Diana Palmer

Honba za štěstím

PRVNÍ KAPITOLA

Když vcházel Harley Fowler v texaském městě Jacobsville do železářství, byl tak pohroužen do svého nákupního seznamu, že se srazil s mladou brunetkou. Překvapeně zvedl hlavu až v okamžiku, kdy ji uhodil zprudka otevíranými dveřmi.

„Slyšela jsem, že se muži dokážou natolik ponořit do práce, že nevnímají, co se děje kolem, ale co je moc, to je moc,“ řekla s výmluvným výrazem ve tváři. Sáhla si do svých krátkých černých vlasů a prsty nahmatala bouli v místě, kde se potkala hlava se sklem dveří. Její tmavě modré oči se upřeně dívaly do mnohem světlejšího pohledu muže stojícího proti ní. Hned si všimla jeho kaštanových vlasů ukrytých pod dobře padnoucí kšiltovkou. Byl sexy.

„Do práce nejsem pohroužený vůbec,“ řekl odměřeně. „Naopak, nakupování mě od ní dost zdržuje.“

„Tím se ale vůbec nevysvětluje, proč máte potřebu fyzicky ohrožovat kolemjdoucí ženy?“ prohodila.

Doširoka otevřel oči. „Ničím jsem vás neohrožoval. Stála jste na špatném místě.“

„To jsem tedy nestála. Vy jste se tak soustředil na ten kus papíru, že byste si ničeho nevšiml, ani kdyby se proti vám řítil náklaďák.“ Nakoukla do jeho seznamu. „Zahradnické nůžky, dvoje hrábě…“ Sešpulila rty a šibalsky na něj pohlédla. „Musíte být něčí zahradník,“ bezděčně se podívala na jeho zablácené boty.

Zamračil se a rozzlobeně řekl: „Nejsem zahradník, ale kovboj.“

„No to sotva!“

„Cože?“

„Nemůžete být kovboj, když nemáte koně, kovbojský klobouk, a dokonce ani boty s ostruhami!“

Nevěřícně na ni zíral. „Utekla jste snad z nějaké terapeutické skupiny?“

„Kdepak, na terapii jsem nikdy nechodila,“ řekla rádoby dotčeně. „Jsem tak výjimečná, že mě nedokáží diagnostikovat ani pomocí nejnovějšího vydání DSM, natož aby na mně zkoušeli psychoanalýzu!“

Měla na mysli poslední část klasického díla Americké psychiatrické společnosti používaného k diagnostice mentálních poruch. Bylo znát, že on naprosto netuší, o čem je řeč.

„Umíte alespoň zpívat?“ zeptala se.

Vypadal ještě zmateněji než před chvílí. „Proč bych měl umět zpívat?“

„Každý kovboj umí zpívat. Četla jsem o tom ve všech kovbojkách.“

„Takže umíte číst?“ řekl posměšně.

„Zdá se vám to divné?“ zeptala se.

Místo odpovědi jen pokynul hlavou k výraznému nápisu TÁHNOUT na dveřích obchodu. Zrovna se je totiž pokoušela otevřít přesně v opačném směru.

Pustila kliku a přešla do protiútoku: „Vím, co je tam napsáno, jen jsem zkoušela, jestli dáváte pozor.“ Lehce jeho směrem zvedla bradu a zeptala se: „Máte provaz?“

„Proč? Snad nepomýšlíte na sebevraždu?“

S předstíranou netrpělivostí si povzdechla. „Kovbojové přece u sebe nosí provaz.“

„Máte asi na mysli spíš laso, ne? K čemu by mi bylo?“

„Abyste mohl chytat dobytek!“

„Nezdá se mi, že by se v železářství prohánělo moc kusů dobytka,“ zabručel s mnohem ironičtějším tónem v hlase.

„No, ale co kdyby se sem náhodou zatoulala kráva? Jak byste ji bez lasa odsud dostal?“ trvala dětinsky na svém.

„Do lasa chytáme hlavně býky, slečno. Na ranči pana Parkse chováme samá čistokrevná plemena.“

„A to je chováte bez krav?“ Udělala na něj posměšný obličej. „Tak to asi nemáte ani telata.“

Zčervenal rozčílením. „Máme telata a máme i krávy, ale obvykle je nechytáme do lasa v centru města!“ Otevřel jí dveře. „Jdete dovnitř nebo zůstáváte venku? Mám ještě dost věcí na práci.“

„Tak to nechápu, proč se zdržujete dohadováním se ženami, které jste ještě navíc málem porazil na zem,“ pronesla s nevinným úsměvem na tváři.

