ ozval se muzikální hlas. „Už jdu.“

Dveře se otevřely a objevila se v nich drobná žena se světlými vlasy protkanými šedivými pramínky vyčesanými do uzlu. Pohlédla na Matta a pak na jeho společnici.

„Copak, pane Davisi, konečně jste si našel manželku?“

Tess zrudla a Matt si odkašlal.

„To je moje sestřenice, Tess Meredithová, paní Mulhaneyová. Zemřel jí otec a kromě mě nemá žádné příbuzné. Je ten pokoj na třetím poschodí pořád volný?“

„Ano, je. A s potěšením ho pronajmu slečně Meredithové.“ Usmála se na Tess s tisícem nevyslovených otázek v modrých očích.

Tess také odpověděla úsměvem. „Budu velmi vděčná, když získám ubytování co nejblíž Matta.“ Vzhlédla k němu s nechutným obdivem. „Není to ten nejmilejší muž?“

„Milý“ nebyl přívlastek, který by se v mysli paní Mulhaneyové automaticky spojoval zrovna s tajemným panem Davisem, ale domnívala se, že pro příbuznou takovým může být.

„Je to laskavá duše,“ souhlasila. „A nyní, slečno Meredithová, se můžete s námi najíst. Pan Davis vám řekne časový rozvrh a tady o troje dveře dál je prádelna vedená panem Lo.“

Matt přidusil smích. „Ukážu ti, kde to je,“ sliboval.

„Promiňte, vezmu klíč a zavedu vás do vašeho pokoje, slečno Meredithová. Je z něj krásný výhled na město.“

S mumláním pod nosem zmizela a Tess vzhlédla s tázavě zdviženým obočím k Mattovi. „Co bylo s tou prádelnou tak legrační?“

„Copak si nepamatuješ? Běloši nám obvykle říkají pan Lo.“

Zamračila se.

Matt podrážděně vzdychl. „Lo, ubohý indián…?“

Rozesmála se. „Dobré nebe. Úplně jsem na to naše žertování zapomněla.“

„Já ne,“ zabručel Matt. „Ty a já jsme žertovali. Ale označení pan Lo nebo »John« kdykoliv jindy během mého života tak zábavné nebylo.“

„Teď přece ale nejsi žádný ubohý indián,“ poukázala důrazně a přelétla zrakem jeho drahou kašmírovou vestu v různých odstínech červené barvy, tmavě šedý oblek a bělostnou košili. Dokonce i střevíce měl drahé, ručně šité. Pro nohu takové velikosti, pomyslela si Tess zlomyslně, musí být boty ručně šité! Pohlédla úsměvně do jeho temných očí. „Připadáš mi nemravně bohatý!“ zašeptala.

„Tess!“

„Polepším se,“ slibovala, ale nestačila už říct více, protože paní Mulhaneyová se vrátila i s klíčem.

KAPITOLA DRUHÁ

Chicago bylo velké a hlučné a Tess ho ráda prozkoumávala, nacházela staré kostely a pevnosti i všechny možné druhy moderních budov. Michiganské jezero, ležící téměř na okraji města a vyhlížející jako oceán, Tess, která strávila většinu dosavadního života uzavřená na pevnině Západu, fascinovalo.

Poměrně snadno získala práci ošetřovatelky v nemocnici v Cook County. Lékaři si okamžitě všimli jejích zkušeností a šikovnosti a během služeb ji hojně využívali. Jelikož neměla formální vzdělání, byla prozatím zařazená jako praktická ošetřovatelka.

Starší dámy, které žily v penzionu, to však příliš neschvalovaly. Považovaly práci ošetřovatelky za strašlivou profesi pro dobře vychovanou svobodnou mladou ženu a také jí to nepokrytě zdůrazňovaly.

Tess přijímala jejich poznámky se statečným úsměvem a v duchu je posílala všechny k čertu. Ve skutečnosti je vlastně nebylo možné obviňovat, protože tak byly doma vychovány. Starší lidé se mění jen těžko.

Naštěstí brzy objevila skupinu zastánkyň ženských práv a okamžitě se k nim připojila. Ochotně spolupracovala na všech přípravách protestních pochodů nebo shromáždění prosazujících hlasovací právo žen.

Matt nad její činností přivíral oči. Často na ni pohlížel jako na nezkrotné hříbě, které nedokáže spoutat žádná ruka. Dokonce ani nepředstíral, že se o to pokouší. U Tess bylo hodně co obdivovat a ctít.

Tess se velmi rychle a hluboce spřátelila s Nan Collierovou, mladou manželkou jednoho telegrafisty, s níž chodila na setkání sufražetek. Matt trval na tom, že nesmí chodit večerním městem bez doprovodu.

Bylo to jediné omezení, které od ní vyžadoval, a jelikož Tess je nepovažovala za nic ponižujícího, uposlechla.

Nan byla mimoto výbornou společnicí. Neměla takové vzdělání jako Tess, ale byla inteligentní a měla laskavé srdce.

Jak si byly neustále bližší, Tess začalo být jasné, že Nan má doma problémy. Nikdy sice o nich nemluvila, ale trousila drobné poznámky o tom, že se musí v určitý čas vrátit domů, jinak se bude její manžel zlobit, nebo o tom, jak musí dělat domácí práce určitým způsobem, aby byl manžel spokojený. Znělo to tak, že jakékoliv selhání v něčem, co manžel považoval za její svatou povinnost, jí vynese trest.

Ale trvalo to až do konce Tessina prvního měsíce v Chicagu, než zjistila, jak je Nan trestaná. Přišla na schůzku sufražetek v domě jedné z místních vdaných žen s rozbitým horním rtem a modřinou pod okem.

„Nan, co se stalo?“ zvolala Tess a její otázka vyvolala u půl tuctu nelítostných bojovnic za ženská práva stejně starostlivý zájem. „Uhodil tě snad tvůj manžel?“

„To ne!“ rychle se ohradila Nan. „Nic to není. Upadla jsem na schodech, to je všechno.“ Nervózně se zasmála a podvědomě si přikryla zraněné oko dlaní. „Někdy jsem strašně nešikovná.“

„Víš určitě, že tomu tak bylo?“ nevzdávala se Tess.

„Ano, opravdu. Ale jsi moc hodná, že máš o mě starost, Tess,“ prohlásila Nan s nelíčeným dojetím.

„Nikdy mu nesmíš dovolit, aby tě začal mlátit,“ varovala ji Tess. „Bylo by to čím dál horší. Žádný muž nemá právo bít svou manželku, bez ohledu na to, co provedla.“

„Spadla jsem ze schodů,“ opakovala Nan, ale nepodívala se Tess do očí.

„Dennis je neklidný, když jsem pomalá, zejména když ho navštíví jeho bohatí přátelé. A občas si myslí, že jsem hloupá, ale… nebije mě.“

Tess už viděla spoustu obětí brutality, než aby se dala Naninou historkou přesvědčit. Práce ošetřovatelky byla velmi poučná někdy až příliš.

Jemně stiskla Nanino rameno. „Pokud kdykoliv budeš potřebovat nějakou pomoc, udělám pro tebe všechno, co budu moct. Slibuju.“

Nan se usmála a zamrkala bolestí, když se rána na jejím rtu otevřela. Osušila si ji kapesníkem. „Děkuju, Tess, ale jsem v pořádku.“

Tess vzdychla. „Tak dobrá.“

Schůzka probíhala bouřlivě, jak se stávalo dost často, a některé vyslovené názory působily příliš radikálně dokonce i na Tess. Většina členek ale pouze požadovala stejný přístup, alespoň pokud jde o volební kabinky, jako mají muži.

„Kvakeři vždycky brali ženy jako rovnocenné partnery,“ prohlásila zlostně jedna z žen. „Ale naši muži žijí stále ve středověku. Většina se na nás dívá jako na svůj majetek. Dokonce i ti nejlepší si myslí, že žena je příliš nevědomá, aby vyjádřila nějaký názor na kteroukoliv záležitost veřejného zájmu.“

„Správně!“ ozvaly se souhlasné výkřiky.

„Kromě toho nemáme žádnou kontrolu nad svými vlastními těly a musíme stále znovu rodit děti, ať jsme toho schopné nebo ne. Hodně našich sester umírá při porodu. Mnoho dalších je tak zaneprázdněno dětmi, že nemají sílu pro žádnou další činnost. Ale když se zmíníme o jakémkoliv způsobu omezení porodnosti, zejména o abstinenci, muži nás označují za bludařky!“

Pokřiky souhlasu ještě zesílily.

„Nesmíme dokonce ani hlasovat,“ pokračovala žena. „Muži se k nám chovají jako k dětem či idiotům. Na ženu se pohlíží spatra dokonce i ve chvílích, kdy sama nakupuje potraviny!“

„Nebo když přijme zaměstnání mimo domov!“ dodala jiná žena.

„Je nejvyšší čas, abychom požadovaly stejná práva, jaká zákon dává mužům už při jejich narození. Nesmíme se už nechat zařazovat do kategorie občanů druhé třídy. Musíme jednat!“

„Ano, to musíme!“

„Ano!“

Všechny ženy se shodly, že co nejdříve budou pochodovat městem. Dohodly se na určitém datu a zvolily vedení.

„Já nemohu jít,“ vzdychla Nan. „Dennis bude celý den doma.“ Stěží potlačila zachvění. „Neodvážila bych se odejít.“

„Můžeš se vytratit potají,“ radila jí vedle stojící žena.

„To ne, to bych nemohla,“ odvětila rychle Nan. „Nelíbí se mu ani to, že chodím každý týden na tato setkání. Musím být moc opatrná, aby se nedozvěděl, jak dalece jsem do hnutí zapojená. Když chci vyklouznout na nějaké shromáždění nebo schůzku navíc, je lepší, když není doma.“ Nadzvedla drobná ramínka a zase je spustila jako pod těžkým břemenem. „V pondělky a čtvrtky má práci navíc mimo telegrafní úřad a přichází domů velmi pozdě, takže se dostanu ven, aniž by o tom věděl.“

Co je to za strašný život, pomyslela si Tess. Uvažovala, a ne poprvé, jak hrozný rodinný život ubohá Nan má. Muži dokážou být děsnými hrubými neurvalci!

Cestou domů stále dumala o Dennisově chování k Nan. Matt zrovna odcházel za svými záležitostmi a Tess se s ním potkala na venkovním schodišti. Vypadal v drahém obleku s vestou nesmírně přitažlivě. Vzpomněla si, jak mu jeho rozpuštěné rovné vlasy visívaly téměř až k pasu a napadlo ji, jestli je má pořád ještě tak dlouhé. Jelikož je nyní nosil svázané do ohonu, nedokázala jejich délku odhadnout.

„Pořád jenom pracuješ,“ postěžovala si jemně a s úsměvem.

„Propadl jsem marnivosti,“ škádlil ji. „Musím hodně vydělávat, abych mohl uspokojit svoje drahé choutky.“ Přelétl velkýma černýma očima po Tessině střízlivé halence a sukni pod dlouhým svrch-níkem. „Další shromáždění?“

„Ano.“

„Kde je tvoje kamarádka, která chodí s tebou?“ zeptal se zamračeně, když si všiml, že je na ulici sama.

„Na cestě domů v kočáře, který jsem najala,“ vysvětlila Tess. „Já jsem vystoupila jako první.“

Přikývl. „Buď opatrná,“ varoval ji. „Jsi chudobka zmítaná východními vichry.“

„Pořád ještě umím vystřelovat šípy z luku.“ Mrkla na něho. „Stáhnout srnu. Vystopovat pumu.“ Naklonila se blíž k němu. „Používat lovecký nůž.“

„Nech toho.“

„Promiň. Jen mi to tak vyklouzlo.“

Matt se zamračil. „Nepoužívám nůž. Vždycky předem varuji, než bych ho použil.“

„V tom je nějaký rozdíl?“

„Samozřejmě. Velmi velký rozdíl, slečinko.“

„Napravím se,“ slíbila s úsměvem.

Kolem Mattových úst a nosu se zřetelně rýsovaly hluboké vrásky a pod očima měl temné kruhy. „Ubohý Matte. Jsi k smrti unavený.“

„Najali mě na sledování jistých lidí a strávil jsem jejich pozorováním dlouhou noc.“ Pozorně se zahleděl do Tessiny tváře pod širokou střechou plstěného klobouku. „Ty nevypadáš o moc lépe.“

„Ošetřování je také únavná práce, Matte. Strávila jsem celý den u pacienta s amputovanou nohou. Srazil ho a přejel kočár. Je téměř stejně starý jako já.“

„Příliš mladý pro tak drastické zranění.“

„Ano. A navíc jde o hráče baseballu.“ Matt se zašklebil.

„Chtěl spáchat sebevraždu,“ pokračovala Tess. „Hučela jsem do něho v naději, že mu to rozmluvím.“

Pohladil ji po tváři. Byla studená od zimního větru. „I já se tak kdysi cítil,“ přiznal tiše. „Pak přišla hezká blondýnka a držela mě za ruku, zatímco její otec doloval kulky z mé kůže. A život se brzy stal zase úžasným.“

„Přiměla jsem tě, abys chtěl žít?“ ujišťovala se Tess. „Opravdu?“

Přikývl. „Celá moje rodina byla mrtvá. Neměl jsem se na co těšit. Zůstala mi jen nenávist k bílým vojákům a naděje, že pomstím svůj lid. Trpěl jsem strašnou bolestí. Ale ta bolest se postupně stala snesitelnou a já spatřil marnost pokusu zničit skutečný oceán bělochů. Tys tenkrát řekla: „Není lepší se k nim přidat než s nimi bojovat?“

„Pokud proti tobě stojí nepřízeň osudu.“ Milovala dotek jeho silných teplých prstů na svých tvářích. Stála naprosto klidně, aby je neodtáhl. „Je snad současný způsob tvého života špatný?“

Prohlížel si pozorně její obličej. „Kdybych byl chudý člověk, pak asi ano.

Měl jsem tady hodně příležitostí k sebelítosti.“ Zúžil oči. „Tess, pokus se příliš nesvazovat s tím ženským hnutím, ano? Některé z těch žen jsou příliš radikální.“

„Slibuju, že nepropadnu zuřivosti se sekerou v ruce v žádném z místních barů,“ prohlásila ironicky. „Stačí ti to?“

„Ne tak docela,“ odpověděl. „Tvůj otec měl o tebe starost.“

Tessiny světlé oči posmutněly. „To máš pravdu.

1 Irozně mi chybí. Ale nemohla jsem v rezervaci zůstat. Byla to otcova práce, ne moje.“

„Možná by tě byli najali jako učitelku, kdybys o to požádala,“ poznamenal Matt.

„Možná. Ale pořád je v tom ten neodbytný poručík. A to pokušení, jaké ve mně vyvolával.“

Matt nadzvedl obočí. „Pokušení?“

„Měla jsem chuť prohnat mu tělem kulku,“ vysvětlila. „I já byla u Wounded Knee, Matte. Vím, že střílel ženy, děti a starce.“

Matt zvolna spustil ruku. „Měla bys už jít dovnitř. Je tu příliš zima na jalovou konverzaci.“

„Neumíš si ani představit, jak se tváříš, když se zmíním o tom masakru,“ řekla tiše. „Omlouvám se. Ačkoliv jsou ty vzpomínky pro mě velmi bolestné, pro tebe musejí být stokrát horší.“

Hleděl na ni a srdce se mu svíjelo. Byla tak krásná, ale její půvab zahrnoval daleko víc než pouze fyzickou přitažlivost. Její laskavost a vzdorná nezávislost mu vyrážely dech. Musel uznat, že Tess má divoké srdce.

„Proč se směješ?“ otázala se.

„Přemýšlel jsem, jak vyrážíš do boje hlavou napřed,“ odvětil. „A jak máš laskavé srdce.“ Zvážněl. „Nenos ho na dlani, maličká,“ dodal něžně. „Svět je kruté místo.“

Pohlédla na hluboké linie v jeho tvrdé tváři a váhavě vztáhla ruku, aby se dotkla jedné mezi jeho tmavýma očima. Ucukl a ona stáhla ruku zpátky.

„Promiň!“ zvolala plná zmatku.

Jeho výraz se ještě víc zachmuřil. „Nejsem zvyklý na doteky. Zejména ne od žen.“

Nervózně se zasmála. „To jsem si všimla!“

Uvolnil se, ale jen částečně. „Nechal jsem si narůst krunýř za tu dobu, co jsem tady,“ přiznal. „A teď jsem v něm polapený. Jsem bohatý a úspěšný. Ale pod vnější slupkou zůstávám pořád ubohý divoký indián i pro lidi mnohem více krátkozraké, než jsi ty.“

„Vždycky jsem na tebe myslela jen jako na svého přítele.“

„Já také,“ prohlásil vážně. „Udělal bych pro tebe cokoliv.“

„Já vím.“ Přitáhla si starý kabát blíž k tělu a usmála se na něho s pátravým pohledem v očích. „I já bych pro tebe udělala cokoliv, Matte.“

Když se Tess otočila k odchodu, Matt ji náhle uchopil za paži a otočil zpátky k sobě. Nečekaný pohyb způsobil, že Tess ztratila rovnováhu. Ztěžka narazila do Matta. Rukou na jejích zádech ji zachytil. Opírala se o jeho hruď a vdechovala vůni mýdla a kolínské, i jemný pach tabáku z občasně vykouřených doutníků.

V Mattových očích se objevil nespoutaný výraz. Jeho objetí bylo pro Tess nové a vzrušující.

Poněkud polekaná se chraptivě zeptala: „Co je?“

Jeho zrak putoval po jejím obličeji, až se zastavil na ústech. Tessiny rty byly plné a měkké a Matta napadlo, nikoliv poprvé za dlouhou dobu trvání jejich přátelství, jak by chutnaly. Touhou se mu rozbušilo srdce.

„Matte, děsíš mě,“ vydechla Tess.

„Tebe nemůže nic vyděsit,“ odpověděl. „Vešlas rovnou mezi zraněné, dokonce ještě dřív, než vojáci zastavili lov na lidi, kteří unikli Hotchkissovým puškám. Mladá dívka s celým životem před sebou, naprosto bezúhonná. Ty a tvůj otec jste byli tak laskaví… a tak odvážní.“

Z kontaktu s jeho pevnou hrudí jí slábla kolena. Kousla se do rtu a pokusila se získat zpět alespoň částečnou kontrolu nad roztoulanými smysly. Jemně přitiskla ruce na hedvábnou látku jeho vesty.

„Tohle je… nekonvenční.“

„Práce ošetřovatelky není?“

Dloubla ho do žeber. „Nezačínej zase. Stačí že musím poslouchat řečičky těch starých dam uvnitř.“ Pohlédla k potemnělým oknům penzionu. Pohnula se tam záclona?

„Pravděpodobně křečovitě svírají parapet a umírají touhou spatřit, co bude následovat.“

„Následovat bude to, že mě necháš jít, abych se konečně dostala do tepla,“ řekla Tess s mnohem větší sebedůvěrou, než jakou skutečně cítila. Její reakce na Mattovu blízkost byla překvapující a trochu zastrašující. Nemyslela si, že je tak zranitelná na mužský dotek.

Jeho štíhlé silné dlaně sklouzly dolů k jejímu pasu a chvíli se tam zdržely, zatímco ji dál upřeně pozoroval.

„Ty nejsi jako jiné ženy, které jsem kdy poznal,“ ozval se po dlouhém bezdechém mlčení.

„Znáš v Chicagu hodně žen, které umějí střílet z luku a hovoří jazykem Siouxů?“

Zlehka s ní zatřásl. „Buď vážná.“

„Neodvažuju se.“ Rozesmála se. „Mám… mám naplánovaný život. Chci se zcela odevzdat ženskému hnutí.“

„Úplně?“

Neklidně se ošila v jeho sevření. „Ano.“

„Už tě přesvědčily, že muži jsou zbyteční? Nebo možná použitelní pouze pro rozmnožování?“

„Matte!“

„Netvař se tak pobouřeně. Slyšel jsem příslušnice skupin žen bojujících za svá práva, jak prohlašují takové věci. Stejně jako mytologické Amazonky se domnívají, že muži jsou dobří jen pro jediný účel. A že manželství je první krok k zotročení ženy.“

„To také je,“ prohlásila důrazně. „Podívej se kolem sebe. Většina provdaných žen má každý rok dítě. Pracují-li mimo domov, jsou považovány za nevázané. Musí se sklánět před manželovou vůlí bez pomyšlení na vlastní pohodlí či bezpečnost. Neexistuje nic, co by zastavilo muže před bitím své ženy a dětí, před hazardním prohráváním všeho, co mají, před pitím od svítání do soumraku… Ach Matte, copak ani trošku nevidíš tu hrůzu z ženského úhlu pohledu?“

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl poctivě. „Ale ty mluvíš o výjimkách, nikoliv o pravidle. Vzpomeň si, Tess, změny přicházejí ve velké společnosti pomalu.“

„Ale nepřijdou samy o sobě.“

„Souhlasím. Ale také cítím, že je nelze vynucovat žádným dramatickým způsobem. Například,“ pokračoval klidně, „odebíráním dětí rodičům v rezervacích a jejich odesíláním do státních škol, zakazovat jim hovořit rodným jazykem,“ odmlčel se, nyní s úsměvem, „a dokonce jim zakazovat nosit dlouhé vlasy.“

Tess svědily ruce touhou dotknout se jeho vlasů, jak to dělávala kdysi v počátečních dnech jejich přátelství, když ji učil zacházet s lukem. Pátravě se mu podívala do tmavých očí, své vyplněné otázkou. „Scházejí ti staré časy?“

Krátce se zasmál a uvolnil sevření. „Jak mi může scházet něco tak primitivního? Umíš si mě vůbec představit v jelenicovém kabátci, jak mluvím lámanou angličtinou?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to ne,“ potvrdila. „Jenom ve válečné čelence, na koni, s lukem v ruce.“

Odvrátil hlavu. „Už je pozdě. Musím jít.“

„Matte, pro všechno na světě, snad se nestydíš za své tradice?“

„Dobrou noc, Tess. Nevycházej sama. Je to nebezpečné.“

Odcházel, aniž se ohlédl. Tess stála a dívala se chvíli za ním, roztřesená ve studeném větru. Styděl se za to, že je Sioux. Až do dnešního večera si to neuvědomila. Možná právě tohle vysvětlovalo, proč přijížděl tak zřídka domů do Jižní Dakoty, proč nemluví o svých tamějších bratrancích, proč se úmyslně obléká jako bohatý běloch. Přesto si však neustřihl dlouhé vlasy, takže možná si někde v hloubi nitra uchovává pýchu na svůj původ, i když ho zatajuje. Potřásla hlavou. Tak mnoho lidí nebylo schopno udělat to, co on, poddat se životu bílých lidí.

Státní správa jim zakazuje jejich nejposvátnější obřady a utěšování šamanů zvolna zabíjí jejich duše. Pro Matta musí být snazší žít v Chicagu a foukat do ohníčků pomluv o jeho skutečném původu než se vrátit do rezervace a vypořádat se s tím.

Vzpomněla si na způsob, jakým vojáci a jiní běloši k němu mluvili, když žil s ní a jejím otcem. A naježila se stejně jako tenkrát při útocích na Mattovu nesmírnou hrdost. V dnešní době předsudky přímo bují. Říkají tomu nativismus.

Nikdo nechce v této zemi žádné „cizince“, tvrdí běloši. Tess sešpulila rty. Když slyšela nazývat rodilé Američany

cizinci, přivádělo ji to k zuřivosti. Tam venku na západě bylo stále možné vyslechnout diskuze o vyhlazení malých zbytků indiánů a odebrání všech území, která jim ještě zbyla, o jejich násilném začlenění do bělošské společnosti, která by je pohltila a potlačila jejich kulturu.

Copak si nikdo neuvědomuje, že je to jen o vlásek vzdáleno genocidě? Tess pocítila nevolnost v žaludku. Vždycky si myslela, že za vysoké procento alkoholismu, sebevražd a dětské úmrtnosti v rezervacích je odpovědný právě vládní přístup k asimilaci indiánů.

Otočila se zády ke studenému větru a vešla do penzionu s myslí planoucí nevolí k zacházení s indiány a ženami. Obě skupiny byly pošlapávány bílými muži, obě měly zakázáno volit.

Dvě staré dámy, které bydlely na poschodí, slečna Barkleyová a slečna Deanová, na ni chladně pohlédly, když se snažila co nejrychleji projít kolem otevřených dveří do salonu, v němž seděly.

„Slušné mladé dámy by neměly postávat na ulici s muži,“ prohlásila ledově slečna Deanová. „Ani by se neměly zúčastňovat radikálních schůzí nebo pracovat v nemocnicích.“

„Někdo se musí starat o nemocné,“ ohradila se Tess. „Troufám si říct, že by pro vás pro obě bylo dobré přijít na některou z našich schůzí a vyslechnout si, co vaše sestry v životě snášejí, protože společnost odmítá přiznat ženám rovnoprávnost!“

Slečna Barkleyová zbledla. „Slečno… Meredithová,“ zalapala po dechu s rukou přitisknutou na hrdlo. „Já se vůbec nepovažuji za rovnoprávnou s mužem a ani bych to nechtěla!“

„Hnusní, potící se hrubiáni,“ souhlasila slečna Deanová. „Všechny by je měli postřílet.“

Tess se ušklíbla. „Tady to vidíte, slečno Deanová. Vy a já máme mnoho společného! Rozhodně musíte jít se mnou na shromáždění.“

„Mezi ty radikálky?“ zeptala se pobouřená slečna Deanová.

„To určitě nejsou,“ odpověděla Tess. „Jsou to čestné, těžce pracující dívky, které chtějí žít jako plnohodnotné občanky této země. Jsme nový typ žen. Nikdy se s tím nesmíříme a nepřijmeme druhořadé občanství.“

Slečna Barkleyová měla rudý obličej. „Správně, já nikdy!“

Slečna Deanová pozdvihla ruku. „Okamžik, Claro,“ přerušila svou společnici. „Slečna Meredithová nám tady říká některé zajímavé argumenty. Jsou ta shromáždění otevřená pro každého?“

„Samozřejmě,“ potvrdila Tess. „Můžete jít se mnou příští úterý, jestli si přejete, a podívat se, co se tam děje.“

„Ido, neopovažuj se!“ soptila slečna Barkleyová.

„Měla jsem jít, když jsem byla o dvacet let mladší,“ ozvala se odpověď. Slečna Deanová se usmívala. „Ale jsem už příliš stará a lpím na svých zvycích, slečno Meredithová.“

„Tess,“ opravila ji.

V očích starší ženy se zatřpytilo. „Takže Tess, doufám, že dosáhnete svého cíle.

Moje generace se už toho nedožije, ale možná ta vaše konečně získá hlasovací právo.“

Tess zamířila do svého pokoje šťastná, že dámy odvrátila od jakékoliv debaty o jejích překvapivých vztazích s Mattem. Lidé v penzionu by neměli o nich dvou spekulovat. Ona sama odmítala jakékoliv vlastní spekulace. Pohřbila zvláštní Mattovo chování do koutku ve své mysli a připravila se k ulehnutí.

Vítr venku zuřivě fičel. Na okenní sklo narážely sněhové vločky. Zavřela oči a doufala, že bude hustě sněžit. Ve sněhobílých dnech se vždycky cítila podivně šťastná, ba často dokonce spokojená.

KAPITOLA TŘI

Sobotní pochod byl úžasný. Probíhal po setmění a trasu osvětlovala záře pochodní. Přišlo víc než čtyři sta žen nesoucích plakáty. Tess pochodovala mezi dvěma ženami, které znala jen od vidění, a marně se rozhlížela po Nan.

„Není to vzrušující?“ ozvala se dívka vedle ní. „V takovém počtu musíme s našim požadavkem přístupu k volbám přece vyhrát.“

Tess souhlasila, ale v duchu si tím jistá nebyla. Už v raném mládí se naučila jednu krutou pravdu, že vláda je velice tvrdohlavá, pokud jde o požadavky nějakých změn. Bez ohledu o jakou kauzu šlo, lidé u moci ve Washingtonu dychtili zachovat dosavadní stav. Roosevelt horlivě prosazoval vytvoření bezpečného místa pro vysokou zvěř a dával najevo hrdost na amerického ducha. Ale současně byl přesvědčeným zastáncem doktríny o předurčení Spojených států k vládnutí celému severoamerickému kontinentu a srdnatým mužem. Tess napadlo, jestli sdílí stejný postoj vůči ženám jako většina

mužů z jeho generace, že ženy byly stvořeny pouze k vedení domácnosti, rození dětí a péči o muže.

Demonstrace nečekaně přilákala diváky. Tess si je prohlédla. Nějaký muž mávající vlajkou s nápisem vzhůru s dělnictvem vkročil s malou doprovodnou skupinkou dalších lidí mezi řady žen.

„Tohle není vaše akce!“ vykřikla na něho některá z rozvášněných žen.

„Tenhle zápas je i zápasem dělníků!“ zakřičel muž odpověď a pokračoval v pochodu. „Podporujeme vaši věc! Pryč s útlakem všeho druhu!“

„Vidíš to?“ zabručela jedna z žen vedle Tess.

„Nemůžeme pořádat ani protestní demonstraci, aby se do toho nepletli muži a nesnažili se dostat do čela. Ale já mu něco ukážu!“

Drobná, usedle vyhlížející žena se otočila, uchopila plakát jako hůl a praštila obhájce dělnictva rovnou do lysiny na hlavě.

Ten zaječel a upustil vlajku. Několik mužů a žen z jeho skupiny začalo útočit na účastnice pochodu za ženská práva.

Tess stála naprosto klidně a dlouze povzdechla, když uslyšela policejní píšťalky. Úřady jen čekaly na příležitost jak tenhle protestní pochod zastavit. A tento komunista jim ji poskytl. Drobná tahanice se proměnila ve rvačku.

Jak se Tess pokoušela stáhnout dál od bojujících lidí, všimla si nějakého nově příchozího, který očividně nepatřil k ani jedné skupině. Byl vysoký a mladý, draze oblečený a v ruce držel vycházkovou hůl. Zdálo se, že hledí přímo na ni. Zatímco o celém podivném incidentu přemýšlela, někdo ji srazil k zemi a rozvášněný dav ji ušlapával.

Tess neztratila vědomí, ale slyšela skrze obvyklý řev hlasů nějaký kovový zvuk. Překulila se ve snaze vyhnout se dupajícím nohám a vtom její paži zasáhla prudká rána. V ruce jí prudce tepalo a i v nejasném osvětlení viděla, že má roztržený rukáv kabátu i halenky.

Když zvedla zrak, spatřila, že u ní stojí dva policisté. Jeden z nich, starší a laskavý, jí pomohl dostat se na chodník. S nezřetelným mumláním o lidech, kteří neumějí a nechtějí nechat žít, zanechal Tess na schodech nějakého činžáku. Dva malí chlapci si tam hráli s obručí a zvědavě po ní pokukovali.

Přála si, aby mohla rozepnout halenku a podívat se na ruku, protože cítila, jak jí pod roztrženým rukávem pláště pálí a vlhne. Ale udělat něco tak nemravného na veřejnosti by mohlo vyvolat další zmatek. Přemýšlela, jak se dostane ke kočáru.

Jakmile získala práci ošetřovatelky a objevila skupinu žen, k nimž se chtěla připojit, Matt od počátku trval na tom, aby k cestě do nemocnice a zpátky i na shromáždění sufražetek rozhodně používala kočár. Její kočí, Mick Kennedy, byl bezvadný chlapík a Tess ho požádala, aby na ni čekal o několik bloků dál od místa konání demonstrace. Nyní ale vládl na ulici takový chaos a ona se cítila natolik dezorientovaná, že vůbec netušila, kde na ni čeká, nebo jak ho má najít.

Naštěstí ji Mick Kennedy našel sám. Znepokojený tím, co viděl na okraji demonstrace, přivázal spřežení k lampě pouličního osvětlení. Vnořil se do davu a posledních patnáct minut strávil hledáním Tess. Když ji nalezl, očividně se mu ulevilo.

„Jste zraněná?“ zeptal se. Když Tess přikývla, dodal: „Pěkný zmatek, řekl bych. Mám vás odvézt do penzionu?“

„Ano, děkuju, Micku.“

„Tak pojďte, chyťte se mě pod paží a já vás dostanu zpět do bezpečí, jako že se jmenuju Mick Kennedy!“

Za malou chvilku byli venku z davu a Mick pomohl Tess nasednout do kočáru. Jeho pěkné spřežení s impozantním černým kočárem vyrazilo skrze řídnoucí dav.

Než se dostali k penzionu, bolela Tess zraněná ruka stále víc.

„Mám vám pomoct ke dveřím, madam?“ nabídl se Mick.

„Ne, děkuju. Zvládnu to.“ Usmála se a pomalu vystupovala po schodišti.

Ve dveřích se střetla s paní Mulhaneyovou. Při pohledu na Tess, špinavou a pomuchlanou, s kloboukem nakřivo a rozpuštěnými vlasy, zvolala: „Slečno Meredithová, co se vám stalo?“

„Nějaký muž z dělnické strany pronikl mezi naše řady a vyprovokoval několik našich žen k násilí.“ Tess zasténala a opřela se o stěnu.

Bolestí sebou škubla a udělalo se jí nevolno. Pohlédla zastřeným zrakem ke schodišti a přemýšlela jak se dostat do svého pokoje.

„Je můj bratranec Matt doma?“ zeptala se náhle.

„Určitě ano. Neviděla jsem ho odcházet. Počkejte tady, drahoušku. Přivedu ho!“

Paní Mulhaneyová vyběhla po schodech a brzy se vrátila s Mattem, který si ještě za chůze oblékal sako. Zadíval se na ni se zvláštním výrazem ve tváři, ale Tess byla příliš rozbolavělá, než aby si toho všimla.

„Jseš zraněná? Kde?“ zeptal se okamžitě.

„Na paži,“ odpověděla s těžkým dechem. „Šlapali po mně. Zřejmě ji mám roztrženou stejně jako rukáv.“

„Můžete poslat pro doktora Barrowse?“ obrátil se k paní Mulhaneyové.

„Mohu a musím. Okamžitě. Zavedete slečnu Meredithovou do jejího pokoje?“

„Ano.“

Matt bez dalších slov zvedl Tess do náruče a vyběhl po schodišti tak lehce, jako kdyby nesl jen peří.

Tess se ho držela kolem krku a obdivovala jeho sílu, se kterou ji nesl ke dveřím pokoje.

„Kdo ti to udělal?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„Došlo tam k šarvátce,“ vysvětlovala. „Nevím, kdo to byl. Několik lidí se pralo a já jim asi vstoupila do cesty. V ruce mi hrozně škube!“

„Která to je?“

„Levá, hned nad loktem. Vlastně jsem ani neviděla, co se stalo. Odkutálela jsem se pryč z cesty mohutnému muži, který by na mě jinak šlápl. Pamatuju si na nějakého chlapa s vycházkovou hůlkou, který se na mě díval těsně před tím, než mě něco bodlo do ruky. Mám pocit, že to mohla být jeho hůl. Měla jsem ho kousnout do kotníku.“

Představa Tess se zuby zaťatými do kotníku nějakého muže Matta pobavila. Tiše se zasmál.

„Dokážeš mi otevřít dveře?“ zeptal se.

Nezraněnou rukou otočila skleněnou koulí a strčila do dveří. Snažila se nedbat vůně Mattovy kolínské a teplého dechu blízko svých rtů. Matt vkročil do pokoje a nesl ji k posteli. Položil ji jemně na přikrývku halící bíle natřené železné lůžko.

Vědom si návratu paní Mulhaneyové, zavřel dveře a pak začal Tess svlékat plášť.

Lapala po dechu, ale nikoliv bolestí. „Matte, to… nesmíš!“ Horečnatě se snažila zadržet štíhlou silnou ruku, aby jí nerozpínala halenku.

Jeho tmavé oči se střetly s jejími s lehkým mrknutím. „Máš prudérní zábrany, Tess? Vidělas přece ze mě mnohem víc, když mě tenkrát postřelili u Wounded Knee.“

„To mi bylo čtrnáct,“ poznamenala a okamžitě si uvědomila, že je to nesmyslná odpověď. „A ty mě nemusíš tak… opatrovat.“

„Kde jsou všechna ta hesla o ženských právech, která vykřikuješ?“ Znovu se zaměřil na knoflíčky u halenky. „Copak tvé radikálnější sestry neobhajují dokonce i volnou lásku?“

„Já nejsem… tak radikální! Přestaneš mě laskavě svlékat?“

Ani nezvolnil. „Při troše štěstí nebude doktorovi cesta sem trvat moc dlouho,“ poznamenal, zatímco uvolňoval knoflíčky z malých dírek. „Cítím krev.“

Překvapilo ji, že zapomněla na Mattovy pozoruhodně vyvinuté smysly vybrušované už od dětství. Mužská populace Siouxů je vychovávána ve válečnickém umění od raného dětství. Učí se používat nůž a luk a jezdit na koni už jako malí hoši a získávají smysl pro boj doprovázením dospělých bojovníků jako nosiči vody.

„Matte…,“ zaprotestovala a sevřela rukama přední díl halenky, aby ho zastavila.

Odsunul její roztřesené prsty stranou. „Nikdy mě nenapadlo, že můžeš být tak upjatá ženská,“ peskoval ji. „Víme přece jeden o druhém víc než skuteční manželé.“

To byla pravda. Intimita vtrhla do jejich života proto, že mu tak dlouho ošetřovala strašlivá zranění. Ne že by její otec neměl námitky. Narušovalo to jeho smysl pro morálku a slušné chování, ale nedokázal odolat jejím slzavým prosbám, aby mohla pomáhat.

„Jenže tohle je… jiné,“ pokoušela se ospravedlnit.

Mattovy ruce se na okamžik zastavily. Pohlédl Tess do očí a spatřil v nich stud.

„Udělal bych totéž pro kohokoliv jiného,“ řekl nevýrazně.

Kousla se do rtu.

Velmi jemně odsunul její ruce. „Nikdo se to nedozví,“ pronesl tiše. „Stačí ti to?“

Bylo zvláštní, že mu tolik důvěřovala. Z pomyšlení, že by se jí dotkly ruce kteréhokoliv jiného muže, se jí dělalo špatně. Ale to neplatilo pro Matta. Jeho ruce byly bez poskvrnky, vždycky čisté a upravené, a ačkoliv tak silné, přesto jemné.

Problémem bylo, že Tessino srdce se při doteku těchto rukou na nahé kůži nad její hrudní kostí divoce bouřilo. Bolestně toužila, aby udělal víc, než jenom rozepnul její oděv, i když si nedokázala představit, co by to „víc“ mohlo být.

Matt předstíral, že si ničeho nevšimnul, a odepjal poslední knoflíček její blůzky. Pod ní se objevil korzet z velrybích kostic a nad ním krajkou ozdobená mušelínová košilka. Při pohledu na tmavé skvrny jejích bradavek prosvítající mušelínem se Mattovy ruce zastavily. V tmavých očích se mu objevil krátký záblesk.

„Nesmíš se tak na mě dívat,“ zašeptala.

Zvedl oči k jejím. „Proč ne?“

I Tess sama se cítila zaskočená. Zatímco usilovně hledala rozumné zdůvodnění, vrátily se Mattovy oči k jejímu živůtku, jako by se rozhodl vrýt si tento pohled do paměti.

„Protože je to velmi nekonvenční,“ zamumlala.

„A hříšně příjemné,“ zabručel Matt. Sklouzl rukama od knoflíčků na halence k okraji mušelínové košilky a Tess vyskočila, jako kdyby jí jeho prsty spálily jemnou pokožku.

„Ty zpustlíku!“ vydechla a popadla ho za ruku.

„Dobrá, dobrá.“ Zasmál se a nechal ji vrátit jeho zvědavé prsty k práci na uvolnění její paže. „Kdybych měl ty nejmenší pochybnosti o tvém moderním smýšlení, ani by mě to nenapadlo.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se dotčeně.

„Všechny ty řeči o volné lásce a morálce bez předsudků,“ posmíval se. „Jsi podvodnice.“

Zamračila se, ale neodpověděla. Nadzvedl ji a jemně uvolnil paži z dlouhého rukávu halenky. Strašně to bolelo.

Zašeptal na ni siouxsky jemný příkaz, aby zůstala klidná. Jakmile Tess zůstala jen v mušelínové košilce bez rukávů, něžně otočil její paži, aby se podíval na zranění. Měla na nadloktí dlouhou hlubokou řeznou ránu způsobenou nikoliv holí, ale zcela určitě dýkou. Dýka ukrytá ve vycházkové holi? Ať s ní mával kdokoliv, měl v úmyslu zranit, možná ještě mnohem nebezpečněji, než se mu to podařilo v tomto případě.

„Je to hluboké,“ řekl rozhněvaně. Trhlina v její jinak dokonale bělostné kůži silně krvácela. Vzal ze skříňky s umyvadlem plátěný ručník a přitlačil ho na ránu. Nedbal Tessina cukání a držel plátno na paži tak dlouho, až krvácení ustalo.

„Chtěla bych vědět, kdo to udělal,“ tiše zamumlala Tess.

„Já ještě víc.“ Přiměl ji držet si rukou látku přitisknutou na ránu tak dlouho, než přinesl umyvadlo s vodou, mýdlo a čistý ručník.

Jemně ránu omyl a sledoval, jak strnule drží tělo, zatímco prováděl nezbytné ošetření. Odložil umyvadlo stranou a přinesl láhev dezinfekčního alkoholu a kousek bavlněného čistého flanelu. „Bude to zatraceně bolet,“ oznámil jí.

Tess držela paži nataženou. Podívala se na něho, zaťala zuby a přikývla.

Palčivá bolest byla téměř nesnesitelná. Pronikavě vykřikla a kousla se do rtu, když nalil alkohol na ránu.

„Promiň,“ řekla okamžitě, bledá, ale statečná. „Je ostuda takhle křičet.“

„S ohledem na sílu bolesti to nebylo nikterak ostudné,“ poznamenal upřímně. Zakryl ránu dalším kouskem čistého flanelu a přinesl ze skříně její krajkový župan. Něžně jí ho přehodil přes ramena.

„To ne, Matte, je jediný, který mám! Bude špinavý od krve!“

„Župan je lehce nahraditelný,“ prohlásil ledabyle. „Jenom si ho oblékni.“

Tess přestala protestovat a navlékla si ho, poslušná, jak usoudil, jen kvůli značné bolesti. Stáhl jí přední díly županu k sobě a klouby prstů se jen letmo dotkl křivek jejích ňader pod košilkou. Přesto Tess zalapala po dechu.

Váhavě jí pohlédl do očí. Cítil pod rukama šílené bušení jejího srdce. Viděl nepravidelné tepání j krve na její šíji. Pootevřela rty a náhle bylo patrné všechno, co cítila. Karmínový ruměnec se rozlil od tváří po bílém hrdle až na hedvábně bělostnou pokožku ramen a prsou.

Něco se s ní dělo. Cítila napětí v ňadrech, jako j kdyby náhle vychladly. V nitru to však vřelo a bušilo, jako by měla každou chvíli vybuchnout. Mattovy ruce se tiskly ke krajkovému županu, a jestli se nemýlí, posunují se blíž k její kůži. Teplé klouby i se bezostyšně tlačí do měkkého těla.

Mattovy oči se ocitly ve stejné rovině s jejími a její srdce se rozběhlo ještě divočeji, když v nich spatřila ten žár. Byly černé jak noc, nehybné a nespoutané, bez mrknutí upřené na její zmámenou tvář. Po nekonečné sekundy, které se protáhly na minuty, jen tak na sebe zírali v palčivém tichu.

Právě když se jeho ruce daly znovu do pohybu, právě když Tess pocítila, že její košilka se začíná I vzdávat jejich vytrvalému, ale téměř nepostřehnutelnému tlaku, zazněl na schodišti dusot kroků I a prolomil kouzlo.

Matt se okamžitě zvedl a odvrátil od ní, zatímco I Tess si horečnatě upravovala župánek. Jedna její ruka opět zamířila k obvazu na ráně.

Ozvalo se jen formální zaklepání a dveře se i rychle otevřely.

Lékař se podíval z jednoho na druhého. „Matt Davis? A tam je zřejmě vaše sestřenice?“ dodal s úsměvem a zavřel za sebou dveře. „Co se stalo?“

Tess mu to roztřeseným hlasem sdělila.

„Přinesl jsem jí vodu a mýdlo a také alkohol k vyčištění rány,“ ozval se Matt. „Ale potřebuje důkladnější ošetření.“

„Udělám to. Buďte tak laskav, mladý muži, a počkejte venku,“ dodal lékař, jenž předpokládal, přesně dle Mattova záměru, že Tess si zranění ošetřila sama.

„Samozřejmě,“ odpověděl zdvořile Matt a vyšel z pokoje.

Lékař odhrnul Tess župan a pozorně si prohlížel ránu na její paži. „Co ji způsobilo?“

Tess se při nepříjemné prohlídce zavrtěla. „Myslím, že vycházková hůl.“

„To ne, madam. Vypadá to spíše na hrot dýky,“ opravil ji doktor. „Ošklivě hluboká řezná rána. Udělám, co budu moct, ale budete se několik dní cítit špatně, mladá dámo. Rána musí být pod dohledem, pro případ otravy krve. Musíte mě okamžitě zavolat, kdybyste spatřila na paži zarudlá místa… nebo zelené mokvání kolem rány.“

„Jsem ošetřovatelka, pane,“ řekla Tess napjatým hlasem. „Můj otec byl lékař.“

„To se podívejme!“

„Pracuji v nemocnici v Cook County,“ dodala ještě Tess.

„Zdála jste se mi nějak povědomá. Jak je ten svět malý. Máte štěstí, že jste věděla, co máte dělat. Takže vás nemusím poučovat jak ránu ošetřovat, že ne?“ zasmál se.

Nalil na ránu další dávku alkoholu a pustil se do jejího zašití několika stehy. Tess přitom se zaťatými zuby hláskovala abecedu.

„Mám s sebou jen malé množství šicího materiálu,“ vysvětloval lékař. „Tahle rána by potřebovala ještě pár stehů navíc, ale myslím, že ty tři, které jsem udělal, budou dobře držet.“ Ovázal paži čistým obvazem.

„Pošlete pro mě při jakýchkoliv potížích,“ řekl a vstal. „A než se rána zacelí, nesmíte pracovat,“ dodal důrazně.

„Ano, pane,“ odvětila s odevzdaným povzdychnutím. Přemýšlela, jak si v takové situaci zajistí prostředky na živobytí. Stále však měla menší finanční rezervu, kterou jí zanechal otec. Doufala, že do ní nebude muset sáhnout hlouběji. „Pošlete mi účet?“

„To udělá moje manželka,“ odpověděl laskavě. „A teď vám dám ještě něco na spaní.“

Nechal jí lahvičku laudana s pokyny jak ho užívat. Pak se se zdvořilým úsměvem uklonil, sbalil lékařskou brašnu a odešel.

O minutku později se vrátil vážný a klidný Matt. „Doktor říká, že ti dal něco na klidný spánek.“

„Ano. Tohle,“ ukázala na hnědou lahvičku s korkovou zátkou.

„Přinesu lžičku.“

„Nemohla bych si to dát do vody?“

„Dobře.“

Skleněná karafa s vodou stála nedaleko postele. Matt nalil trochu vody do skleničky, kápl do ní drogu a sledoval, jak polyká hořce chutnající nápoj.

„Jestli máš horečku, což je pravděpodobné, budeš potřebovat omýt houbou,“ pokračoval Matt. „Nejraději bych zůstal s tebou já sám, ale to je nepřijatelné, Tess. To víš také. Paní Mulhaneyová si už teď stěžuje na tvé zaměstnání ošetřovatelky a účast v ženském hnutí. Nemůžeme si dovolit situaci zhoršovat.“

Tess se cítila velmi špatně a paže ji hrozně bolela. Vzhlédla k Mattovi, kterého slyšela jako z velké dálky. „Cítím se strašně.“

„Není divu.“ Odhrnul jí pramínky vlasů z tváře. „Jdu najít někoho, kdo se u tebe posadí. Budu co nejdřív zpátky.“

Chytila ho za ruku a přitiskla si ji k líci. „Děkuju ti,“ zašeptala unaveně.

Jeho obličej zůstal bez výrazu, ale prsty jí zlehka pohladil tvář, než ruku odtáhl. „Zkus usnout,“ radil. „Laudanum by mělo zapůsobit.“

„Ano.“

Vyšel z pokoje a tiše zavřel za sebou dveře, snědou tvář plnou hněvu. Nedávalo žádný smysl, aby ji někdo záměrně zraňoval, ale bylo to jediné logické vysvětlení pro to, co se stalo. A Matt měl nepříjemný pocit, že cílem útočníka nebylo Tess pouze zranit. Právě naopak. Zmínila se, že těsně předtím, než pocítila bolest, se odkulila pryč z dosahu dupajících nohou. Mířil snad útočník na jiné místo jejího těla? Kdyby se neodkulila, byla by nyní mrtvá?

Řekl si, že má příliš bujnou fantazii. Tess pobývala v Chicagu velmi krátce. Proč by ji měl někdo chtít zabít? Ne, musí jít o nějakého zrádce, možná o nespokojeného manžela nebo syna, který nenávidí všechny ženy a v útoku na příslušnici ženského hnutí našel ventil pro svůj vztek. Ale proč to byla zrovna Tess?

Než Matt našel jednu starší ženu, která se živila péčí o nemocné a váhavě souhlasila s dohledem na Tess, pacientka už dávno usnula, stále oblečená.

Matt se na ni jen krátce podíval a nechal ji s pečovatelkou paní Hayesovou. Z toho, co o ženě věděl, měl jistotu, že se o Tess postará. Bylo už příliš pozdě, aby se zdržoval v jejím pokoji. Mimo to potřebovala Tess převléknout do noční košile, ať spící, nebo v bdělém stavu. Opouštěl ji sice jen nerad, ale bylo toho velmi málo, co by právě teď pro ni mohl udělat. Neodvažoval se riskovat její dobrou pověst.

Na cestě do jeho pokoje ho chytila zneklidněná paní Mulhaneyová.

„Pane Davisi, dvě z mých nájemnic jsou celou událostí velice vyvedené z míry,“ prohlásila ustaraně. „Prosím, nemyslete si, že mi není líto zranění vaší sestřenice, ale tyhle sufražetky si přivolávají podobné věci samy… shromáždění a pochody s pochodněmi, práce v nemocnici a život bez manžela. Je to tak skandální!“

Matt si musel kousnout do jazyka, aby zadržel ostrou odpověď. Paní Mulhaneyová byla obětí svého postupujícího věku a vychování. Nemohla se přenést do dvacátého století bez problémů.

„Je to moje sestřenice,“ odpověděl. „Nemohu se k ní obrátit zády.“

Vůbec se neusmál. Občas se dokázal tvářit docela hrozivě. Toto byl jeden z takových okamžiků.

„Ani jsem to od vás neočekávala!“ odsekla zrudlá paní Mulhaneyová s odmítavým gestem. „Doufám, že v budoucnu bude ohleduplnější myslím tím, že bude v pořádku. Jestli je něco, co bych mohla udělat…“

„Najal jsem jednu ženu, aby byla u ní,“ vysvětlil Matt. „Postará se o ni.“

Matt Davis způsobil, že se paní Mulhaneyová cílila provinile. Pohled jeho černých očí ji mrazil až clo morku kostí. Často přemýšlela o jeho minulosti. Ozývalo se příliš mnoho klepů o jeho původu. Neměl žádný přízvuk, takže brala s rezervou ty, kteří mu přisuzovali evropské předky. Napadlo ji však, že mohl studovat angličtinu tak usilovně, aby žádný přízvuk neměl. Na Světové kolumbijské výstavě v roce 1893 viděla nějakého Afričana, který hovořil skutečně perfektní angličtinou s britským přízvukem!

„Pokud bych mohla s čímkoliv pomoct…,“ zopakovala.

Matt jen přikývl. Vešel do svého pokoje a zavřel za sebou dveře. Paní Mulhaneyová zůstala nejisté stát, ale jen na okamžik. Pak se rozběhla po schodech dolů a snažila se vypudit z mysli jakoukoliv myšlenku na problémového Matta Davise i jeho hezkou vzpurnou sestřenici.

V neděli Matt proseděl většinu dne s Tess a paní Hayesovou, aniž by se staral, co si o tom ostatní obyvatelé penzionu nebo paní Mulhaneyová myslí. Itess se přihoršilo. Měla vysoké teploty, přesně podle předpovědi lékaře. Byla, kromě planoucích tváří, bledá jako stěna.

Paní Hayesová trávila většinu času přikládáním studených obkladů na Tessino rozpálené čelo.

„Mého manžela jednou postřelili,“ přiznala, „v nějaké šarvátce. Bylo mu stejně jako vám, blouznil, zmítal se a říkal hrozně bláznivé věci. Ubohé dítě. Pořád mumlá něco o ptácích. Havranech.“

Matt nehodlal paní Hayesové vykládat nic o tom, že se kdysi jmenoval Havran druhý, ani o pověrčivosti svého lidu, pokud jde o tohoto velkého černého ptáka.

„Zřejmě delirium,“ poznamenal s očima upřenýma na Tessinu tvář.

„Takhle vypadá většinu noci i značnou část rána,“ pokračovala paní Hayesová a vyměnila Tess obklad. „Nebojte se, pane Davisi, udržím horečku v patřičných mezích. Tohle dítě bude v pořádku.“

Matt neodpověděl. Štíhlou rukou pohladil Tess po zrudlé tváři.

Její světle zelené oči se otevřely. Vzhlédla k němu skrze mlhu horečky a laudana. „Moje ruka… bolí. Kde je můj otec?“

Matt zaváhal. „Není tady,“ řekl nakonec. „Budeš zase v pořádku. Zkus spát.“

„Nemohu… spát. Přicházejí ti ptáci. Rvou ze mě maso.“ Pohlédla na Matta a zachvěla se. „Kulky, zašeptala vyděšeně. „Trhají maso jak obrovs spáry a leží tam lidé, ve sněhu… ve sněhu!“

Wounded Knee. Horečka probudila strašlivé vzpomínky.

„Třeští jí v hlavě,“ ozvala se paní Hayesová. „Ptáci, kulky, sníh. Ubohé stvoření. Kde je její otec?“ zeptala se Matta, když Tess sklouzla zpátky do zapomnění.