Netrpělivě si ji změřil pohledem. Měla na sobě elegantní široké kalhoty, vlněné sako a velkou tašku přes rameno. „Ptal jsem se, jestli jdete do obchodu?“ stále držel dveře otevřené a bylo znát, že mu pomalu dochází trpělivost.

„Samozřejmě že jdu dovnitř,“ odpověděla a přiblížila se k němu. „Potřebuju svinovací metr, lepidlo, sirky, křídu, připínáčky, provázek a lepicí pásku.“

„Co s tím budete dělat? Pracujete snad pro stěhováky?“ zamumlal.

„To bys neuhodl, Harleyi,“ ozvalo se za nimi. Na schodech do obchodu stál velitel policie Cash Grier. „Jak se máš Jonesová?“ obrátil se na ženu.

Nevěřil bys, kolik práce mám se všemi těmi těly,“ odpověděla se širokým úsměvem. „Nechtěl bys nějaké?“

Zvedl před sebe odmítavě ruce.

„Nemáme tady s nimi žádné zkušenosti a byl bych rád, kdyby to tak i zůstalo.“ Zamračil se. „Nejsi tady náhodou trochu mimo své teritorium?“

„To jsem. Šerif Hayes Carson mě povolal k ohledání místa činu. Zdá se, že se jedno tělo přece jen zatoulalo i k vám. Nepřivezla jsem si s sebou ale to, co potřebuju, tak jen doufám, že máte dobře zásobené železářství. Cesta zpět do San Antonia by mě od případu zbytečně zdržovala?“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se zmateně Harley.

„Mluvíme o vyšetřování kriminálního případu,“ odpověděla. „Na rozdíl od vás mají někteří lidé seriózní zaměstnání.“

„Vy se znáte?“ zeptal se Cash.

„Ani ne. Vyřítil se tady po schodech a praštil mě dveřmi,“ řekla rozverným tónem a dodala: „Tvrdí, že je kovboj, ale jsem si jistá, že lže. Nemá totiž ani koně, ani laso, nenosí kovbojské boty a klobouk, a ještě navíc neumí zpívat.“

Harley na ni jen užasle zíral a nevzmohl se na slovo.

Cash se pokoušel potlačit smích. „No, on je vážně kovboj,“ řekl. „Harley Fowler, pracuje na Parksově dobytčím ranči.“

„No to je ostuda!“ vykřikla. „Umíte si představit, jak asi utrpí pověst Texasu, když sem zavítá nějaký turista a uvidí vás oblečeného takhle?“ Ukázala na mužův oděv. „Jak může být Texas Mekkou kovbojů, když místo klobouků nosíte baseballové čepice?“

Cash se dusil smíchem a Harleyho tvář prozrazovala těžce potlačovanou zlost.

„Po tom, co mám na hlavě, vám vůbec nic není, slečno…“ procedil mezi zuby.

„To je Alice Jonesová, Harleyi,“ řekl Cash. „Je soudní vyšetřovatelkou a patoložkou, pracuje pro Okresní úřad koronera.“

„Takže pracujete s mrtvolami?“ zeptal se Harley a podvědomě udělal krok zpět.

„S těly obětí trestných činů,“ opravila ho Alice, když viděla jeho zjevný odpor. „A jsem dost dobrá, že?“ dodala a kývla směrem ke Cashovi.

„To je pravda,“ řekl. „Má tu nejlepší pověst.“ V očích mu rošťácky zajiskřilo. „Říká se o ní, že každému vidí přímo až do žaludku.“

„Podívejme se, že bys už nebyl takový suchar bez smyslu pro humor, jako když jsi pracoval pro okresního návladního?“ řekla uštěpačně Alice.

„Kdepak, změnil jsem se,“ zazubil se Cash. „Žena a dcera s chlapem udělají divy.“

Alice se usmála. „Vážně máš dítě? Pokud budu mít čas, ráda bych malou viděla.“

Harley obrátil oči v sloup. „Nebavte se o dětech, prosím vás, nebo se mi vyrazí kopřivka.“

„Pán je alergický na děti?“ řekla Alice sarkasticky.

„Jsem alergický na řeči o dětech, a zvlášť o manželství,“ odpověděl důrazně.