„Zemřel,“ odpověděl stroze Matt, „jen před pár měsíci. Přijela sem, protože jsem jediný z rodiny, který jí zůstal.“ V nitru ho hřál dobrý pocit, že to takto vysvětlil. Cítil, že je to pravda. I pro něho byla Tess jedinou z rodiny, kterou měl. To, že nebyli příbuzní, alespoň ne pokrevně spřízněni, byla skutečnost, kterou se neodvažoval nikomu sdělit.

„Tak to je dobře, že máte jeden druhého,“ poznamenala paní Hayesová. Zamračeně pohlédla na svou pacientku. „Zvláštní, že se neprovdala, taková hezká dívka.“

„Ano,“ zabručel.

Pohlédla k němu. „Vůbec žádný nápadník?“

„Ne,“ odpověděl. Nenáviděl pomyšlení na Tess ve společnosti jiného muže. Často uvažoval, co udělá, když se Tess rozhodne provdat za někoho jiného. Ale taková situace, díkybohu, dosud nenastala. „Nikdy se o žádném zvláštním muži zatím nezmiňovala.“

„Opravdu? Ani vlastnímu bratranci?“ vyzvídala paní Hayesová. „Nu, možná tedy žádný neexistuje. Ale stejně je to ostuda.“

Matt obratně změnil téma hovoru otázkou, co si paní Hayesová myslí o prezidentovi Rooseveltovi. Mluvila o tom alespoň hodinu, a Mattovi se tak podařilo vyhnout další případné debatě o Tessině milostném životě.

Druhý den ráno, po pouhých několika hodinách spánku, se Matt oholil a oblékl, aby vyrazil do svého zaměstnání.

Zaskočil se podívat na Tess, která spala a zřejmě stále měla horečku. „Musím jít do kanceláře,“ řekl Matt váhavě. „Starejte se o ni dobře. Je to sice bojovnice, ale neuškodí, když se jí to připomene.“

„Udělám to.“ Paní Hayesová se zachmuřila. „Ale paže jí pořád krvácí,“ oznámila Mattovi.

Matt pocítil neklidné sevření žaludku. „Zastavím se cestou do práce v ordinaci doktora Barrowse,“ odpověděl s těžkým povzdechem.

„Nejspíš sebou příliš prudce házela a praskly jí stehy.“

„Má ránu sešitou jenom třemi stehy,“ přerušila ho paní Hayesová. „Musela jsem časně ráno vyměnit obvaz. Právě proto zranění krvácí.“

„Cože?“ Matt stiskl rty do tenké čárky. „Dobrý bože, vždyť ta rána je deset centimetrů dlouhá! Na to je třeba více než jenom tři stehy! Promluvím s ním i o tomhle,“ dodal. Vrhl ještě jeden dlouhý pohled na Tess a vyšel z pokoje. Jeho rychlé kroky přinutily dva pány na ulici uskočit dozadu, aby mu uvolnili cestu.

Doktor Barrows byl právě na cestě ven, když se Matt dostal k jeho ordinaci, kterou si doktor zařídil v bočním křídle svého elegantního sídla.

„Tess je neklidná a rána se znovu otevřela,“ oznámil stručně lékaři. „A paní Hayesová říká, že ji má sešitou jen třemi stehy.“

Doktor Barrows s černou brašnou v ruce se tvářil nervózně. „Ano, ano, já vím. Neměl jsem u sebe více šicího materiálu.

Byl jsem ospalý a bylo velice pozdě… Ale dneska dopoledne mám už dostatek materiálu a navštívím ji. Má horečku?“

„Ano, vysokou.“ Matt přimhouřil oči. „Vezmu to osobně, pokud se její stav nezlepší,“ dodal a téměř nepostřehnutelným pohybem ruky odhrnul sako ze světlé kašmírové vesty, aby odkryl kožené pouzdro s dlouhým loveckým nožem s vyřezávanou kostěnou střenkou.

Doktor byl na hrozby zvyklý a nebral je vážně. Ale tento muž nebyl jako ostatní, s nimiž se běžně stýkal. A podobný nůž neviděl od chlapeckých let, kdy navštívil Velké pláně. Jeden ze zvědů vojenské kavalerie, poloviční indián, nosil něco podobného. Nůž měl širokou, lesknoucí se kovovou čepel, kterou ten zvěd, jak mu řekl nějaký seržant, ukořistil skalp rovnou před jeho očima.

Doktorova ruka se sevřela na držadle brašny. „Buďte klidný, pane Davisi,“ odvětil zdvořile. „Vaše sestřenice se brzy uzdraví. Budu jí věnovat tu nejlepší péči!“

„Věřím, že budete,“ odpověděl Matt a v jeho slovech zněla tichá nebezpečná hrozba, zdůrazněná navíc slabým úsměvem na tenkých rtech.

Doktor Barrows se díval za odcházejícím vysokým mužem a oči se mu při pohledu na podivný způsob chůze přivřely. Davis nekráčel jako člověk z města. Podobně jako mnoho jiných obyvatel Chicaga napadla i doktora zvědavá myšlenka, odkud vlastně ten záhadný pan Davis přišel. To však nebyla otázka, kterou chtěl tomuto muži položit. Ne, po tom rozhodně netoužil.

Vytáhl z kapsy hodinky na dlouhém zlatém řetězu a navyklým pohybem odklopil krycí víčko. Už měl sice v rozvrhu návštěv zpoždění, ale rozhodl se navštívit slečnu Meredithovou jako první. Měl se v sobotu v noci vrátit domů pro další šicí materiál. Ale dneska určitě sešije tu ránu pořádně!

KAPITOLA ČTYŘI

Matt sedící v otáčecím křesle za mohutným dubovým stolem se otočil ke světlovlasému mladíkovi, který po jeho vyzvání vstoupil dovnitř.

„Stanleyi, chci někoho najít,“ řekl krátce. „Dobře oblečeného muže s vycházkovou holí, který byl v sobotu večer při pochodňovém průvodu ženského hnutí. Možná tam byl se skupinou dělníků, která se vedrala mezi ženy.“

„Ano, pane,“ přikývl horlivě Stanley Lang. Stanleyovi bylo pouhých dvaadvacet let. Tento vysoký a vytáhlý mládenec se dychtivě pouštěl do každého úkolu, který dostal přidělený. Byl nejmladším ze šesti Mattových agentů. „Máme něco o totožnosti toho muže?“

„Nic,“ zazněla rozpačitá odpověď. „Zranil dýkou člověka z mojí rodiny. Chci znát jeho jméno.“

Stanley rozevřel doširoka oči. Pracoval pro Matta Davise už dva roky a slyšel od ostatních agentů, že jejich šéf nikdy nemluví o své rodině. Takže tohle byla nepochybně novinka.

„Byl váš příbuzný zraněn těžce?“ zeptal se Stanley.

„Příbuzná, sestřenka,“ upřesnil Matt. „Bodl ji do paže. Ale domnívám se, že ten člověk ji chtěl zranit mnohem nebezpečněji. Musím nutně zjistit, o koho jde.“

„Udělám, co je v mých silách, pane,“ odpověděl Stanley. „A doufám, že vaše sestřenice bude v pořádku.“

„To já také,“ zabručel Matt. Vzhlédl k mladíkovi. „Tak do toho, mladý muži.“

„Ano, pane, a děkuji vám za příležitost “

„Tak už běž, Stanleyi.“

„Ano, pane, ale skutečně oceňuji “

„Ven!“

Stanley se konečně se širokým úsměvem stáhnul a zavřel dveře, aby zabránil průletu jakéhokoliv předmětu z kanceláře. O Mattu Davisovi bylo známo, že při špatné náladě rád hází věcmi. Obvykle to bylo něco měkkého. Ale člověk nikdy neví.

Matt se zdržel v kanceláři půl dne probíráním dosud nevyřešených případů a vysíláním agentů k různým rutinním úkolům. Většina případů se týkala některého druhu zločinnosti. Ale jeden muž žádal o agenta, který by sledoval jistou mladou ženu, zřejmě jeho manželku, kterou podezíral z nevěry. Pinkertonova detektivní agentura, v níž Matt před dvěma lety působil jako agent, odmítala přijímat případy týkající se veřejné nebo privátní morálky. Ale Matt, když založil vlastní agenturu, bral všechno, co se naskytlo. Překvapilo ho, jak rychle se jeho klientela rozrostla a jak v relativně krátkém čase zbohatl. Ačkoliv si nyní již mohl vybírat, přijímal i soukromé případy jednotlivců. Toto přijetí plně záleželo na jeho kritickém zhodnocení každého zákazníka.

Jedna bohatá vdova žádala prověření nového a podezřelého nápadníka své dcery, protože pojala podezření, že ten muž je gigolo. Dívka byla velice mladá a nevinná a ten člověk měl pochybnou pověst. Matt případ přijal, protože mu bylo dívky líto.

V záznamní knize se objevovaly nejrůznější případy, ale ze současných žádný nebyl příliš zajímavý. Zaklonil se pohodlně v křesle a vzpomínal na vzrušující časy, kdy on a další Pinkertonovi agenti lovili lupiče, kasaře vykrádající banky po celé zemi. Pohybovali se přestrojení za tuláky, ve dne se skrývali a v noci pracovali. K otevření sejfů používali nitroglycerin a většinou se jim dařilo unikat. Jistý gang lupičů ještě pořád operoval a dosáhl legendární pověsti. Skoro každý Pinkertonův agent znal o těchto lupičích nějakou anekdotu.

Jedna z nejštiplavějších vyprávěla o ubohém představiteli zákona, kterého kasařský gang donutil namířenou zbraní jít s nimi vyhodit do vzduchu sejf na poštovním úřadě kdesi na západě. Tam ho pak zavázali do plátěného poštovního pytle, orazítkovali a vypravili naprosto nezraněného na cestu.

Matt se už nyní lupičstvím často nezabýval. Měl pocit, že tráví stále více času uvězněný ve své kanceláři na druhém poschodí, diktuje dopisy, navazuje kontakty a jedná s nadějnými klienty. Většinu pochůzek vyřizovali jeho agenti a Mattovi chybělo vzrušení při stopování podezřelých osob či získávání informací. Musím stárnout, pomyslel si, když jsem připustil, abych upadl do těchto vyježděných kolejí.

Odsunul papíry stranou, stále přemýšleje o útoku na Tess. Nelíbila se mu vzpomínka na to, jak nemocně vypadala, když dnešního rána odcházel do zaměstnání, ani na to, jak se lékař choval bezstarostně, pokud šlo o její zranění. Takové rány vyvolávají horečky, může se do nich dostat infekce a někdy vedou až k otravě krve. Viděl, jak na ně lidé umírali. Měl starosti a zlobil se sám na sebe, že doktorovo dílo včas nezkontroloval. Měl mu za tak ledabylé odvedení práce vrazit jednu do zubů. Jestli se stav Tess do zítřka nezlepší, musí pro ni najít jiného lékaře.

Proč na Tess někdo zaútočil? Na tuto otázku nedokázal odpovědět. Ale mohl dospět k určitým rozumným domněnkám. Útočník musel Tess od vidění znát. To zužovalo možnosti. Mohl to být někdo z nemocnice, což však bylo vysoce nepravděpodobné, nebo někdo spojený s některou ženou, která se účastní demonstrací za ženská práva.

Při zvažování této druhé možnosti mu začínalo svítat. Tess mu přece vyprávěla o mladé kamarádce, se kterou chodí na shromáždění, a jejíž manžel s touto aktivitou své ženy nesouhlasí.

Odsunul židli od stolu a vstal. Ano. To by mohl být ten správný zdroj.

Rozrazil dveře kanceláře právě včas, aby zahlédl Stanleye, jak si nasazuje buřinku. „Stanleyi!“

„Ano, pane?“

„Počkej minutku. Než vyrazíš na pátrání po muži, který zaútočil na mou sestřenici, chci se za ní zastavit v penzionu a promluvit si s ní. Myslím, že jsem přišel na snazší cestu jak vypátrat viníka.“

„Ano, pane.“

O minutu později Matt krátce zaklepal na dveře Tessina pokoje a počkal, až ho paní Hayesová sama pustí dovnitř.

Starší žena se zasmála, když za ním zase zavřela dveře pokoje.

„Musel jste s tím pilulkovým podnikavcem pěkně zatočit, pane Davisi. Přiběhl, jako by mu hořelo pod patami,“ smála se. „Ošetřil slečnu jako kdyby byla z královské rodiny. Vypadá už teď lépe, co říkáte?“

Byla to pravda. Tess se skutečně zlepšila. Stále sice ještě měla horečku, ale byla při vědomí a očividně vnímala své okolí.

„Matte!“ zvolala chraptivě a usmála se rty popraskanými horečkou. „Doktor říkal, že moje ruka vypadá lépe. Tentokrát mi udělal deset stehů.“

„Opravdu?“ opáčil Matt s milým úsměvem. „Jseš dost silná na pár otázek?“

Přikývla. Krásně dlouhé světlé vlasy měla rozpuštěné přes ramena jako zlatý vodopád. Matt se na ni na několik okamžiků okouzleně zahleděl, než přistoupil blíže k posteli a pohlédl jí do nezdravě pobledlé tváře.

„Ta mladá žena, která s tebou chodí na shromáždění, jak se jmenuje?“

„Myslíš Nan?“

„Ano.“

„Její příjmení je Collierová,“ odvětila napjatým tónem a ucukla, když nevědomky pohnula zraněnou paží. „Její manžel Dennis je telegrafista, ale nevím kde pracuje. Proč se ptáš?“

Netušila, že mu poskytla informaci, kterou potřeboval, aniž by ji z ní musel páčit.

„Napadlo mě, jestli by tě nepotěšila její návštěva,“ lhal jí klidně do očí. „Je to jediná skutečná přítelkyně, kterou sis od příchodu do Chicaga našla.“

„To je od tebe milé, Matte,“ prohlásila Tess. Při řeči měla pocit, jako by jí opuchl jazyk. „Ale jejímu manželovi by se to asi nelíbilo. Moc se zlobí, když odchází na naše setkání. Zakazuje jí účastnit se jich víckrát než jednou za týden. Musí vyklouznout tajně, chce-li přijít častěji. Jsem si jistá, že jí návštěvu u mě nedovolí.“

Další hromada informací. Zamračil se, když spatřil Tessinu bolestivě staženou tvář.

„Musí tě to hrozně bolet,“ poznamenal.

„Mám sucho v ústech,“ odpověděla. „Mohla bych dostat trochu vody, paní Hayesová?“

„Samozřejmě, drahoušku. Tady.“

Matt vzal od ní s úsměvem sklenici vody. Nadzvedl Tess hlavu s rukou zabořenou do hustých hedvábných vlasů a přidržel jí sklenici u rtů. Sledoval jejich oslabený pohyb při pití. Má tak hebké vlasy, přemítal, a řasy dlouhé a husté. Světle zelené oči pod nimi měly barvu listí amerického topolu na počátku jara.

„Stačilo?“ zeptal se.

„Ano, děkuju.“ Usmála se na něho, ale pohled jeho očí její úsměv zmrazil. Nedokázala odtrhnout zrak. Dokonce i v tak oslabeném stavu ji Mattova přílišná blízkost nesmírně přitahovala.

Viděla pouze jeho tvář a cítila jeho dech na rtech, když ji pomalu spouštěl hlavu zpět na polštář. Mattovy oči byly černé jak noc a hleděly na ni bez mrknutí.

Na chvíli zaváhal. Zapomněl na sklenici v ruce a pátral v Tessiných zněžnělých šokovaných očích.

„Nezapomeňte na sklenici, pane Davisi,“ poznamenala paní Hayesová, která hledala své pletací jehlice. „Už jsem na ni dnes ráno vylila jednu sklenici vody a musela jsem sušit ložní prádlo.“

Prudce se vztyčil a přehnaně rozvážně odložil sklenku na noční stolek. „Vypadá mnohem lépe,“ prohlásil asi po minutě. Jeho hlas zněl chraptivě. Na Tessině šíji bylo vidět tep srdce.

„Říkala jsem vám,“ zasmála se paní Hayesová. Popadla své pletení a posadila se do houpacího křesla vedle postele. „Paní Mulhaneyová připravuje na dnešní večeři pár chutných kohoutků. Tess povídala, že dneska už snad i něco sní.“

„Ale ne moc,“ varoval Matt. „Pořád je velmi slabá.“

Tess se na něho usmála. Kolísání teploty jí sebralo veškerou bojovnost. „Děkuju ti, že ses na mě přišel podívat,“ poznamenala. „Až se budu cítit lépe, mohu si půjčit tvůj nůž?“

Nečekaná přímá otázka ho uvrhla do zmatku. „Pročpak?“

„Chtěla bych si trochu promluvit s mužem, který mě zranil,“ zamumlala zesláble. „Ty bys ho mohl přidržovat, zatímco s ním budu hovořit… s tvým nožem ve své ruce.“

„Tess, ty mě šokuješ!“ zalhal.

Tiše se zasmála a zavřela oči. „Nemá ten chlapík štěstí… že ležím na zádech a bezmocná?“ poznamenala unaveně. „Pořád si ještě pamatuji jak se vrhnout na člověka. Učil jsi mě to, vzpomínáš?“ dodala tiše siouxsky a Matt se usmál.

„Tady to máte, zase blábolí,“ ozvala se paní Hayesová a povzdechla si, aniž by poznala, že Tess mluví jiným jazykem.

Tess Mattovi připomněla, že ji kdysi učil, jak ho má povalit na zem. Dálo se tak bez vědomí jejího otce, který by to nepochybně považoval za tělesný kontakt mezi nimi.

„Já nikdy neblábolím,“ ohradila se Tess s ospalým zachichotáním. „Nebo snad ano, bratrance Matte?“

„Jen tehdy, když se uzdravuješ ze zranění dýkou,“ poznamenal suše. Vytáhl hodinky, zkontroloval čas a zasunul je zpátky do kapsičky hedvábné vesty. „Raději se vrátím do práce. Přišel jsem o přestávku na svačinu,“ oznámil, aby odvedl pozornost žen od skutečného důvodu své návštěvy. „Ještě se na tebe přijdu podívat, Tess. Dávej na sebe pozor.“

Usmál se na paní Hayesovou, nasadil si klobouk a dveře se za ním zavřely.

„Je to moc hezký muž,“ poznamenala paní Hayesová, když se pustila do práce na čapce, kterou právě pletla. „Je příjemné mít ho po ruce pro případ nouze. Šíří kolem sebe pocit bezpečí.“

„Ano, to máte pravdu.“ Tess ještě pořád cítila žár jeho pohledu, který ji vzrušoval i při pouhé vzpomínce. Matt se podobal sopce, z níž uniká jen málo ohně, dokud nevybuchne. Uvažovala, jaké divoké vášně se skrývají za tou klidnou tváří. Zarděla se, když si uvědomila, kam její myšlenky zabloudily.

Paní Hayesová pohlédla na svou pacientku, odložila pletení a vstala. „Zase jste zrudla. Musím vám dát obklad. Ubohé dítě, co vás to potkalo!“

„Ale já se cítím docela dobře,“ ujišťovala ji Tess. „Zítra, jestli horečka ustoupí, zkusím na chvilku vstát, abych nebyla příliš oslabená.“ Lítostně se usmála. „Musím si přece co nejdřív vydělávat na živobytí.“

Paní Hayesová jí přiložila studený obklad na čelo. „Mohu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Tess.

„Proč jste se dosud nevdala? Určitě jste měla spoustu příležitostí.“

„Jednu nabídku jsem měla, ale byla od muže, kterého jsem si ani trochu nevážila,“ odvětila Tess a vzpomněla si na kavaleristu v Montaně s jeho příkladnou arogancí a neodbytností. „Raději bych zůstala svobodná, než abych se provdala za takového hulváta.“

„Moudrá dívka. Já se vdala z lásky a měla jsem štěstí. Vychovali jsme s mužem tři žijící děti z deseti, které se mi narodily.“ Posadila se zpátky ke svému pletení. „Žilo se nám těžko, ale vždycky jsme v těch nejhorších časech měli jeden druhého.“ Usmála se na Tess. „Nepředpokládám, že vy a pan Davis…?“

„Matt je můj bratranec,“ prohlásila vyhýbavě Tess a zavřela oči. Neměla chuť myslet na Mattovy názory na manželství a na míšení ras.

Současně ale pro ni bylo těžké vytlačit z mysli to, co viděla v jeho černých očích, když se k ní přiblížil. Přitahovala ho, věděla to. Ale muže je možné okouzlovat, aniž by to byla láska. Samotná fyzická přitažlivost nikdy nestačí. Ona ho miluje. Nic menšího než láska stejně velká jako její by jí nestačilo. Tess pevně stiskla víčka. Raději by se měla pokusit usnout. Naříkání nad budoucností nemá žádný smysl.

Soustředila se na pravidelné a pomalé dýchání. O několik minut později už vplula do neklidného spánku.

Matt navštívil pět telegrafních úřadů, než našel ten, v němž pracoval úředník se jménem Collier. Napsal na telegrafický blanket zprávu pro jednoho ze svých agentů, kterého vyslal do jiného města. Zmínil se v něm, že jeho sestřenice Tess Meredithová utrpěla zranění od neznámého útočníka, takže nebude dva dny v kanceláři. Doporučil mu, aby se kontaktoval se starším agentem Rileyem Blairem, pokud by potřeboval nějakou pomoc dříve než ve čtvrtek. Pak se podepsal celým jménem.

Podal napsanou zprávu úředníkovi a pozorně se díval, když ji Collier četl a došel k Tessinu jménu. Nijak výrazně nezareagoval. Snad jen téměř nepostřehnutelný pohyb svalů na rukou a lehké zachvění víček. Ale stačilo to. Ten muž Tessino jméno znal a nyní věděl, že její „bratranec“ je detektiv.

Matt si nenápadně prohlédl kancelář. Nejdříve si všiml vycházkové hole ve stojanu na deštníky a drahého svrchníku na věšáku. Klidně by se vsadil, že v té holi je ukrytá dýka. Musel násilím potlačit chuť skočit za přepážku na muže, který Tess poranil. Ale dokázal se ovládnout. Ještě ne. Musí mít napřed dostatek důkazů, aby toho muže dostal do vězení. Musí být schopen prokázat, že Collier Tess záměrně napadl a proč.

Collier ukončil počítání ceny telegramu a řekl Mattovi částku. Matt mu podal bankovku a čekal na vydání zpátky. Collier se spletl nepochybně známka neklidu a musel znovu odpočítat drobné nazpět.

Vyslal k Mattovi nucený úsměv. „Odejde to okamžitě, pane Davisi.“

„Děkuji,“ odpověděl Matt. Když si vkládal drobné do kapsy, ujistil se, že má dostatečně odhrnutý plášť, aby muž zahlédl jeho nůž.

Collierovy oči se rozšířily jako polévkové mísy.

Matt vystrčil bradu a přimhouřil zrak. „Ještě jste neviděl lovecký nůž?“ zeptal se klidně. „Považuju ho při své práci za mnohem vhodnější než pistoli.“

Mladý muž nemohl od nože odtrhnout oči. „Už jste ho někdy použil?“

Mattovy tenké rty se roztáhly v chladném úsměvu. „Ano.“

Collier sklopil oči. „Děkuji vám za návštěvu, pane.“

„Není zač. Rád podporuji přátele své sestřenky.“

Muž strnul na místě. „Přátele?“

„Samozřejmě nejde o vás, pane Colliere,“ uzemnil ho Matt. „Ale myslím, že vaše manželka Nan je kamarádkou mé sestřenice Tess.“

Muž zaváhal a pak se otočil. Očividně zbledl. „Ano. Nan ji zná. Chodí společně na ta zpropadená ženská shromáždění. Měl byste vědět, co jsem zjistil. Nan tajně opouští náš byt dva večery v týdnu, když jsem v zaměstnání. Zakázal jsem jí na další schůze chodit.“ A ještě vřeštivě, alespoň pro Mattovy uši, dodal: „V sobotu večer došlo k šarvátce a ty ženské se dostaly přímo do jejího středu. Všichni o tom mluví. Jsem moc rád, že Nan byla v čase, kdy se to stalo, se mnou doma a že jsem jí nedovolil vzdálit se z mého dohledu.“

To byla dlouhá promluva, přesně vypočítaná, pomyslel si Matt. Měl uvěřit, že Collier má pro dobu Tessina zranění alibi. Matt na to ani na minutu neskočil, ale nebyl ještě v postavení, v němž by mohl tvrzení tohoto muže vyvrátit.

„To jste měl štěstí,“ souhlasil Matt s nehybnou tváří. „Což nelze tvrdit o muži, který Tess zranil. Najdu ho. A až se tak stane, stáhnu z něj zaživa kůži.“

Collier polkl. „To by bylo nezákonné.“

„To, co udělal Tess, je také proti zákonům. Jenom zbabělec útočí na ženu.“

Collier, nyní viditelně otřesený, rychle řekl: „Doufám, že vyřídíte sestřence mé přání brzkého uzdravení. A samozřejmě i přání od Nan. Neznám vaši sestřenici, ale nepřeji jí nic zlého.“

Matt mlčel. Jenom se upřeně díval. „Povím Tess, že už na shromážděních Nan neuvidí. Bude jí to určitě líto,“ řekl konečně.

Collier neklidně přešlápl a zatvářil se trucovitě. „Některé ženy využívají těchto shromáždění jako zástěrku pro své flirtování,“ zamumlal. „Zatracené ženské. Pořád kují pletichy.“

Matt se nehodlal zapojit do debaty na podobné téma. Ale byl vděčný za odhalení Collierových názorů, protože právě ony mohly být důvodem, proč na Tess zaútočil. Posměšně ťukl do klobouku. „Přeji příjemný zbytek dne, pane Colliere.“

„Na shledanou.“

Jakmile se Matt ocitl na druhé straně ulice, podíval se zpět ke Collierově kanceláři. Collier neposílal jeho telegram. Seděl u stolu s hlavou složenou v dlaních. Vypadal, jako by nesl tíhu celého světa.

Dobře mu tak, pomyslel si Matt rozhněvaně. Zatracený zbabělec, předstírá, že o útoku na Tess nic neví. Ta jeho poslední věta o ženách využívajících shromáždění jako výmluvu k obelhání svých manželů, byla velice podivná. Mohla by mladá paní Collierová zneužívat důvěřivosti Tess? Lze předpokládat, že skutečně obelhávala svého manžela a Collier se domníval, že Tess jí v tom pomáhá? Tess přece říkala, že Nan má dovoleno chodit jen na jedno shromáždění týdně, ale Collier tvrdí, že tajně odcházela z domu další dva večery navíc.

To dodávalo celé záležitosti nový úhel pohledu. Musí se na to dobře podívat. Tess je už v bezpečí. Collier se teď neodváží riskovat a vyvolat Mattův hněv, když ví, že by šel proti detektivovi. Ale co Collierová manželka? Pokud Collier neváhal brutálně zaútočit na cizí ženu, co může udělat vlastní manželce, kterou podezírá ze záletnosti? Uvažoval, zda Collier svou ženu bije, a jestli Tess o ní ví něco osobního. Zapsal si do paměti, aby se jí na to ještě večer zeptal.

Tess seděla v posteli vysoko podepřená v krajkovém župánku, který jí paní Hayesová vyprala. Vlasy měla stažené dozadu a svázané žlutou stuhou.

Působila velice mladistvým dojmem, stále bledá a rozbolavělá, ale už v lepšícím se stavu.

Když Matt vstoupil do pokoje, zvedla k němu obličej. „Dneska jseš tu brzy,“ poznamenala.

„Vybral jsem si volný večer,“ odpověděl se smíchem a sundával si klobouk a plášť. „Jen si to odložím do svého pokoje a hned jsem zpátky.“

Vrátil se za minutku a zamračil se, když zjistil, že paní Hayesová není přítomná.

„Šla domů udělat večeři manželovi. Pracuje jako kapitán na vlečném člunu,“ vysvětlovala Tess. „Tahá ty obrovské lodě, když přijíždějí do přístavu. Má se dvěma syny vlastní člun. Nejsou bohatí, ale žijí poměrně v dostatku.“

„Tak kdo je tady vlastně detektivem?“ řekl Matt.

„Mohla bych se to naučit.“

„O tom ani na okamžik nepochybuji. Jak se cítíš?“

„Nazlobeně a hloupě,“ odpověděla. „Zjistils, kdo to udělal?“

„Mám určitou stopu,“ řekl neurčitě a přitáhl si židli. Nechal dveře otevřené dokořán, aby neporušil pravidla společenského chování. Posadil se a zkřížil dlouhé nohy. „Tess, zmínila se ti někdy paní Collierová o jiném muži než o svém manželovi?“

Tess si ho ostražitě prohlédla. „Ne. Proč mi, pro všechno na světě, kladeš takovou otázku?“

„Odpověz mi. Je to důležité.“

Vzdychla a klesla zpět do polštářů. „Nevím, jestli se s někým stýká,“ přiznala po chvíli. „Jednou nebo dvakrát přišla na shromáždění, když jsme už končily. Několik večerů se mnou nejela kočárem domů. Domnívala jsem se, že přišla s některou jinou ženou a také s ní odešla.“ Podívala se přímo Mattovi do očí. „Jestli je manželovi nevěrná, tak ji vůbec neobviňuji. Je to tyran a hrubián. Myslím si, že ji mlátí. Nevím ale proč, protože Nan nedělá nic špatného.“

Na chodbě se ozvaly kroky a objevila se paní Mulhaneyová. Nakoukla do dveří a nervózně se usmála.

„Ach, navštívil jste sestřenici, že ano?“ řekla k Mattovi, očividně spokojená s otevřenými dveřmi. „Mohu vám něco přinést, slečno Meredithová?“

„Děkuju, paní Mulhaneyová, ale paní Hayesová se vrátí každým okamžikem s trochou dušených ústřic. Ještě jsem to nikdy nejedla. Zní to docela zajímavě.“

„Zapomněla jsem, že jste žila daleko ve vnitrozemí,“ poznamenala paní Mulhaneyová. „Co dělal váš otec, má milá?“

„Byl lékařem.“

Paní Mulhaneyová se usmála. „No ne, to je úžasné!“

Matt se na ni upřeně díval. Přešlápla, znovu se usmála a spěšně odkráčela chodbou pryč.

Tess se tlumeně zasmála. „Ty nestydo,“ škádlila ho šeptem. „Tak mrazivý výraz tváře!“

Zašklebil se na ni. „Cvičím to dvakrát denně před zrcadlem.“ Zvedl se. „Myslím, že se pokoušela naznačit, že bych tady neměl být s tebou o samotě.“

Její oči posměšně zajiskřily. „Jsi snad můj bratranec, nebo ne? Tak proč bys se mnou nemohl být o samotě?“

To už se Matt přiblížil k čelu postele. Opřel se rukou o bílou kovovou pelest‘ a naklonil se jen několik centimetrů k jejímu obličeji. „Protože jen Bůh ví, co může muž udělat bezmocné ženě, když s ním zůstane sama a vydaná mu na milost!“ zašeptal.

Zasmála se. „Jak vzrušující!“

Dotkl se prstem špičky jejího nosu. „Vzrušení je ta poslední věc, kterou potřebuješ, mé děvče. Zavři oči a odpočívej, dokud se tvoje společnice nevrátí. Na mě čeká spousta papírování.“

„Díky,“ řekla, náhle naprosto vážná. „Musels být velice tvrdý na doktora. Byl z toho celý pryč.“

„Proč jsi mi neřekla, že ti nezašil ránu pořádně?“

„Pořád jsem chvílemi ztrácela vědomí,“ vysvětlovala Tess. „Nevzpomínám si, že bych se někdy cítila tak zle a bezmocně.“

Matt stiskl čelisti. „Už tě nikdy nikdo nezraní, to ti slibuju,“ prohlásil.

Pohlédla na něho něžnýma dojatýma očima. „Opravdu se o mě velice staráš. Musí to být pro tebe zvláštní pocit, když na tobě někdo závisí, i když jen trochu, je to tak?“

„Ano je, protože jsem byl tak dlouho úplně sám.“

„A to máš rád. Já vím. Pokusím se, aby se nic podobného už nestalo. Normálně jsem naprosto soběstačná.“

Tvář měla bledou a staženou. Matt z vlastní zkušenosti věděl, jak taková zranění bolí. „Zkus si trochu odpočinout. Jestli mě budeš potřebovat, zavolej.“

„Určitě ne, ale děkuju.“ Očima přelétla jeho tvář. „Jsi unavený, je to tak? Je mi líto, že jsem tě stála tolik spánku…“

Umlčel ji přitisknutím prstů na její měkká teplá ústa. „Nechci žádná slova díků.“

Sklopila oči. Rty pod jeho prsty ji brněly. Musela se sebou bojovat, aby je nezlíbala.

Na schodech se ozvaly známé kroky paní Hayesová, které přiměly Matta odstoupit od postele, takže stál ve dveřích, když se starší žena objevila. Nesla na dřevěném podnosu džbán, misku, lžíci a ubrousek. „Půjčila jsem si to dole v kuchyni,“ poznamenala s úsměvem. „Zdravím vás, pane Davisi. Máte chuť na trochu mých ústřic? Jsou čerstvé, dělala jsem je na večeři.“

„Děkuju, ale ne. Už jsem jedl. Spi dobře, Tess.“

„I ty, Matte.“

Vyšel ven a tentokrát za sebou dveře zavřel. Tess dušené ústřice chutnaly a bavilo ji povídat si s paní Hayesovou. Ale přemítala nad vztahem paní Mulhaneyové. Ta žena očividně nebyla s Tess spokojená vlastně s ničím, co se jí týkalo. Zdálo se, že domácí paní hledá jakoukoliv záminku, aby ji mohla z penzionu vystrnadit. Ty úvahy stačily, aby Tess zůstala skoro celou noc vzhůru. Netušila, jak by zvládla život bez Matta. Jejich vztah byl najednou tak jiný. Celá se chvěla, jakmile pomyslela na radost, jakou cítí, když je jí nablízku. Musí najít nějaký způsob, aby se s tou nespokojenou domácí paní spřátelila, dokud je ještě čas.

KAPITOLA PĚT

Na konci týdne Tess vstala. Cítila se docela dobře a plná sil. Kromě občasného bodnutí ve stezích, které jí měl lékař vytáhnout až ve středu, neměla žádné potíže.

Matt ji vzal v sobotu do nedaleké cukrárny a koupil jí zmrzlinový pohár s ovocem, který podávali ve sklenici tulipánovitého tvaru s kopcem šlehačky ozdobené třešní. Pohár představoval ten nejkouzelnější výtvor, jaký kdy viděla a natož ochutnala, a její ohromení Matta velice potěšilo. Jakmile Tess něco vzrušilo, připomínala chováním malé dítě.

Pochválil jí slušivé černé šaty se zeleným lemováním, ale nelíbil se mu její obrovský klobouk se širokou střechou a ozdobným peřím. Ty ženy a jejich praštěné názory na módu, pomyslel si Matt. Při každém závanu větru ztrácel klobouk více peří než střelená křepelka.

Míchal svou sladovou limonádu s čokoládou a usmíval se nad Tessinou neskrývanou radostí z poháru.

Tess se s očividnou zvědavostí rozhlédla kolem a Matta zaujalo její napjaté soustředění. „Na co zíráš, Tess?“

Překvapeně mu pohlédla do očí. „Nu, vzpomněla jsem si jenom na něco, co vykládala jedna z dívek na shromáždění,“ odpověděla a v rozporu se slovy se poněkud znepokojeně zasmála. „Nevím, jestli ti to vůbec můžu říct, na veřejnosti.“

Matt pozvedl tmavé obočí a mile se usmál. „Jen do toho. Snaž se.“

Naklonila se blíž k němu, takže její rty se ocitly jen pár centimetrů od jeho ucha a cítila kořeněnou vůni vody po holení. „Tvrdila, že tyhlety zmrzlinové cukrárny, zejména ty, které vedou cizinci, jsou doupata neřestí. V zadních místnostech prý probíhá obchod s děvčaty a děje se to také v zábavných parcích a bruslařských kluzištích!“

Matt vybuchl takovým smíchem, až se ostatní návštěvníci cukrárny ohlíželi.

„Přestaň,“ zamumlala Tess a poklepala ho lehce po rukávu. „Lidé na nás koukají.“

Naklonil se k ní. „Zapomnělas jmenovat železniční skladiště,“ zašeptal.

Tess vzdychla. „Jak to mám vědět? Většinu života jsem strávila v divočině“ ztišila hlas „s málo civilizovanými lidmi!“

V Mattových černých očích zajiskřilo. „Jako jsem já?“

Prohlížela si jeho hezký obličej. Bylo těžké zapomenout na Havrana druhého ze svého raného mládí, nosícího až na záda padající válečnou čelenku viditelné znamení jeho statečnosti, protože každé péro představovalo jeden odvážný čin , s tváří pomalovanou osobními tajemnými symboly, stejně jako jeho válečný kůň.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Potřásla hlavou. „Vzpomínala jsem,“ odpověděla tiše. „A tobě by se to asi zrovna nelíbilo, tak se raději neptej na co.“ Usrkl si limonády a pak ji znovu začal nepřítomně míchat dlouhou lžičkou. „Bylo to hrozně dávno, je to tak?“ zabručel a vzhlédl k jejím očím. „Tenkrát jsme byli jinými lidmi.“

„Ty opravdu ano,“ souhlasila a sama se podivila, jak k tomu našla odvahu.

„V jakém smyslu?“

„Nestyděl ses za svůj lid.“

To byla chyba a Tess si to okamžitě uvědomila. Mattova ruka se sevřela na silném skle poháru. Nepromluvil, ale jeho černé oči ano. Poklesly dříve než jeho rozohnění.

„Říkala jsem ti, že se nemáš ptát.“ Cítila se hrozně nepříjemně. „Je mi to líto.“

Nepromluvil. Strnule dopil svou limonádu. „Už jsi dojedla?“ zeptal se po chvilce silně odměřeným tónem.

Přikývla.

Matt vstal, nechal na stole spropitné a odváděl ji ke dveřím.

„Omluvila jsem se ti,“ ozvala se, když prošli kolem půlky bloku.

„Neumíš si vůbec představit, co cítím,“ řekl zadýchaně, „jako příslušník takového národa. Ostatní sedí a hladoví v rezervacích, umrzávají, pijí zakázanou whisky a stěžují si na nedostatečné příděly potravin a špatnou kvalitu přikrývek.“ Zastavil se s očima zdviženýma k vrcholkům mrakodrapů. „Přišel jsem do Chicaga s prázdnýma rukama. Škudlil jsem, šetřil a studoval. Učil jsem se. Dělal jsem ty nejdrobnější úkoly, které mi nabídli, cokoliv, co mi mohlo pomoct v postupu. Za dva roky tedy nyní už skoro tři jsem skončil u Pinkertona a otevřel si vlastní detektivní agenturu. Začalo se mi dařit dobře, protože jsem byl ochoten udělat něco pro to, co jsem chtěl.“

„Ty jsi ale dostal příležitost, kterou jiní neměli,“ poznamenala Tess a pohlédla mu do tváře. Musela se dívat vysoko, hodně vysoko. „Někteří z nich mají tuberkulózu a jiní jsou zmrzačení. Někteří ztratili tolik členů rodiny, že se bojí chopit příležitosti. Pořád existují takoví, kteří nechtějí být závislí na podpoře bělochů, ale nemají jinou možnost. Je jich příliš málo, aby bojovali, jsou příliš hrdí, aby žadonili, příliš málo vzdělaní nebo informovaní, aby věděli kde začít s pokusem o nový život. Tys měl štěstí.“

„Příliš velké štěstí,“ namítl. „Pro boží smilování, copak to nechápeš?“ Podíval se dolů na ni zmučeným zrakem. „Nyní nepatřím nikam! Nemohu se vrátit k válečným barvám a lovu bizonů, ale také nikdy nebudu bělochem.“

Položila mu ruku v rukavičce na paži. „Přinesl sis tajemný oblak kolem sebe. Nikdo tady přesně neví, odkud jsi přišel, ani jaký je tvůj původ. To se vůbec nemusí změnit, pokud nebudeš chtít. Chicago je velké.“

„Ne dost velké, aby člověk unikl předsudkům,“ odpověděl ostře. „Nebo sis toho nevšimla?“

Povzdychla. „Samozřejmě že jsem si všimla. Nemohu změnit svět. Mohu se jen snažit ze všech sil, aby to šlo mimo nás. Ani ženy to teď nemají lehké. Víš dobře, čím musím procházet, abych mohla vykonávat práci ošetřovatelky. Pořád nedokážu pochopit, proč to lidé považují za neslušné povolání.“

Mattovo zachmuření se začalo rozplývat. Roztáhl rty v nejistém úsměvu a sklonil se k ní. „Koukáš se na nahé mužské,“ prohlásil škádlivě.

Zmateně zrudla. „Většinou… určitě ne!“ bránila se. Nedokázala se na něho podívat. Nesla v sobě tajemství o jejich společné minulosti, o kterém vůbec nic nevěděl.

„Jak se tomu dá vyhnout?“

„Přivolá se sanitář nebo lékař!“ Vzrušeně se dotkla prsty široké střechy klobouku. „Především je neslušné o tom mluvit!“

Zasmál se. „Zdá se, že oba nás neodbytně láká říkat jeden druhému neslušné věci.“ Otočil se a vzal ji pod paží. „Možná jsme oba přecitlivělí.“

„Jeden z nás určitě,“ souhlasila.

Štípl ji jemně do ruky do té zraněné a přiměl ji poskočit. „Já citlivý nejsem.“

„A krávy létají,“ zabručela.

Matt ji vedl až na roh a pak přes širokou ulici. Museli se vyhnout kočárům, ale i několika automobilům, protože ve městě se již objevilo několik těchto hypermoderních vynálezů. Matt však tyto vymoženosti nenáviděl od chvíle, kdy ho v Atlante přinutili do takového nasednout při práci na případu jednoho přítele.

„Setkala ses někdy s Naniným manželem?“ zeptal se, když se ocitli v úplném bezpečí na druhé straně ulice.

„S manželem Nan Collierové, Dennisem? Ne. Chtěla jsem ji navštívit, ale říkala, že to není dobrý nápad.

Jelikož její manžel nesouhlasí s ženským hnutím, domnívala se, že by byl hrubý na každou její kamarádku, kterou by pozvala domů.“

Matt zaváhal. Nevěděl, kolik jí toho může povědět. Právě se dostávala ze šoku po útoku, který ji dost vyvedl z míry. Koneckonců to ani nepotřebuje vědět. Ale bylo těžké jí to neříct. Lze předpokládat, že se ten člověk o to pokusí znovu? Nebo může nečekaně navštívit domov Nan? Matt by ji za těchto okolností nemohl chránit a Collier by k ní měl neomezený přístup.

„Něco mi zatajuješ,“ poznamenala s přimhouřeným zrakem.

Vrazil si ruce do kapes a pohlédl na ni. „Ano, je to tak. Vím, kdo tě bodl.“

Měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. „Vážně? Kdo?“

„Byl to manžel tvé přítelkyně Nan, Tess,“ odpověděl zachmuřeně.

Přitiskla si ruce na krajku u krku a v duchu proklela korzet, který jí ubíral ještě více dechu než překvapivé oznámení. „Nebesa! Jseš si jistý?“

„Ano. Našel jsem ho a přesvědčil se, že je to on. Ale trochu jsem ho varoval, Tess, a nevěřím, že by tě ještě obtěžoval.“

Zavrtěla hlavou. „Nemohu tomu uvěřit. Prostě tomu nemohu uvěřit. Proč?“

„Protože si myslel, že jsi spolupachatelka.“

„Prosím? Nerozumím.“

Rozhlédl se kolem. Nikdo z kolemjdoucích si jich nevšímal, ale neměl chuť probírat soukromé věci na veřejnosti. „Pojď se mnou.“

Dovedl ji k lavičce z tepaného železa ve stínu stromů. Usadil ji a posadil se vedle ní.

„Kolik toho o Nan Collierové opravdu víš?“ začal.

„Mnohem méně než o tobě,“ přiznala.

Nevšímal si mírně rýpavého tónu v jejím hlasu. „Podezírám ji, že má možná nějaký skrytý románek, Tess.“

Její tvář ztuhla. „Románek? Myslíš, že se jako vídává s někým dalším kromě svého manžela?“

„Ano a využívá shromáždění ženského hnutí jako krycí zástěrku. Collier ji třeba podezírá, nebo ji dokonce přistihl a tebe obviňuje jako spoluviníci. Může si myslet, že jí třeba pomáháš stýkat se s milencem.“

„Jako bych se dokázala podílet na tak nečestné věci!“ prohlásila rozzlobeně. „Já to vím, ale pro Colliera jsi naprostou cizinkou. Mimo to ten muž se téměř neovládal, když na něco takového narážel.“

„Ty víš, o koho jde? Myslím muže, se kterým se Nan stýká?“

„Ještě ne. Ale zjistím to. Jeden z mých detektivů paní Collierovou sleduje. A ty ji nesmíš varovat, Tess,“ dodal důrazně. „Namočila ses do něčeho velice nebezpečného: Muž, který neváhá zaútočit dýkou ukrytou v holi na ženu uprostřed davu. Mimoto si vůbec nemyslím, že tě chtěl jenom zranit. Spíš se domnívám, že tě hodlal zabít.“ Matt měl na tváři zachmuřený výraz.

Tess vyrazila tichý, přerývaný povzdech. „Ale já o žádném románku nevím,“ prohlásila ochraptěle.

„Uvědomuju si to. Ale pouhé moje slovo, a dokonce i výhrůžka nemusí stačit, aby ho přesvědčily. Ba ještě hůř, zdá se, že má určité spojení –“ Tady se na sekundu odmlčel, než dodal: „Určil jsem na tento případ svého nejchytřejšího mladého agenta, Tess. Odpoledne mi ohlásil určitou informaci, která je… mohu říct, že je alarmující, pokud je pravdivá. Nechci ti prozradit víc, dokud nebudeme mít příležitost všechno podrobně prozkoumat, vyhodnotit a uzavřít.“

Tess byla z tohoto odhalení celá zmatená.

„Teď, když to víš,“ pokračoval Matt, „budeš opatrnější a dáš si větší pozor. Nevidím žádný důvod proč tě ochraňovat. Vědomost znamená určitou svobodu, Tess.“

„Zuřila bych, kdyby sis tohle všechno nechal pro sebe. Nebojím se tvrdých faktů.“

„Já vím.“

Vzhlédla k němu zpod střechy klobouku pátravýma zelenýma očima. A v tom okamžiku věděla, že Matt dychtí stejně jako ona být alespoň na pár chvilek osvobozen od této nové, znepokojivé situace. Proto zlehka prohlásila: „Možná bys mi mohl půjčit ten svůj hrozivý nůž.“

„Uřízla by sis jím ruku,“ odvětil se smíchem.

„Umím střílet z luku a stahovat kůži z vysoké.“

„Když ti bylo čtrnáct.“

„Myslíš si, že jsem ty věci přestala dělat, jak jsi odešel do Chicaga?“ zeptala se povýšeně. „V Lame Deer zůstali tví bratranci, kteří po masakru také opustili Jižní Dakotu. S některými jsem se docela dobře seznámila.“

„Věděl to tvůj otec?“

„Jistě.“

„A souhlasil?“

„Můj otec mě nikdy nedokázal před ničím, co jsem opravdu chtěla, zastavit, jak dobře víš. Byl přesvědčený, že to, co mě učíš, se pro mladou dámu naprosto nehodí. Ale já přece nikdy nepředstírala, že jsem dáma.“

„A přece jsi, Tess.“ Díval se na ni uznalým pohledem. „I přes tu tvou hroznou náladovost a pobuřující nezávislost.“

„Nejsem náladová, pane. Jenom mám občas podivné názory.“ Náhle ji přestalo jejich škádlení bavit. Zvážněla a zeptala se: „Matte, a co Nan?“

„Co tím myslíš?“

„Nemůže jí ublížit? Myslím, když byl schopný mě zranit… dokonce snad zabít, neměli bychom se o Nan obávat? Chci říct, jestli se k ní nebude chovat ještě hůř, když si myslí, že je mu nevěrná a“

„Zjistil jsem, že ji poměrně pravidelně bije,“ odpověděl Matt. „Sousedé dokonce při jedné takové příležitosti vyzývali její starší sestru, aby zasáhla. Ale když tam s manželem přijela, Nan přísahala, že spadla ze schodů. Odmítla s nimi odejít, ani nedovolila sestře, aby zavolala policii.“ Výraz jeho tváře ztvrdl. „Není zajímavé, jak daleko dokáže žena zajít ve svém úsilí chránit brutálního manžela?“

„Možná se bojí, že by ji zabil, kdyby ho poslala do vězení a on pak vyšel ven. Mnoho žen toleruje násilí jako menší zlo než se dát zabít. Jinými slovy, taková žena chrání svou vlastní bezpečnost,“ dodala Tess smutně. „Mnohé z těch týraných žen má děti a nejsou schopny se samy živit, nemají rodinu, která by jim pomohla. Jestliže jsou takto na manželovi závislé, co mohou dělat – jít snad… nu ano, jít si vydělávat na živobytí na ulici?“

„Zatracený život,“ řekl chladně Matt, protože viděl způsoby, jakými mnoho mladých žen končí své ubohé životy.

„Přesně toto je příčinou, proč naše skupina pracuje tak usilovně na změně chování společnosti vůči ženám,“ pokračovala Tess. „Muži, většina z nich nechce vidět modřiny a ponížení žen, protože přesvědčili sami sebe, že si ženy takový trest zasloužily. Muži drží pospolu jako lepidlo, jakmile některému hrozí zákonné potrestání.“

„Rozhodně ne všichni.“

Zvedla k němu oči. „Ty ne,“ řekla tiše. „Bez ohledu na provokaci, nejseš ten typ, který by zranil kohokoliv, kdo je bezbranný.“

Vesele se zasmál. „Myslíš si, že mě velice dobře znáš.“

„Část tebe je zavřená kniha,“ přiznala zamyšleně. „Ale já vím, že bys nikdy nezaútočil na nějakého nepřítele, ani na nenáviděného nepřítele, který by se nedokázal bránit.“

Na to neodpověděl. Nevidoucíma očima hleděl někam ke vzdáleným budovám.

Tess si neklidně pohrávala s kabelkou. „V minulosti jsi nebyl tak mlčenlivý.“

„V minulosti jsi byla dítě.“

„Nerozumím.“

Otočil se k ní. „Proč jsi odmítla nabídku toho vojáka tam v Montaně?“

„Byl to řezník!“ zvolala.

„Jsi v polovině mezi dvaceti a třicítkou,“ pokračoval. „Tvůj otec mi několikrát říkal, že se zřejmě nezajímáš o muže, protože jsi odmítala společenské události, dokonce i tanec. Proč?“

Výrazně ohnuté prsty v rukavičce sevřely kabelku. „Většina mužů mi jde na nervy.“

„To není odpověď,“ odsekl.

Podařilo se jí odtrhnout zrak od jeho obsidiánových očí a přenést pohled přes rozhodná ústa až na kravatu. Srdce jí bláznivě bušilo. Měla chuť vyskočit a rozběhnout se pryč, popud tak nepodobný její statečnosti, který ji ohromil.

Mattova dlouhá paže sklouzla po lavičce za její záda. Naklonil k ní hlavu, takže mohl vidět pod stříšku jejího klobouku. Oči upíral nehnuté do její zrudlé tváře.

„Jsem já tím důvodem, proč ses nevdala?“

Na několik okamžiků slyšela pouze jeho dech u své skráně.

Její poddajnost ji prozradila. Tess vůbec nebyla poddajná. Naopak, byla vznětlivá a prostořeká. Vidět ji v tomto stavu bylo elektrizující. Něžně se dotkl její kulaté brady a nadzvedl jí tvář.

Palcem jemně projel po plném spodním rtu a vyvolal v ní pocit, z něhož se viditelně roztřásla. Matta to málem stálo sebeovládání. Aniž by padlo jediné slovo, bylo mu v tom okamžiku všechno jasné. Její nedostatek vřelého nadšení vůči ctitelům, její příjezd do Chicaga, její odmítnutí zapojit se mezi místní společnost. Tess uhnula očima před i jeho pohledem.

Odtáhl ruku a hlasitě vzdychl. Náhle jako by se j ocitl v nějakém jiném městě, ještě vzdálenějším. 1 Omráčilo ho to. Ztratil řeč. Neodvažoval se uvěřit ‚[ tomu, co spatřil v její půvabné tváři.

Tess statečně ignorovala jeho strnulý pohled i vzdychnutí, které následovalo. Vstala, jako kdyby se nic neobyčejného nestalo.

„Musím se už vrátit do penzionu,“ prohlásila upjatě. „Pořád se cítím z toho zranění slabá.“

„Jak si přeješ.“

Nenabídl jí rámě. Kráčel mlčky vedle ní, pohroužen do trýznivých myšlenek.

Otevřel jí branku, ale zůstal na druhé na straně, když se zavřela. „Nebudu několik příštích dní doma kvůli případu, na kterém pracuju. Nezdržuj se v nemocnici po skončení směny,“ řekl jí, jako by se neudalo nic závažného. „Jdi okamžitě ke kočáru a ověř si, že tě veze Mick Kennedy – pouze Mick Kennedy. Rozumíš?“

Přikývla.

„Být sama venku je pro tebe nebezpečné,“ dodál důrazně.

„Jako by tě zajímalo, jestli nepřistanu ve škarpě s nožem v zádech!“ prohlásila nespravedlivě. Její výbuch hněvu ho překvapil. Tak procítěný poukaz na nedostatek jeho zájmu ho hluboce zraňoval. „Pokud se týče mého pobytu venku, budu dělat, co se mi zlíbí a ty… ty můžeš… Ach!“ Ukončila proslov výbuchem vzteklého zaprskání, když nenašla vhodná slova.

Bez ohlédnutí vyšla po schodech a vstoupila do domu. Možná kdyby se chovala normálně, tak by se začala i normálně cítit. Takhle se po jeho ponižujících dotazech ohledně jejího milostného života nedokázala na něho ani podívat. Jedno je jisté, nemiluje ji. Během let vyjadřoval dostatečně bezostyšně svůj názor na bílé ženy a i neznámí lidé věděli, co si myslí o dětech ze smíšených manželství. Stavěla hrad z písku v příboji, a to musí skončit.

Zdvořile se usmála na paní Mulhaneyovou a rychle vybíhala po schodišti, aby ji domácí paní nestihla oslovit. Cítila se pod touto střechou čím dál tím nepříjemněji. Rozhodla se, že se co nejdříve musí přestěhovat někam dál od Matta a jeho příliš konvenční domácí paní.

To si ale vyžádá jistou opatrnost, uvažovala, protože penzionů se špatnou pověstí bylo mnohem více než těch dobrých. Nechce přece skončit jako oběť obchodu s bílým masem! Možná některá z ošetřovatelek nebo žen ve hnutí bude vědět o důstojném místě, kde by se mohla ubytovat.

Všechno, co cítila, bylo náhle venku. To bylo jasné. Matt ví, jak se cítí, a přitom k tomu vůbec nic neřekl. Nedokázala snést, s jakou lítostivostí na ni hleděl. Raději si sama zlomí srdce, než aby si ho nechala rozdrtit na padrť.

Tess uvítali zpátky v nemocnici v pondělí po víkendu, v němž Matta vůbec nezahlédla. I přes bodání ve zraněné paži byla ráda, že je zase v zaměstnání. Na zlomené srdce není lepšího léku než práce.

Mladík po amputaci, Marsh Bailey, byl šťastný, že ji vidí. „Zoufale se mi po vás stýskalo,“ řekl a oči se mu rozjasnily, když se Tess zastavila u jeho postele. „Starší sestry nemají kouska soucitu.“

Měly za sebou mnoho let, aby stačily zatvrdnout, pomyslela si Tess. Každá dobrá ošetřovatelka musí taková být, jinak by přišla o zdravý rozum. Mladý muž ji ale svou přítulností zneklidňoval. Začínal být Tess posedlý už před jejím zraněním a během její nepřítomnosti jeho city k ní očividně ještě zesílily. Cítila se nyní v jeho přítomnosti velice ne-j příjemně. Pro ni to byl pouze pacient, ale on od ní očekával víc než pouhé ošetřování.

„Napadlo mě,“ řekl rychle vzrušeným tónem, „že bychom mohli žít v jednom malém městě na sever odtud, až se vezmeme.“

„Marshi,“ vyhrkla Tess, „já si vás nevezmu.“

Jeho dech se zrychlil a oči se skelně leskly. „To musíte,“ odpověděl horlivě a uchopil ji za ruku. „Udržela jste mě při životě. Jenom vy. Musíte si mě vzít, jinak přestanu mít důvod žít! Vzali mi nohu, Tess. Jsem mrzák. Potřebuju vás!“

Odtáhla se a kontrolovala teploměr, než mu ho vsune do úst. „Buďte hodný chlapec,“ konejšila ho mírným, klidným, neutrálním tónem. „Zkontroluji vám puls.“

V očích se mu objevila bouře, což se odrazilo i v jeho tepu. Zamračila se, když cítila prudké bušení v zápěstí pod jistými chladnými prsty. Marshovo rozrušení pro ni bylo záhadou.

„Dali vám něco, Marshi? Nějaký lék?“ zeptala se, když pustila jeho zápěstí a zapisovala počet tepů do jeho záznamu. Neviděla žádný zápis o tom, že by mu byl v poslední době podán nějaký silný medikament.

„Ne,“ zamumlal kolem teploměru.

Vytáhla mu teploměr z úst a zkontrolovala výsledek. Horečku neměl. Ale ty sklovité oči ji znepokojovaly.

Opět ji vzal za ruku. „Musíte si mě vzít! Já… udělám si něco ze zoufalství, jestli ne!“

Jemně uvolnila ruku z jeho sevření. „No tak, Marshi, to nemyslíte vážně.“

„A udělám! Přísahám, že to udělám!“

Tess se zděsila vlastní hlouposti, s jakou dovolila, aby se situace takto vyhrotila. Neuvážený impuls laskavosti k vystrašenému mladíkovi, naslouchání jeho obavám, chlácholení a uklidňování –k čemu to vedlo! Rozhodně ho nechtěla povzbuzovat k žádným milostným návrhům, ale následky jejího chování byly děsivé.

„Marshi, byl jste na tom moc špatně,“ řekla mu. „Nyní už je vám lépe.

Je zcela přirozené, že si některý pacient oblíbí svou ošetřovatelku, stejně jako je přirozené, když těžce nemocná žena cítí náklonnost ke svému lékaři, který jí zachraňuje život. To přejde.“

Hleděl na ni divokým, příliš vzrušeným zrakem. „Nejde o žádnou náklonnost. Miluju vás!“

„To si jen myslíte,“ prohlásila klidně. „Slibuju vám, že to pomine. Musím teď navštívit další pacienty, Marshi, ale přijdu se na vás zase podívat.“ Usmála se na něho nezávazným, zdrženlivým úsměvem a odcházela od lůžka i s jeho kartou. Byl to jediný způsob jak situaci zvládnout, nevšímat si toho. Nemohla připustit, aby se jeho posedlost stupňovala.

Po zbytek dne toporně pokračovala ve svých povinnostech. Nejasně cítila Marshovy obviňující oči, které se na ni upíraly z druhého konce nemocničního sálu. Dostane se přes to, umiňovala si. Musí. Za několik dní ho propustí. Odjede na sever do domu strýce a tety, u nichž žil, a zapomene na ni. Není jiná možnost, protože ona v sobě nemá nic, co by mu mohla dát. Každá její myšlenka, každičký cit v ní, vše patřilo Mattovi už od doby, kdy jí bylo teprve čtrnáct let. I když to Matt nechtěl.

Nyní konečně měla určitý ventil pro svou trýzeň. Mohla věnovat svůj život práci ošetřovatelky, napomáhat ženskému hnutí a pokusit se netrápit pro Matta. Nebude mít žádnou radost z dětí, rodinného domova, manžela. Její život bude znamenat pouze službu a obětování. A bude-li někdy večer plakat pro to, co ztratila, nikdo se o tom nikdy nedozví.

V obětování se je určitá ušlechtilost, pomyslela si smutně. Možná jí to pomůže, aby neželela věcí, které nikdy nebude mít.

Dokončila pro ten den své úkoly a zamířila do šatny, aby se převlékla do civilního oděvu.

Když opět vyšla, úhledně oblečená v černé sukni, bílé krajkové halence a jednoduchém klobouku, všimla si nějakého většího rozruchu na konci sálu, ve kterém pracovala.

Zvědavě pospíchala uličkou a zastavila se právě v okamžiku, kdy doktor zvedl hlavu.

„Konec,“ oznámil. „Tady se už nedá nic dělat.“ Začal už vytahovat vzhůru prostěradlo, když se náhle zamračil. „Co je to tady?“

Zvedl malou tmavou lahvičku s korkovou zátkou. Otevřel ji a přičichl. „Opium,“ prohlásil rozzlobeně. „Spolykal celý obsah!“

Tessina bílá tvář vypovídala její příběh. Jedna ze starších sester si jí všimla a přistoupila k ní. Její tvrdé rysy poněkud změkly, když spatřila účinek Marshova úmrtí na Tessině tváři.

„Tess, byl závislý na drogách,“ řekla. „Vy jste to nevěděla?“

Tess beze slova zavrtěla hlavou, obličej bílý jako stěna.

„Musel si to sem nějak propašovat,“ dodal rozzlobený lékař. „Měl by být nějaký zákon proti takovým hnusným látkám! Právě opium mu přivodilo jeho úraz, jak víte. Byl tak zdrogovaný, že neviděl přijíždějící kočár a vkročil mu rovnou do cesty. A teď, když věděl, že nedostane žádnou práci a nebude si moct ten dryák koupit, skoncoval se životem.“

„Myslíte, že to nebylo… kvůli mně?“ zeptala se Tess roztřeseně.

Doktor viděl její bledou tvář a přistoupil k ní blíže. „Ne, má milá. Samozřejmě že ne,“ ujistil ji.

„Zabila ho pouze jeho vlastní slabost.“ Prudce se otočil a odešel.

Tess sledovala, jak ošetřovatelka Marshe zakrývá. Zkroucená tvář s otevřenýma očima a ústy zobrazovala křeč posledních okamžiků života před smrtí.

Tiše vzlykla a odvrátila se. Téměř utíkala, aby byla co nejdřív ven z nemocnice, daleko od své vlastní viny.

KAPITOLA ŠEST

Bylo tma a velmi pozdě. Prochladlá, ale přesto si nevšímající studeného větru, stála Tess na nemocničních schodech a dívala se za plynové lampy na ulici. Zdálo se neuvěřitelné, že se Mick opozdil. Ve skutečnosti to bylo poprvé, kdy se vynořila z nemocnice a nenašla tohoto bodrého Ira přikrčeného na kozlíku svého kočáru, dychtícího dovézt ji bezpečně domů.

Konečně se Mick Kennedy objevil v dohledu. Zručně přistavil své spřežení jen několik centimetrů od obrubníku. Mick se sám pasoval na jejího ochránce. Jak rád vykládal, staral se o ni tak, jako by se staral i o vlastní dceru, kdyby ještě žila. Bůh dej lehké odpočinutí její dušičce. Mick usilovně pracoval, aby vydělal peníze, které posílal rodičům do hrabství Cork v Irsku. Soudě podle jeho oblečení, uvažovala Tess, mu zůstávalo jen málo peněz poté, co zaplatil pronájem kočáru a stájové poplatky. Postupně si ho velice oblíbila a důvěřovala mu – nic běžného v tak velkém městě, jako je Chicago.

Mick seskočil dolů a pomohl jí nastoupit. „Nechci jet rovnou domů,“ řekla mu tiše. „Povozte mě nejdřív pár minut po městě, jestli vám to nevadí.“

„Vůbec ne, má panenko. Ošklivá směna? Určitě ano. Sám bych nechtěl pracovat na takovém místě, kde jsou všichni kolem nemocní. Takže se trochu projedeme. Ano, projedeme. Zabalte se pořádně do kožichu, ať nezmrznete.“

Mick zabouchl dvířka a Tess si přitáhla kolem těla medvědí kožešinu. Byl to dárek od vděčného zákazníka a Mick jí jednou doslova řekl: „Medvědí kožešina je pýcha mého kočáru.“ Hustá černá kožešina vrátila Tessiny vzpomínky do zim v Montaně, kdy doprovázela otce v lehkém kočáře na návštěvy nemocných v rezervaci. Před zimou je chránila úplně stejná kožešina.

Zvuk pravidelného klapotu koňských kopyt na tvrdé cestě ji ukolébával. Tess zavřela oči a v temném přítmí osamělosti dovolila slzám vytrysknout. Chudák Marsh Bailey. Myslel si, že potřebuje jenom ji… a všechno v jeho životě se srovná. Doktor přísahal, že ho zabil opiát, ale Tess znala pravdu. Její odmítnutí v něm vyvolalo hněv a beznaděj a přinutilo ho vzít si osudnou dávku. Možná ji tak chtěl potrestat za to, že je jenom laskavá ošetřovatelka, a ne milenka. Možná chtěl pouze uniknout ze své tragické a beznadějné situace. To už se nedozví. Zjistí vůbec někdy, proč ji Matt nemůže milovat způsobem, jaký by si přála – nebo na tom bude stejně jako Marsh Bailey, který neviděl do jejího srdce a mysli?

Otřela si rukavičkou horké slzy z tváří a měla pocit, že jí pukne srdce. Práce ošetřovatelky není vhodným zaměstnáním pro člověka slabé vůle a měkkého srdce, opakoval jí otec mnohokrát. I když lékaři a sestry musejí být citliví, potřebují také současně neustále ovládat své emoce, aby si udrželi od pacientů určitý odstup. Jinak by, jak otec tvrdil, nemohli plnit svoje úkoly. Představ si ty ubohé nemocné lidi závislé na plačící ošetřovatelce, vyplísnil ji otec během vypuknutí záškrtu. Nemohla zadržet pláč nad mrtvým dítětem, když jí řekl: „Musíš se vzchopit, Tess, jinak mi tady nejsi nic platná.“ Neobjal ji, ani nepovzbudil poklepáním na rameno nebo jiným uklidňujícím způsobem. Zůstal veskrze strohý. „Nesmíš přestat mít starost nikdy. Ale musíš v sobě uvěznit všechny city, aby tě nerušily v práci. Provozování medicíny vyžaduje silnou konstituci a chladné nervy. Teď si osuš slzy a pojď sem. Potřebuju, abys přidržela tohoto mladíka, zatímco mu budu čistit hrdlo!“

Vzpomínka na lekci, kterou jí otec uštědřil slovy i činy, jí pomohla obnovit sebeovládání.

Zvolna se uklidňovala, takže když konečně Mickovi řekla, aby ji odvezl domů, byla už sama sebou. Prozrazovaly ji pouze červené oči a nos.

„Teď jděte rovnou dovnitř a dobře se vyspěte, moje milá,“ radil jí Mick a lehce nadzvedl klobouk. „Ráno bude všechno vypadat vesele a příznivě!“

„Díky, Micku,“ odpověděla potichu.

„Dobrou noc!“

Vylezl zpátky na kozlík, s úsměvem jí pokynul a odjel.

Tess zvolna stoupala po schodišti k předním dveřím a tiše vykřikla, když se najednou ze tmy pod přístřeškem vynořil stín.

„Nejvyšší čas,“ vyhrkl rozzlobený Matt. „Kde jsi kčertu byla tak dlouho? Copak jsem ti neříkal, abys chodila rovnou domů? Proboha, ženská, musíš vystavovat svůj život nebezpečí jenom mně naschvál?“

Zachytila pronikavý pach doutníku, který kouřil, smíšený s vůní kolínské. Byl bez klobouku a plášť měl rozepnutý. V nejasném světle linoucím se z vysokých oken penzionu vypadal opravdu dost rozlícené.

„Poprosila jsem Micka, aby mě chvíli povozil kolem, než půjdu domů,“ vysvětlovala tiše. „Měla jsem dlouhou a těžkou směnu, Matte. Teď jsem hrozně unavená a chci jít do postele.“

Když chtěla projít kolem něho, chytil jí ocelovým stiskem paži a přitáhl ji k sobě tak blízko, až cítila žár jeho těla.

„Směna ti skončila zhruba před hodinou a půl,“ pokračoval neoblomně. „Chci vědět, kdes byla.“

Pokusila se vytrhnout z jeho sevření, ale nešlo to. „Nemusím ti nic vysvětlovat!“

„To si piš, že ano.“

Vtáhl ji zpět do stínu. Pevným sevřením paže ji přitiskl k sobě tak, že ohromením ztratila řeč.

Zatímco se pustila do křížku s těsným objetím, Matt sklonil hlavu a jeho tvrdá ústa našla ve tmě neomylně její.

Rozhodně to nevypadalo tak, jak si představovala, že bude první polibek cítit. Matt nebyl vůbec něžný nebo jakkoliv ohleduplný. Jeho rty zraňovaly, paže se svíraly kolem její šíje a tvrdá ústa jí tlačila hlavu veškerou silou do jeho svalnatého předloktí. Tess mu jen bezmocně škubala prsty za rukáv, zatímco stála jako přimrzlá k jeho tělu.

Dokonce i bolest byla po tolika dlouhých letech snění o vášnivém líbání Matta sladká.

Pak najednou tlak jeho úst ustal. Jeho rty se zvedly z jejích. Vzhlížela ve tmě k nejasným obrysům jeho obličeje.

Dýchal napjatě a zrychleně. Cítila pohyb jeho volné ruky. Dotkl se jí konečky prstů tváře, jako by chtěl zjistit její výraz. Palcem jí pohladil spodní ret. Byla jako hypnotizovaná. Jeho palec pronikl do mezery mezi jejími rty a pokračoval v hlazení. Nemohla ani dýchat.

Zalapala po dechu, když jí jemně rozevřel rty, sklonil hlavu a nahradil palec něžně sajícími ústy, z čehož se jí rozbušilo srdce. Rukou ji hladil po tváři a krku a něžně laskal jemnou kůži. Když se zhroutila na jeho tělo, změklá a poddajná, stala se jeho ústa neodbytnější, něžně zkoumající, škemrající, provokující.

Tess si uvědomila, že se děje něco zvláštního. Byla v tranzu. Kolena měla příliš slabá, aby ji udržela. Drobnou rukou visela vysoko na jeho rukávu. Cítila, jak ji Matt zvedá, takže se dostala ještě blíž k němu a její volná paže ho automaticky objala kolem krku.

Pohnul se jen tolik, aby našel oporu na zábradlí přístřešku. Opřel se o ně a posunul Tessino tělo tak, že se najednou ocitla mezi jeho nohama v tak důvěrné blízkosti, která ji svou novostí naprosto šokovala.

Zasténala obavami z horkých omamujících pocitů, které se rodily v jejím těle. Mattova ústa ji zbavovala smyslů.

Nedokázala ani pomyslet na to, že by se oddělily od jejích rtů, takže když začal zvedat hlavu, následovala jeho ústa a přitiskla se k němu celým roztřeseným tělem.

Potřebuje… Potřebuje něco víc. Objala ho ještě pevněji kolem krku a opět zasténala. Vydala zvuk podobný vzlyku, který jako by vyvolal v Mattovi explozi. Sevřel paže zraňující silou a pootevřel ústa. Ucítila, jak jeho jazyk jí proniká mezi rty. Nechala ho netrpělivě vtrhnout do vlhké temnoty. Celé tělo se jí chvělo jako v horečce. Třásla se silou těchto nových pocitů a bezděčně se tiskla k Mattovi instinktivním pohybem, který u něho vyvolal stejnou reakci.

Jednou rukou ji stále přidržoval, zatímco neúprosnými ústy hltal její, ale jeho druhá ruka se ocitla na jejím boku pod pláštěm. Posunovala se stále výše a Tess strnula, i když ne strachem. Prudce vydechla a její tělo se zkroutilo, takže Mattovy pátrající prsty mohly najít, co hledaly: jemnou, nádhernou hebkost jejích ňader pod pláštěm a halenkou, těsně nad korzetem pod lehounkým mušelínovým povlakem…

Kroky v domě je přinutily odskočit od sebe. Matt zatáhl Tess hlouběji do stínů. Dva obyvatelé penzionu prošli kolem prosklených vstupních dveří do salonu.

Matt tiskl Tess k sobě a snažil se zklidnit dech. Tess v jeho pažích byla málem před zhroucením u tělo se jí chvělo nově poznanou vášní.

Přitiskl si rukou její hlavu ke košili pod rozevřeným kabátem. Cítila, jak mu buší srdce.

Opět pohladil Tess po tváři a hrdle. Musel sebrat všechny zbytky sebeovládání, aby nesklouzl rukou zpět na hebkost jejích prsou.

Tess byla vzrušením bez sebe. A zmatená. Cítila se úžasně a podivně, jako by se v jejím těle usídlila jiná žena. Po tvářích se jí kutálely slzy.

Náhle se její nejhlubší a dosud nepoznané city úžasu, překvapení a zmatku slily do jediného pocitu prudkého studu. Povzbuzovala Matta, provokovala ho, dovedla ho až k takovému stupni důvěrnosti, který si ošklivil… alespoň ve vztahu k ní. Pokusila se ztlumit vzlyk, ale nepodařilo se jí to.

Přitiskl si její tvář ještě těsněji k hrudi. „Pšt,“ zašeptal. „Neplač.“

„Já se tak stydím,“ zamumlala.

Dotkl se rty jejích víček. „Přestaň naslouchat poučkám své viktoriánské výchovy. Jseš moderní žena. Copak jsi mi to stokrát netvrdila?“

„Ale ne dost moderní,“ popotáhla.

Hluboko v hrdle mu zazněl smích. „Zbabělce,“ škádlil ji tiše. „Jsi skutečně tak naivní, abys věřila, že hodní hoši a dívky to nedělají?“

Poněkud ztuhla. „Nedělají. A já nejsem hodná, tak je to.“

„Dělají a ty jsi hodná,“ odsekl. „Oba jsme ztratili kontrolu nad sebou. Není to nic, kvůli čemu bys musela plakat.“

„Dovedla jsem tě… povzbuzovala jsem tě “ Zmlkla, příliš v rozpacích, než aby větu dokázala dokončit.

„Ano, já vím,“ zabručel výsměšně. „Budu se tím honosit nejméně týden.“

Zachvěla se. „Bylo to nesprávné!“

„Nic takového,“ odpověděl. Pohladil ji po rozcuchaných vlasech a všiml si, že během uplynulých minut divokého rozbouření ztratila klobouk i sponky. „Hned tvůj klobouk najdu,“ řekl, „jen co se mi přestanou třást nohy.“

„Opravdu se ti třesou?“ otázala se impulzivně. „Moje také.“

Opět se zasmál a v tom veselém okamžiku se jeho obavy rozplynuly. „Tess, tys ještě nikdy neochutnala mužské rty?“

„Jistě že ne,“ přiznala se. „A určitě ne tak… takovým způsobem!“

Její zmatek v něm vyvolal potřebu poskytnout jí ochranu. „Jakým způsobem?“

Skryla si tvář na jeho hrudi. „Však víš.“

Pohladil ji po zátylku a rty se dotkl spánku. „Ach jo, kéž by se tak vrátily nespoutané, svobodné časy,“ zašeptal chraptivě, „kdy jsme mohli ležet vedle sebe ve vysoké trávě u řeky a učit jeden druhého dotekem a ochutnáváním bez vměšování se domácnosti plné cizích lidí!“

Tess objevila záblesk humoru v jeho zklamaném hlasu a zasmála se. „Plazili by se přes nás hadi a moskyti by nás sežrali zaživa.“

I Matt se zasmál. „Asi ano.“ Dotkl se jejího ucha. „Už ses přestala třást?“

„Trochu.“

Pustil ji a sehnul se pro její klobouk. „Ve tmě nevidím jehlice. Kolik jsi jich měla?“

„Jenom jednu, s perlou na konci. Ach bože, otec mi ji dal minulý rok k narozeninám. Doufám, že jsem o ni nepřišla.“

Matt stále hledal na zemi. „Tady je!“

Zvedl jehlici a vtiskl ji Tess do ruky spolu s kloboukem. „Raději se pokus znovu si ho nasadit, jinak se dostaneme do středu drbů, až vejdeme dovnitř.“

Nahmatala si uzel vlasů, nasadila klobouk a upevnila ho jehlicí. „Vsadím se, že jsem celá rudá.“

„V to doufám,“ zažertoval Matt.

Praštila ho do rukávu. „Ty sukničkáři!“

„Dobrý bože, jsi tak úžasná,“ poznamenal Matt proti své vůli.

„Už to nikdy nedělej,“ řekla přísně. „Nepodaří se ti uvrhnout mě do života v hříchu.“

„O tom se mi ani nesnilo,“ bránil se s posměšnou vážností.

Tess postoupila do světla, poněkud neklidná, jak asi vypadá. Otočila se. „Jaké to je?“ zeptala se nesmírně ustaraně.

Postoupil blíž k ní. Nyní už byl opět zamračený jako vždycky, až na výraz očí. „Plakalas,“ zjistil náhle. „A to ještě než jsem se tě vůbec dotkl. Proč?“

Vzdychla. „Protože Marsh Bailey dneska spáchal sebevraždu.“

„Tess!“

„Měl lahvičku opia. Doktor povídal, že se pře-dávkoval a že byl závislý na drogách. Amputace nohy by mu prý znemožnila v tom pokračovat.“ Otřela si další slzy pomačkaným kapesníkem a vrátila ho do kapsy na sukni. „Aby hrom do toho udeřil. Nemohu si pomoct, ale mám pořád pocit, že jsem mu k tomu pomohla, Matte. Dovolila jsem mu, aby se na mě upnul… a on si začal myslet, že mí miluje… požádal mě, abych si ho vzala. Právě dnes odpoledne. A já ho pochopitelně odmítla. Nemám sice pocit, že je to úplně moje vina, Matte, ale “

Pevně ji objal. „Je mi to líto, tak líto,“ řekl a odtáhl ji na délku paže od sebe. „Nebyl bych tak vzteklý, kdybych to věděl. Domníval jsem se, že ses zdržela jen proto, abys mě rozzlobila. Byl jsem skoro bez sebe a bál se, že se ti něco stalo, samotné ve městě, zejména potom, co se ti přihodilo.“

„Necítím k tobě žádnou zášť,“ odpověděla Tess. „Nesnížila bych se, abych zůstala dlouho venku jen proto, abych ti způsobila starosti.“ Zaváhala a vzhlédla k němu. „Bál ses o mě? Opravdu?“

„Proč bych byl jinak tak navztekanej a brutální?“ zašklebil se. „Také jsem přitom zapomněl na tvoji zraněnou paži. Promiň mi to, Tess.“

„Už to tolik nebolí. Doktor mi vytáhl stehy v pátek. Zahojilo se to prý docela dobře.“

„V sobotu ses mi o tom nezmínila.“

„Nevzpomněla jsem si na to.“

S nejasnou lítosti si připomněl věci, které jí říkal. „Byl jsem na tebe hrubý.“

„A já si to zasloužila,“ odvětila Tess. „Měl jsi právo být hrubý. Vlastně jsem ti ještě ani nepoděkovala za zmrzlinu.“

„I tak. Neměl jsem právo se tak k tobě chovat, ani tehdy, ani dnes večer,“ procedil přes zuby. „Zejména ne v době, kdy jseš tak vynervovaná.“

„Domníváš se, že právě proto to bylo takové?“ zeptala se s neskrývanou zvědavostí. „Myslím proto, že tys byl tak rozhněvaný a já tak úplně vyvedená z míry?“

Znejistěl. „A jaké to bylo?“

„Je to těžké popsat,“ přiznala. „Bušení srdce, horko, třes, slabost. Až dosud jsem takové pocity nezažila.“

Slyšela, jak se Matt zhluboka nadechuje. „Ty pocity,“ začal, „jsou touha. Touha ženy… ležet s mužem.“

„Být s ním v důvěrném styku,“ doplnila. „Ano.“

Měla dojem, že se propadne do země. „Ach.“

„Civilizace skrývá tuto touhu pod pozlátkem romantické lásky,“ pokračoval cynicky dál, „aby jí dodala na vážnosti. Teprve po uzavření manželství, takový je zákon, může člověk projevit svoji touhu. Omlouvám se, že jsem ztratil sebeovládání a choval se k tobě tak důvěrně.“

„To je v pořádku,“ řekla Tess. Objala si pažemi hrudník. „Většina žen v mém věku už je provdaná a ví všechno o těchto věcech. Při normálním běhu událostí bych se nikdy nedozvěděla, jaké to je…: chtít…“

Štíhlýma rukama uchopil její dlaně a přitáhl je k sobě. „Nemáš se za co stydět,“ řekl tiše. „Je mi líto, že jsem tě šokoval, ale nestalo se nic vážného. Rozhodně se nestalo nic, za co by ses musela stydět.“

Vzdychla. „Je to spíš hříšné cítit takovou rozkoš, že ano?“

Pustil její ruce. „Myslím, že bychom se o tom měli přestat bavit,“ prohlásil. Ale jeho tělo odmítalo chladné důvody rozumu.

„Jak si přeješ. Jenže já si nemohu pomoct. Jsem na tyhle věci zvědavá. I když už několik let pracuju jako ošetřovatelka, pořád zůstává mnoho hledisek života, o kterých vím jen málo.“

„Měla by ses vdát,“ odpověděl bez obalu s provinilým pocitem ukrytým v srdci.

„Raději budu žít sama než s mužem, kterého nemiluju,“ řekla prostě Tess. Přitom si vzpomněla na Marshe a opět ji v očích zaštípaly slzy. „Musím už jít dovnitř.“

Odstoupila od Matta a otevřela dveře právě ve chvíli, kdy paní Mulhaneyová vešla do haly.

Při pohledu na Tessinu tvář zalapala po dechu. „Má drahá, co se vám stalo?“ zvolala a podezíravě hleděla přes Tessino rameno na Matta.

„Jeden z mých pacientů spáchal dnes večer sebevraždu,“ odpověděla Tess bez váhání. „Omlouvám se, že jsem v takovém stavu, ale byl velmi mladý a…“ Vzlyk zastavil slova.

„Ach, má drahá.“ Paní Mulhaneyová byla okamžitě plná soucitu a starostlivosti a z jejího chování se vytratila jakákoliv stopa podezíravosti. Objala Tess kolem ramen. „Musíte jít se mnou ihned do kuchyně a dát si pořádný šálek čaje. Ubohé dítě, musíte mi všechno o tom povědět!“

Tess se neodvážila ohlédnout na Matta. Její rozpaky vzrostly do neúnosných rozměrů a intervence paní Mulhaneyové ji potěšila. Nevěděla, jak bude schopná s Mattem normálně mluvit potom, co nahlédla do ráje, který jí právě ukázal.

Soucit paní Mulhaneyové byl plný morbidní zvědavosti. Puritánská žena bez sebemenší znalosti světa kolem jejího domova napjatě naslouchala, zatímco jí Tess vyprávěla o mladíkovi s amputovanou nohou, který se nedokázal vyrovnat se životem ani před nehodou a přesvědčil sám sebe, že jako mrzák má ještě méně šancí.

„Taková škoda,“ prohlásila stará dáma a vrtěla hlavou. „Tak mladý člověk, jak říkáte.“ Nenápadně přitom pokukovala po Tess. „Práce v nemocnici musí být… poučná. Myslím, že se tam dozvíte velmi mnoho o lidech. A o jejich tělech. Ach, má drahá, nemyslela jsem to tak, jak to vyznělo.“

Tess se na ni usmála. „Paní Mulhaneyová, děláme to, co nám lékaři řeknou. Ale slouží tam také jiní, kteří se starají o muže, když potřebují vykoupat nebo jinak pomoct. Vlastně jsme většinou před něčím podobným chráněné mnoha způsoby.“

Paní Mulhaneyová si přitiskla dlaň na srdce. „Nebesa, ale se mi ulevilo,“ prohlásila. „Nevěděli jsme a existuje tolik dohadů například můj otec vždycky tvrdil, že ženy nemají mimo domov co dělat. Dokud žil můj manžel, měla jsem pradlenu a kuchařku. Trval na tom.“ Upravila si sukni. „Nevím vůbec nic o novém způsobu života ve městě.“ Tvářila se rozpačitě. „Myslím, že není moudré pracovat v obchodě nebo v nemocnici.“ Svraštila obočí. „Tess, nebojíte se jít večer bez doprovodu?“ zeptala se otevřeně.

„Ne s Mickem, který mě vozí,“ ujistila starší ženu Tess. Zasmála se. „Je stejně starý, jako by byl můj otec. Ztratil manželku a dítě, které zemřely na zápal plic. Vozí mě tam a zpátky do práce i na shromáždění. Nosí obrovskou zahnutou hůl, které říká klacek. Povídal mi, že ví, jak ji použít na kteréhokoliv člověka, který by mi chtěl ublížit.“

Paní Mulhaneyové zajiskřilo v očích. „Ty má dobroto. Váš tatínek vám jistě schází, je to tak?“

„Velice. Několik let jsem ošetřovala i jeho,“ dodala smutně. „Maminka zemřela, když jsem byla ještě malá. Byli jsme si s otcem velmi blízcí. Cítím se bez něho moc osaměle.“

„Máte tady ale bratrance, aby vám pomáhal,“ nadhodila paní Mulhaneyová. Poznámka zněla spíš jako otázka.

„Nejsme nejbližší příbuzní.“ Tess překvapilo, jak snadno jí tato lež sklouzla z jazyka. „Jsme s Mat-tem také přátelé. Byl velmi laskavý, když mě sem přivedl a nechal blízko sebe. Ale musím si sama vydělávat na živobytí, jak víte,“ prohlásila vážně. „Otec mi nic nezanechal a jinou rodinu nemám.“

„Má drahá, to jsem vůbec netušila,“ řekla šokovaná paní Mulhaneyová. „Myslela jsem si, že vaše práce je jenom váš postoj, způsob jak zdůraznit pohled na emancipaci žen.“

„Obávám se, že je to mnohem víc,“ přiznala Tess. „Nemohu očekávat, že mě Matt bude podporovat, i když je ke mně tak laskavý. Musím si razit vlastní cestu tímto světem. Ošetřování je jediná věc, kterou umím dělat.“

Rozhovor byl pro starou dámu velice objasňující. Získávala tak nový obraz Tess a její nezávislosti. Ubohé stvoření, příliš hrdé přijímat dobročinnost dokonce i od bratrance Matta, dobrovolně otročící na tom strašlivém místě, aby si vydělalo na kůrku chleba. Paní Mulhaneyovou, která se dostala z otcovské ochrany rovnou pod manželská křídla už ve věku patnácti let, to velice rozesmutnilo. I když potřebovala příjem od svých hostů, potřebovala rovněž společnost, oživení a pocit užitečnosti, které vedení penzionu poskytovalo jejímu životu. Nikdy se však nepovažovala za emancipovanou pracující ženu.

Poklepala Tess po ruce, která ležela na stole. „Je mi moc líto, že věci se ukládají nepříznivě pro tak hezkou mladou ženu, jako jste vy. Ale to všechno nevysvětluje, proč jste se ještě neprovdala. Vy zřejmě nemáte žádné věno, že ano?“

Tess musela spolknout příkrou odpověď. Věno jí připadalo jako úplatek, spíš jako cena za prodej dívky nějakému muži. Cítila k podobnému postupu naprosté opovržení. Slyšela, že dívky z bohatých rodin na východě jsou doslova prodávány zchudlým evropským šlechticům, aby tak rodina získala titul.

Napadlo ji, jak by se paní Mulhaneyová tvářila, kdyby jí řekla, že u Siouxů platí věno rodičům předpokládané nevěsty. Za jiných okolností by se jí docela líbilo, kdyby Matt zaplatil otci deseti koňmi za její ruku. Musela ztlumit chuť propuknout v hysterický smích. Jako kdyby jí Matt chtěl nabídnout manželství, s koňmi nebo bez nich.

„Ne,“ odpověděla Tess na otázku s předstíranou vážností. „Nemám žádné věno.“

„Myslím, že není třeba se tím trápit,“ prohlásila paní Mulhaneyová. „Určitě si i tak jednoho dne manžela najdete. Je mi líto toho vašeho mladého přítele v nemocnici. Ale ve skutečnosti, má drahá, jaký život by ho s amputovanou nohou vůbec čekal? Fyzická síla muže je jeho jediným prostředkem k obživě. A také je to otázka hrdosti. Dobročinnost je hořká pilulka pro každého, kdo ji musí spolknout.“

To byla pravda. Muž bez nohy měl jen malé vyhlídky na něco jiného než chudobu, odkázán na dobročinnost církevních nebo charitativních organizací. A také to představuje velkou ránu pro jeho ego, podstatě mužství. Marsh by se těžko mohl živit jako manuální dělník. Dokonce by ani nemohl hrát svůj oblíbený baseball.

„Myslím, že už byste si měla jít lehnout. Doufám, že jsem vám pomohla, abyste se cítila trochu lépe.“

Tess se usmála na starou dámu, která nedokázala pochopit nový svět, jenž se jí otevíral u nohou.

„Ano, máte pravdu,“ lhala Tess. „Děkuju vám za čaj a projev soucitu, paní Mulhaneyová. Cítím se mnohem lépe.“

„To jsem ráda. Vypadala jste dnes večer tak žalostně s červenýma očima, uslzenými tvářemi a vlasy v takovém stavu.“ Poněkud dutě se zasmála. „Neuvěřila byste, ale na několik okamžiků jsem si myslela, že jste se muchlala venku s nějakým mužem. Taková hloupost. Byl tam s vámi jenom pan Davis, váš bratranec!“ Otočila se, aby odložila nádobí do dřezu. Tak naštěstí nezahlédla výraz na Tessině tváři.

„Hloupost, ano,“ zabručela Tess. „Dobrou noc, paní Mulhaneyová. Děkuju vám.“

„Není zač, má drahá. Spěte dobře.“

„I vy.“

Tess rychle prošla chodbou, aniž by se rozhlížela. Zamířila po schodech rovnou do svého útulného pokoje.

Ale nespala. V ústech měla stále chuť Matta. Její tělo představovalo jednu dlouhou bolest po něčem, co nedokázala pojmenovat. Plná neklidu a hladu, při každém zavření očí slyšela Mattův přerývaný dech, cítila dotek jeho dlaní…

Přikryla si hlavu polštářem. Nechtěla na tohle vůbec myslet. Měla v úmyslu předstírat, že se nic nestalo, což Matt určitě očekával. Ztratil sebeovládání a stalo se něco, co ani jeden vůbec nečekali. To je vše.

Pokud jde o ty žhavé polibky, oba mohou zapomenout, jak je vychutnávali v přítmí přístřešku u vchodu. Matt už na ně nejspíš zapomněl. Žije v tomto velkém městě již tak dlouho, že podobná setkání musí pro něho určitě být zcela pravidelnou záležitostí.

Tess zrudla a zasténala. Při představě Matta s jinou ženou se jí dělalo špatně. Zavřela oči a začala odříkávat abecedu. Nakonec přece jenom usnula.

KAPITOLA SEDM

Ráno nastalo pro Tess příliš brzy, což zjistila, když sešla dolů ke snídani. Při setkání s pohledem Mattových tmavých zkoumavých očí se zarděla. Téměř nemocná z jeho blízkosti přes jídelní stůl, při zvednutí šálku s kávou nedokázala zadržet třes rukou. A při pouhém letmém pohledu směrem k němu ztrácela dech. Nedostatek sebeovládání u ní vyvolával zmatek vedoucí téměř až k slzám. Jak je ponižující milovat muže, který tento cit neoplácí, a nemoct to před ním skrýt.

Matt se tvářil jako vždycky, až na to, že si poprvé v životě dal do kávy cukr a vzal si i šunku, která se mu jinak protivila. Uplynulý večer představoval výjimku. Dnes ráno byl opět sám sebou, alespoň navenek.

Tess pocítila palčivé šimrání v celém těle, když se při sáhnutí pro slánku dostaly jejich ruce do těsné blízkosti. Pohled, který si vyměnili, byl tak výmluvný, tak nečekaný a zneklidňující, že když Tess vstala od stolu, nechala na něm ležet skoro polovinu své snídaně.

Matt si jako řešení tohoto malého dilema očividně vybral předstírání, že se nic nestalo. Choval se zdvořile, a když jí cestou ke dveřím přál příjemný den, tvářil se vzdáleně, jako kdyby byl na Měsíci.

Tess mu pozdrav mile oplatila a vydala se do práce. Snažila se nevracet k předchozímu večeru a směsici pocitů hněvu i vášně, kterou poznala v pevném objetí Mattových paží.

Věděla o něm, že je vášnivý, protože žila určitou dobu v jeho blízkosti, viděla ho vydávat se na lov i hrát míčové hry s jinými mladíky v zelené šťavnaté letní trávě na břehu široké a mělké řeky. Viděla ho šťastného i smutného, zranitelného i silného. Naučila se poznávat jeho náladu, stejně jako znal on její. Věděli toho o sobě příliš mnoho, než aby se chovali jako cizinci.

A nyní se stalo toto vzájemné poznání něčím víc než pouhou intuicí. Dostalo fyzickou podobu.

Matt jí nemusel říkat, že je mnohem snazší zapomenout na úsměv než na polibek. To se bolestně naučila v následujících dnech, kdy se zoufale pokoušela žít s neznámou touhou, kterou Matt stvořil v nitru jejího nezkušeného těla.

Zdálo se, že jestli Tess trpěla, Matta se to nijak nedotklo. Choval se k ní navenek stejně chladně a zdvořile jako vždycky. Až na těch několik minut prvního rána po celé události, byl naprosto normální. Tess ne. Ale musela to alespoň předstírat.

Ve smutku ze sebevraždy Marshe Baileye a Mattovy nečekané horoucnosti si skoro nevzpomněla na přítelkyni Nan. Ale když následující úterý večer vyrazila na shromáždění sufražetek, v Mickově kočáře, který na ni čekal před penzionem paní Mulhaneyové, kupodivu seděla Nan.

„Nan!“ zvolala Tess udiveně poté, co jí Mick pomohl nastoupit. „Nečekala jsem, že se ještě na některém ze shromáždění ukážeš.“

„Já vlastně na shromáždění ani nejdu,“ odpověděla roztřesená Nan. „Dennis mě opět udeřil a došlo ke strašné rvačce. Chci se tam setkat se sestrou a jejím manželem na veřejnosti, aby Dennis nemohl nic dělat. Chtěla bych jít k ní domů.“

„Nerozumím tomu. Říkalas, že se tě nikdy nedotkl, ani ve vzteku.“

Nan si odhrnula vlasy z obličeje. „Lhala jsem,“ přiznala bez obalu. Byla naprosto vyvedená z míry a vyděšená. „Bála jsem se ho, proto jsem lhala. Myslela jsem, že bych to měla skrývat. Doufala jsem, že ho uklidním. Ale teď se všechno změnilo.“

„Co se stalo?“

Nan vypadala unaveně, ale také rozhodně. „Konec světa.“ Podařilo se jí zasmát. „Ale teď mám naději, mám pro co žít, a to mi dodalo odvahu odejít. Už mi nebude nikdy ubližovat.“

„Bůh s tebou!“ prohlásila Tess.

Nan vzdychla a předklonila se. „Prožívala jsem těžké časy,“ pokračovala. „Neodvážila jsem se ti to říct, protože jsem nevěděla, jak moc ti mohu důvěřovat. Skrývala jsem se ve stínu jako zlodějka, ale to skončilo.“ Pohlédla na Tess. „Je tu něco, co jsem ti měla povědět už dávno. Možná mě teď za to začneš nenávidět. Možná se už nebudeš chtít se mnou přátelit.“

Tess položila ruku v rukavičce na její. „Nic, co bys řekla, nemůže zničit naše přátelství.“

„Vídávala jsem se s jiným mužem,“ vyhrkla Nan a zarděla se. „Neplánovala jsem to, ani on ne. Pro –

^ stě se tak stalo. V několika uplynulých týdnech jsem tvrdila, že chodím s tebou na shromáždění, ale nebyla to pravda. Byla jsem s ním. Dennis to ví. Pozval mého přítele na večeři, aniž by mi o tom řekl. Musela jsem nachystat jídlo a sedět u stolu s nimi… a potom nás začal proklínat a udeřil mě. On a… a ten muž se poprali. Dennis přísahal, že mě zabije, jestli se s tím mužem ještě někdy setkám. Já… nemohu ti prozradit jeho jméno, Tess. Slíbila jsem, že to neudělám. Ale to on mě dostal ven, zatelefonoval mojí sestře a všechno to zorganizoval. Poslal pro mě Micka.“ Zničeně se na okamžik odmlčela. „Nechci se vrátit zpátky. Raději budu ponižovaná nebo dokonce mrtvá, než abych žila ve strachu, zejména nyní! Můj… můj přítel řekl, že mi pomůže. Nebojí se Dennise vlastně ho velmi dobře zná.“ Pevně stiskla ruce v klíně. „Dennis je špatný člověk, Tess,“ dodala ustaraně. „Lidé ho berou na lehkou váhu, protože nevidí, jaký je, když… když užívá tu… tu látku. Říká tomu moje »medicína«, ale není to žádný lék a přivádí ho k šílenství. Právě proto večer tolik zuřil.

Ale myslím si, že to tak bylo lepší, protože už nemůže utajit, co mi dělá, a obviňovat mě ze lži.“

Zřejmě bere opium, dohadovala se Tess, ale nahlas to nevyslovila. „Může tě tvoje sestra ochránit?“

„Ano,“ odvětila okamžitě. „Už několikrát se mě pokoušela přesvědčit, abych od něho odešla, ale nikdy jsem nebyla natolik zoufalá, abych poslechla. Teď ano.“ Usmála se a celá tvář se jí rozzářila. „Tess, já čekám dítě.“

„Ach Nan.“ Tess nevěděla, co má na to říct. Všechno to přesahovalo její životní zkušenosti.

„Není ale Dennisovo,“ dodala Nan poněkud znepokojeně. „Miluju jeho otce víc než svůj život. Musela jsem od Dennise odejít dřív, než by zranil mě nebo dítě.“

„Je něco, s čím ti mohu pomoct?“ zeptala se zmatená Tess jemně.

„Bože, nedovolila bych si tě vtáhnout do žádného rizika!“ prohlásila Nan. „Jseš jediná přítelkyně, kterou mám!“

„To není žádné riziko,“ lhala Tess. Sice před nedávnem poznala na vlastní kůži Dennisovu šílenou náladu, ale Nan to nevěděla. Matt může ochránit jak ji, tak Nan, jestli ho o to požádá.

„Děkuju ti,“ odvětila srdečně Nan. „Ale nemám v úmyslu tě do toho zatahovat víc, než jak už jsi. Manžel mojí sestry je policista.“ A se zasmáním dodala: „Velký, důležitý polda. Jen ať si Dennis na něho něco zkusí, třeba pod vlivem té své »medicíny«. Bude si myslet, že ho přejel vůz pouliční dráhy!“

„Ale co když si tě najde ještě dřív, než se dostaneš k sestře?“ zeptala se Tess.

Nan se neklidně zavrtěla. „Právě proto je setkání připraveno na veřejném místě. Ale jestli si Dennis pro mě přijde, tak uteču.“

Tess vzala Naniny ruce do svých. „Nan… co to je?“ Pocítila pod prsty vlhkost.

Právě projížděli pod lampou pouličního osvětlení, takže zahlédla barvu tekutiny, která smáčela Naniny rukavičky. Byla celá červená.

„Nan!“ vykřikla. „Ty krvácíš!“

Nan jí vyškubla ruce a zachvěla se. „Ach… to nic není,“ odpověděla nejisté. „Stalo se to při přípravě drůbeže na večeři. Rukavičky ležely na poličce a já si neuvědomila…“

„Takže jen krvavé skvrny?“ Tess se ulevilo, že jde o něco tak prostého. „Budeš v pořádku, Nan. Jsem si tím jistá.“

„Také doufám.“ Vyčerpání dodávalo jejímu hlasu ještě větší dojemnost.

Jak se dalo čekat, Edith Greenová byla na shromáždění s manželem policistou Brianem Greenem oděným v uniformě. Bylo vidět, že se necítí dobře v davu poměrně bojovných žen. Ale vydrželi po celou dobu shromáždění, aby po jeho skončení mohli odvést Nan s sebou.

Edith, vysoká, štíhlá, přísně vypadající a o mnoho let starší než její sestra, se zastavila, aby stiskla Tess ruku a poděkovala jí za pomoc Nan.

„Nic jsem neudělala,“ odpověděla Tess s úsměvem. „Nan je moje kamarádka a jenom doufám, že jí budu moct nějak prospět.“

Policista Greene se na ni díval přimhouřenýma očima. „Vy jste sestřenice Matta Davise, je to tak?“ zeptal se.

Při zaznění Mattova jména se zarděla. „Ano, to jsem,“ odpověděla.

Jeho modré oči se ještě více zúžily. „Při posledním ženském pochodu jste byla zraněná.“

Tess zkřivila tvář a očima ho prosila, aby už mlčel. Jenže Edith s Nan se už stejně zvědavě na Tess mračily.

„Nic jsi mi neříkala,“ začala Nan.

„Neviděla jsem tě od té doby,“ bránila se Tess, což byla pravda. Usmála se.

„Přišla jsem ke zranění v šarvátce, která propukla po pochodu. Ale nic vážného to nebylo. Jsem už v pořádku.“

Policista Greene našpulil rty, ale pak spolkl, co ještě chtěl dodat. „Jste statečné děvče,“ poznamenal. „Jestli budete mít nějaké další potíže, dejte mi vědět. Postarám se o to.“

Tess se na něho vřele usmála. Byl velký a hro-motlucký, nijak zvlášť přitažlivý. Ale Edith visela na jeho paži a vzhlížela k němu pohledem, jako kdyby byl sám Adonis.

Odešli. Tess se rozloučila s ostatními ženami a nastoupila do Mickova kočáru. Tak tohle byl večer plný překvapení. Doufala, že Nan bude v pořádku. Ale s tím, co věděla o jejím manželovi a o tom, jak je nebezpečný, cítila, že její starost nezmizela.

Když Tess dojela k penzionu, čekal Matt pod vstupním přístřeškem. Stejně jako minule, pomyslela si. Srdce jí divoce bušilo, když se loučila s Mickem, otevírala dvířka a pomalu kráčela ke dveřím, kde se Matt opíral o jeden ze sloupů.

„Dneska jsi tady včas,“ poznamenal.

„To je obvyklé, pokud se mi nestanou žádné hrozné věci,“ odpověděla chladným tónem.

Matt měl jednu ruku v kapse. Druhou si pohrával s dlouhým zlatým řetízkem visícím z kapsičky u vesty. „Takže dneska večer se nic nestalo?“

Zavrtěla hlavou. „Shromáždění probíhalo jako vždycky, až na to, že se vrátila Nan.“

Okamžitě zpozorněl. „Sama?“

Zamračila se, překvapená jeho reakcí. „Ano. Opustila manžela. Ze shromáždění šla domů se sestrou a švagrem, Brianem Greenem. Je to velký irský policista,“ dodala s úsměvem.

„Znám ho,“ poznamenal Matt.

„Nan bude v bezpečí,“ pokračovala Tess. „Jsem tak ráda, že dostala rozum. Myslela jsem, že bych ji zítra mohla v domě její sestry navštívit “

„Ne, to bys nemohla,“ prohlásil rozhodně Matt. „Není v bezpečí. A ani ty v její blízkosti bys nebyla. Ty malý blázne, copak si neumíš představit, jaký typ ten její manžel je, ani potom, co ti udělal?“

Tess tak důrazný projev překvapil. „Ale s jejím švagrem

„Greene přes den pracuje, Tess. Její sestra pro Nan nepředstavuje žádnou ochranu. Collierovi se nebude líbit, že mu manželka utekla. Bude ji chtít zabít, možná i její sestru. Zdá se, že žádné z vás nedochází, že to zdaleka ještě neskončilo.“

Přitiskla si ruku na hrdlo. „To je opravdu tak hrozně nebezpečný?“

Neodpověděl jí přímo. „Měla ho napřed dát zavřít, než ho opustila,“ řekl chladně. „To by jí dávalo větší šanci. Greene se mohl poptat u sousedů a až by zjistil, jak Collier se svou ženou zacházel, mohl ho vsadit nadlouho za mříže.“

Chtěla mu říct, co jí Nan vyprávěla o rvačce, ale zdálo se jí, že to v této chvíli není nijak důležité. „Chudák Nan,“ poznamenala tiše, ustaraná více než předtím. Vzhlédla k Mattovi. „Matte, z toho, cos povídal o ní a o Collierovi, usuzuju, že jsi o nich zjistil mnoho věcí. Víš o něčem, v čem bych jí mohla pomoct?“

Matt chvíli mlčel. „Možná. Dnes v noci je v Greenově domě v bezpečí. První věc, kterou ráno udělám, bude návštěva policejní stanice. Promluvím si s velitelem příslušné oblasti. Je to můj přítel a Greenův nadřízený.“

Tess přešlápla z nohy na nohu. Nevěděla jak tuto konverzaci ukončit, protože bylo chladno a její lehký plášť nepředstavoval žádnou bariéru proti větru.

„Díky, Matte.“

„Udělat ti laskavost pro mě neznamená žádný problém,“ odpověděl a hleděl na ni přimhouřenýma očima. „Jsi věrná svým přátelům. Občas až příliš absurdně.“

Pokrčila rameny. „Nemám jich zas tolik, abych si mohla dovolit ztratit třeba jediného.“

„Ani toho nejméně oblíbeného,“ potvrdil s nejasným úsměvem při vzpomínce na minulost.

Postoupila blíž ke dveřím, kabelku v ruce. „Pořád jsme přátelé?“ zeptala se náhle. Nepodívala se přitom na něho. I ona se bála.

Mlčel tak dlouho, až si myslela, že jí neodpoví. Cítila ho za svými zády a udivilo ji, jak tiše se pohybuje. Učil i ji chodit neslyšně, ale už to zapomněla. Matt ne.

„Netrap se tolik nad chvilkovým poblouzněním. Oba jsme na okamžik ztratili sebeovládání,“ promluvil konečně a v jeho hlasu zněla stopa rezignace. „To je všechno. Kvůli tomu přece nepřestaneme být přáteli.“

Nemohl to učinit jednodušším, než když zhodnotil ty hladové polibky jako společný omyl.

Tess napřímila záda a otočila se. Přinutila se k úsměvu. „Ano. Samozřejmě.“

Ale jak se znovu otočila ke dveřím, chytil ji Matt kolem pasu a přitiskl k sobě. I přes látku pláště cítila jeho teplé a silné prsty.

„Nepřemítej o tom tolik,“ pronesl drsně. „Nemá to žádnou budoucnost. Představ si krásnou blondýnku, jak se prochází po Chicagu se Siouxem.“

„To je zajímavý názor od muže, který záměrně tají své předky,“ poukázala Tess.

Okamžitě ji pustil. „To nedělám.“

„Ale děláš,“ namítla. „Máš radost, když můžeš pozorovat, jak se lidé pokoušejí uhodnout tvou národnost a odkud jsi. Ale zatím nikdy ses neobtěžoval je opravit.“

Na tváří se mu neobjevilo nic z jeho pocitů, ale v očích se zablesklo. „Už jsme se na toto téma bavili. Jak se vypořádávám se svou minulostí, je pouze moje starost.“

„Jak tě mám přesvědčit, že to není minulost, za co se stydíš?“ zeptala se jemně Tess. „Ne, to nejde.“ Zasténala, když se Matt odvrátil. Chytila ho za paži a přistoupila těsně k němu. „Matte, nebuď takový!“

Paži měl tuhou jako prkno. Dokonce na ni ani nepohlédl. Vzdálil se tak daleko, že klidně mohl být vyřezán ze dřeva jako ty strašné kopie indiánů před obchody s doutníky. Nemohla do něho vůbec proniknout.

„Dobře,“ zareagovala a uvolnila sevření. „Vy-hráls. Budeme předstírat, že jsem nic neřekla. Nechceš se mnou mluvit o ničem osobním. Už si to budu pamatovat.“

Nechala ho tam stát a vešla do domu. Cítila přitom, jak ji ty rozzlobené tmavé oči sledují. Možná za sebou spálila mosty. Ale na tom už nezáleží. Dal jí jasně najevo svůj postoj. Neuměla si představit, jak moc ji zraní, když ji takto odstrčí. Za starých časů byl také tajemný. Ale přátelský a milý. Tenkrát ovšem pro dospívajícího bojovníka nepředstavovala žádnou hrozbu. Její vlastní nedospělost byla pro něho zábavná, mohl ji poučovat a cítit shovívavost. Nyní ale byla ženou a Matt nedokázal zvládnout přátelství, které zahrnovalo vášnivé polibky uštědřené v hněvu. Nechtěl taky riskovat své srdce.