Zvedla obočí. „O manželství tady, myslím, nikdo nic neříkal. Nebo jste si snad myslel, že se vás chystám požádat o ruku?“ řekla. „Nejste sice ošklivý, ale já mám o ženichovi dost odlišné představy. Asi bych si vás nevybrala, ani kdybych spolu s vámi mohla získat půlku království.“

Harley se na ni díval, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. Cash Grier se musel otočit, aby nevyprskl smíchy.

V tom se otevřely dveře a z obchodu vyšel vysoký tmavovlasý muž. Svraštil obočí a zeptal se: „Jonesová? Co tady, sakra, děláš? Vyžádali jsme si přece Longfellowovou!“

„Ta se schovala na dámských toaletách a odmítla vylézt, když slyšela, kam má jet,“ odpověděla rozverně. „Proto jsem teď tady já. Zajímalo by mě ale, co ty děláš v jurisdikci šerifa Carsona? Jsi přece u federálů.“

Kilraven si položil prst na ústa a rozhlédl se, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá.

„Jsem teď policista místního městského policejního sboru,“ řekl stroze.

Alice zvedla obě ruce v obranném gestu. „Pardon! Někdy je dost těžké luštit tolik záhad najednou!“

Kilraven se podíval na svého nadřízeného a zpět na Alice. „Jakých záhad?“

„Máme tady například kovboje, na kterém nikdo nepozná, že je kovboj –“ ukázala na Harleyho, „a pak třeba neidentifikovatelné tělo u řeky…“

Kilravenovy světlé oči zpozorněly. „U řeky? Myslel jsem, že se našlo ve městě. To mi nikdo neřekl!“

„Říkám ti to teď,“ poznamenala Alice. „Nech si to ale pro sebe.“

„Jsem v policejním sboru,“ naléhal Kilraven. „Můžeš mi povědět všechno. O koho jde?“

Alice si dala ruku v bok. „Stačily mi dvě minuty, aby mi došlo, že budeme potřebovat mnohem víc času, než zjistíme jeho identitu. Teď vím jen, že je to muž a že je mrtev. Nemá u sebe žádné doklady, je nahý a ani vlastní matka by nepoznala jeho tvář.“

„Co zubní karta?“ zeptal se Kilraven.

„Pomohla by nám, kdybychom měl nějaké zuby,“ řekla Alice věcně.

Harley pomalu ztrácel barvu z tváře.

Podívala se na něj. „Dělá se vám nevolno?“ zeptala se.

„A to si představte, že jsem jednou musela ohledávat tělo mrtvého muže, jehož dívka přistihla s prostitutkou. Když ho zabila, uřízla mu ještě… Kam jdete?“

Harley si to namířil přímo do obchodu.

„Myslím, že musel na toaletu,“ řekl Grier a podíval se na pobaveného Kilravena.

„Jak může pracovat s dobytkem, když je tak přecitlivělý?“ zeptala se Alice škodolibě.

„To od tebe nebylo hezké,“ napomenul ji Kilraven. „Všichni máme nějaké slabé místo. I ty, Jonesová.“

„Kdepak! Já žádné nemám,“ ujistila ho.

„Taky nemáš žádný společenský život,“ zamumlal Grier. „Na Díkůvzdání jsi prý na krocanovi provedla pitvu místo toho, abys ho upekla.“

„Omyl, pekla jsem ho až po pitvě,“ prohlásila s vážnou tváří.

Oba muži se nahlas zasmáli.

„Musím se dát do práce, pánové,“ řekla. „Je to vážně zvláštní případ. Nikdo nemá ponětí, kdo ten muž je a odkud přijel. Někdo ho tady ale záměrně zřídil tak, aby se dal těžko identifikovat. Ani nevím, jestli se nám to podaří podle rozboru DNA, který navíc hned tak mít nebudeme. Pokud nemá žádný záznam, nebudeme mít vzorky s čím srovnat.“

Jonesová se odmlčela, pak se usmála na Kilravena. „Kdy se vracíš do San Antonia?“ zeptala se. „Pendletonův únos už jste vyřešili a pachatele máte, ne?“

„Zbývá ještě dotáhnout pár detailů,“ řekl. „ Musím se vrátit na hlídku.“

Alice Jonesová se dívala za odcházejícím policistou. „Je to fešák. Nezdržuje se tady náhodou déle, než je třeba?“ zeptala se Cashe.