Zamířila rovnou do svého pokoje. Odložila si plášť a klobouk a usedla do malého houpacího křesla u okna. Matt si jí všiml fyzicky poprvé od jejího příchodu do Chicaga a začal se k ní chovat obezřetně. Když se na ni nyní díval jako na možné ohrožení svého klidu, nebude už žádné žertovné povídání, žádné vzájemné škádlení. Bude si ji držet od těla na délku paže, obrazně i fyzicky. Nikdy jí nedovolí přiblížit se tak, aby to znovu ohrozilo jeho klid.

Byla to rána jejímu sebevědomí a zranitelnému srdci. Matt představoval tak dlouho významnou část jejího života, že vůbec nebude lehké nechat ho jít. Jenže on Tess nechtěl a dal jí jasně znát, že se nikdy nestane součástí jeho budoucnosti.

Po příchodu do Chicaga začala pochybovat o svých instinktech. Nebylo správné vložit odpovědnost za sebe na Matta jen proto, že byli v Montaně přáteli. Nenapadlo ji, jak to může ovlivnit Mattův život, když ji bude mít stále kolem sebe. Je jasné, že Matt za ni cítil jistou odpovědnost. Její otec mu zachránil život a ona ho ošetřovala, než se uzdravil. Může se cítit zavázán udělat pro ni všechno, co je v jeho silách. Ale to by bylo slitování, nikoliv láska. Povinnost, nikoli potěšení z její společnosti.

Matt ji nemusí chtít mít nepřetržitě u sebe, ale to nijak nestírá roky jejich přátelství. A také ji to nevyléčí z lásky k němu. Zavřela oči a houpala se. Cítila bolest a touhu v celém těle až do špiček palců u nohou. Je nespravedlivá. Chovala se neuváženě a nezodpovědně. Nyní to musí napravit… ale jak?

Tess nespala příliš dobře, jak v poslední době bylo ostatně obvyklé. Šla druhý den ráno do práce ustaraná a napjatá z nočního sebeobviňování. Při odchodu z penzionu Matta nezahlédla, ale doufala, že pospíchal na policejní stanici, než se Nan může něco stát. Tolik se o ni obávala. Ale současně se bála také o Matta.

Soustředila se na své povinnosti a byla tak vnímavá, že si uvědomovala nelibost vrchní sestry na oddělení, které se zřejmě nelíbila a která se neostýchala dát jí to najevo.

Slečna Rybová, mezi mladšími sestrami známá jako „Barracudová“, si navlékala bílé rukavičky, aby zkontrolovala prach na nočních stolcích a okenních parapetech. Byla až puntičkářsky pečlivá v dohledu na správnou sterilizaci všech nástrojů tím, že se vyvarují předepsanou dobu a že je na jejím oddělení dostatečná zásoba prostěradel a přikrývek pro pacienty. Škrobila si sukně tak silně, že jí při chůzi chrastily.

Pod nimi, jen stěží zahlédnutelné, byly bez poskvrnky naleštěné šněrovací botky. Na hlavě nosila čepec, který byl v nemocnici v Cook County povinný pro všechny sestry. Dělala čest své profesi a práce pod ní byla přímo ďábelská.

Tess vzpomínala se sladkohořkým potěšením na dny, kdy dělala ošetřovatelku svému otci. Nebyla tam žádná slečna Rybová, která by ji dováděla k šílenství. Neměla vůbec čas dát pacientům najevo svůj soucit a slitování. Směna tady představovala hektický běh za jednotlivými úkoly Často měla pocit, že pacient se v tom zmatku úplně vytrácí.

Po dlouhém ranním druhém přepočítání ná strojů, slečna Rybová po prvém spočítání nevěřila jejímu úsilí, kráčela Tess nevzrušeně oddělením a náhle se ocitla tváří v tvář Mattovi.

Dosud ji v uniformě neviděl. Pozorně si prohlížel její úhledně upravenou podobu.

Přes šílené bušení srdce se tvářila naprosto klidně.

„Neměl by ses tu zdržovat,“ poznamenala tichým hlasem. „Slečna Rybová dostane hysterický záchvat, jestli tě tu uvidí.“

„Slečna kdo?“

„Rybová,“ zamumlala a rychle se přesouvala blíž k chodbě. „Je to moje nadřízená.“

Zamračeně se rozhlédl kolem. „Co tady celý den vlastně děláš?“

„To, co v Montaně,“ odpověděla. „Vyprazdňuju mísy, stelu postele, měřím teplotu, vyvařuju nástroje a pomáhám při čemkoliv, oč mě požádají.“

Přimhouřil zrak. „Nejsi trochu stará na takovou podřízenou pozici?“

„Nikdy jsem se nepodrobila oficiálnímu výcviku, jako většina dívek tady. Mám jenom praktické zkušenosti a podle toho mi přidělili druh práce.“

„Ty neasistuješ lékařům?“

„Zakázaný ráj. Slečna Rybová by omdlela.“

Znovu se zamračil. „Je stejně tak studená jako její jméno?“

Pohlédla směrem za jeho záda. „Za okamžik se přesvědčíš sám.“

Matt držel svou buřinku v ruce. Otočil se vstříc přicházející ženě. Když uviděl její staženou tvář, která se snad nikdy neusmála, vzpomněl si na švestky.

„Slečno Rybová,“ zamumlal zdvořile a zlehka se jí uklonil.

Ucouvla o krok zpátky, když si podle evropského zvyku zvedl její ruku ke rtům, a zrudla.

„Moje sestřenice o vás hovoří s velkou úctou,“ prohlásil mile. „Musíte být velice schopná, když jste si mezi sestrami získala takovou vážnost.“

Slečna Rybová téměř švitořila a neklidně si narovnávala rukáv. „Vy jste ale lichotník, mladý muži,“ pronesla velmi potěšeným tónem. Byla viditelně zmatená. „Předpokládám, že jste přišel navštívit slečnu Meredithovou v nějaké neodkladné záležitosti?“

„Velmi závažné záležitosti,“ ujistil ji Matt. „Jinak bych si nikdy nedovolil rušit ji v práci.“

„V tom případě máte pět minut na rozhovor. Ne abyste pak okouněla, Meredithová,“ dodala přísným tónem. Oslovovala sestry vždy pouze příjmením, zřejmě proto, aby dala najevo, kde je jejich místo. Podívala se na Matta a skutečně se usmála. „Nezdržujte ji více, než je nezbytné, mladý muži. Tady nemá před naléhavými úkoly žádná privilegia ani rodina.“

„Ano, madam,“ odpověděl Matt s okouzlujícím úsměvem.

Slečna Rybová se opět zarděla, zdvořile pokývla Tess a odkráčela oddělením vzpřímená jako velký pohrabáč.

Matt si přece jen raději odpustil úšklebek, když spatřil Tessin ohromený výraz.

„Jak úžasné políbení ruky,“ prohlásila. „Nacvičoval sis to dokonale vemlouvavé gesto před svojím zrcadlem?“

„Celé týdny,“ potvrdil Matt. Ale z tváře mu zmizelo veškeré veselí, když začal hovořit. „Byl jsem většinu dopoledne na policejní stanici. Nechtěl jsem za tebou přijít, dokud nebudu mít nějakou optimističtější zprávu. Ale to se nepodařilo. Přesto jsem musel přijít.“

„Jde o Nan?“ zeptala se okamžitě. „Je v pořádku?“

„To záleží na tom, čemu říkáš být v pořádku.“ Nadechl se. „Nan je ve vězení.“

Tess chvíli trvalo, než pochopila význam jeho slov. Nevěřícně vrtěla hlavou. „Ve vězení? Nan? Z čeho ji obvinili?“

„Z vraždy prvního stupně,“ řekl otevřeně. „Dnes ráno našli Dennise Colliera v jeho obývacím pokoji s nůžkami vraženými do krku. Byl mrtvý.“

KAPITOLA OSM

Tess ucítila na paži povzbuzující dotek Mattovy ruky. „Neber si to tak,“ pronesl úsečně. „Není vinná. Věděl jsem to v okamžiku, kdy jsem s ní hovořil. Ani Greene nevěří, že to udělala, ale její sestra šla navštívit nemocnou přítelkyni a Greena zavolali zpět do práce, takže Nan zůstala několik hodin sama. Nemá na dobu Collierovy vraždy alibi a navíc její sousedé ji slyšeli, jak minulý večer vyhrožuje manželovi zabitím předtím, než odešla z domova.“

„Nebesa, to je strašné,“ zhrozila se Tess. Narovnala si vkusný bělostný čepec a zasunula pod něho neposlušný pramen vlasů. „Nedokázala by zabít ani červa. Není ten typ ženy. Vím, že to neudělala.“ Vzhlédla k Mattovi. „Ale podaří se nám to dokázat?“

„To nevím. Greene o tom pochybuje, jedině že by ji někdo viděl na jiném místě. Ale ani to by nemuselo pomoct.“ Podíval se na druhý konec nemocničního pokoje, odkud na něho vrhala významný pohled slečna Rybová.

„Musíš jí pomoct,“ prosila Tess s široce otevřenýma očima. Dotkla se jeho rukávu. „Prosím.“

Matt strnul a ucouvl o tolik, až jí sklouzla ruka z jeho paže. „Nemusíš mě kvůli ní prosit,“ odvětil stroze. „Greene a jeho nadřízený už mě požádali, abych se ujal vyšetřování této vraždy. Udělal bych to i bez jejich pověření.“

Vyrazila úlevný povzdech. „Můžu ti pomáhat.“

Pozvedl obočí. „Skutečně?“

Rozzlobila se. „Nejsem žádnej pitomec ani zcela bezmocná. Můžu klást otázky nebo sledovat pro tebe nějaké osoby.“

Uvolnil strnulý postoj a v náhlém úsměvu se objevila shovívavost. Vypadala velice bojovně a roztomile s rozpálenými tvářemi a obrovskýma zelenýma očima, které ho obviňovaly.

Byla hezká. Příliš hezká. Úsměv zvolna mizel z jeho tváře, když sklouzl pohledem k jejím měkkým rtům a vzpomněl si na neobvyklou bolest, kterou pociťoval při jejich líbání.

Chladný pohled, který vystřídal jeho vřelý úsměv, Tess znepokojil. „Raději se vrátím k práci. Udělám všechno, abych ti pomohla. Nan je moje jediná kamarádka, kterou mám.“

Ta slova ho zraňovala. Věděl, že ztratil její sympatie, ale neuvědomil si, že až v takovém rozsahu. Ale bylo tady další hledisko, které ho strašilo. Tess představovala jedinou „rodinu“, kterou měl. Jeho bratranci byli příliš daleko a cizí, takže kdyby je potkal na ulici, ani by je nepoznal. Ale Tess byla součástí jeho minulosti… a také významnou součástí jeho současnosti.

„Promluvíme si o tom později,“ odpověděl a přinutil se soustředit myšlenky na přítomnost. Pohlédl ke slečně Rybové, která se nyní dívala významně na svou podřízenou. „Tvoje šéfová začíná být značně netrpělivá.“

„Ano, to určitě. Je velice přísná.“

„Raději jdu, než tě dostanu do problémů.“ Otočil se k odchodu, ale pak se ještě jednou obrátil k Tess. Tvářil se vážně a neústupně. „Rozhodně nenavštěvuj vězení, pokud nebudu s tebou. Vedle tvojí přítelkyně tam vězní několik velice nepříjemných zločinců. Není rozhodně vhodné, abys tam chodila bez doprovodu.“

Vystrčila bradu a chtěla něco namítnout, ale v tuto chvíli to nebylo vhodné. „I o tom si promluvíme později,“ řekla mile.

Matt odevzdaně povzdechl, nadzvedl klobouk a zamířil rovnou k východu.

Slečna Rybová připochodovala, aby se připojila k podřízené ošetřovatelce. „Jelikož teď nemáte nic naléhavého na práci, Meredithová, chtěla bych, abyste nám udělala do zásoby pár jodoformových obvazů.“

„Ano, slečno Rybová,“ odvětila Tess a musela se ovládnout, aby nezasténala nahlas. Příprava těchto obvazů byla velice důmyslná. Bylo nutné smíchat jodoform s glycerinem, alkoholem a éterem. Do této směsi se pak vkládala sterilní gáza v předem nastříhaných délkách a pečlivě se stlačila, aby získala stejnoměrné zbarvení. Ten, kdo gázu připravoval, musel pracovat velmi rychle v prostředí stejně sterilním jako operační sál. Pak se gáza svinula a uložila do sterilních skleněných nádob. Každá sestra, která tyto obvazy musela připravovat, vnitřně sténala, protože to byl jeden z nejobtížnějších rutinních úkolů.

„Meredithová, pomyslela jste někdy na oficiální kurs?“ zeptala se náhle její nadřízená. „Jak víte, máme v naší nemocnici několik absolventek Illinoiské zdravotnické školy pro sestry, které dostávají mnohem větší plat než vy. Přitom vy máte určitě kvalifikaci na získání diplomu a vaše předchozí zkušenosti z práce s otcem by se vám také započítaly, tím jsem si jistá.“

„Ještě jsem o tom neuvažovala,“ přiznala se Tess, „ale domnívám se, že bych to mohla zkusit. Práce ošetřovatelky se mi líbí a neumím si představit, že bych dělala něco jiného.“

„Ano, toho jsem si všimla. Většina atraktivních žen je ve vašem věku už provdaná. Vy nemáte v tomto směru žádné plány? Žádný nápadník?“

Tessiny oči naplnil smutek. „Ne, slečno Rybová,“ odvětila hluše. „Vůbec žádné plány.“ A mluvila pravdu, protože Matt si ji vzít nechtěl a ona si manželství s kýmkoliv jiným neuměla představit.

Zdálo se, že slečna Rybová poněkud změkla. „Jestli se pro tento krok rozhodnete, znám správce té školy. Dám vám ten nejlepší doporučující dopis.“

Tess se usmála. „Jste velice laskavá. Děkuji vám.“

„Jste inteligentní a zručná, i přes nedostatek oficiálního vzdělání. Pracujete mnohem usilovněji než většina mých sester tady. A nikdy se nevyhýbáte žádným úkolům,“ pokračovala starší žena. „Taková oddanost tu nemůže zůstat bez povšimnutí.“ Pokynutím ruky Tess propustila. „Věnujte se svým povinnostem, sestro. Až skončíte přípravu obvazů, můžete přichystat hořčičný obklad pro dítě Watkinsů.“

Všichni v nemocnici měli tohoto desetiletého hocha na dětském oddělení velmi rádi. Chlapec trpěl těžkým zápalem plic a zdálo se, že mu nic nepomáhá. Tess se zpočátku obávala, že má snad tuberkulózu, ale lékaři zatím nezjistili nic, co by tomu nasvědčovalo.

Billy byl křehké a nemocné dítě, jehož rodiče ho nepřicházeli navštívit. Měli pět dalších dětí, z nichž byl Bill nejmladší. Oba rodiče pracovali v textilní továrně. Tess se s nimi setkala jen jednou a zjistila, že jsou to chladní lidé bez emocí. Veselý hoch Billy byl své rodině tak nepodobný, jako kdyby k ní ani nepatřil. Sestřičky ho tak hýčkaly, až se to lékařům nelíbilo. Dokonce i přísná slečna Rybová mu jednou tajně propašovala mentolovou tyčinku.

„S jeho prsy se to nelepší?“ zeptala se Tess.

„Alespoň to není horší,“ odvětila slečna Rybová neosobně. „Vraťte se teď k práci.“

„Ano, slečno Rybová.“

Následující den byla sobota a Tess měla volno. Už časně ráno čekala v salonu na Matta, než sejde dolů. Chtěla se ubezpečit, že ho zastihne i v případě, že by vynechal snídani a vydal se rovnou za svým případem.

A skutečně. Seděla na pohovce z růžového dřeva jen několik minut, když ho náhle uslyšela scházet ze schodů.

Kontroloval právě čas na kapesních hodinkách, když Tess vyšla ze dveří salonu.

Podíval se na ni krátkým ostražitým pohledem.

„Chystáš se ven?“ zeptal se jí, protože viděl, že je oblečená jako každý den v černé sukni s bílou halenkou a na hlavě má klobouk se širokou střechou a prýmkem z jantarových perliček.

Přikývla.

„Kam jdeš?“

Vzhlédla k němu a usmála se. „Myslela jsem, že bych tě mohla přesvědčit, abys mě vzal do věznice na návštěvu Nan. Říkals, abych tam nechodila sama, v tom jsem tě poslechla.“

Upřeně na ni zíral. „V poslední době ses pro mě stala něčím jako trnem v patě.“

„Někdy jsem snad nebyla?“ odsekla mu. Pevně svírala kabelku v rukou. „Máš ve svém programu něco neodkladného?“

„O to nejde. Ale myslím si, že vězení není pro dámu vhodným místem.“

„Právě proto chci Nan vidět.“

„Tak dobrá,“ odvětil rezignovaně. „Pojďme. Ale ne bez snídaně.“

Nan byla v malé cele sama, ale cítila se nepříjemně z těsné blízkosti mužských vězňů v jiných celách. Tess okamžitě pochopila, proč jí Matt zakazoval navštívit vězení. Byla mu vděčná za doprovod, zejména tváří v tvář dozorci s ledovýma očima, který se na ni díval tak, že jí tuhla krev v žilách.

Když jim odemkl dveře cely, Nan seděla na úzké pryčně. Měla rozcuchané vlasy a na sobě pořád stejnou sukni a halenku jako před dvěma dny.

„Dobré nebe!“ zvolala Tess. Rozběhla se k Nan a poklekla před ní. „Ty chudáčku. Copak ti nikdo nepřinesl nic na převlečení?“

„Ale ano, sestra. Jenže jsem se neodvážila…“ Předklonila se a na tváři se jí objevil ruměnec. „Celou dobu mě pozorujou,“ zašeptala.

Mattovy temné oči se zúžily. „Promluvím si s tvým švagrem. Měl by mít možnost s tím něco udělat!“

„To je od vás velice laskavé, pane Davisi. Jsem u něho špatně zapsaná, i když ví, že jsem Dennise nezabila.“ Sklopila zrak. „Ví, že čekám dítě – ale ne se svým manželem. Jsem špatná žena!“

„Nech toho,“ utěšovala ji Tess. „Nejseš špatná.“

„To určitě ne,“ souhlasil Matt. „Uděláme pro vás všechno, co budeme moct. Máte nějakou představu, kdo může být vrahem, paní Collierová? Existuje někdo, kdo vašeho manžela nenáviděl natolik, aby ho zabil?“

„Ano, já,“ odpověděla Nan neštástně a složila ruce do klína. Pak unaveně zavrtěla hlavou. „Uvědomuju si, že jsem ta nejpodezřelejší osoba, jakou zřejmě našli. Měla jsem důvod Dennise nenávidět.“ Dloubala se pod nehtem. „Nevěděl o dítěti. Kdyby ano, neumím si představit, co by udělal. Myslím, že by mě i zabil. Měl přátele mezi kriminálníky… nebo alespoň já si myslím, že to byli zločinci. Určitě ho naučili dost způsobů jak dělat strašlivé věci… třeba jak mě zabít.“

Matt se zamračil a opřel o mříže. „Myslel jsem, že váš muž byl telegrafista.“

„To dělal jen proto, aby mohl předstírat, že je váženým občanem,“ prohlásila Nan chladně. „Ale namočil se do něčeho moc nečestného, se skupinou mužů, kteří se pěkně oblékají a rozhazují spousty peněz. Nevím, jak k těm penězům přicházejí.“

„Ani jste nikdy nic nezaslechla, co by mohlo posloužit jako vodítko?“

Nan si odhrnula vlasy z obličeje. „V mojí přítomnosti toho moc nenamluvili,“ odpověděla. „Tu a tam jsem zaslechla nějaký útržek hovoru, ale příliš málo, abych tomu porozuměla.“

„A co v posledních dnech, paní Collierová?“ ptal se dál Matt. „Nevzpomínáte si na jejich poslední rozhovor, z něhož jste něco zaslechla?“

Nan náhle vypadala rozrušeně. „Nu, právě minulý týden sedělo v našem salonu několik mužů… Já jsem pracovala v kuchyni.“ Zalétla beznadějným pohledem k Tess a pak se znovu obrátila k Mattovi: „Dennis mi řekl, abych připravila chlebíčky… a obloženou mísu k pivu, které popíjeli… Víte, manžel kupoval pivo v soudku, jako by byl majitel baru…“ Odvrátila zrak a nervózně si prohrábla vlasy.

„Muselo to být pro tebe těžké, Nan,“ poznamenala soucitně Tess. Před chvilkou vstala a stála poblíž Matta, na kterého nyní vrhla krátký pohled. Když přikývl, jemně pokračovala: „Pracovalas v kuchyni a něco jsi slyšela.“

„Ano, ano. Dennis vykládal, že muž jménem Marley… že toho ví hodně o zámcích. Řekl, že ten by jim mohl pomoct.“

„Marley?“ opakoval Matt.

„Ano, ale nevím, jestli to bylo křestní jméno nebo příjmení. Dokonce ani nevím, jestli je ten člověk z Chicaga.“ Vložila tvář do dlaní. „Je mi z toho nanic. Moje sestra omdlela, když mě přišli zatknout. Nemyslí si, že bych to udělala, ale je vystrašená.“ Zvedla k nim zarudlé oči. „Pane Davisi, jestli svou nevinu nedokážu, oběsí mě, je to tak?“

„Žádný soud nenechá oběsit ženu, která čeká dítě,“ prohlásil stručně.

„Možná jim to ale bude jedno.“ Zasténala. „Označí mě za stejně špatnou ženskou, jako jsou ty, co pracují v nevěstincích. Porotu budou tvořit samí muži a ti mě odsoudí tak jasně, jako že je slunce nade mnou.“

„No tak, no tak,“ uklidňovala ji Tess. Přistoupila k Nan a pevně jí stiskla ruce do dlaní. „Nesmíš takhle uvažovat. Nezapomínej na dětátko a pokus se zůstat optimistická. Matt udělá všechno, aby tě zachránil, a stejně tak i já.“ Rozjasnila se. „Nan, dám dohromady naše děvčata a ty nám dodají sílu. Jsi oblíbená a žádná z nich neuvěří, že bys dokázala vraždit. Jenže tebe bude soudit mužská porota, a to není pro naši skupinu zrovna nejpříjemnější,“ přemýšlela Tess nahlas. „Možná se nám podaří pomoct ti jiným způsobem.“

„Nebudou mi chtít pomáhat, když se dozví, že čekám dítě,“ poznamenala zničeně Nan.

„Nan, přece některé z našich členek mají dítě za svobodna a nenechají se muži ovládat.“

„To ano, jistě. Využít muže jen k rozmnožení stáda a pak je zabít…,“ zamumlal Matt.

„Matte!“ zvolala pobouřená Tess.

Nan se trochu rozjasnila. „Tess, kdysi jsem slyšela jednu dívku, která mluvila právě takhle. Ale jsem si jistá, že jenom žertovala,“ dodala rychle s omluvným pohledem na Matta.

„Nebojte se, že byste mě mohly nějak urazit,“ prohlásil Matt. „Měl jsem celá léta, abych si vyslechl Tessiny svérázné názory na ženskou emancipaci.“

„Některé z našich spolubojovnic mají ještě mnohem radikálnější názory,“ připustila Tess. „Kdysi existovala skupinka, která obhajovala právo žen žít jako Amazonky.“ Tváře jí zrudly. „Ty se samozřejmě domnívaly, že by muži měli být drženi na řetězu a v klecích.“

Matt se zasmál. „O tom nepochybuju a předpokládám, že ty tuhle myšlenku shledáváš za odůvodněnou.“

Zalétla k němu pohledem. Pro tebe by museli zhotovit velice prostornou klec.“

Nan se rozhlédla kolem. „Tady ta moje mě také dobře drží,“ poznamenala a mačkala si sukni v dlaních. „Co mám dělat?“

„Pokuste se nestarat,“ radil jí vážně Matt. „Nezapomínejte, že jsme na vaší straně. Kromě toho nevidím žádnou nutnost, abyste musela zůstávat tady.

Jsem si jistý, že jakmile se naskytne nějaká příležitost dostat vás odtud, vaše sestra s manželem jí okamžitě využijí.“

Nan přikývla. „Apelovali už u soudce, ale jdi o hrdelní zločin, takže nemohli projednat propuštění na kauci.“ Obrátila se k Tess. „Myslíš si, že byl mi mohla přinést jednu nebo dvě knížky na čtení? Je to tu dost děsivé a mám příliš mnoho volného času. Nebo nemohla bys mi přinést nějakou vlnu a pletací jehlice?“

„Udělám, co budu moct,“ slíbila Tess.

„Pane Davisi, mohl byste prosím požádat mého švagra, aby mě tady navštívil? Jsem trochu vystrašená, když tu musím být sama, a ten dozorce… tedy, chová se poněkud urážlivě a pronáší čím dál drzejší poznámky.“

Mattovy oči ještě více potemněly. „Nebojte se. To se dá zvládnout. Tess, měli bychom už jít.“

Tess poklepala přítelkyni po hubeném rameni, „Jestli tě ještě napadne něco, co by ti pomohlo, pošli o tom prosím zprávu buď mně, nebo Mattovi.“

„Mně,“ opravil ji Matt. „Nedovolím Tess, aby sem šla sama.“ Zvedl velkou ruku, když se Tess chystala něco namítnout. „Nebudu o tom vůbec diskutovat.“

Zlostně povzdechla: „Sobce.“

„Ne, on není sobec,“ bránila Matta Nan. „Děkuju vám oběma za pomoc. Je to víc, než si zasloužím, zejména potom, co se stalo tobě, Tess. Za nic na světě nechci, abys v souvislosti se mnou byla jakkoliv zraněná. Prosím tě, věř mi to.“

„Věřím ti. Jsi moje kamarádka,“ odpověděla Tess. „Udělám všechno, abych tě zachránila.“

„Je tu ještě jedna věc,“ ozvala se náhle Nan

I vstala. „Nechtěla jsem ho do toho zatahovat… ale otec mého dítěte by vám možná mohl pomoct zjistit, kdo zabil Dennise. Vím, že on to nebyl, ale mohl by pomoct najít vraha.“

Matt si všiml jejího neklidu a rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že je nikdo nepozoruje. „Kdo je to?“ /optal se.

Nan bolestně zkřivila obličej. „Už jste o něm zřejmě slyšel. Většina lidí v Chicagu o něm slyšela.“ Přistoupila blíž k němu a ztišila hlas: „Jmenuje se (im Kilgallen, ale říkají mu Diamantový Jim.“

Matt rozšířil oči. „Dobrý bože!“

„Znáš ho?“ zeptala se Tess.

„Kdo by ho neznal?“ zamumlal Matt. „Stojí v čele většiny nezákonných operací v Chicagu, i když se drží dál od obchodu s děvčaty. Vlastní ve městě několik hospod, dva lihovary a největší jatka.“ Zahleděl se na Nan, kterou polila červeň. „Vedl s ním váš manžel nějaké obchody?“

Zaváhala a pak přikývla. „Právě přitom jsme se seznámili. Několikrát přišel k nám do bytu. Jednou byl u toho, když mě Dennis uhodil.“ Znovu se posadila. „Řekl Dennisovi, že jestli ještě jednou na mě vztáhne ruku, bude plavat v řece. Ale Dennis byl ten večer, kdy ho zabili, v tak zvláštním stavu, že ho nedokázala zadržet žádná hrozba. Nebyl vůbec při smyslech.“

Mattova tvář se napjala. Nan to viděla a zavrtěla hlavou. „Ne, Jim Kilgallen by si Dennisem nešpi-nil ruce. Kdyby ho chtěl opravdu odklidit z cesty, dal by mu peníze a poslal do New Yorku nebo na Miami a přinutil ho k rozvodu se mnou. On lidi nezabíjí.“

„Jste si tím jistá? Natolik jistá, abyste pro něho riskovala svůj život?“ ptal se důrazně Matt.

Nan vzdychla. „Ano, jsem. A on ani neví, žo s ním čekám dítě. Ještě ne.“ Zachvěla se. „Nedo kázala jsem myslet dál dopředu. Nejdřív jsem se chtěla dostat pryč z Dennisova dosahu. Pak jsem chtěla požádat o rozvod. Teprve potom jsem měla v úmyslu říct Jimovi o dítěti a nechat na něm, jestli si mě chce vzít. Nebyl nikdy ženatý, ale má mnoho dívek, mnohem hezčích, než jsem já. Ach, je to všechno tak mrzké!

Moje matka mě nevychovala, abych se stala špatnou ženou! Nechápu, jak jsem mohla zajít tak daleko po nesprávné cestě!“

Matt, který už viděl smrt mnoha slušných dívek v nevěstincích, na to neodpověděl.

Tess měla slzy na krajíčku. „Vzmuž se, Nan. My to zvládneme.“

„Přála bych si být tak silná jako ty, Tess,“ zamumlala Nan skrze slzy. „Já ale nikdy nebyla dost bystrá. Provdala jsem se za Dennise, protože mi připadal milý. Nebyli jsme svoji ještě ani dva týdny, když mě poprvé zmlátil za prý připálené topinky na snídani!“

„Hned tenkrát jsi mu měla pročistit hlavu železnou pánví,“ rozohnila se Tess.

„Bylo mi jen sedmnáct let. Otec mě často tloukl, prý abych mu nepřerostla přes hlavu. Zřejmě jsem si na bití od mužů zvykla.“ Podívala se na Tess se zvědavou otázkou: „Copak opravdu nejsou všechny dívky bity?“

„Já nikdy,“ odvětila Tess. „Můj otec byl laskavý a jemný muž. Jako Matt,“ dodala, aniž by se na něho podívala.

„Ach, já pana Davise za mimořádně jemného muže nepovažovala,“ poznamenala Nan a otřela si slzy. „Proč by jinak vždycky nosil ten obrovský nůž Za opaskem?“

„Ten používám jenom na ničemy,“ ujistil ji Matt. „Ale už skutečně musíme jít. Čeká mě ještě mnoho práce.“

„Děkuju vám oběma za návštěvu,“ řekla Nan. V očích měla strach a rezignaci. Její výraz prozrazoval to, o čem hlas mlčel: nevíru, že se dostane z vězení jinam než na popraviště s čekajícím katem.

Matt poslal Tess ven, zatímco rozmlouval s vězeňským dozorcem. Pak vyšel z věznice s přísnou tváří a stopami přetrvávající divokosti v očích.

„Měli ji umístit na bezpečnější místo a tam, kde jsou dozorkyněmi ženy,“ prohlásil úsečně.

„Promluvím si s Greenem a uvidím, co se dá dělat. Tenhle zatracený dozorce je pěkný vyvrhel společnosti.“

„Co ti řekl?“ vyzdívala Tess.

„Na tom nezáleží.“ Podíval se při chůzi na ni dolů. „Každopádně sem nikdy nechoď sama.“

Tessino srdce poskočilo. „Nan tady není v bezpečí, je to tak?“

„Teď ano,“ odpověděl ostře. Jeho černé oči se střetly s jejími. „Nebude riskovat vyhazov. Policejní komisař je můj přítel. Dostal bych ho za mříže, kdyby toho nenechal. A Greene mu dá vědět, že by to rozhodně nebylo na krátký čas.“

„To je od tebe hezké,“ poznamenala vřele.

„Ale Nan je v pořádných potížích,“ pokračoval Matt. „Chce to rychle zapracovat, aby ji nepověsili. Měla pro vraždu dobrý motiv, nemá pro večer,

kdy byl její manžel zavražděn, žádné alibi, a i žena. To všechno stačí, aby ji mužská porota shledala vinnou.“

„To není spravedlivé!“

„A co je?“

Zastavili se na rohu před přechodem přes ulici a Tess se zeptala: „A co ten záhadný Diamantový Jim Kilgallen?“

„Ten možná vraždí lidi, ale určitě to nedělá nůžkami,“ odpověděl Matt a zahleděl se černým po hledem do jejích něžných zelených očí. „Tenhle způsob vraždy ukazuje na ženu. Je to další důkaz proti ní.“

„Možná měl její manžel nějakou přítelkyni.“

„Možná.“

„Nebo někdo hodně chtěl, aby to vypadalo jako dílo Nan.“

„Nepravděpodobné.“

„Proč?“

Vzal ji za paži, čímž jí projela tělem jiskra až do špiček prstů u nohou, a táhl ji za sebou přes širokou ulici.

„Protože zkonstruovat proti někomu falešné obvinění znamená, že ho musíš nenávidět. Nan mi nepřipadá jako osoba, která u někoho dokáže vyvolat nenávist, ať u muže nebo ženy.“ Podíval se úkosem na Tess a spatřil její překvapený výraz. „Nechápeš to? Uvažuj. Ty sama nemáš ráda mnoho žen, ale Nan ano.“

Lítostivě se usmála. „Už chápu, co máš na mysli.“ Procházeli po chodníku, oba ztraceni ve svých myšlenkách.

„Nemohl Diamantový Jim někoho najmout, aby ho zavraždil?“ pokračovala po chvíli Tess.

„To jistě ano, ale poslal by muže a ten by to provedl revolverem nebo nožem, možná dokonce pěstmi nebo holí – ale určitě ne nůžkami. Kilgallen je posledním člověkem, který by chtěl Nan namočit do vraždy použitím nástroje ukazujícím na ženského útočníka.“

S tím Tess musela souhlasit. „Jestli ale měl Collier nějakou přítelkyni a rozešel se s ní, tak to by mohl být motiv.“

„K takovým úvahám nemáme žádné důvody. Podmíněné důkazy před soudem neobstojí. Potřebujeme mít jasný motiv a podezřelého a musíme být schopni to dokázat.“

Tess se zamračila. „Není to tak snadné, jak to vypadá. Myslím detektivní práce.“ Nepřítomně mávala kabelkou v ruce. „Napadlo tě vůbec někdy, že bys mi ukázal svou kancelář?“

„Opravdu ji chceš vidět?“

„Ano, pokud ti to nevadí.“

„Proč by mělo. Dneska tam nebude mnoho agentů. Většina z nich pracuje na případech po celém městě.“

„Máš nějakého tajemníka?“

„Ano. Jmenuje se Garner. Přešel ke mně od Pinkertona. Je velice pracovitý a píše přímo krasopisně. Každý to po něm přečte.“

„Jestli to má být narážka na moje vlastní písmo, tak ti musím připomenout, že jsem neměla na zdokonalení čas. Zapisovala jsem jenom otcovy instrukce a on diktoval strašně rychle.“

Matt se při vzpomínce na charakteristické rysy jejího otce usmál. „Byl to skutečně dobrý člověk. Chybí mi.“

„Mně také,“ prohlásila vroucně. „Cítila jsem se v Montaně chvílemi tak osamělá, až jsem si mys lela, že to bez něho nepřežiju.“ Odmlčela se a podívala se Mattovi do očí. „Ale měla jsem se nejdříve zeptat, než jsem ti takhle vtrhla do života. Vím, že bys mě nejraději posadil do vlaku zpět do Montany. Je mi líto, že jsem tak narušila tvoji rovnováhu.“

Zatvářil se udiveně. „Rovnováhu čeho?“

„Tvého života, Matte,“ přiznala těžce. „Způsobila jsem ti nepříjemnosti svým chováním, dostala tě do rozpaků…“

„Necítím žádné rozpaky,“ prohlásil Matt. „A pokud jde o nepříjemné pocity, tak ty také nemám. Nikdy jsi nebyla typem ženy, která sedí po večerech doma nad pletením. Nebyla bys to ty, kdyby ses do něčeho nevměšovala.“

„Tvoje domácí mě nemá ráda.“

„Ta nemá ráda ani mě,“ odpověděl, „ale dokud platím nájemné, tak se přemůže. Kdybych přišel o tohle ubytování, najdu jiné. Chicago je dost velké město.“

„To jsem si všimla. Co tedy teď uděláme s případem Nan?“

„Budeme hledat vraha.“ Usmála se. „Oba?“

Sklonil hlavu na stranu a shlížel na ni. „Vzdala by ses veškerého pátrání dobrovolně, kdybych tě o to požádal?“

„To určitě ne.“

„Tak když ses sama do případu pozvala, budeš poslouchat mé příkazy stejně jako ostatní agenti.“

Tess se rozzářila tvář. Vznítil se její smysl pro dobrodružství a po dlouhé době se konečně cítila nesmírně dobře a šťastně. „Platí, šéfe,“ protáhla afektovaně odpověď. „Jen mi řekni, co mám dělat!“

KAPITOLA DEVĚT

Mattova kancelář působila ohromným dojmem. Ve velké místnosti stál masivní psací stůl a za ním rozměrné křeslo, čalouněné stejně zelenou kůží jako všechny ostatní židle a pohovka. Na stěně visely pendlovky a okna měla žaluzie, které se daly nastavovat. Podlahu přikrýval drahý perský koberec v odstínech tmavě červené barvy a zdi zdobily různé fotografie Matta s některými z nejvýznamnějších osobností Chicaga, nevyjímaje politiky ze zbytku země. Dokonce tu byla fotografie, na níž byl Matt ve společnosti Theodora Roosevelta!

„Ty znáš pana prezidenta!“ zvolala Tess při pohledu na fotografii.

„Není sice mým osobním přítelem, ale znám ho. Setkal jsem se s ním.“

Tess zvedla pozlacený rámeček a prohlížela si usmívajícího se muže na obrázku. Dole byl autogram: Mattovi od Teddyho. Vrátila fotografii na místo s úctou, která prošla u jejího hostitele bez povšimnutí.

„Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, s jakými lidmi se stýkáš,“ prohlásila Tess a rozhlížela se po ostatních snímcích. „Za ta léta jsi poznal mnoho slavných mužů.“

„Dost,“ souhlasil Matt stojící u okna s jednou rukou zabořenou v kapse a pozorující rušnou uliti pod sebou. „Všichni nosí boty a každé ráno si češou vlasy,“ dodal suše.

Zarděla se. „Vypadám teď jako venkovské trdlo, co? Také jím jsem. Většinu dosavadního života jsem strávila na venkově s otcem velmi prostě. Nikdy jsem se nedostala do tak velkého města, dokud jsem nepřijela do Chicaga.“

Otočil se a přimhouřil oči. „Přizpůsobila ses velmi rychle.“

Ušklíbla se. „Tím si nejsem tak docela jistá.“

Nepohnul se, ale jeho oči ano. Hleděly směle a znepokojivě, když si ji měřily. „Je těžké si tě dávat dohromady se vzpomínkami na dívku, která mi pomáhala nalézt zdraví.“

Založila si ruce do pasu a kabelka na řemínku se jí houpala podél boku. „A také už nejsem tak mladá, jak mi domácí paní s oblibou připomíná,“ pronesla s náznakem hořkosti.

„Tak jsem to nemyslel.“ Zamračil se a pokročil kupředu. Zastavil se těsně před ní. „Jseš dospělejší. Vyprchalo něco z tvé prudce planoucí náladovosti.“

„Ztratit sebeovládání není moc dobré. Tomu jsi mě sám učil.“

Zamračení se ještě prohloubilo. „Jenže příliš mnoho sebeovládání může být také škodlivé,“ řekl úsečně. „Něco přede mnou tajíš, Tess. Byly doby, kdy jsi byla otevřená a důvěřovalas mi.“

Vyhnula se jeho pohledu a zadívala se na perský koberec pod svýma nohama. „Moje tajemství by se ti nelíbila.“ Znělo to povolně, ale Tess zuřila. Jak se Matt odvažuje vykládat takové věci! To on je rezervovaný… neurčitý… tajemný.

Matt sevřel ruku v kapse v pěst. „Byli jsme spolu, a stále jsme přáteli. Ty jseš ale teď dospělá žena a potřebuješ od muže něco víc než pouze tohle.“

Vzhlédla k němu zelenýma očima, které zlostně plály. „Nic nepotřebuju,“ procedila přes zuby, „kromě tvojí asistence při osvobození mé přítelkyně z vězení, aby unikla katově oprátce. Nemusíš se mě pokoušet odstrčit stranou. Naučila jsem se své roli docela dobře.“ Otočila se a zamířila ke dveřím. Překvapený Matt ztratil řeč. Tess zkontrolovala malé hodinky připnuté na živůtku. „Musím už nastoupit do služby. Děkuju ti, žes mi ukázal svoji kancelář. Bylo to velmi zajímavé.“

Zdvořile se mu uklonila a pevně za sebou zavřela. Stejnou úklonou se rozloučila s Mattovým tajemníkem a opustila budovu.

Ve skutečnosti žádnou službu neměla, jenom se chtěla dostat pryč z Mattovy blízkosti. Zamířila do malého parčíku, posadila se na lavičku a pozorovala holuby vykračující si kolem soch. Litovala, že nemá pro ně kousek chleba jako muž se ženou na vedlejší lavičce, kteří je krmili. Cítila se unavená a zbavená všech emocí. Otevřela srdce Mattovi dokořán a uvnitř jí nic nezůstalo. Matt byl stejně neochvějný jako některá z nedalekých soch, zcela nepřístupný jakémukoliv citu či touze.

Byl to muž bez skutečného místa ve světě. Možná mu její otec neprokázal tu nejlepší službu, když ho odtrhl od jeho lidu a poslal do světa, do něhož vlastně nepatřil. Žil jako běloch a bylo téměř nemožné, aby se vrátil k životu, který poznal jako mladík. Tes uvažovala, jestli vůbec myslí na ty dávné doby s lítostí a pocitem ztráty. Pokud ano, pak to bylo něco, co si uchovával jen pro sebe. Nebyl ochotný sdílet své obavy a nesplněné sny s kýmkoliv jiným.

Po několika minutách bolestného přemýšleni o zbytečnosti tužeb po něčem nedosažitelném vstala a vracela se do penzionu. Musí udělat něco, co pomůže její přítelkyni Nan, ať s Mattovou pomocí nebo bez ní. A měla několik vlastních nápadů jak postupovat dál.

První věcí, kterou druhý den ráno udělala, byla návštěva Nanina domu. Hodlala předstírat roznášení letáků o shromáždění ženského emancipačního hnutí, což jí současně poskytovalo záminku ke vtrhnutí do soukromí Naniných sousedů.

V prvních dvou bytech na stejném poschodí, kde se nacházel i byt Nan, byly doma ženy. Ve třetím narazila na poněkud nedůtklivého muže, který ji zastavil již ve dveřích. Jeho manželka, domácká, ale přívětivá duše s příjemným úsměvem, ji však pozvala dál.

„Humphreye si nevšímejte, drahoušku,“ pro hlásila a odmanévrovala manžela pryč. „Odpočívá po srdečním infarktu a je celý bez sebe snahou vrátit se do zaměstnání. Vyrábí koňské postroje, víte? Není to sice obtížné, ale jeho lékař nechce o tak brzkém návratu k práci ani slyšet. Ubohý Humphrey, nemůže vydržet jen tak posedávat.“

„To asi většina mužů, myslím,“ odvětila Tess s úsměvem. Podala ženě leták a vysvětlovala jí cíle jejich skupiny. Pak se jen tak mimochodem zmínila, že v domě bydlí jedna členka.

„Máte na mysli paní Collierovou, na druhém konci chodby, že ano, drahoušku?“ řekla ta žena a smutně potřásla prošedivělou hlavou. „Takové hezké dítě a ten její manžel takový ničema! Slyšeli jsme ho, jak v jejich malém bytě zuří a nadává na její »ženskou skupinu«. Jednou můj Humphrey šel a zabušil na dveře, aby ho zastavil. Měla tak často pořezané a potlučené tělo, až jsem se divila, jak s ním může vydržet. Ten neřád si zřejmě dával pozor, aby ji neuhodil do obličeje, protože lidé by viděli důkazy o jeho krutosti i když jednou nebo dvakrát ji zranil i tam. A potom ten poslední večer “ Žena se zachvěla. „Když si pomyslím, že jsem ho slyšela křičet a neposlala Humphreye, aby se šel podívat. Našli ho teprve ráno. Kdyby se tak stalo dřív, možná by ještě byl naživu.“ Objala se pažemi kolem hrudi. „Policista povídal, že jsem slyšela jeho smrtelné chroptění. Nikdy na to nezapomenu. Volal její jméno. Jenom její jméno a potom, stěží o dvě minuty později, ten strašlivý křik!“

„Jaké jméno?“ zeptala se Tess zdvořile.

„Jak to, přece svojí ženy! Říkal: Nan! a potom “ Napětím se až předklonila. „Vykládá se, že to udělala nůžkami!“

„Viděla jste ji?“ zeptala se naléhavě Tess.

„Ne. Slyšela jsem kroky na schodišti a o sekundu později otevření vchodových dveří.

Víte, ani se nezastavila, aby je za sebou zavřela. Ne, sotva jsem ji zahlédla. Ale možná někdo jiný ano. Mimo to jsou si jistí, že to udělala žena. Ubohý pan Collier. Nebyl to dobrý člověk, ale zabít jinou lidskou bytost je ošklivá věc. Moc ošklivá věc!“

Zmatená Tess se zvedla. „Mockrát vám děkuju.“

„Jak to, za co?“ opáčila žena překvapeně.

Ve stejném okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře a Humphrey šel otevřít. Pokusil se být nepřívětivý, ale jen na okamžik, pak se jeho chováni zcela změnilo. Tess se otočila právě včas, aby spatřila zachmuřeného, vystrašeného Matta, jak vchází do bytu.

„Pojďme, Tess,“ přikázal úsečně.

„To je můj bratranec,“ sdělila Tess okamžitě ženě. „Musím už jít. Děkuju vám, že jste si se mnou promluvila.“

„Ráda jsem vás poznala, drahoušku.“ Žena pokývla a usmála se na Matta.

Ten k ní nadzvedl klobouk, krátce pohlédl na Humphreye, popadl Tess pevně za paži a táhl ji ven ze dveří.

Nepromluvil, dokud nesešli ze schodů a neocitli se na chodníku před domem. „Co si k čertu myslíš, že děláš, když lezeš sama do cizích bytů?“ Tón jeho hlasu se Tess palčivě zařezával do uší.

Přitáhla si plášť těsněji k tělu. Jeho hlas mrazil ještě víc než studený vítr. „Přestaň klít. Vyšetřovala jsem svědka,“ prohlásila útočně. Sklopila tvář. „Ta žena slyšela Colliera volat Nanino jméno a o něco později jeho křik. Policie jí sdělila, že to byl zřejmě smrtelný výkřik.“ Ztěžka povzdechla. „Myslíš, že nám Nan lhala?“

Byl na ni tak rozzlobený, až téměř nemohl mluvit. Jen s námahou spolkl vztek. Vrazil ruce do kapes kabátu a zíral na ni zpod střechy klobouku.

„Policie zjistila, že v době smrti seděl Collier v neosvětleném bytě bez jediného světla. Vedle sebe měl pistoli. Očividně čekal na někoho, komu chtěl ublížit.“

Sotva se Tess pokusila promluvit, umlčel ji zvednutím ruky. „Jen minutku. Nech mě dokončit. Z pistole se nestřílelo. Položil ji na stůl vedle židle a zřejmě zrovna vstal, když vešel nějaký návštěvník. V té tmě nemohl vidět, kdo to je. Domnívám se, že předpokládal, že se vrátila jeho žena. Našli ho ležet na podlaze nedaleko dveří s nůžkami vbodnutými přímo do tepny na krku. Vykrvácel k smrti během několika sekund.“

Tess na něho hleděla a čekala, co ještě řekne.

Matt zachmuřeně pokračoval: „Nebyla to sebeobrana, protože ve chvíli útoku byl Collier neozbrojený. Dveře nebyly otevřené násilím a útočníkem byla žena. Ukazují na to nůžky, ale také to, že volal manželčino jméno. Postava příchozího musela vypadat žensky, když ho spletla, rozumíš?“

„Ano. Ale to všechno ukazuje na Nan.“

Zapnul jí plášť až k bradě. „Pořád se oblékáš jako dítě, čistě namátkově,“ poznamenal, když protáhl poslední knoflík dírkou.

Slabě se usmála. „Tohle jsi vždycky dělal, když jsem byla mladší,“ zavzpomínala. „Zdá se, že jsem nikdy neměla zapnutý plášť tak, abys byl konečně spokojený.“

„Nebo vůbec oblečený,“ zabručel. „Horní dva knoflíky jsi měla vždycky špatně zapnuté. Copak ses nikdy nedívala do zrcadla?“

Zavrtěla hlavou. „Nenáviděla jsem svoji tvář. Byla tak prostá a obyčejná.“

Sevřel jí obličej do teplých štíhlých prstů a zahleděl se jí do očí. „To není pravda,“ zašeptal.

„Nebyla siouxská,“ dodala nedobrovolně a mnohem trpčeji, než měla v úmyslu.

Vytrhla se mu z rukou a zmateně poodstoupila. Nevěděl, co má říct. Byl příliš překvapený, než aby se zmohl na logickou odpověď. Nevěděla snad, že je krásná a že jemu nikdy nevadilo, že není z rodu Siouxů? Měl velice dobrý důvod rozšířit pověsti, že se nezajímá o bělošky a má strašnou chuť na exotičtější ženy různého původu. Jenže tohle nemohl Tess přiznat, aniž by jí vysvětlil, proč. A to by šlo o přiznání, které Tess ještě nebyla připravená vyslechnout.

„A nemohl jsi zapomenout, že jsem to také povídala,“ dodala nelítostně, čímž přetrhla jeho myšlenky. Pokračovala v chůzi, aniž by se ohlédla, jestli jde za ní. „Byla jsem jen děvčátko.“

Znovu se ocitl po jejím boku, ještě zachmuřenější než jindy. „Pořád se nedíváš do zrcadla.“

„Zajímá mě jen to, abych byla čistá a upravená. Nic jiného,“ prohlásila a podráždila tak nejen jeho, ale i sebe. „Většina pacientů, o které se starám, je příliš nemocná, aby si toho vůbec všimla.“

„Očividně některé z nich ale upoutáš, jako například přítele Marshe Baileye,“ odpověděl snad po minutě. „Předpokládám, že jsou tam i nějací svobodní doktoři,“ dodal, popuzený touto náhlou myšlenkou.

„V naší nemocnici nic takového nepřichází v úvahu,“ odpověděla Tess neochvějně.

„Nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo.“ Stáhl si klobouk hlouběji do čela proti větru. „Od teďka necháš vyslýchání možných svědků na mně.“

„Měla jsem dokonalou záminku k chození od dveří ke dveřím. Rozdávala jsem letáky, které vytiskla naše skupina ženského hnutí.“

Pohlédl na ni s váhavým obdivem. „I tak.“

„Nejsem totální idiot, Matte. Nešla jsem prostě dovnitř a neřekla: »Hele, jsem tady, abych vyšetřila vraždu. Povězte mi prosím všechno, co víte!“

„To jsem viděl.“

„Lidé jsou ale moc milí.“ Přitiskla letáky a kabelku těsněji k tělu. „Tolik se bojím, že ho zabila. Každý, s kým jsem mluvila, říkal, že měla spoustu důvodů to udělat. Věděli, že ji mlátí.“

„Já mám na tuhle věc zcela odlišný pohled,“ prohlásil po chvíli Matt. „Chci si promluvit s Diamantovým Jimem.“

Zatajila dech. „Zastřelí tě, jestli ho obviníš z vraždy!“

Netrpělivě nadzvedl obočí. „Nemíním ho obvinit z ničeho. A také nenapochoduju rovnou do jeho kanceláře a nezačnu ho vyslýchat. Myslel jsem, že bych mohl přijmout pozvání na večírek, který pořádá pro charitativní účely. Někteří platí obrovské částky na talíř, aby je zařadili do seznamu pozvaných hostů. Je dost překvapující, že charitativním cílem je podpora sirotčinců.“

„Půjdeš tam sám?“

Pátravě si prohlédl její tvář. „To by mohlo vypadat podezřele. Nemám pověst člověka úzce spojeného s charitativní činností. Nejspíš by si myslel, že jsem tam přišel slídit po něčem, co souvisí s jeho sázkařským syndikátem. To by mohlo být příliš riskantní.“

„Takže co hodláš udělat?“

„Vzít s sebou společnici.“

Sklopila oči, aby nezahlédl jejich žárlivý lesk. „Rozumím.“

„Ne, nerozumíš,“ zamumlal podrážděně. „Pro všechno na světě, přece ti pořád dokola opakuju, že nejsem skutečně ochotný se zaplést se žádnou bílou ženou.“

Slova padla, ale Tess věděla, že je zbytečné se ho ptát na cokoliv osobního. Stejně tak by mohla klást otázky telegrafnímu sloupu.

„Chystáš se tedy vzít s sebou nějakého muže převlečeného za ženu?“ zeptala se s kousavou ironií.

Usmál se na ni. „Myslel jsem, že bys mohla jít se mnou ty.“

Zarděla se a srdce jí vyskočilo až do hrdla. „Nemám večerní šaty.“

„Koupím ti je.“

Pohlédla na něho planoucím zrakem. „To tedy ne! Nepřijímám drahé dárky od mužů, dokonce ani od tebe ne, a už vůbec nepřichází v úvahu jakákoliv součást oblečení!“

„No tak, buď dospělá,“ soptil Matt. „Jsem přece tvůj bratranec. „Na koupi oblečení pro rodinu není nic nepatřičného.“

Rodina. Sklopila oči k chodníku a upřeně zírala na dlažbu. Rodina. Co čekala, že by pro něho mohla být?

„Kromě toho,“ pokračoval Matt, když si všiml jejího výrazu a donutil se na něj nereagovat, „tohle je práce. Zapomnělas, že jde o vraždu Colliera?“ Hleděl přímo před sebe. „Tady nedaleko je jeden obchod. Dělal jsem něco pro jeho majitelku. Bude se ti líbit. Určitě pro tebe najde něco hezkého.“

Sevřela pevně kabelku. Měla málo vlastních peněz, ale mnoho hrdosti. „Koupím si nějakou látku a střih a ušiju si je sama.“

„Nic takového,“ odmítl to Matt. „V Chicagu si lidé moc dobře všímají, co má kdo na sobě. A při charitativních akcích jdou v tomto směru ještě dál, Tess. Tam už to je čiré snobství.“

Tess pohlédla na jeho drahý oblek, plášť a klobouk. „To vidím.“

Podíval se jí do očí. „Chceme přece, abys mezi ně dobře zapadla. Je to jediná možnost.“

„Zkusím ti nedělat ostudu.“

„Děkuju,“ odvětil suše. „Budu se snažit ti tvou laskavost oplatit.“

Jako kdybych mohla komukoliv způsobit nějakou ostudu, se svou přirozenou důstojností a smyslem pro eleganci, pomyslela si Tess. Ale nevyslovila to. Matt už byl i tak dost podrážděný.

Její myšlenky se vrátily k Nan a Tess konečně vyřkla svou nejhorší obavu: „Co když to skutečně udělala?“

„Pak bude odsouzená. Ale pro nás se tím nic nemění, uděláme pro ni, co je v našich silách.“

„Děkuju ti, Matte,“ řekla Tess konečně po delším odmlčení.

Zastavil se u stožáru pouličního osvětlení a natočil Tess čelem k výloze velmi elegantního obchodu s dámskými oděvy.

„To nemyslíš vážně!“ zvolala Tess, když se podívala na manekýny ve výloze. „Nebesa, Matte, tyhle róby stojí měsíční výdělek… dokonce možná půl-rocni!

„Dostaneš, co si zasloužíš,“ prohlásil bez mrknutí oka. „Jdeme.“

Dostrkal ji do luxusního obchodu. Nějaká elegantní žena ve slušivých šatech pro denní nošení s pečlivě načesanými vlasy se otočila od pultu, aby je uvítala.

„Čím vám mohu posloužit, pane Davisi?“ zv ptala se a přelétla kritickým pohledem Tess.

„Tohle je moje sestřenice,“ řekl Matt bez okolků. „Potřebuje večerní róbu.“

„Jsem madam Duboisová,“ představila se žena s úsměvem. „Myslím, že tu něco mám. Un moment,“ oznámila a zmizela v zadní části obchodu.

K Tessinu překvapení se vrátila s nejnádhernějšími šaty z bílého taftu, jaké kdy viděla. Rukávy a sukně byly ozdobeny světle modrými a růžovými stuhami a lemovány krajkou.

„Tohle až bere dech, n«estce pas? Šili je pro jednu zákaznici, která ale moc přibírala na váze, takže je nemohla obléct, když byly hotové.“ Šelmovsky se usmála. „Ale troufám si tvrdit, že se bude těšit se svého bébé více než z této róby. Prosím, zkuste si je, mademoiselle. Šatna je tam vzadu.“

Zavedla Tess do šatny a nechala ji o samotě.

Tess trvalo několik minut, než si svlékla svrchní oděv, aby mohla vklouznout do elegantní róby. Zapínala si ji roztřesenýma rukama, ohromená skutečností, jak jí dokonale padnou.

Madam Duboisová se objevila právě včas, aby jí pomohla zapnout poslední háčky na zádech. „Budete potřebovat menší pomoc při zapínání, ale určitě máte po ruce nějaké jiné ženy.“

„Ano, bydlím v penzionu,“ potvrdila Tess. „Padnou mi jak ulité! Vypadá to v pořádku?“ zeptala se a potáhla za živůtek. „Myslím, jestli to tady vpředu není moc nízko?“

„S takovými ňadry, jako jsou vaše, mademoiselle, je to dokonalé,“ odvětila a při pohledu na Tessin vzhled v celé její světlovlasé kráse v nádherných šatech se usmála. Zavrtěla hlavou. „Určitě se ani nepoznáte. Pojďte. Ukážeme vás monsieurovi…“

„Ach ne, prosím.“ Tess si rychle přitiskla dlaně nad živůtek.

„Ó, chápu. Cítíte rozpaky, že vás bratranec takto spatří. Róba je určená pro nějakého obdivovatele. Neřeknu mu to,“ zašeptala. „Bude to naše tajemství. Nechám vás zase obléknout, mademoiselle, ale nejdříve musíme svléknout róbu, abych ji mohla zabalit do krabice. Jakmile ale dorazíte domů, musíte ji vybalit a pověsit na ramínko, aby se vyrovnaly záhyby. Rozumíte mi?“

„Ano,“ odpověděla Tess. Byla vzrušená nejen z toho, jak jí šaty perfektně padnou, ale také z jejich vybraného střihu. Musí je mít, i kdyby ji měly stát celoroční výdělek. Cítila se v nich úžasně.

Matt poklidně čekal, až vyjde z převlékárny. Vlasy měla trochu rozcuchané, ale široký klobouk to dokázal napravit.

„Tady máš,“ řekl a podal jí krabici. „Uneseš to?“

„Samozřejmě.“ Majetnicky uchopila poutko na krabici. „Je to nádhera!“

„Přibalila jsem k tomu i pár večerních rukaviček, má drahá,“ ozvala se madam Duboisová. „Ale potřebujete k té róbě ještě vhodné střevíčky…“

„Jsem si jistá, že nějaké doma mám,“ odpověděla Tess se skrovným zbytkem své hrdosti.

„Tak to je dobře. Přeju vám co nejkrásnější a nejpříjemnější večer!“

„Děkuju,“ odpověděla jí Tess s úsměvem a prošla dveřmi, které Matt před ní přidržel.

Jakmile se ocitli venku, okamžitě ji zase vzal pod paží a vedl k obchodu s obuví. Neuspokojil se, do kud si nevybrala k róbě ladící vkusné saténové lo dičky. Pak se ještě zastavili v kloboučnictví, kde koupil Tess malou saténovou kabelku a hřebínek zdobený nesmírně módním rajčím peřím k dopl není účesu.

„Utratil jsi za mě příliš velkou částku,“ stěžovala si, když dojeli s nákupy najmutou drožkou k jejich penzionu.

„Na ples bys těžko mohla jít v hadrech, Po-pelko,“ odpověděl.

Nepodívala se na něho. „Moje pantoflíčky nejsou zhotoveny ze skla a o půlnoci se určitě neproměním v myšku.“

„V myši se proměnili kočároví koně,“ poopravil ji.

Nesl balíčky do domu a po schodech do jejího pokoje kolem zvědavé paní Mulhaneyové.

„Jsou to plesové šaty,“ oznámila jí vzrušená Tess. „Můj bratranec Matt mě bere s sebou na charitativní ples!“

„Konečně! Bylo už načase, abyste začala vést skutečný společenský život,“ odvětila paní Mulhaneyová stroze. „Pořád jen práce a to ženské hnutí!“

„Zcela s vámi souhlasím,“ zapojil se Matt.

Složil balíčky na Tessinu postel, zlehka nadzvedl klobouk a scházel po schodišti. Nikdy se přes den v penzionu nezdržoval, ani když tam byla Tess.

Po několik následujících dnů Tess snila o tom, jak bude Matta doprovázet. I když to byl nezbytný krok v jejich plánu na záchranu Nan, Tess si nemohla pomoct, ale naplňovalo ji vzrušení při vyhlídce na svůj první ples. Pověsila róbu do skříně, kterou neustále otevírala jen proto, aby se mohla šatů dotknout a obdivovat jejich krásu. Nikdy se neodvažovala ani pomyslet, že by šla na opravdový ples –as Mattem.

V Montaně jí připadaly takové věci jako velice nejasná fikce. Samozřejmě četla pohádku O Popelce a často přemýšlela, jaké by to bylo, mít plesovou róbu, hezkého společníka a účastnit se maškarního plesu. V Montaně probíhaly tance ve stodolách, ale ty měly ke skutečnému plesu hodně daleko.

Konečně byla sobota a přiblížil se velký večer. Se zapnutím róby pomohla Tess paní Mulhaneyová. Stará dáma byla fascinovaná krásou šatů a šokovaná hlubokým výstřihem.

„Musíte mít něco na přehození přes ramena, má drahá,“ prohlásila. „Mám jeden pláštík a trvám na tom, abyste si ho půjčila. Je z norkové kožešiny a velice dobře tuhle róbu doplní!“

„Norek! Ale to nemohu!“ protestovala Tess.

Paní Mulhaneyová ji jemně popleskala po ruce. „Muži nikdy na tyhle věci nemyslí. Je poměrně chladno a vaše róba má jen náznak rukávů. Přinesu vám to.“

Vyrazila ven a zavřela za sebou dveře. Tess si poopravila účes a vsunula do zvlášť připravené hluboké vlny vlasů hřebínek s rajčím peřím, který jí Matt koupil. Stěží poznávala tu krásnou a velmi elegantně vypadající ženu v zrcadle. Její plavovla-sost ještě více vynikne ve spojení s Mattovou snědou pletí. Doufala, že volbou její společnosti se nedopustil žádné chyby.

Paní Mulhaneyová jí přehodila kožešinu přes ramena a přelétla ji kritickým pohledem. „Vypadala kouzelně.

Ty perly jsou úžasné,“ dodala, když si všimla jejich růžového odstínu.

„Patřily mojí babičce,“ řekla Tess a dotkla se jich prsty v rukavičce. „Jsem na ně velice pyšná.“

„O tom nepochybuju. Přeju vám dobrou zábavu.“

„To doufám,“ odpověděla Tess. „Děkuju vám mockrát za půjčení vašeho pláštíku. Dám na něho dobrý pozor.“

„Vím, že dáte.“

Když Tess scházela po schodech k netrpělivě přecházejícímu Mattovi, paní Mulhaneyová jí ještě zamávala.

„Nemám žádné zpoždění,“ prohodila Tess k Mattovi lehce povýšeným tónem.

Otočil se a vzhlédl k Tess na schodech. Pokud chtěl vyslovit jakýkoliv komentář, uvízl mu v hrdle. Zíral na ni černýma rozbouřenýma očima a mlčel celou dobu, po kterou scházela dolů. Uvažoval, že v životě neviděl nic tak krásného. Měl chuť zvednout Tess do náruče a nést ji, unést ji někam hodně daleko, kde by ji nemohl spatřit žádný jiný muž. Zhluboka se nadechl, zaskočený zjištěním, že je schopný cítit tak zničující žárlivost.

KAPITOLA DESET

Pohled Mattových očí Tess tak znervózněl, že na posledním schodu málem upadla. Zachytila se rychle zábradlí a s ulehčením konečně sestoupila na podlahu.

„Neměla jsem nic vhodného,“ poznamenala I přitáhla si kožešinu těsněji nad výstřih, který mu neměla odvahu ukázat. „Tak mi paní Mulhaneyová půjčila tohle.“

„Vypadáš moc hezky,“ řekl chraptivým, hluboko posazeným hlasem. Tvářil se neobvykle vážně a v očích měl zvláštní lesk.

Tess ho pozorovala plná dychtivosti. Bylo to poprvé, kdy se na ni díval tímto způsobem. Měla pont, že se jí kroutí prsty v lodičkách. Pod jeho pohledem se opravdu cítila jako Popelka ze svých snů.

Ale již o sekundu později se kouzlo zlomilo, když Matt krátce a úsečně oznámil: „Můžeme jít!“

Vzal ji pod paží a odváděl ven. Měl na sobě večerní oblek, hezky střižené černé sako se šosy u černé kalhoty, novotou vonící bělostnou košili a motýlka. V levé ruce držel hedvábný klobouk a vycházkovou hůlku se stříbrnou hlavicí. Vypadal neuvěřitelně přitažlivě a elegantně.

Když nasedli do pronajatého kočáru a rozjeli se k hotelu, v němž se ples konal, zahleděl se Matt na Tess v nejasném, blikajícím světle pouličních lamp.

Jeho hypnotizující pohled ji zneklidnil tak, že se zavrtěla.

„Nevěděl jsem, že nemáš k šatům žádný plášť. |cn Bůh ví, proč jsem předpokládal, že něco takového máš.“

„Nebyl žádný důvod, abych…,“ odkašlala si. „Neměla jsem až do dnešního večera příležitost něco podobného nosit. Nechodila jsem na žádné lakové oficiální události… jak jistě dobře víš.“

Vyhlédl okénkem na budovy, kolem nichž projížděli. Nesmí se na ni dívat příliš často, myslil si, jinak ztratí sebeovládání. Pohled na její večerní šaty a upravený účes ho téměř ničil. Vždycky byla hezká, i ve vybledlých šatech, ale dnes večer v něm její elegance vyvolávala divoké vlastnické pudy Jako kdyby patřila k této kulturní společnosti vít | než on. Ve spojení s jeho vnitřním zmatkem kolnu vlastního původu, její elegance ještě více zdůrazňovala rozdíly mezi nimi a odsouvala Tess do obrovské vzdálenosti. Cítil se být pro své dlouho skrývané tajemství ještě provinilejší než dosud. Měl právo uplatňovat si na ni nároky, ale Tess to nevěděla a on jí to nedokázal říct.

Tess byla rozhodnutá se dobře bavit i přes Mattovu chladnou lhostejnost. Určitě ji alespoň jeden z přítomných mužů vyzve k tanci. Pak si může Mali dělat, co chce. Třeba ať si ji klidně ignoruje, k čemuž viditelně směřuje. Měla pocit, že má zlomené srdce. Ale nesmí mu dát najevo, jak ji jeho povznesené chování zraňuje.

Hotel zářil světly a dovnitř vcházely elegantní oblečené páry. Hosté přijížděli v naleštěných kočárech s kočími v uniformách tažených přepychové livrejovanými koňmi. Minimálně dva páry přijely automobilem. Tess nikdy v životě neviděla tolik bohatých lidí pohromadě vlastně si ani neuměla představit, že na světě je tolik boháčů. Tato nova zkušenost ji ohromila.

Matt ji uchopil za paži, když se blížili k hotelu, a suše jí zašeptal: „Snaž se na ně nezírat. Jsou to jenom lidi.“

„Ještě jsem nikdy takové lidi neviděla,“ poznamenala Tess s úžasem v očích, když se rozhlížela,

„Jistěže ne,“ podotkl Matt sarkasticky. „V indiánské rezervaci člověk nemůže čekat tak vysokou společnost.“

Zcela záměrně mu šlápla na nohu a chladně se usmála, když zamrkal.

„Předpokládám, že mě necháš hned tady, drahý bratrance, abych si našla někoho, s kým tu mohu stát?“ zeptala se s jedovatou sladkostí. „Jsem si jistá, že se ti uleví, když mě nebudeš mít nablízku!“

Nějaká služebná jí odebrala pláštík a nechala ji nepříjemně odhalenou. Mattovy oči zamířily k jejímu výstřihu, který provokativně odhaloval smetanové obliny ňader. Slyšitelně mu uvízl dech v krku. Nečekal, že šaty budou tak moderní. Nikdy by jí nedovolil si je vybrat, kdyby věděl, jak v nich bude vypadat. Připomínala princeznu a on byl náhle tak prudce vzrušený, že mu krev tepala v celém těle.

Právě se chtěl ozvat, když mezi ně vklouzl hezký mladík a pozvedl Tessinu ruku k ústům. Byl to nedávný pacient nemocnice, který s Tess usilovně flirtoval. Jistým způsobem se spřátelili. Jmenoval se Michael Boson a byl to velmi bohatý mladý muž.

„Čekal jsem na vás celý život,“ říkal právě s bez-dechou otevřeností. „Budete se mnou tančit až do svítání a pak odplujeme na koberci z hvězdného prachu až na měsíc!“

Tess s pocitem ulehčení, že byla zachráněná před náhlou zuřivostí v Mattových černých očích, se zasmála a pleskla ho krajkovým vějířem. „Jak úlisný jazýček,“ dobírala si mladíka. „Nevěřím vám ani slovíčko.“

„Nelítostná dívko, a to jste mě ošetřovala při zápalu plic.“ Otočil se, protože si všiml Matta. „A to je kdo?“ zeptal se Michael s pozdviženým obočím a přelétl zrakem po Mattově vysoké postavě. „Měl jsem to tušit. Dokonce i vypadá jako úkladný vrah. Troufám si tvrdit, že je ozbrojený.“

„Michaeli, mohl byste přestat?“ prosila ho Tess,

„Michael Boson, k vaším službám,“ prohlásil mladík s uličnickým úsměvem. „Vy jste bratránek Matt, detektiv. Poznal jsem vás podle Tessina popisu.

Vaše sestřenka mě ošetřovala v nemocnici a pak se ke mně nelítostně otočila zády, protože jsem o čtyři roky mladší než ona. Já si osobně vůbec nemyslím, že věk je obrovskému milostnému románu na překážku, ale Tess má výhrady. Je to tak, kotě?“ dodal s úsměvem k Tess.

„Ano, tohle je můj bratranec Matt Davis,“ představila je. Pak položila ruku na Michaelovu paži, nesmírně vděčná za jeho nečekanou záchrannou akci. Nedokázala se podívat Mattovi do očí. „Zatančeme si, Michaeli. Matt mě sem sice dovedl, ale nerada bych ho nutila, aby strávil celý večer ztuhlý nudou vedle mě.“

„Bude pro mě obrovským potěšením ušetřit ho takového nepohodlí. Nic se nestarejte, bratránku Matte. Dokonale se o ni postarám a pozveme vás na svatbu!“

Odváděl ji dříve, než Matt stačil cokoliv odpovědět. Tess se smíchem vplula do Michaelova náručí na tanečním parketu. Pak se však zarazila, protože se pustili do tance, který neznala.

„Neumím tohle tančit. Ani žádný jiný složitější tanec. Omlouvám se,“ řekla. „Můžete mě aspoň pár kroků naučit?“

„Nebesa, dívko, kde jste strávila celý život?“ zeptal se ohromený Michael.

„Žila jsem na západě s otcem, který byl lékařem,“ vysvětlovala. „Tančili jsme venkovské tance, ale nic tak elegantního jako tohle.“

Usmál se. „To je waltz. Není těžký. Podívejte. Ukážu vám základní krok. Je to takhle…“

Matt je sledoval chladnýma očima. Měl chuť přiskočit a vytrhnout Tess z mladíkovy náruče. Ten hluboko vystřižený dekolt mu skutečně hýbal žlučí.

Vtom si začal uvědomovat něčí blízkost a otočil hlavu. Právě si ho měřil hluboko zasazenýma šedýma očima sám Diamantový Jim Kilgallen se zapáleným doutníkem v ruce. Ten muž měl stejně černé vlasy jako Matt, jenomže vlnité. Jeho pokožka byla olivově snědá, i když ne tak temná jako Mattova. Měl širokou lví tvář a nosil knírek. Smoking a střevíce, které měl na sobě, byly velmi drahé. Matt ho tak zblízka dosud neviděl a okamžitě věděl, že tohoto muže žádným příspěvkem na charitu neoklame.

„Znám vás,“ prohlásil Diamantový Jim po minutě a přistoupil ještě blíž. „Vy jste Davis.“

Matt přikývl.

„Víte, kdo jsem?“

Matt znovu přikývl.

Diamantový Jim se zasmál. „A já si myslel, že jenom já jsem málomluvný člověk,“ poznamenal lítostivě. „Umíte mluvit?“

„Příležitostně.“

„Hmmm. Žádný přízvuk. Říká se, že jste cokoliv od ruského vévody až po cikána.“ Zúžil oči. „Ale ne, nejste. Připomínáte mi mého dědečka. Byl z kmene Cree.“

Matt pozvedl jedno obočí. „Já nejsem Cree.“

„Ne, ale jste indián,“ prohlásil Diamantový Jim s klidnou sebejistotou. „Muž s odvahou a pronikavou inteligencí, pokud to, co jsem o vás slyšel, je pravda.“

„Zřejmě uslyšíte i jiné věci, možná zcela odlišné věci, pokud budete naslouchat dost dlouho,“ prohodil Matt nedbale.

Diamantový Jim zvolna přikývl. „Asi o loveckém noži, domnívám se.“

Matt se zasmál. „V těchto dnech ho moc nenosím. Má pověst mi otevírá dveře i bez očividných hrozeb.“

„To určitě,“ souhlasil Jim. Šedé oči se mu zúžily do pouhých štěrbin. „Tamhle vaše sestřenice je dobrou kamarádkou Nan Collierové. Slyšel jsem, že jste ji oba navštívili ve vězení a že se jí pokou-šíte pomoct, aby se dostala ven.“

„Ano,“ odvětil Matt. „Dostala se do spousty po-1 tíží. Ne jen proto, že měla pochybné manželství, ale i tím, že vrahem byla zřejmě žena.“

„Nůžky.“

„Přesně tak.“

Diamantový Jim zvedl doutník ke rtům a na mifl nutu se zamyslel. „Zatraceně.“

„Je tu ještě něco.“

„Něco zlého, podle toho, jak to říkáte.“

Matt nevěděl, jak dalece může tomu muži důvěřovat. Nan Collierová ho očividně milovala, ale co cítí tento hráč k ní, nebylo jisté. Nevypadal jako muž, který má o ženách vysoké mínění, a z vyprávění Matt věděl, že Diamantový Jim má ženy rád. Měl jich mnoho, téměř každou mnohem elegantnější, vzdělanější a hezčí než chudák Nan.

„Pokračujte,“ povzbudil Diamantový Jim váhajícího Matta. „Vyklopte to.“

„Je těhotná.“

Jim odvrátil zrak, ale ne dříve, než se v jeho očích objevil vztek. Znovu potáhl z doutníku. „Ten čubčí syn,“ pronesl tlumeným hlasem.

„Prosím?“

„Collier,“ vyštěkl Jim. „Někdo ho měl zabít už před lety! Jestli je těhotná, pak to znamená, že ji znásilnil! Nenáviděla jeho dotek!“

Vědom si zvědavých pohledů, přesunul se Matt mezi Jima a nedaleké okukovače.

Zdálo se, že Jim přece jen cítí k Nan něco více. Matt se rychle chopil příležitosti. „To není dítě jejího manžela.“

Výraz, který toto prohlášení vyvolalo, prozrazoval všechno. Šedé oči se zaleskly jako čepel nože, než náhle změkly. Napjatá tvář se uvolnila. Úzké rty se zvlnily slabým váhavým úsměvem. „To řekla ona?“ zeptal se Jim tichým a užaslým hlasem. „Přiznala vám, že to nebyl její manžel?“

„Řekla to Tess,“ upřesnil situaci Matt. „A Tess to svěřila mně.“

Jim strčil dokonale pěstěnou ruku do kapsy a zahleděl se do neznáma, na rtech stále ten záhadný úsměv.

„Má pocit, že to věci ještě více ztíží,“ poznamenal Matt.

Diamantový Jim se otočil zpět k němu. „Ne, pokud si budou myslet, že to byl její manžel,“ odvětil okamžitě. „Žádná porota neodsoudí těhotnou ženu. Můj bože, u soudních dveří by stanul lynčující dav a ani jeden porotce by se nedostal domů živý!“

„Možná máte pravdu. Jenže Nan by neměla být ve vězení za zločin, který nespáchala.“

Oči Diamantového Jima se zabodly do Maltových. „Já vím, že to neudělala. Ale jak to víte vy.“

„Roky praxe se skutečnými zločinci,“ odpověděl Matt prostě. „I vy jste získal instinkt na lidi.“

„Také vzhledem k mé práci,“ připustil Jim a usmál se. „Samozřejmě z vašeho pohledu jsem zločinec.“

„Zločinec, sakra, jste místní pozoruhodnost, Ukazují vás návštěvníkům spolu s jezerem.“

„Tak dobrá. Přestal jsem vraždit nevinné lidi, Když už o tom hovoříme,“ dodal a odložil doutník do plivátka, „jak dokážeme Naninu nevinu?“

Matt vrazil obě ruce do kapes. „To ještě nevím. Pracuju na tom. Moji agenti kladou otázky v celém jejím sousedství.“

„To je od vás milé.“

„Určitě ne,“ odpověděl Matt čestně a pohlédl směrem k Tess, která se zřejmě výborně bavila se svým mladým tanečníkem. „Byl jsem k tomu přinucen. To ona“ – ukázal s očividnou nechutí na smějící se Tess „šla dveře od dveří v činžáku. Obával jsem se, že může narazit na nějakého člověka, který se nezastaví před ničím.“

Tato slova vyvolala zvědavý pohled. „Šikovná dívka. Smůla, že jste příbuzní.“

„Nejsme,“ odpověděl Matt stroze. „Ušetřilo nám to pouze vysvětlování, když sem přijela. Její otec zemřel. Nemá nikoho jiného. Já jsem dávný přítel rodiny.“

„Vsadím se, že jde o příběh, který stojí za to vyslechnout.“

„Jsem Sioux,“ řekl Matt. „Myslím, že kromě Tess to nikdo v Chicagu neví.“

Vyměnili si pohledy. Diamantový Jim obrátil pozornost zpět k doutníku. „Nejsem žvanil,“ prohlásil po minutě. „Co vím, nechávám si pro sebe.“

Matt mlčel. Jenom ještě více přivřel oči, zatímco pozoroval Tess na tanečním parketu. Diamantový Jim mu nabídl krabici s doutníky. Matt na ni jen hleděl. „Nemyslím tím žádnou urážku.“ Mattovi trvalo několik sekund, než si uvědomil, co tím Jim myslí. Prodejny tabáku obvykle poutaly pozornost dřevěnou postavou indiána u vstupu. Když mu to došlo, Matt vybuchl smíchem.

Diamantový Jim se také zasmál. „Je dobré vědět, že to není právě váš obličej. Vezměte si doutník.“

„Díky. Potrpím si na kvalitu.“

„Tyhle jsou z Havany. Ty nejlepší.“ Nabídl oheň a Matt sklonil hlavu, aby si dlouhý doutník zapálil. „Děkuju.“

„Víte, nechci tady žádné rvačky,“ odpověděl Diamantový Jim s úsměvem. „Pokud máte ruce zaměstnané, je málo pravděpodobné, že je položíte na toho mladého džentlmena, který tančí s vaší… sestřenicí.“

Matt se zamračil. „Co tím chcete říct?“

„Měl byste vidět svoji tvář, když je pozorujete,“ přišla přímá odpověď. „Umím si představit, že jakýkoliv projev důvěrnosti vůči ní není pro něj dobrým nápadem.“

Matt se vyhnul jeho pohledu. „Je běloška.“

„Stejně tak i vy,“ odvětil Jim klidně a podíval se Mattovi do očí. „To není jenom otázka krve. Žijete už dlouhou dobu jako běloch. Chcete mi tvrdit, že byste se dokázal vrátit k dřívějšímu životu…“

Matt vyfoukl dým z doutníku. „Kdybych zůstal tam, kde jsem byl, asi by mě zabili.“ Zadíval se sálem směrem k tančící Tess. „Ale možná by to tak bylo lepší.“

„Kecy.“

Matt vzdychl. „K čertu s tím.“

Diamantový Jim pokývl kolem procházející ženě, elegantní a kultivované, s velmi moudrýma očima. Dlouze se na něho zadívala, ale Jim si jí už nevšímal.

Zaznamenal Mattův zvědavý pohled a pokrčil rameny. „Vy víte, kdo je pravým otcem Nanina dítěte, že ano?“

Matt sklonil hlavu.

Jim se usmál. V očích měl něhu a klid. „Nikdy jsem nepomyslel na dítě, až před pár měsíci. Nan ráda vaří a uklízí. Prozpěvuje si při mytí nádobí a její oči se rozzáří, když se usměje.“ Podíval se ostýchavě na Matta. „Měl jsem víc žen, než dokážu spočítat, ale všechno to byly pomíjivé vrtochy. Nan ne. Chtěl jsem ji od prvního okamžiku, kdy jsem ji spatřil. Čím déle jsem sledoval Collierovo špatné chování k ní, tím víc jsem ho chtěl zabít a poskytnout jí lepší život.“ Na minutku mu v očích vzplál oheň. „Nezabil jsem ho, ale lákalo mě to,“ pronesl na rovinu. „Tloukl ji. Srazil jsem ho kvůli tomu ze schodů. Vaši agenti vám to řeknou, protože někteří ze sousedů viděli, jak padá. Nevěděli sice proč, ale nejsou pitomci. Vyvedl jsem Nan ven a do hotelu. Poslal jsem zprávu její sestře, aby se s ní sešla na shromáždění ženského hnutí. Potom jsem ji posadil do drožky. Shodli jsme se, že bude bezpečnější, když se setká se sestrou a švagrem na veřejnosti. Dohodli jsme se, že neřekne sestře nic o tom, co se stalo, pouze to, že ji Dennis zbil.“

„Uvědomujete si, do jakého postavení se tím činem dostáváte?“

„Samozřejmě. Dostávám se tím na první místo v seznamu podezřelých. Jenže kdybych toho muže zabil já, postavil bych se mu tváří v tvář – a zabil ho pěstmi, nikoliv nůžkami.“

„Děkuju vám, že jste mi řekl pravdu. Pokusím se nezaplést do případu vaše jméno. Mám u policie nějaké přátele.“

„Já nemám žádné přátele,“ pronesl Jim bezmyšlenkovitě, „ale mám několik svých lidí na radnici. Mezi námi, možná se nám podaří dostat Nan z nesnází a najít pachatele.“

„Vy jste pěkný lotr.“

„Také jsem na tom řádně pracoval. Vyjma Nan.“ Pomalu se nadechl. „Je jedinou osobou v mém životě, která mě kdy chtěla. Ne moje peníze, ne slávu, pouze mě. Být opravdu milován je pro mě jedinečné poznání.“

Jedinečné je málo výstižné slovo pro poražení takového muže, pomyslel si Matt. Slyšel historky o Diamantovém Jimovi od prvních okamžiků, kdy přijel do Chicaga. Žádná z nich rozhodně neukazovala na muže s měkkým srdcem či slabým místem.

„Jste šokován?“ zeptal se Jim s furiantským úsměvem. „Víte, soudím, že dříve nebo později do toho každý spadne. Až bude na svobodě, hodlám se s ní oženit, jestli vás to zajímá. Koupím jí dům, krásné šaty a budu kazit dítě rozmazlováním.“ Ušklíbl se, „Možná se stanu poctivým občanem,“ dodal. Zaznělo to dost znechuceně. „Nechci, aby do dítěte kopali kvůli jeho otci.“ Matt se zasmál.

„Jestli to někomu někdy řeknete, tak vás najdou v tmavé uličce s nožem v zádech,“ prohlásil Jim.

Matt se jenom zašklebil.

Diamantový Jim neklidně přešlápl. „Rád bych Nan navštívil, ale nechci její situaci ještě zhoršovat. Kdyby mě tam zahlédli, zničil bych poslední zbytek její dobré pověsti,“ prohlásil jasně. „Ale žere mě, že se tady bavím na večírku, zatímco Nan trčí ve vězení.“

„Jde přece o prospěšnou akci.“

Široká ramena Diamantového Jima se zavlnila. „Jistě. Pro sirotčinec, v němž jsem vyrůstal. Potřebuje novou střechu a kamna hrozí vybuchnutím.“

Matt se podíval muži do tváře a uviděl roky, kterými prošla.

„Máte rodinu?“ zeptal se Jim Matta.

Matt zavrtěl hlavou. „Otec zemřel u Little Big-hornu, matka se sestrami u Wounded Knee.“ Oči mu potemněly bolestí a hněvem. „Tess je jediná, koho teď mám.“ Podíval se směrem k ní.

Diamantový Jim namířil k Tess doutník. „Brzy už ji mít nebudete, jestli s tím něco neuděláte,“ poznamenal. Tess stála u zdi, zatímco její partner byl těsně před ní a opíral se jednou rukou o stěnu. Majetnickým způsobem se k ní nakláněl a postupoval mílovými kroky kupředu.

„Líbí se jí,“ procedil Matt mezi zuby.

„Možná,“ přisvědčil Jim. „Ale po celou dobu našeho rozhovoru vás sleduje, když se zrovna nedíváte jejím směrem.“

„Opravdu to dělá?“

Diamantový Jim smutně potřásl hlavou. „Kdyby se taková žena, jako je ona, dívala se srdcem v očích na mě, vykašlal bych se na všechny rozdíly mezi námi. Jste zatracený idiot.“

„Prosím?“

„Pozor, začínají vám na tváři vystupovat válečné barvy,“ zasmál se Diamantový Jim. Sledoval, jak se Matt s očividným úsilím snaží ovládnout. „Přispěl jste sice na charitu, ale nepřišel jste sem plesat. Proč jste tady?“

„Z mnoha důvodů. Zejména proto, co jste mi právě sdělil. Mohu vás teď vyškrtnout ze seznamu podezřelých a hledat skutečného vraha.“

„Díky.“

Matt se usmál podrážděnému výrazu v Jimově tváři. „Člověka nepoznáte podle krabice na klobouky. Muž s vaší pověstí to mohl udělat. Chtěl jsem to vědět.“

„Říkáte ale, že jste tady z více příčin.“

„Ano.“ Podíval se kolem sebe a přistoupil k němu blíž. „Pokouším se udělat něco s vězeňským dozorcem, který Nan hlídá. Nebude se vám to líbit.“

„Povězte mi o tom!“

„Dělá jí nabídky,“ řekl Matt. „Nanin švagr i já jsme se pokoušeli zajistit její přeložení na jiné místo. Marně. Přitom mají ženské dozorkyně pro vězněné ženy. Syn vězeňského dozorce chodil do školy s naším starostou. Chápete ten problém?“

„To není žádný problém,“ odvětil Diamantový Jim a Matt byl v několika sekundách připraven

uvěřit všemu, co kdy o tomto muži slyšel. Výraz jeho tváře naháněl hrůzu. „Podívám se na to.“

„Díky. Mám sice nějaký vliv, ale nikdo mi ne-dluží žádnou politickou laskavost,“ poznamenal ještě Matt.

„Jste slušný člověk,“ prohlásil Diamantový Jim. „Nezapomenu, co pro Nan děláte.“

„Pro Tess,“ upřesnil Matt po minutě. „Je nesmírně loajální ke svým přátelům. Má Nan moc ráda. Je těžké ji odmítnout, když vás žádá o nějakou laskavost. Zpravidla to nedělá.“

„Hodláte připustit, aby ji ten mladík odtud odvedl?“ zeptal se Diamantový Jim a pokynul směrem k Tess a jejímu partnerovi.

„Zdá se, že je ochotná mu to dovolit,“ zasmál se Matt nevesele. „Učil jsem ji střílet z luku,“ přemýšlel nahlas. „A mluvit siouxsky. Byla tenkrát větší divoška než tato současná mladá dáma. Pak jsem odešel a všechno se změnilo.“ Zahleděl se na Tess na tanečním parketu s bolestí, která neustu-povala. „Neměla tušení, jak bude její život vypadat ve spojitosti se mnou a s fakty, které o mně kolují v místní společnosti.“

„Myslíte, že jí to vadí?“

Matt na něho pohlédl. „Mně to vadí.“

„Jak je stará? Vypadá starší než Nan.“

„Je jí šestadvacet let.“

„Nikdy nebyla vdaná?“

„Ani prý nechtěla,“ odpověděl Matt. „Je sufražetka, dámské kalhoty a plakáty a to všechno kolem.“ Zavrtěl hlavou. „Tvrdí, že jediné, co nyní chce, je oddat se té věci celým svým životem.“

„Možná se domnívá, že nemá jinou možnost.“

Matt na něho upřel zlobný pohled. „Určitě má. Stojí vedle ní a zkouší ji vzít za ruku.“ Ukázal na muže u Tess. „Existuje tucet dalších stojících ve frontě za ním, jak víte.“

„Nu, je to pochopitelně vaše věc.“ Diamantový Jim vyfoukl kouř z doutníku. „Ale kdyby bylo po mém, popadl bych ji a vynesl za dveře. U tak výbušných žen zabírá jedině moment překvapení.“

„Jak víte, že je výbušná?“

Jim se ušklíbl. „Nan obdivuje jejího ducha. Tess je příčinou, že se Nan konečně rozhoupala a rozhodla se, že má Colliera už dost. Vyprávěla mi, jak jí Tess řekla, že žádná žena nesmí snášet špatné zacházení ze strany jakéhokoliv muže, bez ohledu na to, co tvrdí společnost. Jistým způsobem,“ dodal zamyšleně, „ji postrčila rovnou do mojí náruče. V jednom okamžiku mi vykládala o tom, jak se k ní Collier chová, a v příštím už mi seděla na klíně a rozplakala se.“ Jeho oči se při té vzpomínce zaleskly. „Byl to pro mě naprosto nový zážitek, být takto potřebný.“ Vzdychl. „Fakt, že je vdaná, mi jaksi vůbec nepřekážel. Nemyslel jsem na to. Muž, který s ní zacházel tak ošklivě jako Collier, si nezasluhoval ve scénáři ani zmínku. Milovali jsme jeden druhého.“ Zahleděl se k nohám. „Nesmím ji ztratit.“

„Ani neztratíte,“ prohlásil naprosto vážně Matt. „Je nevinná. Jediné, co musíme udělat, je dokázat to – a zjistit, kdo je vinen.“

„Musela to být nějaká žena.“

„I já si tak myslím. To znamená vystopovat jakékoliv staré nebo současné vzplanutí těžko zařaditelného pana Colliera.“

„Bral drogy. Víte to?“

„Ano.“

„To by také mohlo být vodítkem.“

„Budu o tom uvažovat. Děkuju vám za pomoc.‘

Diamantový Jim pokrčil rameny. „Pomáhám pře devším sám sobě. Nan je jedinou dobrou věcí, kte rou jsem kdy měl.“

Matt se podíval spekulantovi do tváře a usmál se. „Dám vám vědět, když něco zjistím. Mezitím by jí nejvíc pomohlo, kdybyste něco udělal s tím drzým dozorcem.“

„Zítra ráno půjde okamžitě do výslužby. Počkejte a uvidíte.“

Matt nedokázal potlačit úšklebek. V pořádku, tenhle muž znal cestičky, kterými to zařídí.

Temnýma očima zapátral v sále po Tess a náhle si uvědomil, že tady není. Postoupil o kousek dopředu a stále se ještě po ní rozhlížel.

„Vyšli ven,“ napověděl mu Diamantový Jim.

Matt odhodil doutník do plivátka a vydal se ke I dveřím. Neměl tušení, co řekne nebo udělá, až Tess najde. Ale nelíbila se mu představa Tess o samotě s tím hejskem – a nehodlal jí to tolerovat.

KAPITOLA JEDENÁCT

Matt byl skoro u dveří, když nějaká hezká mladá žena s tmavými vlasy, oblečená v taftové róbě v jantarové barvě, stanula rovnou před ním. Rozpoznal v ní dívku, která předtím zjevně pokukovala po Kilgallenovi.

„Znám vás,“ prohlásila sametovým hlasem. „Jste detektiv. Vy si mě nepamatujete?“

Matt na ni hleděl a snažil se přimět mozek k práci, což s ohledem na Tess venku ve společnosti zamilovaného nápadníka nebylo vůbec snadné. „Ne,“ přiznal nakonec úsečněji, než bylo nutné.

Přistoupila ještě blíže k němu a položila ruku v rukavičce na jeho rukáv. „Jsem Daphne Malloryová,“ oznámila. „Řešil jste pro mého otce, Harta Malloryho, případ zpronevěry.“

„Ach ano,“ poznamenal Matt.

Usmála se. „Pozvala jsem vás na večeři, ale vy jste nepřišel.“ Zírala na něho zpod neuvěřitelně dlouhých řas těma nejmodřejšíma očima, jaké kdy viděl. „Myslíte si, že kdybych vás pozvala podruhé, ukázal byste se?“

Už se ji chystal odstrčit stranou, když vtom se Tess objevila ve dveřích, následovaná svým společníkem. Vypadala zadýchaně a mírně rozcuchaně. Ovívala se vějířem a ohlížela přes rameno, jako by netrpělivě čekala na svůj doprovod. Matta to zcela vyvedlo z míry.

Otočil se a pohlédl do očí Daphne Malloryové s vědomím, že to Tess určitě vidí. „Tančíte, slečno Malloryová?“

„Samozřejmě, pane Davisi!“

Vedl ji na taneční parket. Ovinul paži kolem ní a předváděl ten nejkrásnější tanec, jaký kdy Tess spatřila. Nikdy s Mattem netančila. Dokonce ho ani nikdy neviděla tančit. Překvapilo ji, jak je dokonalý. Pohyboval se s takovou graciézností, jako kdyby se ve waltzu narodil. Srdce ji zabolelo při pohledu na Matta držícího v náručí krásnou kultivovanou ženu. Sama si právě musela vybojovat svobodu z Michaelova objetí. Zcela nevinně se jím nechala vést tak, že se náhle ocitla za dveřmi, kde se mu málem podařilo ji políbit.

Část Tess doufala, že Matt je viděl opouštět sál, což by v něm mohlo vyvolat dost žárlivosti, aby vyšel za ní. Ale on si klidně tančil s tou krásnou ženou a nebylo možné přehlédnout, že ji shledává okouzlující.

„Omlouvám se,“ pronesl Michael opožděné a okolkoval vedle ní s ustaraným pohledem v očích. „Vím, že jsem se nezachoval jako džentlmen. Už to nikdy neudělám.“

Tessiny oči vzplály. „Už nebudete mít ani přílel žitost,“ odsekla chladně. „Proč nenajdete nějakou ženu se soukromými příjmy a uvolněnou morálkou?“

Zadržel dech.

„Je mi líto, jestli jsem vám vnukla nesprávnou představu,“ pokračovala, aniž by mu pohlédla do očí. „Domnívala jsem se, že se bavíme neškodným flirtem a že to nemá být předehra k pětiminutovému románku ve tmě!“

Chtěl něco říct, ale sotva otevřel ústa, přistoupil k Tess Diamantový Jim. Držel v ruce zapálený doutník a podíval se na mladíka takovým pohledem, který v něm okamžitě vyvolal pocit hošíka v krátkých kalhotách.

„Maž o kus dál, chlapče,“ přikázal Michaelovi s výsměšným úšklebkem. „Tady ses ocitl mimo svou třídu.“

„Ano, pane,“ odpověděl okamžitě Michael. Vrhl na Tess lítostivý a omluvný pohled a odkráčel. Tess vzhlédla k muži, o němž místní občané hovořili jako o zločinci. „Nevypadáte jako vrah,“ prohlásila mile.

Prudce pozdvihl obočí a zasmál se. „Díky!“

Sevřela malou kabelku v ruce a zaraženě se pousmála. „Promiňte, nějak mi to vyklouzlo.“

„Viděl vás odcházet ven,“ poznamenal Diamantový Jim a trhl hlavou směrem k Mattovi, který očividně zapomněl na všechno, kromě své taneční partnerky. „Už se vydal za vámi, když jste se právě vrátila.“

„Opravdu?“ rozjasnily se jí oči. Naplnily se takovou touhou a nadějí, že Jim jen nechtěně zíral.

„Lapila ho v polovině cesty,“ pokračoval rychle. „Ale domnívám se, že s jeho kapitulací má co dělat to, jak jste po návratu vypadala.“

„Tak to nebylo.“

„Já Bosona znám,“ prohlásil nečekaně. „Je to bohatý povaleč s nepotlačitelnou stálou touhou po pannách.“

Zalapala po dechu a prudce se zarděla.

Šibalsky se zasmál. „Řekli vám, že jsem padouch,“ připomněl jí. „Měla byste uprchnout, dokud máte šanci.“

„Vy… jste padouch!“

Zatímco se šklebil jejímu šokovanému výrazu, zahlédl je Matt. Velmi rychle se s omluvou zbavil své tanečnice a co nejkratší cestou zamířil k Diamantovému Jimovi a Tess.

„Blíží se problémy,“ poznamenal Diamantový Jim s očima jiskřícíma šelmovstvím.

„Vy jste to udělal schválně!“ vybuchla Tess.

„Pšt! Neříkejte mu to! Počkejte a uvidíte, co udělá.“

Matt se zastavil před Tess a v jeho tváři nebyl patrný ani zlomek dřívější přívětivosti.

„Nech nás o samotě,“ přikázal Tess hrdelní siouxštinou. „Je na tebe příliš mazaný.“

Zahleděla se na Matta rozhořčeným pohledem. „Své společníky si vybírám sama,“ odvětila stejným jazykem. „Vrať se ke své krasavici!“

Diamantový Jim se bavil. Pozoroval je s našpulenými rty. „To ale není ruština,“ zabručel.

Oba na něho pohlédli. Tess zrudla ještě víc a Mattovi ztuhla čelist.

„Co jste jí řekl?“ zeptal se Matt Diamantového Jima anglicky.

„Nu, jenom jsem ji varoval, že ten Boson je líný mizera s chutí na panny. Můžete na toto téma pokračovat. Na svůj věk je velmi nezkušená. Příliš nezkušená.“ Omluvil se a pomalu zamířil ke stolu s občerstvením.

„Je naprosto neomalený,“ prohlásila Tess podrážděně. „Dokonce ještě neomalenější než ty!“

„Přes všechno osobní kouzlo je to stále zločinec. Ale s tím Bosonem měl pravdu.“ Matt přimhouřil oči při pohledu na její živůtek. Spatřil slabou zarudlou skvrnu na jedné polovině poodhalených ňader, a když zvedl oči k jejím, spatřil v nich zuřivost.

„Ty…“ Rozhlédla se a ztlumeným hlasem se vrátila k siouxštině, protože kolem nich stáli lidé tak blízko, že slyšeli každé její slovo. „Udělal to knoflík tvého saka,“ řekla stručně. „A dala jsem mu facku! Měl by ses podívat na jeho levou tvář.“

Z Matta vyprchal vztek. Zdálo se, že se uklidnil, ačkoliv Tess si všimla, že musel odtrhnout oči od jejího výstřihu násilím.

„Zjistil jsem, co jsem chtěl vědět,“ pronesl Matt záhadně a vzal ji pod paží. „Raději půjdeme. Už je dost pozdě.“

Přijala od služebné kožešinový šál a Matt jí ho galantně přidržel. Krátce se rozloučili s hostitelem a slečna Malloryová, která stála s nově získaným partnerem, vyslala za Mattem lítostivý pohled a zamávala mu.

Jakmile se ocitli venku, Tess se rozhořčeně podívala na Mattův profil. „Nechtěl bys raději zůstat?“ zeptala se. „Budeš jí chybět.“

Neodpověděl. Uchopil ji pod paží a vedl k pronajatému kočáru. Ale k Tessinu překvapení neudal kočímu adresu jejich penzionu. Slyšela, že mu říká jiný, naprosto pro ni překvapivý směr k jezeru Michigan.

Vyšplhal do kočáru vedle ní, pohodlně se opřel a zkřížil nohy. Připadal jí impozantně a zcela nepřístupně. Raději proto mlčela. Styděla se za svůj výbuch hněvu. V rukou pevně svírala večerní kabelku, zatímco kočár poskakoval po cestě. Noc byla velice chladná a Tess litovala, že nemá vhodný plášť. Kožešinový šál byl spíše na ozdobu než k užitku. Proč chce Matt jet na břehy jezera v tuto dobu? Chce se tam snad procházet po úzkém pásu pláže?

Matt jí nic nevysvětloval, ani když dorazili k cíli. Nechal cylindr a vycházkovou hůl ležet na sedadle a pomohl jí vystoupit z kočáru. Kočímu přikázal, aby na ně počkal. Vzal Tess za ruku a vedl ji po chodníků dolů na písek.

„Je příliš zima na takovou procházku,“ procedila Tess přes zuby.

„Je ti zima?“ Zastavil a otočil se k ní. Měsíc v úplňku dostatečně osvětloval Mattovu tvář, takže viděla jeho vážný výraz. Všimla si také, že ze silnice a z kočáru nejsou vůbec viditelní.

„Mám… holé paže,“ odpověděla.

„Paže a ňadra,“ opravil ji. „Viděl jsem, jak ti chtiví šakalové na tebe čumí. Říkáš, že to znamení na tvojích prsou zanechal můj knoflík, ale já ti nevěřím. Nechalas ho, aby se tě dotýkal, že ano?“

Pobouřeně zalapala po dechu. „Jako kdybych to někdy někomu dovolila !“

„Mně jsi to dovolila,“ připomněl jí hlasem plným vzteku. „Nebos už na to zapomněla?“

Jediným plynulým pohybem strhl norkový šál z jejích ramen. Stěží ho stačila zachytit před pádem na zem.

Další pohyb, který provedl, byl šokující. Zatímco chytala dech, sklonil hlavu a tvrdými ústy našel místo na jejích prsou, kde přetrvávala zarudlá skvrna.

Strnula a sevřela jeho paže. Ale Mattovy rty působily jako narkotikum rozkoší, kterou jí poskytovaly. Otevřel ústa a jazykem dráždil místečko, které právě zlíbal.

Náhle zvedl hlavu. Přitažlivé silné ruce si pohrávaly kolem jejího výstřihu, aby pak zcela nečekaně škubly a odhalily její ňadra.

V mrazivém nočním vzduchu se dlouho díval na ztvrdlé rudé bradavky, než znovu sklonil hlavu. Jemně uchopil jednu z nich mezi silné bílé zuby a lehounce do ní kousal.

Tess byla vyděšená nejen jeho hněvem a dotekem zubů, ale také pocity, které vznikaly hluboko v jejím těle. Zachvěla se.

Něžně uchopil ňadro velkou dlaní a zvedl hlavu, aby jí pohlédl do očí. „Bolelo to?“ zeptal se chraptivým hlasem.

Chtěla odpovědět, že ano, chtěla se mu vytrhnout a utéct. Chtěla si lehnout do písku a přitáhnout jeho ústa blíže…

„Tys mě… kousl,“ obvinila ho, celá se třesouc.

Jeho ruka změkla a jemně ji hladila, zatímco upřeně pozoroval její šokovanou tvář. Prsty si pohrávaly se ztuhlou bradavkou a Matt si vychutnával její rozechvění, protože věděl, že není způsobené chladem.

„Kilgallen měl pravdu,“ poznamenal tiše. „Jsi nezkušená jako mlaďoučká tráva.“

„Ještě nezkušenější…,“ zašeptala s náhlým poznáním, že Matt je stejně roztoužený jako ona. Její tělo se obloukem opřelo o jeho. Dívala se na něho s bezdechým očekáváním. Nikdy nebude mít vůli klást mu odpor. Ani by nechtěla. Celý večer nemyslela na nic jiného než na naději, že ji bude líbat…

Její zelené oči se leskly stejně bouřlivou touhou jakou cítil Matt. „Prosím…!“ zašeptala a objala ho kolem krku. „Matte… prosím… udělej to… leště!“

Srdce mu poskočilo. Sevřel dlaň kolem jejího teplého pevného ňadra a současně se jemně dotkl tvrdými rty jejích. Nedokázal poslechnout varující hlas znějící v jeho nitru.

Dotýkal se Tess a ona mu to dovolovala, chtěla ho. Bylo to jako před už tolika dny tam pod přístřeškem, kdy se v jeho stínu těšili jeden z druhého. Až na to, že nyní viděl v měsíčním svitu její tělo. Byla nádherná. Představovala všechno, o čem snil.

Lehounce jí zlíbal ústa a pak sklouzl rty dolů po její hrudní kosti. Přejel ústy k tvrdé bradavce a dráždil ji jazykem, dokud neuslyšel Tessino tiché zasténání. Pak otevřel ústa a pohltil hrot jejího ňadra do teplé temnoty, zatímco jazykem ho laskal tak dlouho, dokud se Tess k němu pevně nepřitulila, rozechvělá po celém těle.

Mattův jazyk hladově klouzal pod bradavkou v laskání, které ji donutilo vykřiknout.

Ten zvuk Matta vzrušil ještě více. Volnou rukou sklouzl po Tessiných zádech až na hýždě. Pevně si ji přitiskl k tělu a třel jím proti sobě, dokud v šokujícím kontaktu neucítila jeho tvrdost.

Zmateně se vzepřela dlaněmi do jeho hrudi.

Zvedl hlavu. V jejím obličeji se zračila mírná panika. Dlaň měl stále položenou na Tessině nahé kůži. Když se jí zahleděl do očí, ruka se prudce sevřela. Opřel se o přístavní hráz, rozkročil nohy a přitahoval si Tess mezi ně. Oběma rukama ji uchopil za hýždě a pevně přitiskl na sebe.

Tess se pokusila protestovat, ale Matt nepovolil.

Třásla se. Oči měla rozevřené, šokované, fascinované, nejisté a za tím vším roztoužené. Nedokázala od něho odtrhnout zrak, ani když ji pomalu přitahoval ke svému klínu.

„Jseš nevinná,“ poznamenal tiše. „Ale nejsi lhostejná ke vzrušení mužů. Jak jsem byl zraněný, jednou časně ráno, když sis myslela, že spím, zvedlas přikrývku a dívala ses na mě.“

Tessinu tvář polil nach.

„Myslela sis, že to nevím, je to tak?“ zeptal se jemně. „Byla to velice pikantní záležitost, která s vložila mezi nás. Bylas tak mladá, Tess. Ale líbil

se mi tvoje oči. Moc se mi líbily,“ dodal se spikleneckým úsměvem. „A ty jsi viděla jak moc. Slyšel jsem tvé zděšené vydechnutí. Po minutě jsi deku spustila a utekla.“

„Netušila jsem, že to víš,“ přiznala rozpačitě.

„Vím,“ prohlásil vážně. „Právě tehdy jsem začal naslouchat tvému otci o cestě na východ. Bylo ti teprve čtrnáct, ale už tehdy jsi měla tělo ženy. A já ho chtěl.“

Rozevřela rty. „Nikdy jsi sebemenším náznakem…“

„Neodvažoval jsem se,“ přiznal chraptivě. „Bylas tak mladá a já se styděl za své pocity vůči tobě. Poskytl jsem ti jedinou ochranu, jakou jsem mohl. Pak jsem nastoupil do vlaku do Chicaga.“

Znělo to podivně, ta fráze o ochraně. Pokoušela se soustředit na to, co řekl, ale jeho ruce se staly ještě neodbytnějšími a přivinuly si ji těsně ke vzrušenému tělu.

„Cítíš to,“ šeptal jí skrze zaťaté zuby a pozoroval její ruměnec. „Je to to nejbolestnější vzrušení, jaké jsem v životě poznal. A ty jseš panna!“

„Jenom proto… jsi nechtěl riskovat a milovat mě beze zbytku,“ prohlásila nejisté. „Ale věděls to, nebo ne?“

„Jistě že jsem to věděl,“ odvětil ochraptěle. „Vždycky jsem to věděl. Ale i ty víš, že v tom není žádná budoucnost.“

„Proč?“ zasténala.

„Protože ve světě bělochů je mezi námi příliš mnoho rozdílů. Nemám nic, co bych ti mohl nabídnout,“ řekl zachmuřeně. Oči mu sklouzly k jejím ňadrům. Dotkl se jich, pronikavě si uvědomující Tessino potěšení z jeho doteku, její plnou odevzdanost. „Nic,“ zašeptal a otočil se tak, že Tess se opírala o tvrdou studenou zeď. „Kromě toho…“

Jeho štíhlá ruka sklouzla dolů. Našla lem její hedvábné róby a prsty hladce klouzaly vzhůru po punčoše ke sponě podvazkového pásu až k jemnému mušelínu spodních kalhotek.

Vyrazila tichý výkřik překvapení a podvědomě ho chytila za zápěstí. Ale i přes toto symbolické gesto zaznělo hluboko v Mattově hrdle zasténání. Sehnul hlavu a znovu vzal její ztuhlou bradavku do úst.

Zatímco ji laskal, Tessiny ruce v rukavičkách se křečovitě přitiskly vedle její hlavy na zeď hráze a její tělo se nezadržitelně roztřáslo, když ucítila, jak jeho holé prsty vklouzávají pod okraj mušelí-nového prádla. Uvědomovala si vlhkost svého těla a cítila nejasné rozpaky, že to Matt zjistí. Stačilo, aby se jeho ruka pohnula jen o milimetr a ona pocítila takový nezadržitelný příval nesnesitelné rozkoše, až vykřikla.

Matt zvedl ústa a podíval se jí do očí. Dál se jí dotýkal a sledoval její zápas s dechem, cítil její vnitřní rozechvění.

„Tohle vůbec neznáš, že ne?“ zašeptal, oči přimhouřené, dospělé a velmi rozdychtěné. „Při tom je to stěží kapka z oceánu rozkoše, který ti mohu poskytnout.“

Nedokázala mu odpovědět. Byla zbavená vnitřností a rozčtvrcená, natažená na skřipci sladkého bolestného napětí, z něhož se její tělo pohybovalo tak, aby ho povzbudilo a podnítilo jeho dotek k dalším rozkošným pohybům. Dýchala rytmicky otevřenými ústy. Viděla, jak mu tuhnou rysy tváře, když celé její tělo strnulo. Zavzlykala a prohnula se do oblouku proti němu. Vykřikla, když ucítila rozkoš tak intenzivní, až ji bodala jako pálící otevřená rána.

Zachvěla se a opřela o Matta. Srdce jí bušilo jako šílené. Rukama se křečovitě držela jeho paží, aby neupadla.

Uslyšela Mattův dech, zrychlený a nepravidelný.

Jeho ústa se vášnivě tiskla k jejímu hrdlu a ruka sjížděla přes tkaninu šatů po jejím plochém břiše stále níž. Cítila ho tak, jak v životě necítila žádného muže.

Pokusila se vytrhnout z intimního sevření, ale jeho ruka se znovu pohnula a Tess jen vzdechla, když pocítila, že se jí v těle znovu probouzí rozkoš se stejnou silou jako předtím.

„Pomoz mi,“ zašeptal naléhavě. Uchopil její ruku a pohyboval jí pomalu po svém těle. „Ne, neuhýbej!“ zasténal. „Musíš, Tess, nevydržím tu strašnou bolest!“

Přisunul její dlaň ke své rozpálené a naběhlé ztuhlosti. Tváří přejel po její. Chvěl se, když jí šeptal šokující vzrušující slovíčka. Zatímco ho nechala, aby ji vedl, dotýkal se jí bez přestání v pravidelném pomalém rytmu, dokud jí chraptivě nezasténal rovnou do úst a jeho tělo se neroztřáslo stejnou extází, jakou předtím poskytl on jí. I když se otřásal rozkoší, zaúpěl a jeho ruka znovu pronikala dál, tentokrát ještě hlouběji.

Vykřikla dříve, než ji mohl zranit.

Zvedl hlavu a podíval se jí do očí. V jeho očích se objevil skelný lesk rozkoše a touhy. „Neodvracej zrak,“ řekl cizím přiškrceným tónem a kolenem jí ještě více roztáhl nohy od sebe. Jeho ruka se opět pohnula a Tess náhle pocítila pronikavou palčivou bolest.

„Matte… co to děláš?“ zašeptala.

„Ty nevíš?“ Znovu se k ní přitiskl. Aniž by jí dovolil uhnout šokovaným pohledem, tvrdě zatlačil.

Otevřela ústa. Jako by ji tam vnikl oheň. Ztuhla a z očí jí vytryskly slzy.

Pak bolest zvolna ustala. Držel ji tam rukou a pátravě jí pohlížel do očí.

Přesně v tom okamžiku si uvědomila, co udělal, co mu dovolila udělat. Její tvář zrudla. Nemohla promluvit, nemohla dýchat, dokonce nemohla už ani myslet.

„Nebylo to tak zlé, viď?“ zašeptal Matt. Jeho hlas zněl něžně a napjatě. Hledal v jejích očích odpověď. „Pochopilas, co jsem udělal?“

Nedokázala formulovat slova, jenom přikývla.

Sklouzl očima k jejím napuchlým rtům a pak ještě níže k naběhlým bradavkám. Jemně pohnul rukou a Tess ucukla. Zvolna vytáhl ruku zpod její sukně a Tess tam nyní cítila novou vlhkost.

Sáhl do kapsy pro kapesník a omotal si ho kolem prstu, než znovu zvedl její sukni. Nespouštěl zrak z Tessiny tváře. Ucítila na kůži jemnou tkaninu. Opět ucukla.

„Promiň,“ zašeptal jí do vlhkých rtů. „Vím, že to musí bolet.“

Ztěžka polkla. „Už nejsem panna, že ne?“

„Ale ano, jsi. Alespoň v tom smyslu, že jsem do tebe nevnikl,“ odvětil tiše. „Přesto ale mám tvé panenství.“

Opět ucítila jeho pohyby a sukně její róby sklouzla zpět ke kotníkům –

„Víš,“ řekl mírným hlasem. „Možná se necítíš příjemně, ale mohla by sis ušpinit ty krásné šaty.“

Potom ji beze slov objímal, dokud se nepřestala chvět. Pak ji začal hladit po nahých zádech a šeptal jí slůvka, kterým ne zcela rozuměla.

Dívala se přes jeho rameno na temné jezero, šokovaná a vyděšená tím, co právě udělali. Nikdy neprožila nic tak divokého, ani když slyšela ženy hovořit o těchto zkušenostech. Jelikož nebyla jiná možnost jak zabránit otěhotnění, mnoho žen si dopřávalo právě takovou milostnou hru s muži, s nimiž byly zasnoubeny. Ale Tess o těchto věcech nikdy nesnila. Teprve až dnes večer, s jediným mužem, kterého milovala na celém světě nejvíce. Přitiskla se k němu, stále ještě rozechvělá rozkoší.

Matt zvedl hlavu a pohlédl na ni. Jemně jí vytáhl vzhůru živůtek šatů a zakryl odhalená ňadra. Našel kožešinový šál, vytřásl z něho písek a zahalil jí ramena.

„Měli bychom… už jít,“ pronesla napjatým přiškrceným tónem.

„Chceš, abych se omluvil?“ zeptal se klidně.

Potřásla hlavou a otočila se směrem ke kočáru. Byla tak rozrušená, že se ani nepokoušela předstírat klid a rovnováhu.

Cestou zpátky po pláži se otočila a pohlédla na Matta. Byl stejně bez poskvrnky jako vždycky a ještě odtažitější. V jeho černých očích nebylo vůbec nic vidět.

„Co hledáš v mém obličeji?“ zeptal se.

„Lítost. Vinu. Stud.“

Slabě se usmál. „To tam rozhodně nenajdeš. Nelituju ničeho.“

„Takže to… nic neznamená,“ tázala se, „nebo šlo jen o nepohodlné svědění, které jsi mi poškrábal‘:’“

„Tess, šokuješ mě.“

„To ani není dost dobře možné. Přestaň si mě teď dobírat, Matte.“ Její oči upřeně prohledávaly jeho. „Řekni mi to.“

„Tak dobře. Ano, má to svůj význam,“ odpověděl. „Chtěl jsem tě stejně dlouho, jako ty mě. Jenže nic se nezměnilo na mém postoji, jaký mám k dětem ze smíšených manželství.“

Nedokázala skrýt zklamání. Pokračovala v chůzi a tiskla si těsněji šál paní Mulhaneyové k prochladlému tělu. „Takže chceš tedy siouxskou manželku, jak jsem pochopila?“ zeptala se neklidně.

„Nemohu se oženit,“ odvětil zneklidněně, když si vzpomněl na tajemství, o které se s ní nemohl rozdělit.

„Takže budeš nejšťastnější, když zůstaneš na vždy sám?“

„Budu štástný stejně jako ty,“ zněla Mattova odpověď. „Ani ty ses myslím nechtěla nikdy provdat, nebo ano?“

„Co by člověku přinesla marná touha po modrém z nebe?“ namítla smutně.

„Jsi úžasná, Tess,“ řekl najednou. „Všechen ten oheň a vášeň čekající…“

Zvedla zrak k jeho kamenné tváři. „Dnes večer jsi ji chtěl pocítit, ano?“

„Ano,“ odpověděl po pravdě. „Vždycky jsem chtěl. Ale to, co jsme dělali dnes večer, je všechno, Dál jít nemůžeme.“

Srdce jí vyskočilo až do krku. Zastavila se a otočila tváří k němu. „Mohlo by to stačit, nám oběma.“

Dech mu uvízl v hrdle. Díval se na ni. S bičem touhy v zádech měl chuť vykřiknout.

„Ano,“ zašeptala, když si to okamžitě přečetla v jeho obličeji, „i ty to chceš.“

„Touha je mocná síla,“ začal.

Přistoupila blíž k němu. „Chci ležet nahá ve tvém objetí, ve své posteli,“ zašeptala. „Chci tě znovu vidět tak, jak jsem tě viděla toho rána, když jsi byl zraněn. Když se na tebe podívám nyní, budu vědět, že mě chceš. Chci to vidět.“

Jeho tvář se napjala. „Tess…“

„Můžeme ležet při světle. Můžeme se… milovat jako před chvilkou, bez rizika otěhotnění.“

„Kdybych tě držel nahou v náručí, myslíš si, že bych se spokojil s tím, co jsme dělali tady?“ zeptal se nevěřícně. „Bože na nebesích! Byl bych v tobě dřív, než by ses stačila svléknout!“

Rozevřela rty. „Ve… mně.“ Z té představy se celá zachvěla.

„Hluboko, tvrdě a vášnivě v tobě,“ potvrdil. „Položil bych si tě na postel a vklouzl do tebe, až –“ Zmlkl a zavrtěl hlavou. Téměř cítil ten žár měkkého vlhkého pouzdra kolem sebe, které ho obaluje a vítá. Zavřel oči a zachvěl se. „Musíme jít. Hned!“

Popadl ji za paži zraňujícím sevřením a zpola táhl zpět ke kočáru.

Přemýšlela, jestli se vůbec dotýká chodidly země. Byla kvůli němu jako v jednom ohni. Proč, ach proč Matt nechce připustit, že mají mnohem více společného než pouhou touhu? Vždycky přece byli součástí jeden druhého a on je schopný ji odmrštit jen proto, že ona není Sioux a on běloch.

KAPITOLA DVANÁCT

Nepokoušela se na něho mluvit. Vypadal příliš odtažitě. I cestou ke kočáru v chladné stoupající mlze bylo vidět, jak musí držet hněv na uzdě. Ještě než došli k drožce, spustil se jemný déšť.

Kočí seskočil na zem, aby jim otevřel dvířka kočáru. „Příliš mnoho větru a zima na dlouhé procházky, pane,“ zasmál se. „Ale uvnitř je pěkné útulné teplicko.“

Matt mu udal směr k penzionu.

„Jen se tam pohodlně zachumlejte,“ řekl kočí, „a já vás zavezu, kam se vám zlíbí.“

„Myslím, že jsme už oba zralí zamířit k domovu,“ odvětil Matt, zatímco se usazoval vedle Tess a kočí zavíral dvířka.

Tess se uzavřela do sebe. Byla příliš naplněná studem, než aby se na Matta dívala. Přikrčila se do rohu a hleděla okýnkem ven, šál paní Mulhaneyové přitažený těsně k výstřihu. Věděla, že nyní jsou na něm skutečné červené skvrny, nikoliv od knoflíků, ale od nenasytných Mattových úst.

Matt nahmatal vycházkovou hůl a klobouk, které nechal v kočáře. Nevěděl, jak se omluvit za to, co udělal. Neměl v úmyslu zajít tak daleko. Jednoduše ztratil hlavu. To její blízkost a touha po jeho laskání ho dohnala až za hranice.

Potíž spočívala v tom, že teď, když ji poznal tak intimně, chtěl ještě víc. Mnohem víc. Což ale nepřicházelo v úvahu. Milostné pohrávání je jedno. Těsný fyzický kontakt a riziko příchodu dítěte se smíšenou krví je však něco zcela jiného. Nesmí se odvážit milovat ji naplno.

„Ano, chci,“ prohlásila Tess, když už byli málem doma.

Zamračil se a pohlédl na její staženou tvář. „Chceš co?“ zeptal se.

Otočila hlavu a pohlédla mu do očí. „Chci, aby ses omluvil.“

Sklopil hlavu. „Tak dobře. Omlouvám se.“

„Stejně tak i já.“ Opět se otočila k okénku.

„Doufám, že si uvědomuješ, že tohle byl jediný způsob, jaký si můžeme v intimních chvilkách vůbec dovolit.“

Zavřela oči. „Nikdy se mi ani nesnilo, že lidé spolu dělají podobné věci.“

„V naší omezující společnosti se to stalo nezbytností, pokud je třeba se vyhnout otěhotnění,“ vysvětlil krátce.

Znovu se otočila a podívala se přímo na něho, oči široce otevřené a zvědavé. „Ty jsi nikdy se žádnou ženou neriskoval?“

„Ženy, které znám, jsou ve věcech intimností rafinované a zkušené,“ odpověděl. Vyhnul se přímé odpovědi na její otázku. „Takové ženy vědí jak zabránit početí dítěte.“

Nelíbila se jí odpověď, která jednoznačně nepopřela, že by poznal jiné ženy. Vlastně by neměla být překvapená, když posoudí, jak zkušeně přistupoval k ní. Jenže žárlivost v ní probouzela zuřivost.

„Jaká škoda, že taková znalost je upírána ženám, které mají doma víc než dvanáct dětí a naprosto bezohledné manžely, kteří je nenechají na pokoji!“

Mattovy černé oči se zúžily. „Možná jejich vzájemná potřeba je tak silná, že abstinence nepřichází v úvahu.“

Vyhnula se jeho pohledu a tvář jí zalil ruměnec. Neklidně si pohrávala s večerní kabelkou, zaplavená vzpomínkami, jak naléhavé a šílené to bylo před chvilkou mezi nimi. Zavřela oči. Snadno si dokázala představit, jak leží na posteli nahá v Mattově náručí, jak se jí dotýká po celém těle prsty… ústy…

Těžce polkla a zhluboka se nadechla. „Dostaneme se vůbec někdy domů?“ zeptala se netrpělivě, když si všimla, jak je jejich ulice stále daleko.

Přehodil si jednu dlouhou nohu přes druhou a prohlížel si její strnulou postavu.

I on vzpomínal, jaké to bylo. „Není zdvořilé se o tom zmiňovat,“ prohlásil najednou příkře, „ale byl bych se zastavil, kdybys o to požádala.“

Dívala se dolů do klína, tvář naplněnou horkými rozpaky. „Nechtěla jsem tě zastavit,“ přiznala krátce. „Byla jsem zvědavá.“

„Stejně tak já,“ přiznal Matt. „Celé dlouhé týdny s těmi drobnými intimnostmi, které mě pronásledovaly v ranních hodinách každou noc. Ztratil jsem hlavu.“

„Jako já svoji.“ Pozvedla tvář k jeho. Bojovala, aby vypadala rafinovaně, protože právě takovou toužila být. „Je to takové, Matte?“ zeptala se ztišeným hlasem. „Myslím v posteli. Jsou u toho stejné pocity?“

„Ano,“ odpověděl. V pološeru se jí pátravě zahleděl do očí. Aspoň si to myslím, dodal si v duchu pro sebe. „Bude to bolet i po tom, co jsi udělal?“ Nepřestával se jí dívat do očí. „Nemyslím,“ řekl. „Moc ráda bych věděla, jaké to je milovat se s tebou až do konce,“ řekla bez jakéhokoliv ostychu a pohlédla mu do šokovaných očí. „Slyšela jsem o způsobech jak zabránit početí,“ přiznala se. „Některé jsou bizarní, ale zdají se být účinné.“ Zíral na ni bez jediného slova. „Ale i tak se domnívám, že nic z toho není bez určitého rizika.“ Vzdychla a hleděla mu do tváře s narůstající touhou. „Musím být špatná žena,“ poznamenala veselým tónem, „protože toužím ležet s tebou nahá.“ Mattovi ztuhla čelist. „Tess!“

„Jsi šokovaný? Já také,“ dodala unaveně. „Pociťuju bolest při vzpomínce na žár a rozkoš našich intimních doteků.“

Přejel černýma očima po celé její postavě. „Nemělo se to stát.“

„Proč ne?“ zeptala se s přirozenou zvědavostí. „Nejsem zasnoubená a ty také ne. Jsme dospělí a neudělali jsme rozhodně nic, co by bylo skutečně nemorální.“

Nadzvedl jedno černé obočí. „Umíš si představit, co by řekla paní Mulhaneyová při svých názorech na morálku, kdybychom jí popsali, co jsme prováděli?“

Neklidně se zavrtěla a pevně sevřela kabelku. „Já to za nemorální nepovažuju,“ objasnila mu. Opřel se zády o opěradlo. „Ne,“ souhlasil. „Nebylo to nemorální. Bylo to téměř jako slavnostní uctívání.“

Zahleděla se na něho roztouženýma očima. „Byli jsme… jako milenci.“

„My jsme milenci,“ opravil ji.

Její oči zesmutněly a odpluly do dálky. „A nic víc.“

Jeho ruka sklouzla po sedadle a sevřela její v rukavičce. „Tess, neumíš si představit, jak by to změnilo tvůj život, kdyby se narodilo dítě.“

Sklopila oči k jeho ruce. „A kdyby existoval způsob jak početí zabránit? Kdybych třeba našla nějaké řešení?“

„To jsou jen vzdušné zámky,“ odvětil stroze. „Nereálné a nebezpečné sny.“

„Znám skupinu žen, víceméně utajenou, která bojuje za kontrolu porodnosti,“ zašeptala Tess. „Ty možná znají řešení.“

Mattova tvář ztvrdla. „Takové řešení nezná ani žádná madam v nevěstinci,“ oznámil jí kategoricky.

Vytrhla ruku z jeho sevření a pohlédla na něho se zděšením v očích.

Odvrátil se. „Pro všechno na světě, nech už to plavat. Řekl jsem ti, že to nemíním riskovat. A ponořit se do dalších podobných experimentů jako dneska znamená hru s dynamitem. Podruhé už takové posedlosti nepodlehnu.“

Zasáhla ho do živého. Jejich dítě mohlo být nádherné. Jejich manželství mohlo být úžasné. Jenže Matt chtěl od ní pouze její tělo, nic víc. A nejméně ze všeho chtěl její lásku nebo společnou budoucnost.

Postavila všechno na naději, že věci se změní, když přijede do Chicaga a setkají se za rovnoprávnějších podmínek. Jak mohla být tak bláhová a snít o něčem takovém.

Dívala se ven z okýnka. „Takže přesně tak to chceš, Matte,“ poznamenala.

„Ano,“ odvětil stručně. „Tak to chci.“

Už nic neřekli. Rozešli se do svých pokojů. Tess omývala své čerstvé zranění s pocitem naprosté deprese. Podrobila se dnes večer zcela impulzivní lekci lásky a odnáší si z ní pouze zlomené srdce.

Tess scházela ze schodů po bezesné noci, během níž neustále omílala celý ples a vše, co se stalo potom. Tělo měla pořád ještě rozechvělé z prvního prožitku vášně a extáze. A i přes lehký nepokoj toužila po Mattovi více než kdy dříve.

Ale zatímco ona po něm hladověla, nic ani v nejmenším nenaznačovalo, že by Matt cítil cokoliv podobného. Při snídani oba úspěšně předstírali, že nejsou ničím jiným než bratrancem se sestřenicí, a paní Mulhaneyová bez přestání žvatlala o tom, jak úžasný musel být ples a jak nádherně ten večer Tess vypadala.

Tess proto poněkud překvapilo, že když vyšla z penzionu na cestu do nemocnice, objevil se Matt po jejím boku a navrhl jí, aby šli pěšky. Souhlasila. Propustili Micka, který se usmál a zamrkal na ně, než s klapotem kopyt odsvištěl pryč.

„Neodvádí tě to moc daleko od tvojí práce?“ zeptala se Tess.

„Vůbec ne. Dneska mám jisté vyřizování nedaleko nemocnice.“ Zvědavě na ni ze strany pohlédl. „Jsi v pořádku?“

Pyšně zvedla hlavu. „Samozřejmě.“

„Já… nezranil jsem tě příliš?“

Zastavila se uprostřed kroku a vzhlédla k němu útočným pohledem. „Přímo jsi mě roztrhl,“ prohlásila odměřeně. „Ale to je naprosto přirozená součást proměny v ženu a stěží si zasluhuje takovou starostlivost, zejména od muže, který ji chce jen takovým způsobem!“

„Tess!“

„Cítím se lacině, jak jistě víš,“ pokračovala nevrle dál. „Necítíš ke mně nic kromě chtíče. To jsem měla pochopit hned na začátku. Především bych se rozhodně nevydala do Chicaga!“

Opřel se ztěžka o svou hůl a uvědomil si, že k nim přichází po chodníku nějaký muž. „Tys vůbec nepochopila, proč se chovám právě takhle.“

„Vím jen to, že tvoje zatvrzelé odmítání odsunout stranou své duchy ničí nejen tvůj, ale i můj život!“

„Duchové, to určitě!“ odsekl.

„Ano, duchové! Ty nemáš žádné “ Zmlkla, protože muž, který kolem nich procházel, se náhle zastavil a zamračeně nakukoval do Mattovy tváře se staženými rysy.

Muž měl na sobě pěkný oblek a v ruce držel vycházkovou hůl se stříbrnou hlavou, podobnou té, jakou nosil i Matt. Po několika okamžicích se hlasitě rozesmál.

„Ať se propadnu! Indián! A přímo ve městě! Není divu, že my, ubozí vojáci, nemáme tam venku v pláních na koho střílet! Všichni jste zdrhli do měst jako ti velcí náčelníci, kteří putují po zemi s Show z Divokého západu Buffalo Billa Co-dyho\Děláš do showbyznysu, chlapče?“ Pohodlně se opřel o hůl. Očividně bral na lehkou váhu náhlé strnutí Mattovy páteře a lesk v jeho očích. „Z jakého jsi kmene?“

Matt přimhouřil černé oči, v nichž se zablýskalo. Spustil ruku z Tessiny paže. „Po mém soukromém životě vám opravdu nic není,“ řekl Matt s pečlivou výslovností.

Muž pozvedl významně obočí. „Nejsi na rudocha trochu drzý?“

„Nechte nás na pokoji,“ odsekl Matt.

Muž si dlouze a podrobně prohlédl Tess od hlavy až k patám.

„Vy nemáte v sobě špetku hrdosti, když se necháte doprovázet indiánem?“ zeptal se a téměř svá slova vyplivoval. „Žádná slušná žena se s indiány nestýká. Co chcete být, děvenko, jeho squaw?“ Hlasitě se rozřehtal vlastnímu vtipu.

Tess se vůbec nerozmýšlela. Trochu se zaklonila a praštila ho rovnou tam na chodníku dobře mířenou ranou pěstí přímo do žaludku. Nebylo možné poznat, kdo z nich je více překvapený, jestli ten muž nebo Matt.

Pohladila si rozbolavělé klouby prstů a plamenně pozorovala muže, který si svíral břicho a zíral na ni s otevřenými ústy.

„Berte to jako lekci!“ řekla mu rozzlobeně. „Žádný muž se mnou nebude mluvit beztrestně takovým tónem. Škoda že jste se neocitl někde v mé blízkosti před dvanácti lety. Poslala bych vám do vašeho arogantního břicha šíp, místo abych si vámi špinila ruce!“

Muž byl natolik zmatený, že marně hledal jakékoliv slovo. Pouze na ni zíral a něco blábolil.

V tu chvíli mu ještě siouxsky oznámila, že je pomalý had s malou dušičkou.

„Cože?“ zalapal muž po dechu, když uslyšel, jak z jejích rtů plyne tento jazyk. „Vy mluvíte… siouxsky?“

„Siouxsky a anglicky,“ informovala ho s planoucím zrakem. „A sprostý chlap z vraždícího modrokabátnického vojska má méně společného s člověkem než nejsprostší chlap v táboře Siouxů!“

Otočila se a s tváří zrůžovělou vztekem popadla Matta za rukáv. „Jdeme, Matte?“ zeptala se přiškrceným tónem. Ještě jednou se podívala na muže. „Prase!“ vyplivla.

Matt se zmítal mezi obrovským pobavením a nesmírnou pýchou. Ohlédl se k muži, který na ně zíral nechápavým pohledem. „Myslím, že jsi mu zkazila celé dopoledne.“

„Škoda že nemám nůž. Stáhla bych ho z kůže jako jelena, toho hnusného velkohubého kreténa!“ prohlásila zvučným hlasem, který se rozléhal nad chodníkem. Muž se trhaně narovnal, otočil se a bylo na něm vidět, že by nejraději rychle zmizel.

„Uklidni se,“ zabručel Matt. „Křičíš z plných plic.“

„Nesnáším toho hlupáka,“ odsekla a pohlédla zlostně na Matta. „Takoví jako on pobíhají po celém městě!“

Stále se bavící a jen mírně rozzlobený Matt se zastavil uprostřed chodníku a hleděl na její zrudlou tvář. Tessino agresivní chování na jeho obranu by bylo nepochybně humorné, kdyby současně nebyl nespokojen se svým pocitem nemohoucnosti, který tím u něho vyvolala. „Jeho urážka směřovala na mě,“ upozornil. „Takže jsem to byl já, kdo měl odpovědět.“

Mávla rukou. „Tak dobře. Nechám tě praštit dalšího chlapa, který tě urazí. Nikdo nesmí říct, že se stavím do cesty právům mužů.“

Znovu nedokázal potlačit pobavení. Zaklonil hlavu a hlasitě se rozchechtal. „Všemocný bože! Co mám s tebou dělat?“

Založila si ruce v bok a slabě se usmála. „Co tak vzít si mě za ženu?“

Zatvářil se velice podivně. Znepokojeně. Výraz přelétl po jeho tváři příliš rychle, aby ho dokázala identifikovat. Rychle od ní beze slova odvrátil zrak.

„Ano, já vím, nikdy se neoženíš s běloškou,“ pokračovala unaveným tónem. „Vždycky jsem věděla, že zůstanu starou pannou. Zřejmě se budu muset po zbytek života oddat ženskému hnutí a žít z té minulé noci.“

Neklidně přešlápl. „Byl to okamžik šílenství.“

„Bylo to nádherné,“ odporovala mu chraptivým hrdelním hlasem. „Snila jsem o tom celou noc.“

Nehodlal připustit, že je na tom stejně. Vystrčil bradu a pokračoval v chůzi.

Neřekl už na toto téma ani slůvko a nezmínil se ani o jejich střetu s mužem, který byl očividně bývalým vojákem. Ten zážitek divoce vířil v jeho nitru a všechny jeho pochybnosti se spojily v jednolitou masu předtuch a obav.

„Určitě to nebylo poprvé, že jsi potkal ve městě propuštěného vojáka, který si všiml tvého původu,“ poznamenala Tess, když se už pomalu blížili k nemocnici.

„Ne,“ odpověděl upřímně. „Čas od času se to stává.“

„Co s tím obvykle děláš?“

„Nevšímám si toho,“ odpověděl stroze.

„A pochopitelně dostanou pohled.“

Zamračil se. „Nerozumím.“

„Pohled,“ zopakovala. „To klidné černé zamračení, při němž se lidé cítí jako hmyz připíchnutý dlouhým špendlíkem. Viděla jsem, jak jím dokážeš přimět člověka, aby před tebou couvl.“

Neodpověděl. Pokračoval v chůzi. „Ale i tak,“ nedala se Tess, „většina lidí je natolik lhostejná nebo necivilizovaná, že neváhá tak křiklavě urážet naprosto neznámého člověka. Nenechávej si je lézt pod kůži jako teď.“

„Proč ne?“ zeptal se vážně a postavil se před ni. „Protože jsem černá ovce carské rodiny nebo španělský šlechtic v přestrojení?“ Rozhlédl se kolem očima, které ve skutečnosti nic neviděly. „Jsem čistokrevný Sioux,“ řekl hlasem plným nelítostného hněvu. „Nic to nemůže změnit. Nic!“

„Proč bys to měl změnit?“ zeptala se Tess.

Zíral na ni upřeným pohledem. „Domníváš se, že ti povím, co by se stalo, kdybych všude možně rozhlásil svůj původ? Opravdu to chceš vědět? Stal bych se vyděděncem mezi vlastními lidmi! Možná bych přišel o všechno, čeho jsem nabyl, protože nemám právo cokoliv vlastnit.

Dokonce ani hlasovat, jelikož nemám práva občana, které se jinak vztahuje i na přistěhovalce, kteří neumí mluvit anglicky! Každý, kdo se někdy ocitl v armádě a bojoval na pláních, je stále mým smrtelným nepřítelem. Nikde ve Spojených státech není místo pro »rudou kůži«!“

„Tvoje kůže není rudá,“ připomněla mu. „Má velmi hezkou bronzovou barvu.“

„Tess!“

„Promiň.“ Založila si ruce na prsou a vzhlédla k němu něžnýma milujícíma očima. „Kdyby ses se mnou oženil, mohli bychom všechno provádět pod mým jménem. Tvé hrdosti by se to asi nelíbilo, ale odstranilo by to určitě všechny případné konflikty se zákonem.“

Neusmál se. V té chvíli vypadal, jako kdyby se nikdy v životě neusmál.

„Bereš to příliš vážně,“ pokračovala Tess. „Problém spočívá v tom, že ses nenaučil žít s minulostí tak jako s přítomností. Strávil jsi dvanáct let jejím popíráním. Jenže přichází čas, kdy v tom nebudeš moct pokračovat.“

Matt přimhouřil oči před vlnou bolesti, kterou pocítil při pohledu na její plavou krásu. „Náležíme k různým rasám. Já jsem jasný mongoloidní typ a ty kavkazský.“

„To vím také. No a?“

„Zkoušíš mě přesvědčit, že ti to nevadí?“

Podívala se mu do očí zrakem, v němž se odráželo celé její srdce. „Znám tě polovinu svého života,“ řekla prostě. „Nikdy jsem neměla dojem, že jsme odlišní. Tedy,“ opravila se s úsměškem, „až na jednu očividnou část těla.“

Kdysi by se při takové narážce zasmál. Nyní, díky tomu neurvalému vojákovi, byl příliš citlivý.

„Ne,“ prohlásila Tess a přistoupila k němu blíž. „Nedovol mu, aby ti tohle dělal. Matte, jen kdybys přestal bojovat s tím, co ke mně cítíš!“

Pozvedl pánovitě ruku a podíval se jí do očí. Tvář se mu ani o trochu neobměkčila. „A co když budeme mít spolu dítě? Kam bude patřit?“

„K nám, samozřejmě,“ odpověděla rozzlobeně.

Hluboce povzdechl a přejel si rukou týl. Prsty se dotkly dlouhého ohonu vlasů a strnuly tam, když se příliš živě rozpomněl na svůj skutečný původ. Právě ohon mu to neustále připomínal. Nikdy ho ani nenapadlo, aby si vlasy ustřihl, i když ho tato nedůslednost občas trápila. Nechce přece být Sioux. Nebo ano?

Podíval se na Tess s bolestnou touhou. Zasunul své city k ní do nejzazšího kouta mysli, dokud ho její přitažlivost nezavlekla až na sám kraj světa.

Ač to nemohl přiznat nahlas, patřil k Tess. Vždycky to tak bylo. A vždycky to tak bude. Nikdy v životě neměl chuť si myslet, že by patřil některé jiné ženě.

Ale touha po tom, aby Tess byla naprosto šťastná, byla silnější než jeho touha po ní. A sňatek s indiánem by jí rozhodně neprospěl.

Nestalo se mu poprvé, že něco nafukoval do nepřirozeného rozměru, ani to nebylo poprvé, kdy v něm někdo poznal rodilého indiána. Ale bylo to poprvé, kdy to něco znamenalo. Urážky se ho sice nedotýkaly, ale nevyhnutelně budou působit na Tess i na dítě, které by spolu měli.

Právě vyřešil případ klienta, který se narodil černošskému otci a bílé matce. Ten muž statečně bojoval o své dědictví, což vyvrcholilo smrtí rodičů a hrozbou vězení pro syna. Matt byl schopen prokázat jeho nevinu, ale nemohl mu pomoct získat nic z dědictví, na které měl právo.

Muže to rozhořčilo a dával to hlasitě najevo. Jeho roztrpčení ještě podpořilo Mattovy pochybnosti o budoucnosti s Tess. Dítě ze smíšeného manželství nepatří na tomto světě nikam.

Mulat proklínal svou matku i otce za to, že z něho učinili vy-vržence, člověka bez rasy, bez kořenů, bez budoucnosti. Bylo to trpké vzpomínání, které Matta trýznilo den ode dne stále více.

Tess znala myšlenky, které Matta trápí. Věděla, že jsou to jen přízraky, jenže Matt prchal před svou minulostí už celé roky. Bude se muset zastavit, otočit a podívat se do své temnoty. A ona to nemůže vyřešit za něho. Jediné, co pro něho může udělat, je podpořit ho, povzbudit a nestrkat ho příliš prudce. Když se teď na něho dívala, připadalo jí, že jeho city k ní jsou určitě velmi silné. Pokud bude trpělivá a nebude dotírat…

„A co Nan?“ zeptala se náhle.

Zamračeně se na ni podíval, jako by ho ta otázka odstrčila stranou. A také tomu tak bylo, protože zrovna nemyslel na přítomnost nebo na případ vraždy, na které měl pracovat.

„Pamatuješ si Nan?“ pokračovala Tess. „Moji kamarádku? Tu, která čeká ve vězení na soud za vraždu, kterou nespáchala?“

Vsunul ruce do kapes kalhot a přinutil se normálně dýchat. „Ano,“ řekl po minutě. „Omlouvám se, ale zapomněl jsem.“

„Musíme najít vraha,“ prohlásila Tess.

„Já musím…“

Zvedla ruku. „Promiň mi, ale je to i můj případ,“ zdůraznila. „Slíbila jsem pomoc a hodlám slib opravdu dodržet.“

Chtěl se s ní přít. Ale bylo to zbytečné. Její tvář to vyjadřovala naprosto jasně.

„Jsem ráda, že jsi ochotný vidět důvody,“ dodala s úsměvem. „Musím chodit do práce, ale když jsem po službě, chci navštívit několik lidí “

„Jenom se přibliž k tomu Naninu činžáku a já přiměji Greena, aby tě stíhal za nedovolené rušení domovní svobody!“

Zírala na něho s dokořán otevřenou pusou. „To by ses neopovážil!“

„Myslíš? Zkus to.“

Rozzlobeně pohodila hlavou, ale Matt si toho očividně nevšímal. Založila si ruce na prsou. „Mohu si promluvit s Naninou sestrou. V tom mi nemůže zabránit ani Greene!“

„Tak dobrá,“ odvětil Matt. „Ale jenom s ní.“ Znovu se zamračil. „Proč právě s ní?“

„A proč ne? Možná ví o Nanině manželovi víc než my. Určitě má smysl si s ní o tom promluvit.“

„Může být.“

Pokračovali v chůzi. Z oblohy se na ně sneslo pár sněhových vloček. Tess zachytila jednu na rukavičku a usmála se. „Sníh mi nikdy nevadí. Ale vzpomínám si na jednu nebo dvě zimy, kdy jsem doufala, že už ho vidím naposled.“

„I já.“ Matt se neusmál. Vzpomněl si na mrtvá těla, která ležela zmrzlá na zemi u Wounded Knee. Vzpomněl si na vojáky, kteří je naházeli do společného hrobu z pažemi a nohama v groteskních úhlech, jako by je vytvořil nějaký šílený sochař.

Tess zahlédla tyto vzpomínky na jeho tváři. Už nic neříkala. Čím méně bude při tomto stavu jeho mysli mluvit, tím lépe. Vnitřní zmatek si musel vyřešit sám. Nemohla mu, i když si to tak vroucně přála, nijak pomoct.

Zastavili se až těsně před nemocnicí. Tess se otočila k Mattovi, oči pod střechou klobouku něžné a zelené. „Předpokládám, že tě dneska čeká hodně práce, takže tě už zřejmě neuvidím.“

Přimhouřil oči. „Pročpak?“

Pokrčila rameny. „Nechci tě okrádat o čas.“

Matt po tomto zdánlivě nevinném prohlášení okamžitě zpozorněl. Podíval se jí do tváře zastíněné širokou střechou klobouku.

„K čemu se chystáš?“

„Jdu dnes večer na shromáždění,“ odpověděla. „Nebudu tedy doma. A jelikož až se vrátím, půjdu spát, a ty v těchto dnech obvykle pracuješ dlouho do noci, tak tě pravděpodobně už neuvidím. To je všechno, co jsem tím myslela.“

Tvářil se ustaraně. „Domníváš se, že jsem nepřiměřeně aktivní kvůli tomu, co se tam stalo,“ prohlásil a trhl hlavou směrem, ze kterého přišli. „Ty nechápeš, jaké to je. Nepocházíš ze stejného prostředí, i když o něm víš víc než většina bělochů.“

Způsob, jakým to řekl, v ní vyvolal nepříjemný pocit. Jako kdyby se pokoušel vytvořit mezi nimi ještě větší mezeru.

„Chceš naznačit, že jsem se nyní pro tebe stala jen tímhle?“ zeptala se tiše. „Jen další bílou ženou?“

Matt zaťal čelisti. „To jsem neřekl.“

Tess přelétla očima po Mattově tváři a setkala se s jeho pohledem. „Už se ti nebudu cpát do života,“ prohlásila. „Jestli chceš, abych se přestěhovala do jiného penzionu, říct stačí. Chicago je velké město. Už se nikdy nemusíme vidět, pokud to tak chceš.“

Matt byl tak otřesen, až bylo slyšet, jak se nadechl. „Nic takového jsem neřekl.“

„Ale prozrazují tě tvoje oči,“ namítla Tess. „Sto jíš tady tak klidný a nevzrušený a přitom jseš v nitr zmítán touhou dostat mě do postele, ať to přizná váš nebo ne.“

Matt zrudl. Kradmo se rozhlédl kolem. „Nemlu tak na veřejném místě!“

„Proč? Stydíš se za to, co je lidské?“ Založila ruce v bok. „Já vím, že si nechceš pamatovat, co jsme dělali.

Ale já se vůbec nestydím za to, že jsme se milovali. Jestli ty ano, pak je to tvůj problém.“

„Neřekl jsem, že se stydím!“ Matt zrudl ještě více, ale nyní se v jeho černých očích objevil navíc i hně, „Chováš se zatraceně nepřístojně!“

Tess pozvedla udiveně obočí. „Podívejme, kd se to tu vzteká! Máme tady přece svět mužů, neb ne? Ženy nemají co do toho mluvit, mají právo je nom ležet a trpně snášet bezohledné zacházení!‘

„Já s tebou nezacházím bezohledně!“

„To tedy ano. Jsi ke mně totálně bezohledný. Řekls, že nechceš bílou manželku nebo napůl bílé dítě, že mě nechceš do svého života. Nádhera. Tak si tedy běž svou cestou, ty veledůležitý Mistře detektive.“ Výmluvně zamávala rukou. „Já jdu do práce. Budu ošetřovat někoho, kdo dokáže ocenit mou šikovnost.“

„Někdo jako ten hejsek na plese, který se tě držel jako klíště?“ zeptal se rozčileně.

„A proč ne?“ odsekla. „Ten se nestará o barvu mojí kůže!“

Začal něco mluvit, ale Tess se otočila na podpatku a odpochodovala rychle do nemocnice. Ani se neohlédla.

Matt se vydal směrem ke své kanceláři a byl tak rozzuřený, že málem vběhl pod kola jedoucího kočáru a stal se součástí silnice.

Proklel sám sebe ne za to, že je jak omámený… a dočista zpitomělý, ale proto, co všechno Tess napovídal. Neměl říct ani slovo. Měl sám srazit toho bývalého vojáka na zem a pořádně ho zmlátit. Stav věcí by to sice nezměnilo, ale rozhodně by se cítil lépe.

Pak si vzpomněl, co udělala Tess, a nemohl potlačit smích. Chovala se nepřístojně, to je pravda, ale i přes to, že je žena, má v srdci divokost bojovníka. Nikdo by k ní neměl přistupovat bez toho, že by nevnímal, co mu říká.

Zamračeně pohlédl vzhůru a zauvažoval, jestli se blíží sněhová vánice. Obloha byla zatažená těžkými nízkými mraky a sněžení rychle houstlo. Nebyl nadšen pomyšlením, že ho sníh uvězní s Tess v penzionu. Ale nechtěl ani, aby se odstěhovala.

Došel do kanceláře a rozeslal agenty na různé případy, které vyžadovaly pozornost. Sám se pak vydal do domu, ve kterém bydlela Nan, aby si promluvil se sousedy, k nimž se Tess nedostala.

Na konci dne Matt věděl jen o málo více, než kolik toho zjistila Tess. Ale byly to velmi cenné informace. Jedinými návštěvníky Dennise Colliera byli zřejmě pouze zámožní muži. V paměti jisté sousedky uvízl zejména jeden z nich, který nosil na ruce prsten s obrovským diamantem. Byl to dobře vypadající muž, vzpomněla si ta žena, s tmavými vlasy a knírkem, a měl velmi zdvořilé chování.

Mattovi nebylo třeba říkat, že tím mužem je Diamantový Jim Kilgallen.

Po ukončení rozhovorů s Naninými sousedy se zastavil ve věznici a promluvil si s Greenem. Vězeňského dozorce vystřídal mladý muž. Pustil Matta s Greenem do cely bez zbytečných cavyků a choval se k Nan Collierové velmi zdvořile.

Nan byla ráda, že je vidí, ale stále trpěla sklíčeností a starostmi.

„Ten dřívější dozorce už tu dneska ráno nebyl,“ řekla a potřásla hlavou. „Nevím, jak je to možné. Ani nikdo jiný, pokud jsem slyšela.“ Nervózně se usmála. „Jsem tak ráda. Nebylo příjemné mít ho nablízku. Jeho návrhy se nebezpečně stupňovaly.“

Matt nedal najevo, že o této změně něco ví, ani to, že to vlastně zařídil.

„Vypadáš unaveně, děvče,“ řekl Greene. „Mám ti něco přinést?“

„Chtěla bych jenom jít domů,“ odpověděla Nan s bezvýraznou tváří. „Není mi dobře. Jak se mohou domnívat, že bych byla schopná zabít člověka, třeba i takového, který mě mlátil?“

„Mnoho žen to dokáže,“ prohlásil Matt. „Nemyslím si, že jste svého manžela zabila, jenže nejsem ani soudce, ani porota. A přesto, že jsem se rozhlížel kolem, nenašel jsem nikoho s dostatečnou motivací. Neobjevil jsem ani nic o případné jeho přítelkyni.“

„Davisi!“ zvolal rozzlobeně Greene.

„Promiňte, ale jinak to nejde,“ odpověděl nevzrušeně Matt. „Je to škoda, protože jiná žena by se stala očividně podezřelou.“

„Ne, neměl ženy moc rád, ani mě ne,“ prohlásila Nan upřímně. „Byl příliš zaměstnaný polykáním laudana a alkoholu.“

„Kde ta narkotika získával?“ zeptal se Matt.

Nan vzdychla. „Nevím. Zdálo se, že vždycky má dostatek peněz i své »medicíny«. Nikdy nikomu neřekl, odkud.“

„Měl byste se na to zeptat těch prachatých kriminálníků, se kterými se stýkal,“ poznamenal rozhořčený Greene. „Toho jeho kámoše Diamantového Jima.“

„Kilgallen nepoužívá žádné stimulanty toho druhu, jaké bral Collier,“ prohlásil Matt právě včas, aby zadržel ostré odseknutí na Naniných rtech. „Neměl s tím nic společného.“

„To víte tak jistě?“ jízlivě opáčil Greene.

„Vím to jistě,“ odpověděl Matt. „Mám v podsvětí své kontakty a neváhal jsem je použít.“

Greene pokrčil rameny. „Tak dobrá, hádám, že to byl jen špatně mířený výstřel, že by ho oddělal právě Kilgallen. Víte, mám jenom starost o svou ženu, když je Nan tady. Nese to všechno velmi těžce.

Od chvíle, co je Nan ve vězení, jsem z ní nedostal kloudnou větu. Nemluví. Jenom sedí, zírá do prázdna a pláče.“

„Myslí si, že mě pověsí, je to tak?“ zeptala se ustaraně Nan s křečovitě sevřenýma rukama. „A ostatní asi také. Možná opravdu zemřu!“

„Nezemřete,“ ujistil ji rozhodně Matt. „I kdybychom vás tady s Greenem měli odtud vysvobodit násilím. Víme, že jste nevinná.“

Tato slova přinesla po mnoha dnech konečně úsměv na Naninu tvář. „Jste příliš laskavý člověk, pane Davisi.“

„To moje sestřenice, která vás má moc ráda,“ odvětil stručně.

„Je to úžasná přítelkyně,“ pokračovala Na zněžnělým hlasem. „Každá jiná by se ode mě odvrátila a myslela si, že jsem to udělala. Ale Tess je věrná i provinilým. Udivuje mě, že se dosud neprovdala. Myslím si, že muži jsou slepí.“

Matt rychle odvrátil zrak. „Zřejmě ano. Slepí jako netopýři.“

KAPITOLA TŘINÁCT

Nanina sestra byla bledá a nervózní, když pouštěla Tess do svého domku. Tess usoudila, že právě peče, protože měla na rukou a zástěře stopy po mouce.

„Musím něco dělat, abych se nezbláznila, proto jsem se pustila do pečení koláče,“ vysvětlovala Tess. „Prosím, posaďte se. Vím, jak se s panem Davisem snažíte něco pro Nan udělat. Jsem vám za to moc vděčná.“

Tess se posadila do nabídnutého křesílka a dívala se na starší ženu s neskrývanou zvědavostí. „Jste starší než Nan.“

„O patnáct let,“ zazněla odpověď. „Bylo nás šest, ale čtyři zemřeli ještě v dětském věku. Z celé rodiny jsme naživu už jen Nan a já.“ Zesmutněly jí oči, když ještě dodala: „I já jsem ztratila jedno ze svých dětí. Prochladlo si prsa a dostalo zápal plic. Nyní nesmírně ochraňuju ty dvě, které mi zůstaly.“ Vzdychla. „Alespoň jsem tak dělala…“

Způsob, jakým se její hlas vytratil do ztracena, byl poněkud zneklidňující.

Za okamžik znovu vzhlédla a vzrušeně se zavrtěla. „Co pro vás mohu udělat, slečno Davisová?“

„Meredithová,“ opravila ji Tess. „Jsme s Mattem spřízněni přes naše matky,“ zalhala.

„Ach ano, rozumím, slečno Meredithová. Potřebujete něco ode mě?“

„Ano,“ odvětila Tess. „Potřebuju zjistit, jaký mohl mít člověk, který zabil Dennise Colliera, motiv.“

Tvář ženy ztvrdla. „Byl to násilník,“ řekla. „Tyran, který neměl pochopení pro potřeby někoho jiného, jen pro svoje. Bez přestání mou sestru mlátil.“ Přivřela oči a zachvěla se. „Nan je hodná a milá dívka, která by neublížila ani mouše. A on se k ní choval… tak hrozně!“

„Ano, já vím,“ poznamenala Tess jemně. „Nan není typ člověka, který zraňuje lidi.“

Modré oči se střetly s jejíma zelenýma. „Jsem ráda, že umřel,“ prohlásila horoucně paní Greenová. „Doufám, že před smrtí pořádně trpěl! Možná ho zabila některá z jeho milenek, Bůh jí dej štěstí!“

Tess při těchto slovech málem vyskočila. „Takže měl jiné ženy?“

Paní Greenová zvedla tvář. Zdálo se, že zůstává klidná jen s vypětím všech sil. Podívala se na Tess, ale pak odvrátila zrak. „Samozřejmě že měl. Nan to neví, ale já ano. Mám přítelkyni, která bydlí nedaleko Nanina bytu. Říkala mi, že tam neustále chodily nějaké ženy, když byla Nan v kostele nebo u mě.“

„Znáte jméno některé z těch žen?“ naléhala Tess s očima lesknoucíma se vzrušením, že by přece jen mohla najít podezřelou osobu. „Nebo ví vaše přítelkyně, kdo to byl?“

Paní Greenová pokrčila rameny. „Ne, nezná je. Byly to obyčejné ženy.“ Předklonila se. „Ženy z bordelů!“ zašeptala.

Tess věděla o tomto druhu žen, protože mnohé z nich umíraly v nemocnici na různé pohlavní choroby. V mysli jí vířily tragické příběhy. Je ale podivné, že by žena z nevěstince mohla navštěvovat muže v jeho bytě během manželčiny nepřítomnosti. To vůbec nebylo obvyklé. Mnozí muži, kteří chodili do nevěstinců, byli z vážených rodin a udělali by cokoliv, aby se jejich rodiny o tom nedozvěděly. I to byla součást dvojaké morálky, kterou ženy z její skupiny odmítaly.

„Proč nechodil do nevěstince?“ vyslovila Tess svou myšlenku nahlas.

„Nu, ehm…“ Paní Greenová se vzchopila a vypadalo to, že usilovně přemýšlí. „Domnívám se, že tím chtěl Nan ponížit ještě víc než těmi kriminálníky, kteří byli u něho pečení vaření.“

To nedávalo smysl. Málem to řekla. Ale ve tváři paní Greenové bylo něco, co Tess svazovalo jazyk. Zaváhala a pak se nucené usmála.

„Pochybuju, že se o tom někdy dozvíme celou pravdu,“ souhlasila. „Ale je tu problém. Pokud nenajdeme skutečného vraha, mohou Nan odsoudit k trestu smrti oběšením.“

Tvář paní Greenové ještě více zbledla. „Já vím.“ Zavřela oči a zachvěla se. „Povídá se, že ten provaz odírá kůži, jak je drsný,“ poznamenala strašidelným tónem a dotkla se krku nad krajkovým límečkem, jako by ho tam cítila. Zvláštní gesto, zvláštní poznámka, pomyslela si Tess.

„Myslím, že je to velice rychlé,“ řekla.

„Má-li kat soucit,“ souhlasila paní Greenová, v očích strnulý nevidoucí pohled. „Nepřipustím, aby oběsili moji sestru.“

„Neudělají to, jestli najdeme pravého viníka,“ prohlásila Tess rozhodně. „Musíte mi pomoct najít ty ženy, které Dennise navštěvovaly.“

Paní Greenová se zamračila. „Jak?“

„Požádejte svoji přítelkyni, aby se zeptala každého, koho zná,“ odpověděla Tess. „A musí si pospíšit. Máme velmi málo času.“

„A kromě toho nemůžeme udělat nic jiného?“

Tess přemýšlela. „Jdu dnes večer na shromáždění ženského hnutí. Věřím, že budou ochotné podpořit Nan manifestací s pochodněmi, aby zdůraznily její nevinu a ukázaly každému, jak se k ní její manžel choval. Možná si tak toho všimne i soudní dvůr!“

„Ale to může být nebezpečné. Velice nebezpečné. Váš poslední pochod skončil šarvátkou, slečno Meredithová. A můj manžel mi povídal, že jste byla vážně zraněná.“

„Tentokrát si dám větší pozor,“ řekla Tess, aniž by jí odhalila skutečnost, že to byl právě Dennis Collier, kdo ji zranil. „Mimo to mám starost o Nan, ne o sebe.“

Paní Greenová se kousla do rtu a sepjala ruce v klíně. „To je velmi šlechetné. Přála bych si mít takovou odvahu.“

„Nestarejte se,“ uklidňovala ji Tess. „Všechno bude v pořádku. Jsem si jistá, že Nan zachráníme.“

„V to také doufám. Ach, tolik doufám!“

Po vyřízení obrovské hory zanedbané administrativní práce se Matt vrátil do penzionu. Přišel právě včas, aby se srazil ve dveřích s poslíčkem.

„Co to je?“ zeptal se, když mu poslíček po zjištění jeho totožnosti podal zapečetěnou obálku.

„Dáma ve vězení mě požádala, abych vám to doručil. Dala mi čtvrťák.“

„Tady je druhý,“ řekl Matt a hodil mladíkovi minci. Ten se usmál, nadzvedl klobouk a odešel.

Matt vešel do chodby, kde bylo lepší světlo, a pustil se do čtení. Předpokládal, že je to dopis od Nan Collierové, možná s novou stopou k prověření.

Při spěšném čtení vyjadřoval překvapení nejen výrazem tváře, ale i slovně. Zpráva zněla: Jsem zatčená. Prosím přijď. Tess.

Vtom se na chodbě objevila paní Mulhaneyová. Osušovala si zrovna ruce čistou utěrkou, když spatřila Matta.

„Pane Davisi!“ zvolala, protože uslyšela jeho klení. „Něco není v pořádku?“

„Zatkli moji sestřenici!“ sdělil jí bez uvážení.

Paní Mulhaneyová se musela posadit. Než se dostala ze šoku, že má jednoho nájemníka ve vězení, což pošpiní jméno a pověst jejího penzionu, byl už Matt pryč z domu.

Matt jí zamával vzkazem pod nosem. Tess stála za mřížemi s tuctem dalších žen a vypadala sklíčeně a provinile.

„Co tady sakra děláš?“ soptil.

„Pane!“ okřikla ho zlostně jedna ze starších žen.

Nadzvedl klobouk. „Omlouvám se,“ odvětil zdvořile, aniž by spustil z Tess zuřivý pohled, „ale uvěznění mojí sestřenice je pro mě šok.“

„Nevím proč,“ ozvala se nevinně Tess. „Nesporně jsi musel čekat, že žena s mým charakterem špatně skončí.“

Z takového nařknutí zrudl v obličeji a zmačkal vzkaz v mohutné dlani. „Paní Mulhaneyová téměř omdlévala, když jsem odcházel. Určitě nás za to oba vyhodí za dveře. Má příliš dobře vyvinutý smysl pro společenskou odpovědnost.“

„Je mi jedno, jestli mě vyhodí. Stejně jsem se chystala odejít. Daisy,“ ukázala na jen o málo starší ženu s nevšedním vzhledem, „mě pozvala k sobě do jejího domku. Teď zrovna studuje. Její studia působí docela zajímavě, takže bych se mohla dát také zapsat.“

„Pro tuto chvíli o ničem podobném neuvažuj,“ řekl Matt rozčileně. Příliš mnoho otřesů na jeden den zasáhlo jeho mysl tak, až otupěla. „Vyplatím tě na kauci. Pak někam zajdeme a promluvíme si.“

„V tuhle pozdní hodinu?“ ozvala se výsměšně Daisy. „Pane, tím skutečně zničíte pověst své sestřenice.“

Matt na ni zlostně zíral. „Pověst mojí sestřenice vás nemusí zajímat, madam.“

„Matte!“ okřikla ho Tess.

Otočil se a vyšel z vězení.

„Tvůj bratranec vypadá dost nebezpečně,“ prohlásila Daisy stroze. „Zdá se mi, že čím méně s ním budeš mít společného, tím lépe.“

Tess na ni pohlédla. „Matt je moje věc.“ V tom okamžiku už litovala impulzivního souhlasu, že půjde bydlet k Daisy. Nesrovnaly by se ani za milion let. Daisy očividně muže nenáviděla. „Také si myslím, že nepřijmu tvoji nabídku k bydlení, Daisy,“ dodala, „ale každopádně ti za ni děkuju. Možná Matt špatně odhadl náladu naší domácí paní.“

„To asi sotva,“ vmísila se Ellen 0«Harová a zamrkala. „Můžeš zůstat s mou sestrou a se mnou, Tess,“ navrhla. „A pan Davis může klidně přijít na návštěvu,“ doplnila s pohledem na frigidní tvář Daisy.

„Jsi velice laskavá,“ odpověděla Tess.

Ellen se zasmála. „Víš, ty dodáváš mému suchopárnému životu tolik vzrušení, že tě budu mít ráda vedle sebe. A jak znám svoji sestru, tak ta také. Je mladší než já, ale pilně pracuje. Obě jsme služebné u jedné bohaté rodiny dole u jezera.“

„Služky,“ zafuněla pohrdlivě Daisy, protože sama byla finančně nezávislá.

„Každá poctivá práce je čestná, ať se týká čehokoliv,“ odpověděla jí Tess věcně. A už vůbec nedokážu pochopit, že nějaká upřímná členka našeho hnutí může očerňovat jinou z nás. To zavání zrádcovstvím.“

Většina ostatních žen hlasitě přizvukovala a Daisy se stáhla do vlastních myšlenek.

Za několik minut se Matt vrátil i s dozorcem.

„Musíš dostat ven na kauci i Ellen,“ oznámila mu Tess a ukázala na kyprou blondýnku vedle sebe. „Poskytne mi se svojí sestrou domov, až mě paní Mulhaneyová vyhodí.“

Zíral na ni s otevřenými ústy. „Cože?“

„Ellen. Musíš zaplatit kauci i za ni.“

Matt neřekl ani slovo. Znovu odešel i se žalářníkem, a když se opět vrátili, pustil dozorce obě ženy.

„Můžeme navštívit Nan, než odejdeme?“ zeptala se Tess poté, co druhá žena vyslovila Mattovi tisíceré díky za pomoc.

„Klidně,“ odvětil zlostně Matt. „Večer je už stejně promrhaný.“

Tess na něho udělala obličej a společně s Ellen ho následovaly k celám, v nichž čekali obvinění vězni na soud.

Nan se rozplakala a pokoušela se obejmout Tess skrze mříže. „Jsem tak ráda, že tě vidím!“ řekla jí.

„Den ze dne jsem vystrašenější. Zjistili jste už něco? A proč jste se vrátil, pane Davisi?“

„Dostával jsem Tess na kauci z vězení,“ odpověděl stručně.

„Za co?“ obrátila se Nan k Tess.

„Za vyvolání šarvátky,“ odpověděl Matt místo ní.

„Vřelé díky!“ odsekla mu Tess přes rameno.

Posměšně se jí uklonil. „Není zač.“

Nan zalapala po dechu. „Vyvolání šarvátky?“

„Vedla jsem pochod na tvoji podporu a poskytla posluchačům přednášku o dábelské brutalitě muzu.

Nan se rozesmála a pak zvolala: „Tess, ty jseš skutečná kamarádka!“

„Ano, jsem, a hodlám tě odtud dostat jakýmkoliv způsobem!“ slibovala. „Zvedni hlavu vzhůru, moje milá. Nesmíš se poddávat zoufalství.“

Nan se dotkla břicha a vzdychla. „Nevím, jestli mám vůbec ještě nějakou naději,“ prohlásila. „Švagr mi říkal, že nemají žádného jiného podezřelého. V celém Chicagu nenašli člověka, který by toužil po smrti mého manžela víc než já.“

„Ale tys ho nezabila,“ připomněla jí Tess důrazně. „A my to hodláme dokázat.“

Nan se podařilo vykouzlit úsměv, ale nepůsobil nijak věrohodně. Vyjadřoval smutek, osamělost a pocit ztracenosti.

Dovezli Ellen k neudržovanému viktoriánskému domu nedaleko železničního depa, v němž bydlela se svými třemi sestrami. Po chvíli přemlouvání přijali její pozvání na šálek čaje.

Ellenin dům byl zanedbaný a potřeboval vymalovat. Také v něm bylo chladno, protože se vytápěl pouze otevřenými krby. Jinak byl ale útulný a neměl žádné blízké sousedy.

Sestry věnovaly návštěvě velkou pozornost a trvaly na vylíčení podrobností o Ellenině a Tessině zatčení a uvěznění. Nakonec pozvaly Tess s Mattem na další návštěvu. Ellen zopakovala nabídku na ubytování. Tess jí poděkovala a dodala, že možná toho využije hned druhý den ráno. Cítila se tu okamžitě jako doma. Ellen byla hodná duše a její sestry příjemné a veselé.

„Paní Mulhaneyová tě nevyhodí,“ prohlásil Matt krátce, když mířili domů v dalším najatém kočáře.

„Ale ano, vyhodí,“ odvětila Tess. „A je mi to jedno. Mohlo by to být koneckonců štěstí v neštěstí.“

Matt se na ni podíval. Vyvolávala v něm ještě větší pocit viny, než jaký dosud pociťoval.

Jeho tvář jako by se uzavřela. Vyhnul se Tessi-ným očím a raději vyhlížel okýnkem kočáru do tmy přerušované jen občas světlem z pouličních lamp.

Tess překřížila nohy pod dlouhou sukní a vzdychla. Byli si v tu chvíli ještě vzdálenější než kdykoliv před tím.

„Co ke mně cítíš, Matte?“

Nepodíval se na ni. „To, co vždycky,“ odpověděl.

„A to je co?“

Kočár zpomalil. „Tohle není vhodná chvíle na probírání osobních záležitostí,“ poznamenal Matt, když kočár zajížděl před penzion paní Mulhaneyová. „Mnohem horší potíž nás čeká v domě.“

„Paní Mulhaneyová,“ hádala Tess.

„Přesně tak,“ potvrdil Matt.

Starší dáma ve skutečnosti neklidně přecházela halou, rudá ve tváři a něco si mumlající pod nosem. Strnula na místě, když ti dva vešli dovnitř.

Tess bez zaváhání okamžitě postoupila dopředu. „Moje přítelkyně byla falešně obviněná z vraždy, kterou, jak Bůh ví, nespáchala,“ oznámila důrazně. „Naše skupina, která má Nan moc ráda, pochodovala k městskému vězení, aby dala najevo, že ji v té věci podporuje.

Jenže nás uvěznili, pochopitelně muži.“ Vystrčila bojovně bradu. „Máte plné právo vyhodit mě ze dveří, paní Mulhaneyová. Neřeknu ani slovo, pokud se takto zachováte. Chce to odvahu vystoupit veřejně za to, co je v božích očích správné, zejména pokud to není správné v očích všech mužů.“

Klidně stála a čekala.

Paní Mulhaneyová zbledla, pak znachověla. Váhala. Otírala si ruce do zástěry a znovu cosi mumlala. Pak sebou škubla. „Slečno Meredithová, stavíte mě do nezáviděníhodné situace,“ prohlásila.

„Jak to?“ chtěla vědět Tess. „Udělala jsem snad něco nemorálního?“

„To samozřejmě ne,“ odvětila okamžitě paní Mulhaneyová. „Jde jen o riziko…“

„To můj bratranec riskuje,“ poukázala Tess. „Často se sám žene do nebezpečí.“

„Ale on je muž,“ opáčila domácí paní.

„Je snad nějaký muž vznešenější než žena, odvážnější, cennější?“

Starší žena teď téměř koktala. Nešťastně se pousmála. „Ale jde o pověst mého penzionu “

Tess ji umlčela gestem ruky. „Už nic neříkejte. Mám přátelé, u nichž mohu bydlet. Chci vás pouze požádat o čas do rána, než si sbalím věci a odstěhuju se.“

Paní Mulhaneyová zamrkala. „Prosím, slečno Meredithová, pochopte mou pozici!“

„Ale já to plně chápu,“ odvětila Tess. „A můžete to takto vysvětlit i Bohu, až kolem něho budeme obě procházet cestou na věčnost. Jsem přesvědčená, že Pán pochopí váš nedostatek soucitu pro sestru, falešně obviněnou ze zločinu stejně jako pochopil zástupy žádající propuštění Barabáše a odsouzení Krista za zločiny, kterých se nikdy nedopustil!“

Po této poznámce nechala stát paní Mulhaneyovou s otevřenými ústy a Matta plného závisti nad jejím projevem. Rázně vystoupila po schodech a hlasitě zabouchla dveře svého pokoje. Nyní už nebyl důvod brát nějaké ohledy, když za sebou spálila mosty.

Sundala si klobouk a plášť a posadila se unaveně do křesla. Cítila se najednou zcela vyčerpaná – ztratila domov i muže, kterého milovala. To vše během jediného večera – a navíc se stala i kriminálnicí. Slabší žena by se rozbrečela. Ale Tess to ani nenapadlo. Vydrží cokoliv, co život naloží na její bedra.

Paní Mulhaneyová se otočila k Mattovi a s tváří bílou jako stěna řekla: „Cítím se naprosto pokořená.“

„I já. Je výmluvná, co říkáte?“

„Udělala jsem špatně, když jsem ji požádala, aby odešla? Dělá přece jen to, o čem si myslí, že je správné, a já ji za to trestám.“ Potřásla hlavou. „Ach pane Davisi, tenhle moderní svět není vhodný pro ženy mé generace. Obávám se, že si s tím už nikdy neporadím. Tolik změn.“ Znovu zavrtěla hlavou a zvedla k Mattovi ustaraný pohled. „Nikdo jiný tady o jejím uvěznění přece neví. A je to hodná a milá mladá dáma. Mohl byste si s ní promluvit mým jménem a vyřídit jí, že se jí pokorně omlouvám a doufám, že nadále zůstane nájemnicí v mém penzionu?“

Mattovi se nechtělo dělat zprostředkovatele. Napětí mezi Tess a jím dosáhlo zlomového bodu. Pokud se mu nepodaří dostat ji ze své blízkosti dost rychle, ztratí úplně hlavu. Nemohl sice z jistého důvodu připustit návrat svých citů, ale na druhé straně si přál pro Tess to nejlepší, bez ohledu, je-li to nejlepší i pro něj.

Paní Mulhaneyová se však nedala odbýt. „Pane?“

„Myslím si, že to není špatný nápad, aby Tess odtud odešla,“ prohlásil překvapivě vážně. „Chystá se bydlet s rodinou sester, které mají očividně slušný charakter a přinejmenším mají na ni vliv. Možná by se cítila lépe ve stálé společnosti mladých žen.“

Stará dáma zaváhala, ale jen na minutku. „Nerada bych v ní zanechala trpké pocity vůči sobě.“

„Ujišťuju vás, že nic takového nehrozí,“ sliboval Matt. „Všechno bude v pořádku.“

Paní Mulhaneyová se smutně usmála. „Myslíte? Přiznám se, že mi ještě nikdy nebylo z mého rozhodnutí tak těžko u srdce. Děkuji vám za pomoc, pane Davisi.“ Na malý okamžik se zarazila. „A vy zůstanete?“

„Samozřejmě,“ odvětil Matt.

Opět se usmála, popřála mu dobrou noc a šla dopostele. Stejně učinil i Matt, ale nespal. Seděl v křesle u lůžka a nechal myšlenky bloudit zpátky k ironickým poznámkám toho bývalého vojáka.

Tím, že přišel na východ, byl ušetřen mnoha rasových předsudků, kterými trpěli jeho příbuzní v rezervacích po celé Dakotě a Montaně. Žil jako běloch a chovali se k němu jako k bělochovi. Popřením svého původu unikl veškerému strádání, kterému by byl podroben, kdyby chtěl žít jako indián ve světě bílých. Schovával se tady v Chicagu už od roku 1891. Po ukončení školy začal s pokryteckou hrou. Předstíral, že je někým jiným. A proč vlastně? Pro bohatství, prestiž a vliv, pro věci, o kterých Tess kdysi prohlásila, že právě ony mu umožnily tady zůstat, i když je indián. Zcela určitě se podařilo žít mezi bílými i indiánům, kteří putovali s Show Divokého západu Buffalo Billa. Ale usiloval některý z nich, přemýšlel Matt, proniknout do společnosti bílých, nebo se spokojili se svou rolí být kuriozitou?

Tess měla tolik víry v lidskou přirozenost, uvažoval Matt cynicky, zatímco on tak málo. Viděl to nejhorší z člověka už jako mladík. Kromě Tess a jejího otce poznal ze strany bělochů jen málo laskavosti, dokud nosil bederní roušku, luk a toulec se šípy. Tess ho znala takového, jaký skutečně je, tedy jakým byl.

Zdá se, že jí to nikdy nepřekáželo. Vlastně byla na něho pyšná. A stále je, i přes jeho pochybnosti.

Cítil se nepříjemně, když se rozpomněl, jak si Tess váží minulosti a života, který tehdy vedli. Vůbec se nestydí, že její otec pracoval mezi indiány. Také se nestydí milovat Matta. Bez zábran hovoří siouxsky a má temperamentní a divokou nezávis-, lou duši, kterou Matt zbožňuje.

Styděl se před ní za své chování. Bál se pravdy, ale Tess ne. Měla odvahu jednat podle svého přesvědčení. Vůbec neměla strach jako například dnes večer, když vedla pochod k vězení, aby protestovala proti uvěznění nevinné ženy. Byla ochotná bojovat do posledního dechu za lidi, které měla ráda… což zahrnovalo většinu lidské populace. Vlastně ho ani nepřekvapovalo vědomí, že by pro něho udělala stejnou věc, i kdyby ho nemilovala.

Konečně vstal a svlékl se do spodního prádla. Uvolnil sepnuté vlasy, které mu tak splývaly až k pasu. Podíval se do zrcadla nad prádelníkem a zíral na svůj odraz. S rozpuštěnými vlasy byl jeho indiánský původ očividný. Nikdo, kdo by ho spatřil v tomto okamžiku, by o tom nezapochyboval.

Z nenávisti k sobě samému až zasténal. Co to Tess povídala o zrcadlech? Že nenávidí pohled na svoji tvář, protože není siouxská. Proklel své pochybnosti. Nešlo o to, že by nechtěl, aby se věděla skutečná pravda. Zabilo by ho ale, kdyby se musel dívat, jak Tess reaguje na urážky a ponížení během jejich společného života, kdyby lidé věděli, kým je. Tess nyní byla silná a bojovná. Ale jak dlouho vydrží žena bojovat, než propadne zoufalství? Je tak veselá a krásná, tak statečná. Nenáviděl pomyšlení, že by její duši rozdrtila nějaká poslední kapka kruté jízlivosti na účet jejího indiánského manžela. Přitom život v rezervaci po tolika letech v Chicagu byl pro něho nemyslitelný. Věděl ve svém srdci, že bez ohledu na uspořádání věcí, by už nikdy nemohl žít jako Sioux.

Odvrátil se od zrcadla s myšlenkou, že zítra se Tess odstěhuje a on ji už nebude vídat každý den. Drahý bože, jak bude její ztráta bolet. A také mu bylo jasné, že bude trpět starostmi o ni, když zůstane na druhém konci města se svými novými přítelkyněmi.

Co když si znepřátelí nějakého dalšího člověka jako Dennise Colliera? Není sice zcela bezbranná, protože ji naučil postarat se o sebe. Ale cítil se nyní povinován její ochranou více než kdy dříve.

Překvapilo ho tiché zaklepání. Přistoupil ke dveřím a opatrně je pootevřel.

„Matte?“

Za dveřmi stála Tess. Vlasy rozpuštěné, v županu zapnutém až ke krku spolu s dlouhou hedvábnou noční košilí.

Otevřel dokořán, rozhlédl se na obě strany a rychle ji vtáhl do pokoje. Zavřel dveře a změřil si ji přísným pohledem.

„Co chceš?“ zeptal se úsečně.

Hladila ho očima, fascinovaná jeho štíhlým svalnatým tělem, i tím, jak vypadal s nesvázanými dlouhými vlasy.

„Vypadáš jako před dvanácti lety,“ zavzpomínala lítostivě. „Nemohu se toho pohledu nasytit.“

Vystrčil bradu. „Co chceš?“ opakoval ostře otázku. Její nadšený obdiv přinutil jeho tělo reagovat a Matt nechtěl, aby to Tess viděla.

„Zapomněla jsem ti povědět o tom, co jsem se dozvěděla od Naniny sestry,“ řekla.

Upřeně na ni dál zíral. „To nemohlo počkat do zítřka?“

„Zítra už tady nebudu. Aspoň ne dost dlouho, abychom si stačili promluvit. Mimoto ses zmiňoval o nějakém setkání brzy ráno, nebo ne?“ Přikývl.

„Nezdržím se dlouho.“

V to doufal. Bolelo ho touhou celé tělo. Pokynul jí ke křeslu.

„Ty se neposadíš?“ zeptala se Tess.

„Bude to trvat tak dlouho?“ zeptal se posměšně.

Tess vzdychla. „Tak dobře, budu stručná.“ Informovala ho o všem, co jí paní Greenová vyprávěla o prostitutkách, a také o jejím slibu, že se pokusí zjistit totožnost žen, které údajně chodily do Dennisova bytu.

Matt se zamračil. „Ne, tak to nemůže být,“ prohlásil po minutě. „I já jsem se trochu šťoural v Collierových nočních potulkách. Vždycky šlo o opiová doupata, nikdy nevěstince. A žádný muž si nevodí prostitutky do vlastního domu, Tess.“

„Proč ne?“ zeptala se. „Jestli chtěl ponížit Nan, tak proč ne?“

„Protože by se to mohl dozvědět správce domu a vyhodil by ho z bytu na ulici,“ vysvětloval Matt. „Kromě toho muž s tak opiem otupělými smysly, jako byl Collier, není schopen být se ženou.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím tím, že se rozhodně v takovém stavu nemůže vzrušit.“

„Aha.“

„Měla bys to přece vědět,“ pokračoval Matt. „Tvůj dřívější přítel Bailey byl závislý na laudanu, nebo ne?“

„Ano, jenže já neměla příležitost vidět na něm účinky v takovém smyslu, jaký máš na mysli,“ odvětila prostě. „Jediný muž, kterého jsem viděla nahého, jseš ty.“

Přelétl černýma očima po její tváři, hebce splývajících světlých vlasech, těle zahaleném přiléhavou tkaninou. „Je ještě něco, cos mi chtěla povědět?“ zeptal se a v hlasu se mu najednou objevil napjatý tón.

„Jen to, že Edith Greenová je kvůli Nan úplně vyvedená z míry. Je potěšující vidět, jak se obává o svoji sestru. Nikdy jsem neměla sourozence.“

„To vím.“

Její světlé oči po něm přejely jako ruce. Bolestná touha v nich byla tak viditelná jako její bušení srdce. Vstala a pokoušela se nedat své city najevo. „Jdu zpátky do svého pokoje,“ oznámila ochraptěle. „Nechci tě zbytečně rušit, když se už chystáš do postele.“

„To ne,“ odvětil stručně. „Nejsem unavený.“

„Aha.“

Ticho v pokoji zhoustlo napětím. Dívala se na Matta a nemohla od něho odtrhnout zrak.

„Máš vůbec představu, jak je to nebezpečné?“ zeptal se přímo Matt.

Nedokázala najít slova, jen mlčky přikývla.

„Nechci, aby ses tak na mě dívala. Bůh je mi svědkem, že nic na tomhle světě nechci víc!“ prohlásil jadrně.

Zatímco hovořil, jeho ruce sklouzly k zapínání spodků. Nechal je sklouznout na podlahu. Byl vzrušený a šíleně krásný, nádherná ukázka lidského druhu. Tess očividně přestala dýchat, když se na něho otevřeně podívala.

Matt uvolnil zadržovaný dech. Zamířil k posteli a položil se na přikrývku, vlasy rozhozené kolem sebe, tělo ztuhlé a jemně se chvějící touhou.

Tess přistoupila k lůžku, oči jako polévkové mísy, váhající a současně hladové. „Co chceš, abych udělala?“ zeptala se.

Otočil hlavu a podíval se lesknoucíma očima přímo do jejích. „Můžeš dělat všechno, co chceš.“

Třesoucíma se rukama si rozepjala župan a nechala ho upadnout na podlahu. Pak se pustila do rozvazování šňůrek na noční košili.

„Všechno kromě toho.“

Ztěžka polkla a třásla se. „Nechceš mě vidět?“

Matt zaťal čelist. „Celým svým srdcem. Ale je to příliš nebezpečné.“

„Prosím.“ Stáhla si ramínka košile a poutala jeho pohled k sobě. „Prosím, Matte, dovol mi to. Tak moc to chci!“

Usmál se, ale nepromluvil ani slůvko, když jemná tkanina sklouzla po Tessině štíhlém těle a odhalila všechny dosud ukryté křivky.

Okamžitě zavřel oči a roztřásl se.

„Umřu, jestli tohle je všechno, co mohu mít,“ podařilo se Tess vyslovit zmučeným hlasem.

Matt vzdychl, načisto a sladce poražený. „Stejně tak já.“ Vztáhl k ní paže.

Sklonila se nad ním a roztřásla se, když ji stáhl k sobě. Dotýkali se celými těly, s nohama vzájemně propletenýma. Důkaz jeho touhy ji tlačil horký a naběhlý do břicha.

„Ach bože,“ zasténala, když se s ní v těsném intimním objetí převaloval z boku na bok, zesiloval a uvolňoval úžasný kontakt jejich kůže, který je držel v zajetí vzájemného okouzlení. V pokoji svítila všechna světla, ale Tess necítila žádné rozpaky. Matt byl tak nádherně stavěný a ona milovala pohled na něho.

Matt se lehce nadzvedl a zadíval se na ni dlouhým pohledem, než sklonil hlavu k jejím ňadrům. I pak postupoval pomalu a jemně, takže každý pohyb byl zašeptáním rozkoše.

Její tělo se tisklo k jeho, slepě hledalo to, co už mu jednou poskytl tam na pláži. Matt si ji něžným a bezdechým laskáním naprosto podmaňoval. Jeho rty putovaly od ňader přes měkké bříško k citlivým místům mezi jejími stehny. Tess po celou dobu kvílela a tiskla si pěst na ústa, aby zadržela výkřiky rozkoše do ztichlé noci.

Mattovy dlouhé vlasy ji přikrývaly jako černý mrak, když si jeho ústa hledala cestu zpátky k jejím napuchlým rtům a zmocnila se jich. Jedna dlouhá svalnatá noha vklouzla mezi její. Zatímco ji líbal, dráždil ji a zkoumal zkušenými prsty tak, až se vzepjala do oblouku a nechala ho, aby v ní vyvolal bouři extáze.

Ale ani to nestačilo. Pohlédla zmučenýma očima do jeho, když přitáhl její ruku ke svému tělu a vedl její pomalé roztřesené pohyby.

„Musí být… nějaký způsob,“ sténala. „Ach bože, já tě tak chci. Chci tě celého, chci tě cítit uvnitř v mém těle!“

„Tess!“

Ležela pod ním a tiskla se k němu. Matt neměl dost vůle, neměl sílu jí odolat. Posunovala se mezi jeho nohama a on se na ni jen díval úzkostným pohledem, příliš vzrušený, aby ji dokázal zastavit.

Její tělo se nadzvedlo. Přitahovala si jeho tuhá stehna a vedla ho s něžnou úpěnlivou prosbou v očích a na rtech.

Byla už… přímo proti němu. Zavřel oči, když ucítil její měkkost, žár a vlhkost ženství, které žadonilo o naplnění.

Pohlédl jí do očí a hledal v nich, zatímco se jeho tělo postavilo do výhrůžné pozice útočícího nože.

Jedna z Tessiných dlouhých bělostných nohou se ovinula kolem jeho beder a Tess se celá roztřesená zvedala. Cítila, jak jeho tvrdá část těla začíná do ní pronikat. Polkla. Rozevřela rty. Stěží dokázala dýchat. Matt s ní nebojoval. Jenom ji pozoroval.

Byla příliš slabá. Pokusila se ještě víc zvednout proti němu, ale její tělo se třáslo nadměrnou námahou. Kousla se do rtu a zavzlykala, protože Matt se nad ní tyčil, aniž by postoupil dál nebo se odtáhl.

Je příliš pozdě, pomyslel si Matt odevzdaně. Tess může otěhotnět i z tohoto doteku, když je tak vzrušený. Jestli jí to dovolí udělat, nebude to o nic větší riziko.

S lehounkým úsměvem, aniž by odvrátil pohled do jejích očí, uvolnil tělo a přitom pronikl do ní tak hluboko, až v šoku zalapala po dechu. I po tom, co ji před dvěma dny zbavil panenství, prolétla jejím tělem vlna bolesti. Svaly nezvyklé na takovou invazi se napjaly neznámou, strašlivou bolestí.

Matt se zkusmo pohnul z boku na bok. Cítil, jak mu Tess odpověděla strnutím a její ruce se mu zaťaly do zad.

„To bolelo,“ zašeptal a svůdně se k ní přitiskl. „Ale už nebude. Zvedni nohy na moje záda.“ Poslechla ho, fascinovaná žhnoucím leskem jeho čí a náhlou smyslností jeho těla, když jí vnucoval své vládcovství prudkými, mírně násilnickými drobnými pohyby, které u ní vyvolávaly rozkoš až k zbláznění.

„Nekřič tolik,“ zašeptal Matt nad ní. „Projevy vášně jsou všem jasně srozumitelné.“

Pod nimi hlasitě vrzaly pružiny. Pohlédla na Matta se směsicí radosti a očekávání.

„Ano,“ pokračoval šeptem. „Děláme příliš velký hluk, zejména když se pode mnou začneš zmítat. A ty se budeš zmítat, Tess.“

Sklouzl z ní, čímž vyvolal její výkřik ze strachu, že ho ztrácí.

Vstal z postele a zvedl ji, tvář napjatou, oči planoucí vášní.

„Přinutilas mě vzít si tě při otevřených dveřích,“ podotkl Matt s očima zúženýma očekáváním, když viděl její roztřesené tělo. „A já si tě bez sebemenších pochyb vzal. Vidíš, jak je to divoké a nekontrolovatelné? Snažil jsem se tě varovat, ale ty jsi neposlouchala. Teď poneseme oba následky.“

„Chci tě,“ zašeptala.

„Už mě máš,“ odpověděl ochraptěle. „Máš ze mě tolik, kolik jsi schopná si vzít, a máš to na tak dlouho, dokud to vydržím.“

Položil ji na zem na měkký koberec a stanul nad ní, tělo napjaté a vibrující neukojenou vášní. S hlasitým povzdechem zamířil ke dveřím, otočil klíčem a zasunul zástrčku.

Bezmyšlenkovitě se vrátil k ní. Viděl, jak se před ním rozevírají její stehna a jak jsou její bradavky vztyčené. Vůbec se neovládala a celá se chvěla příslibem nastávající extáze. Její oči neviděly a roztřesené ruce ho hledaly naslepo.

Když do ní vstoupil, zachvěla se a zavzlykala.

Sevřel štíhlými prsty její hýždě a přitahoval je k sobě rychlými prudkými pohyby, které ještě více vystupňovaly horké bušení v jejím těle. Paže jí bezvládně sklouzly za hlavu a její tělo se prohnulo do ostrého oblouku. Když se její oči setkaly s jeho a viděly, jak si ji bere, vyrazila bezděčný chraptivý prosebný výkřik.

Nikdy se mu ani nesnilo, že Tess je schopná takového smyslného odevzdání, tak bezostyšně vášně. Přizpůsobovala se jeho dravým pohybům a kousala si ret do krve, aby zadržela výkřiky unikající jí ze staženého hrdla. Matt byl nad ní a v ní, zvedal se a klesal s nádherným vlněním svalů ve smyslném rytmu, rozvášněné oči upřené na ni, zatímco doháněl její tělo svým až k šílenství.

Tess vzlykala zklamáním, jak se snažila dosáhnout prchavé rozkoše, a sténala, než se jí to plně podařilo. Matt do ní narážel a odtahoval se, svíjel a převaloval a zasmál se hluboko v hrdle, když se Tess vypjala neuvěřitelně vysoko, aby pak padla zpátky a čekala na další slastnou vlnu, která ji zase vynese vzhůru.

„Zastav to…,“ ozvala se přiškrceným hlasem, když se znovu prohnula do rozechvělého oblouku. „Zastav to… zastav to… prosím! Prosím!“

„Nekřič,“ zašeptal drsně.

Nyní se Matt změnil, stal se zuřivý, násilný a náročný. Vnikal do ní s takovou horoucností, že Tess téměř okamžitě dosáhla vyvrcholení, ale než se stačila vzpamatovat, znovu a znovu ji vedl na přílivovou vlnu naplnění, která byla stále vyšší a vyšší, dokud se mu nezakousla do ramene, aby zadusila výkřik, a její tělo se propadlo do tak bezmocných křečí, která je oba roztřásla od hlavy až k patám.

Matt plně uspokojil svou potřebu a našel vlastní naplnění až ve chvíli, kdy Tess už málem ztrácela vědomí. Měl pocit, že to, co cítí, nepřežije. Zavřel oči a jeho tělo se otřásalo tak dlouho, dokud z něj nevyprchala veškerá rozkoš.

Leželi spolu, oba smáčení potem i přes poměrné chladno v místnosti. Tess měla stejně vlhké vlasy jako Matt. Nemohla pořádně dýchat. Měla dojem, že se v té smršti její tělo polámalo hned na několika místech. Křečovitě lnula k Mattovi plná strachu, že se teď zvedne.

„Co je?“ zašeptal jí do ucha.

Sevřela ho ještě pevněji. „Nechci, aby ses odtáhl.“

„To jsem ani neměl v úmyslu.“

Uvolnila se a cítila, jak se na ní pomalu smyslně pohybuje. Nechtěně se zachvěla z pocitů, které v ní vyprovokoval.

„Cítíš mě hluboko ve svém těle?“ zašeptal Matt.

„Ano!“

„Já tě cítím jako sametově vlhký kokon.“ Přejel jí rty po uchu. „Až zase budu schopný uvažovat, nikdy ti neodpustím, k čemus mě donutila.“

„To je mi jedno. Možná hned teď umřu a už se nikdy nebudeme muset oddělit. Zůstaneme navěky jedno tělo.“

Tato slova ho znepokojila. Pohladil ji po hebkých vlasech a nadzvedl hlavu, aby se jí podíval do očí. Syté. Byla nasycená.

Cítil se otřesně majetnicky. Pak nadzvedl hrudník, aby se mohl podívat, jak jsou intimně spojeni pod svými břichy.

Sledovala jeho pohled a zadržela dech.

Matt viděl její zvědavý výraz a zvedl se ještě trochu, aby to viděla také.

„Muž a žena,“ zašeptal. „Mužství a ženství. Podívej se, jak jsme spojeni, jak tvoříme pár, jak jdeme dobře k sobě.“

Upřela fascinované oči do jeho. „Ano. Jak se hodíme k sobě.“

Mattovi ztvrdla čelist. Znovu se podíval dolů a opatrně se pohnul. Pozoroval rtuťovité vlnění jejího těla, když znovu oživil extázi, jakou oba prožívali. Znovu se pohnul a zatál zuby.

Nechce to. Musí to zastavit. Byl… Tvrdě do ní opakovaně narážel a pozoroval její tvář, zatímco si ji bral se zoufalou vášní.

„Ano,“ šeptala přerušovaně Tess a v rytmu zvedala tělo proti němu. „Ano, ano, ano!“

Dostávali se k vrcholu téměř současně a Matt ji pozoroval.

„Ne… nezavírej… oči!“ vyhrkl.

Šokovaná Tess je otevřela právě v okamžiku, kdy se prohnula v neovladatelné křeči orgasmu. Matt ji přitom pozoroval a o sekundu později se sám oddal křeči vyvrcholení, přičemž dovolil Tess, aby se na něho dívala.

Intimita tohoto okamžiku byla neuvěřitelná. Když se na ni roztřeseně zhroutil, pohladila mu dlouhé vlasy s pocitem naprostého úžasu.

„Dívali jsme se jeden na druhého,“ vyhrkla ochraptělým hlasem. „Dívali jsme se… přímo jeden na druhého!“

„Nikdy jsem si nemyslel, že bych chtěl pozorovat ženu v takovém okamžiku,“ zašeptal Matt.

„Viděl jsem tvé oči přesně ve chvíli tvého vyvrcholení. Byl to nádherný pohled.“

„Stejně tak u tebe,“ zamumlala Tess. Držela ho v těsném objetí. „Drahý bože, co si počneme?“

„To bych také rád věděl,“ řekl Matt ztěžka. Překulil se na bok a přitáhl si ji tak, že zpola ležela na jeho těle. Tělem mu stále ještě probíhala pulsující extáze. Málem nemohl ani dýchat.

„Ničeho nelituju,“ šeptala Tess. „Nikdy toho nebudu litovat!“

„Ani já ne. Bylo to nádherné, nepopsatelné,“ přiznal tiše Matt. „Nejúžasnější a nejkouzelnější zážitek mého života.“

Tess se usmála do jeho široké vlhké hrudi. „Děkuju ti za to, že to říkáš, i kdybys to vlastně nemyslel opravdově.“

Překulil ji na záda a vážně se na ni zadíval. „To ne, skutečně je to tak. Nedokázal bych o tak neobyčejném milování lhát.“

Podívala se pátravě do jeho očí. Uvědomovala si, že se teď na ni dívá jinak, vlastnicky a pyšně, s přetrvávajícími stopami touhy. Ale bylo v nich ještě něco, něco temného, žhavého a trvalého, co jí nikdy před tím neukázal. Nedovedla určit, co to přesně je.

Sklouzl něžným a zkoumajícím pohybem ruky dolů po jejím těle. „Teď mi patříš úplně celá,“ řekl. „Každým způsobem, jakým je to možné.“

„A ty náležíš mně, Matte.“

„Tys to nepochopila. Je to něco víc než pouhá horečnatá vášeň, kterou jsme zrovna zažili. Mnohem víc.“

Hledala vysvětlení v jeho očích. „Ano?“

Dlouze se nadechl a na okamžik zavřel oči. „Musím ti něco říct,“ promluvil asi po minutě. „Odkládal jsem to celé roky, ale teď po tom, co jsme právě udělali, už to nemůže počkat.“

Odtáhl se a vstal. Přistoupil k umyvadlu, nalil do něho vodu z konvice, vzal dva flanelové ručníky a namočil je. Pak je vykroutil, usedl k Tess na koberec a jeden ručník jí podal.

Otíral pot z jejího těla a stejné dělala ona jemu.

„Krvácelas?“ zeptal se.

Zarděla se. „Ne. Ale před tím ano.“

Něžně se usmál. „Usnadnilo nám to cítit se mnohem lépe, než jaké by to bylo bez toho.“

„Já vím.“ Odložila ručník a dívala se na něho zamilovaným pohledem. Nahý byl krásný jako nějaká socha v muzeu.

„Ty se mi nahá také moc líbíš,“ zabručel Matt s úsměvem.

Vzdychla. „Co je to, co mi musíš povědět? Něco nepříjemného?“

„Ne tak docela.“ Opřel se zády o pelest‘ postele a přitáhl si ji naproti sobě tak, že se ňadry dotýkala jeho hrudi. „Pamatuješ si na den, kdy jsme vyšli na kopec a přišel se na nás podívat Starý Jelen?“

„Ano,“ odpověděla a zavřela oči. Cítila se milovaná, chráněná a v bezpečí. Toužila, aby tato jejich blízkost nikdy neskončila. „Pamatuju se na to.“

„Nebyla to náhoda,“ pokračoval Matt. „Požádal jsem ho, aby tam přišel.“

„Ano?“

„Byl to šaman a můj příbuzný. K tomuto setkání došlo krátce po tom, co ses podívala na moje tělo pod dekou.“

Cítila mírné rozpaky. „I na to se pamatuju.“

Usmál se. Pohladil ji po vlhkých vlasech. „Bál jsem se, že by se mohlo něco stát, i když jsem dělal všechno, co bylo v mojí moci, abych mezi námi udržel určitý odstup.“ Povzdechl. „Možná jsem tušil, co se stane dnes v noci. Na druhou stranu jsem tě chtěl chránit. Byla jen jedna možnost jak toho dosáhnout. A Starý Jelen to udělal.“

„Udělal co?“

„Pamatuješ na obřad, který nám předvedl? Došlo k němu ještě před tím, než ses naučila opravdu dobře siouxsky.“

„Ano.“

„Nikdy jsem ti to nevysvětlil.“

„Já vím. Divila jsem se proč ne.“

„Protože nebylo třeba, abys to věděla. To, co udělal, se nijak nevztahovalo k tvému světu. Týkalo se to pouze mě. Ve světě, který jsem tehdy znal,“ opravil se. „Ale jestli se mělo cokoliv stát, mělo tě to ochránit.“

„Jak?“

Zaváhal. Nepřestával ji hladit po vlasech. „Oddal nás, Tess.“

KAPITOLA ČTRNÁCT

Tess měla dojem, že se zbláznila. Asi minutu nebyla schopná slova. Pak si začala uvědomovat, co jí Matt právě řekl.

Užasle k němu vzhlédla. „Oddal nás?“ opakovala.

Přikývl. „Podle siouxských zvyků,“ upřesnil. „I když jsem tvému otci za tebe nedal žádné koně,“ dodal s tváří vyboulenou jazykem, „a ani jsem neprošel obvyklými rituály námluv. Starý Jelen věděl, co k tobě cítím. Některé siouxské dívky se vdávají ve věku, ve kterém jsi tehdy byla, dokonce i o něco mladší. I přes své mládí jsi byla každým centimetrem těla ženou.“ V Mattových očích se opět objevila touha. „O nic méně, než jseš teď.“

„Nikdy ses mě nedotkl.“

„Pozoroval jsem tě jedné noci při koupání. Zahanbující vzpomínka. Netušilas, že tam jsem. Myslel jsem si, že tvoje tělo je nejkrásnější, jaké jsem kdy viděl. A pořád je.“

„A tos mě obviňoval, že jsem se podívala na tebe!“

Usmál se. „Už tenkrát jsme chtěli jeden druhého. Bylo jasné, že pouta, která nás držela od sebe, brzy prasknou, jestli budeme spolu příliš dlouho. Po tom večeru, kdy jsme se tak intimně dotýkali, jsem to věděl… věřil jsem tomu.“

„Lituješ?“

Zavrtěl hlavou. „Ani ty bys neměla. Bílí nás obviňují, že udržujeme tam venku intimní kontakty bez uzavření zákonného manželství. Ale podle siouxských zákonů jsme ty a já opravdu oddaní už dvanáct let.“

Prudce se nadechla a zahleděla na něho. „A tys byl cizoložník.“

Nadzvedl jedno obočí. Oči mu pobaveně tančily, ale nechal toto obvinění bez povšimnutí. „O našem manželství jsi nevěděla.

Kromě toho,“ zamumlal suše, „zkušenosti, které jsem získal, zaručily rozkoš, kterou jsem v tobě vyvolal.“

Zrudla a přivinula se těsněji k němu. „Ta rozkoš trochu naháněla strach.“

„Ano.“ Přitáhl si ji k sobě. „Nic takového jsem ještě nepoznal.“

Přitulila se k němu. „Mohla bych už pořád spát v tvé náručí?“

Jeho srdce poskočilo. „I já bych to tak chtěl. Víc než si myslíš. Jenže to, co jsme udělali, není v této společnosti dovoleno.“

„A tobě by se nelíbilo říct lidem, jak jsme se vzali a za jakých okolností.“

Neodpověděl. Rozkoš na chvíli otupila jeho pochybnosti, ale když se teď na ni díval, neblahé předtuchy se vrátily v plné síle zpátky. Zamračil se a položil jí velkou štíhlou dlaň na hebké ploché břicho.

Tess se narovnala a s pohledem do jeho očí ho nechala, aby se jí tam dotýkal. Věděla naprosto přesně, co si Matt myslí. „Bylo by to tak hrozné, kdyby se to stalo, Matte?“

V očích měl nepokoj. Jeho ruka se dál něžně pohybovala, ale nepromluvil.

Dívala se na něho naplněná touhou po jeho dítěti. Co by asi udělal, kdyby byla těhotná? Poslal ji za některou z těch svých kultivovaných známých, aby ji dítěte zbavila? Zkřivila tvář.

Díval se jí do očí a viděl ten výraz. Zamračil se. „Co je?“

„Ty ženy,“ řekla váhavě. „Tvrdils, že vědí jak zabránit narození dítěte…“ Kousla se do rtu tak, až jí znecitlivěl.

„Ach… to ne,“ zašeptal rychle. Zesílil tlak ruky. „Ne. Nikdy bych od tebe takovou věc nežádal!“ prohlásil a znělo to, jako by ho vyděsilo už jen to, že o tom vůbec promluvila.

Cítila se o něco klidnější, ale stále měla starosti.

Příliš často opakoval, že s ní nechce mít dítě. Donutila ho udělat, co chtěla, bez toho, že by brala v úvahu jeho obavy. Teprve nyní pocítila vinu.

„Když se to stane,“ řekl Matt, „tak se stane. Nemohu tvrdit, že bych dnešní noci litoval. Chtěl jsem tě až k zbláznění. Nedokázal jsem se vůbec ovládnout.“

„Ani já ne. Ale je mi moc líto, jestli jsem tě přinutila udělat něco, čeho lituješ.“

„Jak bych mohl litovat vstupu do ráje ve tvém objetí?“ zeptal se něžně. „Protože právě tam jsem došel. A ty taky.“

Zavřela oči a opřela tvář o jeho hruď. „Co teď uděláme?“

Neodpověděl. Nedokázal najít odpověď. Podstoupili spolu obrovské riziko, proti jeho přesvědčení, proti jeho přáním. Ale nemohl z toho, co se stalo, Tess obviňovat. Chtěl ji stejně vášnivě jako ona jeho. A nemohl litovat tak zemí otřásajícího vyvrcholení. Nyní musí žít i s případnými následky. Mohl se pouze modlit, aby žádné nebyly.

Znovu se s jen malou chutí oblékli. Tess přistoupila ke dveřím a se znepokojením v očích se ohlédla.

„Nestarej se,“ uklidňoval ji. „Postupně to určitě zvládneme.“

„Paní Mulhaneyová chce, abych odešla.“

Přikývl. „Ne tak docela, ale bude pro tebe lepší, když to uděláš.“ Podíval se na koberec, na němž před chvílí spolu leželi. „Opakovali bychom to tak dlouho, až by nás někdo přistihl a zostudil,“ dodal jemně. „Je to tak nevyhnutelné jako východ slunce.“

Pomalu se nadechla. „Asi ano.“ Přelétla potěšeným pohledem po jeho tváři a těle. „Neodřízneš mě nadobro od svého života, když odejdu?“

„Nemluv nesmysly,“ odvětil. Usmál se ve snaze zlehčit příliš vážnou atmosféru. „Máme přece společně vyřešit jistý případ.“

„Nan!“ V Tess se zastavil dech. „Ach bože, úplně jsem na ni zapomněla!“

Jeho rty se roztáhly v úsměvu. „V to jsem také doufal, vzhledem k okolnostem!“

Tess se uličnicky usmála. „Nu, bylo poněkud těžké se soustředit. Vzhledem k okolnostem.“

„Vrať se do svého pokoje, než nás někdo přistihne v tomhle polooblečeném stavu. Taková nestydatá holka,“ zarýpal, ale vložil do slov tón pohlazení.

„To říká ten pravý.“

Zasmál se. „Dobrou noc.“

Odpověděla mu siouxsky. Naposled ho polaskala očima, odtáhla zástrčku a vykoukla ze dveří na chodbu. Pak rychle přeběhla do svého pokoje. Zamkla za sebou dveře a opřela se o ně s třesoucíma se nohama a bušícím srdcem. Matt se s ní miloval na podlaze, při rozžatých světlech. Vzrušením se jí pořád nedostávalo dechu. Toužila to dělat stále znovu. Jenže se musí odstěhovat. A co bude cítit Matt nyní, když jeho vášeň k ní se naplnila?

Co bude cítit zítra, za studeného denního světla? Začne se na ni zlobit za neodolatelný noční vpád do jeho pokoje? Bude se obávat jejího otěhotnění? Vystrčí ji ze svého života, když nebude na cestě žádné dítě? Co k ní cítí? Co asi udělají?

Lehla si, ale nemohla vůbec usnout. Její mysl, před chvílí otupělá vášní, byla nyní úplně svěží.

Tess nevěděla, co má očekávat, když ráno scházela ze schodů oblečená v nejhezčích šatech a s kufříkem v ruce. Musela sebrat všechnu odvahu, aby dokázala nasadit statečnou tvář a nedovolila nikomu zahlédnout její nejistotu, když přikročila ke dveřím do jídelny.

Paní Mulhaneyová vzhlédla od talíře a tvářila se dost provinile.

„Použila jsem telefon k objednání drožky, paní Mulhaneyová,“ oznámila jí Tess a zklamaně zaznamenala, že Matt mezi strávníky není. „Přidala jsem poplatek k částce nájemného za tento týden.“ Podávala domácí paní obálku.

Paní Mulhaneyová vstala a vyšla na chodbu s rukama skrytýma pod zástěrou, jak to dělala vždycky, když byla nervózní.

„Nemám námitek, jestli tady zůstanete i nadále,“ řekla tiše. „Nikdo z ostatních nájemníků o ničem neví. Ale pan Davis si zřejmě myslí, že bude pro vás lepší bydlet u přátel. Doufám, že nebudete cítit žádnou zášť…“

„To je pošetilost,“ prohlásila Tess. Litovala ostrých slov, která k té ubohé ženě večer pronesla. „Nikdy necítím žádnou zášť k někomu, kdo byl ke mně tak laskavý. Promiňte mi ta ošklivá slova, která jsem vám říkala,“ dodala. „Nechtěla jsem, aby vyzněla tak licoměrně.“

„Neurazila jsem se. Vaše přítelkyně je ve velkých potížích a vy jí chcete pomoct. To každý pochopí. Budete v pořádku, má drahá?“

„Jistě. Ellen a její sestry jsou správné dívky. Bude nám spolu dobře. Na shledanou, paní Mulhaneyová.“

„Na shledanou, slečno Meredithová.“

Kočár už čekal. Mick Kennedy naložil Tessino zavazadlo a pomohl jí nastoupit.

„Kam to bude, slečno?“ zeptal se mile.

Dala mu Elleninu adresu.

„Aha, takže k slečně 0Harové,“ usmál se. „Znám všechna děvčata 0Harovy, to tedy ano. V Chicagu nejsou lepší děvčata a nedopustila se ani náznaku nějakého skandálu.“

„Doufám, že ani já nějaký nezapříčiním,“ odpověděla vážně Tess.

„Vy? Tak to je dobrý fór,“ zasmál se Mick. Zavřel dvířka a vyhoupl se na kozlík.

Tess se s povzdechem usadila a zavrtěla hlavou. Pan Kennedy neměl ani tušení, kolika skandálů se Tess při svém mládí už dopustila a jak moc je pravděpodobné, že dojde k dalšímu. Přitiskla si dlaň na břicho, zavřela oči a snila. Nikdy si nebyla jistější, že přes jejich odlišnost, mají s Mattem před sebou budoucnost.

Ellen byla štěstím bez sebe, když Tess spatřila. Přidělila jí vlastní pokoj, po kterém se však Tess nestačila ani pořádně rozhlédnout, protože stejně jako Ellen a její sestry, i ona musela do práce.

„Naše zaměstnání bezpochyby není tak vznešené jako tvoje,“ škádlila ji Ellen, „jenže ty jsi vzdělanější než my.“

„Pitomost.“ odpověděla Tess. „Měla jsem jen více výhod, to je všechno.“

„Jsem ráda, že budeš u nás,“ dodala Ellen mile. „Tušila jsem, že tě paní Mulhaneyová vyhodí, když uslyší, co se stalo. Je to upjatá dáma a vede penzion jako klášter.“

„Je moc hodná,“ bránila ji Tess. „Půjčila mi dokonce norkovou šálu, když mě Matt vzal na charitativní ples.“

„Nepovídej!“ zvolala Ellen. „Kdo by tomu věřil?“

Tess si vzpomněla, co se odehrálo, když měla ten šál na sobě, a mírně zrudla. Rychle se ale vzpamatovala, vesele se s Ellen rozloučila a vyrazila do nemocnice.

Doufala, že Mattova nepřítomnost u snídaně není osudovým znamením toho, co nastane. Pak si vzpomněla, že jí přece něco říkal o jednání, která má velmi časně ráno. V tom okamžiku měla pocit, jako když po hustém dešti vyjde slunce. Usmála se, a dokonce si začala pobrukovat melodii. Teď už jen najít způsob jak dostat Nan z vězení, přinutit Matta podívat se do tváře své minulosti a samozřejmě získat hlasovací právo pro své pohlaví, pak bude život samá nádhera. Uspět alespoň ve dvou bodech ze tří nebude také špatné.

Matt šel do kanceláře, aby chytil Stanleye. Měl pro mladého muže práci, která vyžadovala pořádnou dávku opatrnosti a odvahy. Stanley byl nesmírně potěšen důvěrou šéfa, který mu svěřuje něco mnohem nebezpečnějšího, než bylo naplňování plnicích per čínskou tuší.

Ale když se dozvěděl podrobnosti svého nového poslání, srdce mu pokleslo.

„Chcete ode mě, abych šel do bordelu?“ zeptal se Stanley žalostně. „Ale, pane Davisi, slíbil jsem matce !“

„Nechci po tobě, abys tam něco dělal,“ odpověděl mu Matt podrážděně. „Chci pouze, aby ses tam trochu poptal. Zjistil jsem nová svědectví ke Collierově vraždě. Chci, abys tam zjistil jeho kontakty s kteroukoliv z žen v tom domě.“ Pokývl hlavou směrem k notoricky známému domu se špatnou pověstí.

„Mám vystupovat jako “ Stanley ztěžka polkl, „ klient?“

Matt cítil, jak se jeho trpělivost tenčí. „Jako detektiv, Stanleyi,“ odvětil stroze. „Působíš důvěryhodně a, promiň mi to, nijak nebezpečně.“

Stanley hleděl na šéfa s podezřením v očích. „Proč tam nejdete vy?“

„Protože jsem zjišťoval totožnost madam v jednom případu násilí, když v tom domě zastřelili nějakého chlapa. Okamžitě by mě poznala a přinutila dívky, aby mi neřekly ani slovo.“

„Povídal jste, že půjde o velmi nebezpečné poslání,“ zamumlal Stanley, který se cítil být podveden.

Matt mu poklepal na rameno. „Přísahám při bohu, že tomu tak je,“ prohlásil naprosto vážně. „Jenom pomysli, mohou tě tam znásilnit.“

Stanley na něho vrhl výmluvně temný pohled.

„Můžeš být zastřelen,“ dodal Matt. „Vyhazovač nosí zbraň. Takže rozhodně nedělej žádné podezřelé pohyby.“

Mladík se rozzářil. To už bylo lepší. „Udělám to co nejlépe, pane. Co potřebujete vědět?“

„Jestli byl Dennis Collier častým hostem, jestli tam měl vybranou dívku a co je nejdůležitější, jestli ji někdy pozval do svého domu.“

Stanley prudce vydechl. „To bude tvrdý oříšek.

Ale budu se snažit.“ Narovnal si vázanku, nasadil buřinku a s furiantským úsměvem kráčel ulicí k obscénnímu domu.

Matt na něho čekal venku, oči na stopkách. Bylo to nebezpečné sousedství, to nebyla žádná lež, a vyhazovač uvnitř neměl detektivy rád, zejména kvůli Mattovi. Matt nechtěl, aby mladík utrpěl zranění, jenže potřeboval velmi nutně informace.

Uplynulo deset minut. Matt se podíval na hodinky. Zatím to jde dobře. V duchu již Stanleyovi gratuloval k úspěchu, když vtom uslyšel dál na ulici nějaký ruch a sérii dunivých skoků na zadním schodišti domu s nevalnou pověstí.

Matt se v obavách z nejhoršího rozběhl uličkou a téměř strhl ověšené prádelní šňůry, jak si razil cestu k zadní části domu.

Stanley se řítil dolů ze schodů. Vrávoral a měl na tváři odřeniny, zatímco těsně v patách se za ním hnal obrovský chlap s pistolí. Hoch neměl šanci. Z oken se vykláněly ženy a Matt věděl, že budou tvrdit cokoliv, co jim madam poručí.

Srdce mu běželo jako splašené, když sáhl pod sako pro lovecký nůž, který nosil jen pro případ nepřekonatelných potíží. Byl rád, že ho má. Čepel lehce vyklouzla z pochvy. Matt se ještě ujistil, že vyhazovač je skutečně rozhodnutý střílet, než sevřel špičku nože do prstů.

„Ty malý červe, nikdo nebude mluvit s našimi děvčaty bez zaplacení. Do svých problémů ses dostal zcela zaslouženě, ty čmuchale!“

„Nech ho plavat,“ zvolal Matt zřetelným a výhrůžným hlasem.

„Kdo mě to chce zastavit?“ zařval vyhazovat a otočil se s pistolí proti Mattovi.

Stačil jen zvednout hlaveň, když se Matt rozpřáhl a hodil nůž. Ten letěl vzduchem s takovou silou, že se zapíchl do vyhazovačova ramene i přes jeho sako. Chlapík zalapal po dechu. Zbraň vylétla neškodně z jeho ruky a spadla na zem, zatímco se vyhazovač s pronikavým výkřikem chytil za pora něné rameno.

Stanley jen zíral s otevřenými ústy, jak Matt bez sebemenšího zaváhání přistoupil k útočníkovi. Odkopl zbraň z vyhazovačova dosahu, složil ho na zem a stoupl mu jednou nohou na hrudník. Jediným trhnutím vyškubl nůž z jeho ramene.

Držel ho pevně s hrotem namířeným na ležícího chlapa a na krátký okamžik se zdálo, že ho chce opět použít.

„Všemohoucí bože, ne!“ zakvílel vyhazovač. „Dělám jenom svoji práci!“

Stanley zadržel dech. Hleděl na svého šéfa s nožem v ruce a měl pocit, jako by ho viděl poprvé. Až dráždivě klidný člověk, pro něhož uplynulá léta pracoval, byl naprostý cizinec. Podoba jeho tváře, oči s ocelovým leskem, lehkost, s jakou zacházel s nožem, to vše mu dodávalo zcela nové hodnoty. V tom okamžiku věděl, že Matt není žádný Rus v exilu, cikán nebo arabský princ. Podobnou zručnost spatřil v Show z Divokého západu Buffalo Billa, na kterou se byl několikrát podívat. Už neměl žádné pochybnosti o původu svého tajemného šéfa.

„Stanleyi, jseš v pořádku?“ zeptal se Matt stručně, ale nespouštěl zrak z vyhazovače.

„A-ano, pane,“ vykoktal mladý muž. Škobrtavě se postavil a roztřeseně a nervózně popadl svůj klobouk.

Matt se sehnul a otřel čepel nože o sako zraněného muže. Chladným pohledem se střetl s jeho očima. „Jste štástný člověk,“ poznamenal tiše. „Byly doby, kdy bych vás zabil dřív, než byste stačil namířit.“

Narovnal se a zasunul nůž zpátky do pochvy. Neustále hleděl na ležícího muže, i když už kynul Stanleyovi, aby se k němu přidal. Vydali se uličkou zpátky.

Stanley ho následoval v uctivé vzdálenosti, vyvedený z klidu, potlučený a poněkud nervózní z muže, pro něhož pracoval.

Když došli k rušnému chodníku, Matt se zastavil a změřil mladíka pronikavým pohledem. „Jseš si jistý, že ti nic není?“

Stanley musel sebrat veškerou odvahu k odpovědi. „Ano, pane, pane Davisi.“

„Co se stalo?“

„Našel jsem dívku, která znala pana Colliera,“ vymáčkl ze sebe. „Mluvil jsem s ní, jenom jsem s ní mluvil, když ten chlap vtrhl do pokoje a prohlásil, že dostávám něco, za co jsem nezaplatil. Prohlásil, ať mu dám dvacet dolarů nebo ať vypadnu. Pokoušel jsem se to udělat, když do mě začal strkat.“

Chvíli teď do nikoho strkat nebude.“

„Ne, pane, to jistě ne.“ Stanley se s mírným strachem podíval na nůž v pochvě. „Nikdy jsem neviděl v Chicagu nikoho takhle házet nožem. Jenom v putovním show Billa Codyho.“

„Ne?“

Stanley se neodvážil vyslovit otázku, která mu visela na rtech. Místo toho spustil, co se mu podařilo zjistit. „Pan Collier znal dívku jménem Lily. Měl rád, když ho držela za ruku a naslouchala mu, jak se jeho žena k němu špatně chová. Nechtěl se jí dotýkat, ani s ní dělat něco jiného. Jenom aby mu naslouchala. Nikdy ale nebyla v jeho domě a žádná ze zbývajících dívek s ním nic neměla, znal pouze Lily.“ Stanley se zatvářil vážně. „Říkala, že je jí sedmnáct let, pane Davisi. Není moc hezká, ale působí poměrně důstojným dojmem. A je smutná.

Povídala, že měla pana Colliera ráda, protože s ním nemusela zatínat zuby a dělat věci, které většina mužů vyžaduje.“ Zarděl se. „Bylo mi jí moc líto.“

„Mně je líto všech, které tam jsou,“ poznamenal Matt otevřeně. „Jsou to prakticky otrokyně a madam, která ten speciální podnik vede, by si nechala pro halíř koleno vrtat. Nestará se o dívky, zajímá ji jen její zisk. A když děvče onemocní, jak se často stává, vykopne ji bez koruny ven.“

„Nemůže s tím něco udělat policie?

„Může dům zavřít,“ odpověděl Matt. „Madam odejde z města a otevře si nevěstinec jinde. Dokud budou existovat muži, kteří žádají tento druh zábavy, pak tady budou ženy, které jim ji poskytnou. To je základní fakt života ve městě.“

„Asi ano. Ale přesto je to smutné.“

Matt se zachmuřeně zamyslel. „To nedává žádný smysl,“ poznamenal. „Říkali mi, že Collier si vodil prostitutky do bytu. To, co jsi zjistil, to ale nedosvědčuje.“

„Nemůže tady být jiné místo, ve kterém pracují tyto ženy?“ zeptal se Stanley asi po minutě. „Nebo to možná byla žena, která nepracuje v bordelu.“

„To nevím. Musím se na to podívat.“

„Mohu vám pomoct, pane?“

Matt zvedl koutky úst a obrátil oči v sloup. „Copak jsi neztratil chuť k detektivní práci, Stanleyi?“ škádlil ho.

Stanley se usmál a současně mu zrudly líce. „Ne, pane. Mám dojem, že to člověku vejde do krve.“

„Tak tě nechám jít dál po této stopě. Ale napřed se musím ještě vrátit ke svému zdroji pro další informace.“

„Děkuju vám, že mi důvěřujete, pane. Omlouvám se, jestli jsem vypadal, že jsem vás zklamal. Ale byl jsem tím pádem ze schodů poněkud omámený,“ omlouval se Stanley.

„Stanleyi, já také spadl jednou nebo dvakrát ze schodů. Pamatuju se, jaké to je.“

Mladý muž přikývl, ale ve tváři měl podivně výmluvný výraz, když pohlédl na Matta.

„Máš ještě něco?“ zeptal se Matt.

Stanley už chtěl spustit. Pak si ale uvědomil, jak má svou práci rád a jaké je riziko spekulovat o Mattově původu. Místo toho se raději usmál. „Nic, pane. Vrátím se do kanceláře a dám se rychle do pořádku.“

„Jseš správný chlap.“

„Díky, pane!“

Matt se díval, jak jeho agent odchází. Mladík byl viditelně zmatený. Stanley nyní musel přemítat, kde se Matt naučil takto zacházet s nožem. Ale váží si ho natolik, že se neodvážil na to zeptat. Nebyl to strach, protože Stanley si sice dával pozor, aby ho nerozčílil, ale rozhodně se ho nebál ve fyzickém smyslu. Tak proč Stanley nechal tuto věc stranou? To byla otázka, která vrtala Mattovi v hlavě poměrně dlouhou dobu.

Vzpomněl si na Tess a na uplynulou noc. Nebude v penzionu, až se tam vrátí. Už teď se z toho cítil osaměle. Nechtěl si zvyknout na to, že by ji viděl každý den, protože takhle je to lepší. Oba potřebují trochu prostoru, než se Matt srovná s tímto nečekaným posunem v jejich vztahu. Nevěděl, jak se s tím vypořádat. Věděl pouze to, že musí najít nějaký způsob. Nechtěl Tess ztratit. Teď ne.

Matt se chtěl setkat s Tess na veřejnosti, protože po změně jejich vztahu by pobyt o samotě pro ně byl nebezpečný. Zastavil se u nemocnice těsně před koncem její pracovní doby a vydal se jí naproti, když pomalu scházela po schodišti k Mic-kovu kočáru.

Když ho Tess uviděla, strnula na místě, ale pod širokou střechou jejího klobouku stačil zahlédnout lesk, který jí rozzářil oči.

I on se usmál a postoupil kupředu. Nedotkl se jí. Hleděli prostě na sebe, aniž by se v jejich očích objevila přílišná touha.

„Jak se máš?“ zeptal se Matt.

„Fajn. Líbí se mi v Ellenině domě a děvčata jsou dobrá společnost.“

Přikývl. „To jsem rád.“

„Máš pro mě nějakou práci v případu Nan?“ zeptala se, protože předpokládala, že to je důvod jeho návštěvy.

„Jistým způsobem ano,“ odpověděl. „Našli jsme v nevěstinci dívku, která dělala Collierovi společnost. Problém je v tom, že spolu neměli žádný intimní styk a dívka ani neví o jiné v tom speciálním domě se špatnou pověstí, která by ho měla.“

„To je zajímavé,“ připustila Tess. „Paní Greenová říkala, že měl hodně žen.“

„Divím se, že něco takového vůbec ví,“ prohlásil zamyšleně Matt. „Možná se jenom dohaduje.“

„Zdálo se mi, že dobře ví, o čem mluví. Jaký by měla důvod o tom lhát? Nenáviděla sestřina manžela, protože věděla, jak se k ní chová.“

„Možná jsme hledali na špatném místě,“ poznamenal Matt. Přimhouřil oči. „Mohu se zeptat Kilgallena,“ dodal. „Má kontakty po celém městě. Třeba někde existuje úspěšnější okruh prostitutek. Mohl by vědět o Collierově nevěře víc než paní Greenová.“

„Něco mě na tom znepokojuje,“ zamumlala Tess, zatímco kráčeli po chodníku vedle sebe. „Říkals, že Dennis Collier nemohl být schopný styku se ženou, když bral opium. Ale když si ho nevzal, pak pracoval nebo vyřizoval pochůzky pro své podezřelé přátele.“

„Zpočátku vyřizoval záležitosti pro Kilgallena,“ pokračoval Matt. „Ale pak se namočil do obchodů s opiem. Začal tu ďábelskou látku sám brát a já se domnívám, že na ni potřeboval mnohem víc prostředků, než kolik mu platil Kilgallen za podporu jeho vlastních neodolatelných tužeb.

Vydělával si další peníze předáváním informací o lodních zásilkách peněz, které přicházely telegraficky. Určitě jsi už slyšela o kasařích.“

„A kdo by ne?“ poznamenala plná napětí. „Vypadá to, že Collier byl namočený do spousty ošklivých věcí.“ Pokrčila rameny. „Ale pořád je jisté, že to byla žena, kdo ho zabil,“ pokračovala neštástně. „A ačkoliv opravdu nevěřím, že to byla Nan, mám něco, co ti musím povědět.“ Zastavil se. „Co to je?“

„Na jejích rukavičkách byly toho večera, kdy byl Dennis zavražděn, skvrny od krve.“

Matt se hlasitě nadechl. „Proč jsi mi to neřekla hned na začátku?“

„Protože by sis okamžitě pomyslel přesně to, co teď, proto!“ odsekla mu rozzlobeně. „Krev ji automaticky usvědčuje, právě to si myslíš, že ano? Ale ona tvrdila, že je má špinavé od drůbeží krve. Určitě víš, že drůbež při zabíjení krvácí!“

Hleděl na ni pevným pohledem. „Proč by pracovala s živou drůbeží, Tess?“ zeptal se klidně. „Koupila ji přece na trhu. A tam je drůbež zbavená krve už před prodejem.“

KAPITOLA PATNÁCT

„Můj bože,“ zasténala Tess. Měla pocit, jako by jí na ramena náhle dopadlo těžké břímě. Téměř se jí podlomila kolena. „Můj bože!“

„Spěcháš domů?“ zeptal se najednou Matt.

„Nebesa, vůbec ne.“

Sevřel její ruku v rukavičce do dlaně. „Tak pojď!“

Mick je zavezl k policejní stanici. Matt ho požádal, aby počkal. Chtěl si promluvit s policistou, který našel tělo Dennise Colliera. Zjistil, že tento člověk na případu nepracuje, nýbrž vyšetřuje nějakou domáckou rozepři. Matt však trval na svém, dokud mu nesdělili místo, kde se právě nachází. Poděkoval policistovi za přepážkou a táhl Tess opět ze dveří.

Dal Mickovi adresu, kde se měl policista přibližně pohybovat.

„Nechceš tam doufám vtrhnout přímo do středu nějaké otevřené bitky?“ zeptala se Tess, vzrušením málem bez dechu.

„Jenom když budu muset,“ slíbil Matt. Pohlédl na ni s rošťáctvím v černých očích. „Domníváš se snad, že bych si ve rvačce nevěděl rady?“

„To ne. Ale zdá se, že ti lidé chodí neustále až po zuby ozbrojení, soudě podle počtu obětí nože nebo pistole, které se objeví v naší nemocnici…“ Prudce se nadechla, protože si vzpomněla na Wounded Knee. „Promiň. Nemyslela jsem to tak.“

„Nechovej se ke mně, jako bych byl ze skla,“ vyplísnil ji jemně. „Naučil jsem se žít s ošklivými vzpomínkami.“

„Ale ne s čímkoliv jiným z tvojí minulosti.“

„Snažím se o to.“ Zvědavě si ji prohlédl. „Opravdu tě to neobtěžuje?“ zeptal se najednou.

„Že jsi Sioux? Samozřejmě že ne.“

Její oči se dívaly do jeho klidně a rozhodně, naprosto beze strachu. Usmál se. „Proč?“

„Protože pocházíš z hrdého národa, který žije v této zemi a vzorně se stará jeden o druhého o stovky let dřív, než se začal zmocňovat země bílý člověk.“ Smutně se pousmála. „Vzpomínám si, jak byli tvoji lidé zděšení, když viděli bílou matku, která bila svoje dítě. Siouxské děti nejsou nikdy bity. Jsou vedeny k úctě ke starším, k rozpoznávání

dobrého od špatného, ale nikdy nepocítí ránu páskem nebo hněvem vedené ruky.“

„To je pravda.“

„A také se pamatuju, jak se společně o všechno dělí. Ti nejváženější lidé jsou vždy těmi nejchud-šími, protože rozdávají většinu věcí těm, kteří je potřebují.“ Zavrtěla hlavou. „Pro tyto lidi znamenají materiální věci velice málo. Ale bílí lidé nedokážou žít bez symbolů svého bohatství. Musejí mít největší dům, nejnádhernější zařízení, nejdražší šaty… a všude kolem nich jsou hladové děti.“

„Kdo z nás je vlastně Sioux?“ zabručel Matt suše.

Pohlédla na něho. „Já jsem v nitru Sioux a ty jsi v nitru běloch.“

Udiveně nadzvedl obočí. Zdálo se, že Tess je pořádně rozzlobená.

Zatímco se chystal odpovědět, kočár se zastavil. Venku před nějakým obytným domem stál policejní vůz. Z domu se ozýval hlasitý křik a zvuky rozbíjeného zařízení.

„Zní to jako pěkná mela,“ ozvala se Tess.

„Asi to tak je.“ Vysedl z kočáru a zaplatil Mickovi. Pak pomohl pomalu Tess vystoupit. Zamířili ke schodům.

„Madam, nechoďte dovnitř, je to nebezpečné!“ zavolal na ni řidič policejního vozu.

Tess na něho vrhla uražený pohled a pokračovala v chůzi.

„Pane, nechcete ji zastavit?“ zavolal muž na Matta.

Matt se zasmál. „Když ji zastavím, kdo mě ochrání, až budu uvnitř?“ Policista zůstal sedět s nechápavým výrazem ve tváři, protože nemohl uvěřit svým uším. Tess se zasmála. Stejně tak Matt.

„Tohle je věc, pro kterou tě nejvíc miluju,“ poznamenala, když vcházeli do činžovního domu. „Nikdy se ke mně nechováš jako k bezmocnému dítěti.“

„Mám důvod se domnívat, že jím nejsi. Kdo to byl, kdo vystřelil šíp na Čejena, který po mně pálil z vinčestrovky?“

„To byly divoké časy plné svobody,“ připomněla mu. Zastavili se ve vstupní hale, kde se hluk ještě zvýšil. „Bill Cody mi nabízel práci ve své Show z Divokého západu. Byla bych něco nového-mladičká dívka, která střílí z luku a mluví siouxsky.“

„Tos mi nikdy neřekla!“

„Také ses nikdy neptal,“ odsekla. „Kromě toho jsem tehdy stále doufala, že tě Chicago unaví a ty se vrátíš. Nestalo se.“

„Představovalo to tam pro mě příliš mnoho smutku, příliš mnoho ošklivých vzpomínek. Ale Starý Jelen do toho s Codym šel. Viděl jsem ho často při představeních skupiny v Chicagu,“ dodal překvapivou podrobnost. „Vyprávěl mi, jak je to v Pine Ridge od doby, co jsem odešel, špatné. Říkal, že po masakru se lidé stydí za to, že jsou Siouxové, jako by Wakan Tanka všechny podvedl, když umožnil bělochům takové vítězství. A také to, že šamanům zakázali praktikovat svoje umění. Ale všechno ostatní znáš jistě sama. Člověk musí být bílý, jinak nic neznamená. A tak lakotští Siouxové pocítili, že nejsou nic.“

„I ty to tak cítíš?“

Přikývl. Ale když se k ní otočil, všimla si v jeho výrazu a očích něčeho nového.

„Něco se stalo,“ začala Tess.

„Ano.“

„Co?“

„Dneska se můj mladý společník musel kousnout do jazyka, aby se mě nezeptal na mé předky. Ne proto, že by se mě polekal,“ rychle dodal, „ale proto, že pocítil strach.“

To byla zvláštní volba slov. „Nerozumím.“

„Vrhl jsem nůž na ozbrojeného vyhazovače, který chtěl po mně střílet.“ Zasmál se. „Na mladíka to udělalo velký dojem. Má mě ale příliš rád, než aby mi způsobil rozpaky. Umíš si to představit?“

Usmála se. „Samozřejmě že ano. Cítila jsem k tobě posvátnou úctu už v době, kdy jsem ještě byla dítě.“

Našpulil rty, čímž působil podivně hejskovským a lehkomyslným dojmem. „Možná bych se měl skutečně spojit s Codym a požádat ho o práci. Očividně našel způsob jak obnovit hrdost mého lidu, když ukazuje světu, jací jsou naši bojovníci.“

„To je laciné.“

„Je to výchovné,“ opravil ji. „A uvádí to vládu do rozpaků,“ dodal se zlomyslným úšklebkem. „Někteří ze starých náčelníků už začínají být světově proslulí.“

„To je přijatelné dokonce i pro mě,“ ujistila ho.

Chtěl něco říct, ale vtom se vřítili do haly tři statní muži s pořezanými a potlučenými obličeji, zatímco policista, kterého zahlédli na poschodí, za nimi křičel, aby zůstali stát.

„Měli bychom?“ zeptal se Matt Tess.

„Samozřejmě.“

Matt nastavil prvnímu muži nohu a pomohl mu vrazit hlavou do zdi. Tess vykročila proti druhému kolenem, a když se bolestí prohnul v pase, zvedla koleno znovu a silným kopancem ho složila do bezvědomí na zem.

Poslední zastavil raději sám, protože to už seběhl policista do haly a mířil na něho pistolí.

Muž zvedl ruce vzhůru a bezmocně zíral na oba muže na podlaze a na lidi, kteří je tam poslali.

„Pane, jsem vám nadosmrti vděčný.“ Policista lapal po dechu a ohmatával si hlubokou řeznou ránu na čele.

„Nu, já pro vás zajistil jen jednoho. Toho druhého složila tady slečna,“ ukázal na Tess.

Policista na ni překvapeně pohlédl. „Opravdu?“

„Jsem starý indiánský bojovník,“ prohlásila Tess s naprosto nehybnou tváří.

„Já nejsem tak docela starý indián,“ zabručel Matt a zvolna se usmál, „ale když se jí zachce, klidně mě složí také.“

Policista se zasmál. Nebyl si jistý, čemu má věřit. Zavolal na kolegy v policejním voze, kteří přiběhli a odvlekli ty tři muže pryč.

„Potřebujeme i sanitku,“ zavolal policista na řidiče. „Pořádně zřídili svého ubohého otce.“

„Pošlu ji.“

„Já jsem zkušená praktická ošetřovatelka,“ ozvala se Tess. „Možná bych mohla pomoct?“

„Určitě ano!“

Dovedli ji k muži, který měl mnoho řezných ran, pohmožděnin a zřejmě i otřes mozku. Udělala pro něho to málo, co mohla, zatímco Matt hovořil s policistou.

„Řekli nám, že vás tady mohu najít,“ objasnil Matt policistovi poté, co mu představil sebe i Tess a vysvětlil důvod, proč sem přišli.

„Potřeboval bych zjistit, v jakém stavu byla kuchyň Collierových, když jste tam dorazil,“ položil nyní Matt přímou otázku.

Zdálo se, že policistu tento podivný dotaz zaskočil, ale rychle se vzpamatoval. „Nu, byl tam nepořádek,“ odpověděl. „Ta žena tam zabíjela slepici a v umyvadle zůstalo peří a odpad z toho, co nedala vařit. Vykládala nám, že dostala slepici od sousedů, kteří ji pouze zabili, ale neočistili. Udělala to sama a nachystala ji pro hosta, kterého měli hned zvečera.

Pak spěchala na shromáždění ženského hnutí, takže nestačila uklidit. Neznělo mi to příliš pravdivě.“

Tak to se policista mýlí, pomyslel si Matt, protože si vzpomněl, co mu svěřil Kilgallen. Ten gangster prohlásil, že srazil Dennise ze schodů, odvedl Nan pryč a zavolal na pomoc její sestru s manželem. Takže rozhodně nezbýval čas na úklid kuchyně. Také to potvrzovalo to, co Nan řekla Tess o tom, odkud se vzala na jejích rukavičkách krev. Měl chuť zaklít. Stále nebyi blíže k řešení vraždy a Nan běželo o čas. Soud se měl konat nejpozději příští týden.

Pustil se proto v dotazech jiným směrem. „Napadlo mě, jestli vám někdo neřekl, že Collier míval v bytě ženy volných mravů, když jeho manželka nebyla doma?“

„Dobrý bože, to ne,“ prohlásil policista. Pak se ale zamyslel. „Nu, tedy žádné lehké ženštiny,“ poopravil se. „Někdo ale viděl večer v den vraždy ženu, která vyběhla z bytu těsně potom, kdy Collier vykřikl. Byla oblečená v tmavém oděvu a měla klobouk. Svědek, se kterým jsem o tom hovořil, prohlásil, že byla hubená a měla obličej s ostře řezanými rysy.“ Pokrčil rameny. „Tento popis se mi na paní Collierovou nezdál vhodný, ale víte přece, jak svědci občas všechno popletou.“

„Ano, vím.“ Pokoušel se nalézt k tomuto popisu příslušnou tvář. Ale Tess ho předešla. Podívala se mu do očí a zbledla. Věděla, kdo tomu popisu na chlup odpovídá. A šlo o poslední osobu, kterou by z vraždy obvinila. Alespoň až dosud.

Neřekla však Mattovi ani slovo, alespoň ne před policistou. Udělala, co mohla pro potlučeného muže, než dorazila koňmi tažená ambulance. Dva zřízenci znali Tess z nemocnice. Zdvořile se usmívali a poptávali se po jejím zdraví, zatímco nakládali oběť na nosítka a odnášeli ho do vozu.

„Děkuju vám za pomoc,“ řekl mezitím Matt policistovi.

„Já děkuju vám za vaši,“ odvětil policista opatrně a vrhl stále nevěřícný pohled na Tess. „Za vraždu zavřeli do vězení paní Collierovou, jestli to nevíte,“ dodal ještě.

„Víme,“ odpověděla Tess. Popřála mu dobrou noc, popadla Matta za ruku a táhla ho ven ze dveří.

„Na něco sis vzpomněla, je to tak?“ zeptal se Matt okamžitě, jakmile byli venku z budovy a mimo doslech.

„Ano! Matte, nevzpomínáš si na nikoho, kdo odpovídá popisu, jaký nám dal ten policista?“ zeptala se s očima široce otevřenýma a lesknoucíma se vzrušením. „Na někoho, kdo nenávidí Dennise Colliera a připouští, že má z jeho smrti radost?“

„Jasně!“ Prudce vydechl. „Můj bože, Nanina sestra Edith Greenová!“

„Správně!“ zvolala Tess. „Copak nevidíš, jak nás balamutila, posílala nás po falešné stopě, snažila se nám zabránit, abychom nepochopili, že hned po Nan má právě ona ten nejlepší motiv pro vraždu.“

„Má snad tak tvrdé srdce,“ zeptal se Matt pomalu, „že by za to, co udělala, nechala pověsit vlastní sestru?“

„Mám dojem, že to udělala v náhlém hnutí mysli. Možná se ji pokusil Collier uhodit, nebo jí vyhrožoval, že půjde po Nan a zabije ji. Každopádně si nemyslím, že tam šla s úmyslem zabít.“

„Ani já ne,“ souhlasil Matt. „Takže co teď, slečno detektivko, kam nyní půjdeme?“

„Pojďme navštívit paní Greenovou a podívat se, jestli ji vyženeme z úkrytu!“

„Policista Greene bude doma,“ namítl Matt a zavrtěl hlavou. „Bože, jak to právě kvůli němu nenávidím. Nikdy se s tím nevyrovná, ve svém věku už ne.“

„S dobrým právníkem se z toho může paní Greenová dostat. Bůh ví, že neexistuje zákon, který by zakazoval zabíjení proradných jedovatých hadů,“ prohlásila chladně.

Pobaveně se zasmál. Tess nechápala, co je mu k smíchu.

„Čemu se směješ?“

„V našem jazyce jsme Lakotové, neboli spolek přátel. Ale běloši nás nazývají Siouxy. Někteří lidé říkají, že to znamená nepřítel, ale v jakém jazyce, to nevím. Jiní tvrdí, že je to zkrácená podoba odžib-wejského slova nadewisou, což znamená proradný had.“

„Tos mi nikdy nepovídal,“ připomněla mu.

„Já nejsem proradný had,“ podotkl a usmál se. „Ale Collier ano. Možná bychom mohli poskytnou paní Greenové naději. Znám zatraceně dobrého advokáta v Texasu, který by přijel ji obhajovat, když ho požádám. Byl s námi na Kubě, v Rooseveltově oddílu dobrovolníků.“

Zadržela dech. „Ani to jsi mi nikdy nevyprávěl – žes byl na Kubě! Ani otec mi to neřekl. Věděl to?“

„Ano. Dohodli jsme se, že tě toho ušetříme. Měla bys starosti,“ vysvětlil prostě.

„Tím sis byl zřejmě moc dobře jistý, co?“

Otočil se a pohlédl na ni starýma očima. „Předpokládal jsem, že mě vášnivě miluješ, když ti bylo čtrnáct. Pak jsi dospívala a stále ses nevdávala. Tvůj otec mi říkal, že neustále mluvíš jenom o mně, ještě roky potom, co jsem odjel do Chicaga. I on se domníval, že jseš do mě zamilovaná. Nikdy mi nevadilo, žes přijela do Chicaga. Jenom jsem se snažil vyrovnat se svými pochybnostmi o naší rozdílnosti. Chtěl jsem tě chránit jako vždycky. Teprve dneska jsem si uvědomil, jak málo ochrany potřebuješ. Ty máš opravdu srdce bojovníka.“ Usmál se, když si všiml jejího udiveného pohledu. „Copak tě nenapadlo, že jsem mohl odmítnout čekat tě na nádraží? Kdybych tě nechtěl mít nablízku, mohl jsem ti pomoct najít práci v jiném městě. Mohl jsem tě zavést do některého z církevních domovů, z nichž by tě každý rád ubytoval. Ale neudělal jsem to, že ne?“

Potřásla hlavou a vzdychla. „Chtěl jsi mě mít tady?“

„Miluju tě. Copak to nevidíš?“

Začalo mírně sněžit. Ochladilo se tak, že ani její teplý vlněný plášť moc nepomáhal. Zábly ji nohy v bavlněných punčochách. Ale stála pořád bez hnutí a zírala do jeho milované tváře.

„Proč bych jinak žádal Starého Jelena, aby nás oddal?“ zašeptal Matt a pohladil ji něžně po tváři. „A odepíral si dvanáct let ženy?“

„Odepíral?“ vydechla nahlas překvapením. „Ale říkals…“

„Řekl jsem, že jsem se stýkal s kultivovanými ženami,“ odpověděl mile. „To je pravda. Objímal jsem je, líbal a hladil.“ Usmál se. „Ale nikdy jsem s nimi nespal. Byl jsem přece, pro všechno na světě, ženatý muž!“

Bouchala ho pěstmi do prsou, lomcovala s ním a divoce sténala, dokud ji rovnou tam na chodníku neobjal do náruče a nezbavil dechu nekonečným polibkem.

Když ji pak pustil, zjistili, že jsou cílem pohledů kolemjdoucích. Ne všichni byli pobouřeni. Někteří se tvářili docela pobaveně.

„Teď ale pojďme zjistit, co můžeme udělat pro paní Greenovou. My můžeme počkat. Nan ne.“

Vzal ji pod paží a přitáhl vedle sebe. O sekundu později sevřel pevně její prsty do dlaně a Tess napadlo, jestli to není jediné, co ji drží na chodníku. Jinak by určitě ve svém stavu naprosté euforie plachtila vzduchem.

Paní Greenová je pozvala dál se zvědavým výrazem v tváři a zavedla je do obývacího pokoje. Nabídla se, že jim uvaří kávu, což vděčně přijali. Čekali pak chvíli se zdvořilým, ale překvapeným policistou Greenem, který se právě vrátil z práce. Když paní Greenová přinesla podnos s kávou,

Matt vstal, aby jí pomohl. Třásly se jí ruce. Omluvně se usmála a posadila vedle manžela, zatímco Matt postavil podnos na vedlejší stolek.

„Nalila byste nám, slečno Meredithová?“ zeptala se Edith Greenová přiškrceným hlasem. „Nevím proč, ale jsem dneska úplně vyvedená z míry!“ Nervózně se zasmála.

Tess poslechla a podala každému jeho kávu, než se opatrně posadila s vlastním šálkem a talířkem v klíně.

„Promiňte mi, ale je to dost podivný čas k návštěvě, jestli to mohu říct,“ ozval se pan Greene.

„Obávám se, že nejde o společenskou návštěvu,“ odvětil Matt vážně. „Provedli jsme jisté vyšetřování a máme ve věci Collierova vraha určité podezření. Vlastně,“ dodal s ukázkovou bezstarostností, „víme, kdo vraždu spáchal.“

„Proboha, co to děláš, děvče!“ zvolal pan Greene, protože jeho žena vylila na sebe kávu.

Okamžitě schovala opařené ruce pod ubrousek, než pohlédla do Mattových pátravých očí. „Jak jste to zjistili?“ zeptala se napjatým hlasem.

„Jeden ze sousedů vás viděl utíkat po schodech z bytu.“

„To je lež!“ vybuchl Greene, ale Matt ho umlčel zdvižením ruky a rychlým pohledem. „Dovolte mi ihned dodat, že nevěřím ve vaši schopnost chladnokrevně promyšlené vraždy, paní Greenová,“ oznámil rychle. „A znám jednoho právníka, který vás bude zastupovat u soudu. Dostane vás z toho. Collier byl krysa a každý to o něm ví. Dost lidí od-přisáhne, že vaši sestru často mlátil. To porotu přesvědčí o jeho charakteru.“

Paní Greenová nemohla pro vzlyky a slzy ani popadnout dech. Přitiskla si ubrousek na oči a hluboko se předklonila, zatímco její manžel jen seděl a zíral na ni s neskrývanou hrůzou.

„Byla bych se přiznala, nenechala bych ji jít na šibenici. Musíte mi to věřit.“ Usilovně plakala. „Tolik jsem se bála, hrozně jsem se bála!“

„Není důvod ke strachu,“ vmísila se Tess. „Prosím povězte nám, co se stalo.“

Paní Greenová si osušila oči a snažila se zklidnit. Nervózně a omluvně pohlédla na manžela, než spustila.

„Když Nan přišla na shromáždění, vypadalo to, jako kdyby uviděla smrt, a na hezké tváři měla pohmožděniny. Řekla, že Dennis přísahal, že si pro ni přijde a zabije ji. Nechtěla jít s námi domů, protože se bála, že by nám mohl ublížit.“ Tady se sklesle pousmála. „Přesvědčovali jsme ji, ale on“ pokývla hlavou k manželovi „musel zpátky do zaměstnání. A fakt, že nemůže skončit dříve, Nan skutečně děsil.“

Odmlčela se, aby nabrala dech. „Šla jsem Colliera navštívit, abych mu řekla, že pošlu Nan zpátky, pokud mi slíbí, že už ji neuhodí. Samozřejmě že jsem to neměla v úmyslu. Jenom jsem ho chtěla zastavit. Připadal mi nebezpečně opilý. Prohlásil, že jestli se Nan neukáže, vezme pistoli a zabije ji. Způsob, jakým to říkal, mě nenechal ani chvíli na pochybách, že to opravdu udělá.

Byla jsem vyděšená k smrti, ale domnívala jsem se, že ho dokážu přemluvit, aby nedělal žádnou hloupost. Myslela jsem, že ho zastraším natolik, aby ucouvl a nechal ji být. Tohle na většinu lidí účinkuje, nemám pravdu?“ dodala smutně.

„Ne na opilého chlapa. Neměla ses o nic takového pokoušet, ty bláznivá ženská!“ zasténal Greene a sevřel její ruku pevně do své.

„Teď už to vím, drahý, ale nechtěla jsem ti o tom nic říkat, protože kdybys tam šel místo mě, mohl by tě zabít.“ Znovu se nadechla a zbledla. „Odešla jsem. Ale pak jsem se rozhodla vrátit. V bytě byla tma. Collier vešel do předsíně. Byla taková tma, že mě nepoznal. Zvolal hlasitě, tak hlasitě, že ho muselo být slyšet až na schody: ‚Nan?‘ Zavřela jsem dveře a opřela se o ně. Kolena se mi třásla a v ústech jsem měla tak sucho, že jsem nedokázala vyslovit víc než jeho jméno. Vtom se pohnul a já to uviděla.“

„Uviděla co?“ pospíšil si s otázkou Matt.

„Pistoli,“ pokračovala. „Měl pistoli. Předtím ležela na stole vedle něho. Naprosto tiše se zasmál a řekl, že se hodlá o mě okamžitě a navždy postarat. Ale nejdřív mě přinutí, abych mu dala to, co dávám tomu gangsterovi, s nímž se tahám. Pořád si myslel, že jsem Nan. Byl opilý. Sotva stál na nohou.“

„Pokračujte,“ povzbudila ji Tess.

V očích paní Greenové se objevil strach. „Blížil se ke mně. Začal mi nadávat a zvedl pěst. Věděla jsem, že mě praští, a že pokud to udělá, nemám žádnou šanci. Na šlapacím šicím stroji stál jako obvykle Nanin košík se šitím. Rychle jsem do něho sáhla a nahmatala její nůžky. Vrhl se na mě, ale já se sehnula, takže praštil pěstí do dveří. Zařval a já…“ Musela spolknout nával nevolnosti. Zavřela oči a zachvěla se. „Divoce jsem bodla. Zapotácel se zpátky. Nepřestával křičet, dokud nepadl. Ani jsem se nepodívala, kam jsem ho bodla. Jenom jsem rychle otevřela dveře a utekla.“ Se vzlykem se kousla do rtu. „Nechtěla jsem ho zabít. Bůh je mým svědkem, jenom jsem mu chtěla zabránit, aby nezabil moji ubohou sestru!“

Tess si přesedla vedle ní na pohovku z růžového dřeva a objala ji kolem ramen. Začala s ní jemně kolébat.

„Měla jsem to všechno povědět hned v tom okamžiku, když zatkli Nan.“ Lítostivě se rozplakala. „Ale já se tolik bála ostudy, kterou jsem způsobila manželovi a našim dětem! Jenže mě to strašlivě mučilo. Jsem ráda, že je to venku,“ dodala odevzdaným tónem. „Je mi jedno, jestli mě pověsí. Zabila jsem člověka. Musím být potrestaná.“

„Zabila jste hada,“ poznamenal Matt. „Měli by vám dát medaili. Nestarejte se,“ řekl paní Greenové se sebejistým úsměvem. „Okamžitě pošlu telegram Jaredovi Dunnovi ve Forth Worthu a požádám ho, aby vás obhajoval. Přijede, i když nyní tráví většinu času s manželkou a jejich malým synkem,“ dodal se snahou o špetku humoru.

„Domníváte se, že ten chlapík Dunn moji ženu zachrání?“ zeptal se chraptivě Greene.

„Vím to,“ ujistil ho Matt. „Je to jasný případ sebeobrany a já vyhrabu dvacet svědků, kteří odpřisáhnou Collierův špatný charakter a příkladný charakter vaší ženy.“ Mohl tak klidně slíbit, protože mu v tom pomůže Kilgallen Edith přece brzy bude jeho švagrovou.

Greene byl stále plný obav, ale jeho tvář se trochu rozjasnila. „Tak dobrá, má drahá,“ řekl manželce, „myslím, že bychom se raději měli vydat na cestu na policejní stanici.“

Přikývla a utřela si slzy. Nejisté se usmála na Tess. „Je mi to moc líto. Nikdy bych neublížila ani zvířeti.“

„Collier byl horší než zvíře,“ prohlásil chladně Matt. „Dostal, co si zasloužil. Je mi líto pouze toho, že to zasáhlo i vás a vaši sestru.“

„Jste velice laskavý, pane Davisi,“ odpověděla.

„Pošlete tedy tomu panu Dunnovi telegram?“ ujišťoval se ještě Greene.

„Hned ráno,“ slíbil Matt. Oba s Tess se zvedli. „Doprovodíme vás na stanici a odvedeme paní Collierovou do hotelu…“

„Nic takového,“ odmítl nabručeně Greene. „Půjde k nám, kam patří.“

„Jste velmi laskavá duše, pane Greene,“ poznamenala mile Tess.

Skoro se zarděl. „Víte, Nan je moc hodné děvče, i když by to mohlo vypadat jako další historka. Myslím vzhledem k dítěti a tak,“ poznamenal ještě rozpačitě.

„Myslím, že váš čeká několik překvapení, pokud se týče Nan a dítěte,“ zabručel Matt. „Ale nechám vás, abyste si to zjistil sám. Jeden šok pro dnešní večer stačí až až.“

Nan pustili z vězení. Měla radost a současně smutek, protože v cele ji vystřídala její sestra. Srdečně poděkovala Tess a Mattovi a vydala se domů se sklíčeným švagrem.

Můžu mu pomoct aspoň s dětmi, prohlásila a usmála se při myšlence na vlastní očekávané dítě.

„Co myslíš, že Kilgallen udělá?“ zeptala se Tess, když vyšli z policejní stanice do kousavě ledového větru.

„Myslím, že se s ní bez otálení ožení, jakmile uplyne slušná pauza jejího smutku,“ zasmál se Matt. „Přesně to si myslím.“

„Ty? Ten skutečně konzervativní pan Davis?“

Udělal na ni dlouhý nos. „Už se necítím být tak konzervativní jako v předchozích letech,“ přiznal se s úsměvem. „Možná jsem těsně před vylíhnutím ze své ulity.“

„Při tom pomyšlení mi buší srdce,“ škádlila ho Tess.

Uchopil ji za ruku a zvedl si ji ke rtům. „Doprovodím tě k Elleninu domu. Mám pár věcí k vyřízení, takže se možná týden nebo ještě déle neuvidíme.“ Tvářil se při těch slovech velice vážně. „Neztrácej ke mně důvěru, Tess. Nechci tě rozhodně opustit.“

„Ani mě nenapadlo, že bys to udělal,“ prohlásila šibalsky a usmála se. „Miluju tě.“

Vzdychl. „A já miluju tebe. Doufám, že máme před sebou stovku let, kdy se budeme radovat jeden z druhého.“

„A společnost nám budou dělat náš syn a dcera,“ dodala s tvrdošíjným optimismem, protože čekala z jeho strany námitky.

Ale žádné nepřišly. Jenom se usmál. Rozhovor cestou k Elleninu domu byl příjemný, ale nijak důvěrný. Rozloučil se s ní u dveří jen něžným polibkem na uklidnění.

O týden později jí Matt poslal do nemocnice poslíčka se společenskou rubrikou z Chicago Daily Timesů.

Čekala, že se dočte něco o herecké společnosti Divokého západu a nejdříve si prohlédla velkou doprovodnou fotografii, která zaplňovala většinu stránky. Ukazovala několik oglalských Siouxů, kteří vystoupili ve speciálním Show z Divokého západu Buffalo Billa v Chicagu, než se vydali do New Yorku. Mezi siouxskými hodnostáři se objevili dva méně významní představitelé, šaman jménem Starý Jelen a hned vpravo vedle něho a uprostřed celé skupiny Matt Davis, místní detektiv, v celé kráse včetně válečné čelenky, který nesporně dělal čest svému kmeni.

V článku bylo napsáno: Slavný chicagský detektiv Matt Davis pózuje se svými přáteli z kmene Oglalů z Jižní Dakoty. Pan Davis byl známý pod jménem Havran Druhý, když bojoval s bílými vojáky v potyčkách během Indiánské války až do hořké porážky Siouxů u Wounded Knee 30. prosince 1890. Pan Davis hovořil s pýchou o svém původu a strávil několik hodin rozhovorem v rodném jazyce se členy svého kmene a Billem Codym. Další Show z Divokého západu, které pan Cody označuje spíše jako výchovné představení než zábavu, se uskuteční ve městě New York.

Článek pokračoval podrobným výčtem putování Codyho skupiny, včetně plánů na cestu do Evropy. Tess hleděla na fotografii se směsicí pýchy a potěšení. Pod ní byla výrazným inkoustem dopsána otázka: Chceš si vzít tohoto muže?

Toto se stalo v polovině pracovní směny. Tess neměla ani čas pomyslet, že za to, co udělá, by ji mohli z práce vyhodit. Měla čas pouze popadnout kabelku a proběhnout nemocnicí v čepci, který se nesměl nosit dál než sto metrů od předního vchodu, se zástěrou vlající za ní, když mávala na projíždějící drožku novinami pevně svíranými v ruce.

Blížily se Vánoce a všechno bylo vesele vyzdobené, od pouličních svítilen až po vstupní dveře do domů. Ale Tess si stěží všimla pestrobarevných gir-land zdobících ulice, když neklidně vyhlížela z okýnka kočáru mířícího k Mattově kanceláři. Naplňuje se její sen, myslela si, je to zázrak. Co ho vlastně přimělo odhalit svůj původ tak veřejně? Téměř pukala pýchou.

Kočár se konečně prodral polední dopravou a vyložil ji na chodník před Mattovou kanceláří. Podala kočímu všechny peníze, které měla u sebe, vběhla do budovy a hnala se po schodech vzhůru.

Když zdolala schodiště, stál na chodbě Stanley a prohlížel si nějaké papíry.

Usmál se, když spatřil noviny v její ruce. „Není to sekáč?“ zvolal. „Věděl jsem to, nebo alespoň tušil, ale cítím k panu Davisovi takovou úctu, že jsem se ho neodvážil ptát na soukromé věci. Představte si to, on vedl válečnou skupinu! A vyprávěl mi, jaké mají Oglalové vznešené tradice. Šílený Kůň byl Og-lala a také Rudý Oblak, který neohroženě bojoval s bělochy v sedmdesátých letech!“

„Ano, je to velmi hrdý odkaz,“ souhlasila Tess.

Matt uslyšel její hlas a vyšel ze dveří kanceláře. Byl bez klobouku a dlouhé černé vlasy měl poprvé rozpuštěné na veřejnosti – a za denního světla, pomyslela si Tess zardělá až ke kořínkům vlasů. Vypadal velkolepě.

„Co si myslíš?“ zeptal se jí siouxsky.

„Wachia ka cha i bedush kien che,“ odvětila. „Jsem štástná, když tě vidím.“

„A já jsem štástný, když vidím tebe,“ reagoval anglicky Matt.

„Můj ty pane, vy mluvíte siouxsky?“ hleděl Stanley obdivné na Tess.

„Samozřejmě,“ odpověděl Matt. „A také umí střílet z luku, stáhnout jelena a jezdit na neosedlaném koni. To všechno jsem ji tam v Montaně naučil já.“

„Jste ovšem bratranec a sestřenice. Takže vy jste také Sioux?“ zeptal se Stanley zdvořile.

„Nejsme bratranec se sestřenicí,“ prohlásil Matt. „To byla jen smyšlenka, aby nám lidé nekladli příliš mnoho otázek. Po pravdě řečeno, Stanleyi, Tess je moje manželka.“

„Ano, jsem,“ potvrdila to Tess. Podívali se s Mat-tem na sebe s takovou láskou, až Stanley cítil lehké rozpaky.

„Ale zatím pouze mezi Siouxy,“ dodala ještě Tess.

„Jen do té chvíle, než najdu duchovního, který nás oddá i tady v Chicagu,“ upozornil ji Matt se smíchem. „Stanley tě může dovést ženichovi. Co na to říkáte?“

Stanley zalapal po dechu. „Vy mě… poctíte takovým způsobem? Ach pane!“

Matt ho poklepal laskavě po rameni. „Jseš milý mladík, Stanley, a já ti hodlám v budoucnosti přidělovat spoustu práce. Osvědčil ses mi mnoha nezbytnými způsoby. Máš plnou důvěru být mým agentem.“

Stanley se rozzářil. „Děkuju vám, pane!“

„I já ti děkuju, Stanleyi.“ Mladík s tvářemi zrudlými radostí pospíchal zpět do své kanceláře. Tess vešla s Mattem do jeho.

Zavřel za nimi dveře a sklonil se k ní, aby si ji dobře prohlédl.

„Mohu soudit, že tvoje odpověď zní ano?“ Pokývl k novinám, které stále ještě držela v ruce. „Ano!“

Přistoupil těsně k ní a podíval se na fotografii. „Poněkud mi lichotí, co říkáš?“

„Jsi moc hezký,“ odpověděla tiše. „A já tě miluju, ať s dlouhými nebo krátkými vlasy.“

Usmál se. „To jsem rád.“

Zvedla ruku s novinami. „Proč?“

„Dala jsi mi poznat marnost utíkání před minulostí,“ odpověděl prostě. „Tys nikdy před ničím neutíkala, Tess, a já obyčejně také ne. Ale nechal jsem se trochu rozvrátit tím, co se stalo u Wounded Knee.

Když jsem se konečně ohlédl a podíval do svojí temnoty, spatřil jsem, že jsou tam jen nehmotné stíny.“ Přitáhl si ji k sobě. „Naše děti budou jedinečné,“ zamumlal a sklonil se k jejím překvapeným rtům. „A chci jich mít hodně…“

Už neřekla ani slovo. Její rty se pod jeho tvrdými ústy pootevřely a Tess se přitiskla k němu vší silou. Budou to krásné děti, pomyslela si, a ona bude vděčná za každý den života, kdy bude moct pomáhat Mattovi v usmíření s jeho minulostí.

Na okenní tabuli narážely sněhové vločky a zvedl se silný vítr. Tess se zdálo, že slyší zvuk z velké dálky: rytmické dunění bubnů a praskání táborových ohňů. Z popela starodávných civilizací povstávali vznešení lidé. Jejich hlasy volaly skrze staletí, skrze tisíce mil a vdechovaly krásu do daleké budoucnosti.

Jednoho dne, uvažovala Tess, budou Oglalové opět hrdým národem, národem vzdělaných mužů a žen, kteří se postaví předsudkům a budou vyžadovat právoplatné místo ve světě. Stejně tak udělají i ženy. Tento výsledek je stejně nevyhnutelný jako sám život, stejně jistý jako štěstí, které bude sdílet se svým Havranem Druhým. A oba se stanou předvojem v zápase o uskutečnění těchto snů. Její srdce bylo plné… lásky a naděje.

DOSLOV

Chicago / Konec podzimu 1938

Tess stiskla manželovu ruku a on se na ni krátce usmál. Pozorovali svou dceru, své druhorozené dítě, která skládala jako první žena přísahu před nástupem do veřejného úřadu ve státě Illinois. Její bratr, slavný právník, který bojoval za práva menšin a zejména Siouxů, stál po jejím boku. Jeho hezký snědý obličej přitahoval pohledy přítomných žen stejně jako krása jeho sestry poutala muže. Počasí bylo bouřlivé, slibující další studenou zasněženou zimu a okna rachotila. Tess to znělo jako sladká hudba.

Jak se její divoké srdce uklidnilo, pomyslela si Tess vzpomínající na sňatek s mužem po svém boku, z něhož vznikly tyto nádherné a dokonalé děti. Brali se s Mattem během vánočního týdne. Po krásném obřadu následovalo překrásné a šťastné manželství. Samozřejmě Matt musel čas od času Tess vyplácet z vězení až do počátku dvacátých let. V roce 1920 došlo k poklesu četnosti návštěv policejních stanic, protože dodatek ústavy o hlasovacím právu žen prošel oběma komorami Kongresu. V roce 1924, po přijetí Zákona o občanství indiánů, který dával občanství a volební právo všem rodilým Američanům narozeným na teritoriu Spojených států, ustaly docela. Podívala se přes místnost, kde seděl s milovanou manželkou Nan nyní opravdu bezúhonný občan Jim Kilgallen, jehož se už dvacet pět let nikdo neodvážil nazvat Diamantovým Jimem. Nanina sestra Edith, která byla před těmi mnoha lety díky zastupování Jaredem Dunnem zproštěná obvinění z vraždy a podmíněně odsouzená za zabití, nyní žila daleko na jihu.

Tess s povzdechem pomyslela na to, jak se Matt kdysi jak posedlý obával mít děti, které by se staly mostem mezi dvěma světy. Ale v průběhu uplynulých let všechny jeho pochybnosti vymizely.

„A ty sis myslel, že naše děti skončí jako oběti,“ poškádlila ho šeptem, když jejich vysoká a štíhlá dcera položila ruku na bibli k přísaze před nástupem do úřadu.

Matt s vlasy protkanými stříbrem podobně jako Tessiny ji vroucně stiskl ruku a tiše se zasmál. „Zatímco ty jsi neměla nejmenší pochybnost o jejich možnostech.“ Stiskl ještě více Tessiny prsty a zamilovaně pohlédl do jejích zelených očí lemovaných vráskami. „Řekni mi teď, než půjdeme s dětmi a jejich přáteli na oběd, lituješ některé části našeho společného života?“

Zamračila se usilovným přemýšlením a ve světlých očích jí na okamžik vzplálo šibalství, když se setkaly s jeho tmavým pohledem. „Nu, možná jedna věc.“

„A která?“

Naklonila se k němu a přitáhla si jeho hlavu tak, aby mu mohla zašeptat do ucha, aniž by to někdo slyšel. „Lituju, že se nemůžeme vrátit a udělat to znovu!“

Nádherné světlo v jeho očích zastínil pouze údiv, když ji až bolestně něžně políbil. A pokud se lidé dívali na stárnoucí pár, který se oddaně líbá mezi publikem před zraky Boha, velké skupiny reportérů a půlkou chicagské politické mašinérie, tak jim to rozhodně nevadilo. Stejně tak to nevadilo jejich dceři, která se nestydatě smála, když si potřásala rukou s guvernérem a scházela z pódia, aby se k nim připojila. Pokud jde o jejich syna, zvedl pobaveně jedno obočí a tajemně se usmíval, když mířil k hezké dívce v první řadě.

„Neříkals mi, že oba rodiče jsou Siouxové?“ poznamenala dívka.

Pohlédl k nim s láskou v očích. „To také jsou.“

„Ale pleť tvojí matky je tak světlá a “

„Siouxskou ženu z ní nečiní pleť, ale její srdce.“

Chtěl toto téma dál rozvinout, ale Tess stojící v objetí silných Mattových paží na něho zamávala. Smála se jako mladá dívka v agónii první lásky. A v srdci takovou vlastně byla.

Matt si ji přitáhl blíže. Ve stejném okamžiku si představil, že slyší dunění kopyt rychlých koní, volně se ženoucích pláněmi, dunění bubnů kolem ohňů a melancholické fistule pěvců. Staré časy byly navždy pryč. Člověk mohl létat bez křídel a pohyblivé obrázky znovu popisovaly historii zápasu o vlastnictví západních území. Ale když Matt zavřel oči, slyšel vítr, který šeptal o hrdinských činech, harmonii a nespoutané svobodě. Jeho děti tyto věci už nikdy nepoznají. Ale on a Tess žili starým způsobem.

„Na co myslíš?“ zeptala se tiše Tess.

Otevřel oči a podíval se na ni. „Vzpomínal jsem na zvuk starých hlasů v prosebných písních.“

Přivinula se k němu a opřela tvář o jeho sako.

„Jednoho dne,“ zašeptala, „nám staré hlasy opět zazpívají a my pojedeme na koních přes pláně.“

Políbil ji na čelo měkkými rty a přitáhl ji k sobě ještě těsněji. „Spolu.“

Usmála se. „Jistě že spolu. Bůh nikdy nedělí duši a naše tvoří jednu.“

Přitiskl tvář do jejích stříbrných vlasů. Nedokázal nalézt slova, aby jí řekl, jak silně sdílí tento pocit. Ale ani nemusel, vždycky to věděla.

Nad Tessinou hlavou na něho hleděly šibalské úsměvy syna a dcery. Matt nehnul svalem, jenom zamrkal.