Ten se k ní naklonil. „Říká se, že se motá kolem Winnie Sinclairové z pohotovosti. To kvůli ní si asi hledá záminky, aby mohl zůstat.“

Alice náhle vypadala ustaraně. „Nosí si s sebou minulost, o které téměř nikdo neví, a snaží se předstírat, že se nikdy nestala.“

„Možná to jinak neumí zvládnout,“ řekl Cash.

Přikývla. „Bylo to hrozné. Jeden z nejhorších případů, na kterých jsem kdy dělala. Chudák.“ Zamračila se. „Nejhorší je, že se na nic nepřišlo. Ten, kdo tu věc udělal, je pořád na svobodě. Ani Kilraven, ani jeho bratr Jon Blackhawk dodnes nevědí, jestli se jim někdo mstil za nějaký starší případ nebo měl jiný motiv. Musí je to přivádět k šílenství.“

„Než se po těch vraždách upil k smrti, i jejich otec pracoval jako agent FBI a Blackhawk je u federálů dodnes,“ řekl Cash zamyšleně. „Pachatel si mohl vyrovnávat účty s kterýmkoliv z nich.“

Alice souhlasně kývla. „Oba bratry to pořád pronásleduje. Dávali si za vinu, co se stalo, a nechtějí riskovat, že se něco podobného bude opakovat někomu, s kým se sblíží. Tak se raději ženám vyhýbají. Zvlášť Kilraven,“ odmlčela se.

„Jak je na tom s tou Sinclairovou?“ zeptala se.

„Nešířím drby,“ odpověděl Cash s potměšilým úsměvem.

„Nechej toho!“

Zasmál se. „Dobrá. Ona je prý do něj blázen, ale je ještě hodně mladá.“

„Na věku vůbec nezáleží,“ řekla Alice nepřítomně. „Alespoň většinou.“ Otevřela dveře. „Tak se zatím měj, Griere.“

„Uvidíme se, Jonesová.“

Vešla do železářství. U pokladny stál Harley. Byl bledý a vypadal, že se necítí ve své kůži. Podíval se na ni.

Zvedla ruce, jako by na ni někdo mířil zbraní a zvolala: „Zas tolik jsem toho neřekla. Není mi jasné, jak zvládáte s takhle slabým žaludkem cejchování dobytka.“

„Asi jsem něco špatného snědl,“ řekl Harley odměřeně a v duchu přemýšlel, jak by se Alice pomstil za její škodolibost.

Ona se mezitím s úsměvem obrátila na prodavače. „Potřebovala bych křídu a nějaký barevný provázek. Vezmu si taky baterie do fotoaparátu a nějaký antibakteriální gel na ruce.“

Harley se v duchu zasmál. Znal prodavače velmi dobře a v tu chvíli jej napadlo, jak Alice její zlomyslnost oplatit. „Johne,“ obrátil se na něj. „Představ si, že tady Alice je opravdová, nefalšovaná vyšetřovatelka. Pracuje pro Okresní úřad koronera v San Antoniu!“

Alice celá ztuhla, když uviděla, jak mladému muži za přepážkou nadšením zazářily oči. Jako by se celá jeho tvář rozsvítila. „Vážně? To je super! Já sleduju všechny díly Kriminálky Las Vegas,“ vykřikl. „Vím všechno o identifikaci podle DNA. Dokonce vím, že se dá určit, jak dlouho je člověk po smrti podle druhu hmyzu, který se najde na těle…!“

„Budu muset jít. Přeju vám hezký den, slečno Jonesová,“ skočil Harley do prodavačova zběsilého monologu.

Výmluvně se na něj podívala. „Mockrát vám děkuju!“

Cvrnkl místo pozdravu lehce do kšiltu čepice a obrátil se k mladíkovi: „Nashle, Johne.“ Sebral z pultu svůj nákup a s uspokojením vykráčel z obchodu.

Prodavač mu jen nepřítomně pokynul rukou, upřeně totiž zíral na Alice. „Takže, ten hmyz…“ začal znovu.

Alice jej odevzdaně následovala mezi regály, kam se vydal hledat, co potřebovala. Tiše skřípala při jeho neutuchajícím brebentění zuby. Neustále se jí stávalo, že potkávala lidi, kteří se považovali za odborníky v jejím oboru jen proto, že pravidelně sledovali záplavu televizních seriálů z kriminologických laboratoří. Už se jim ani nepokoušela vysvětlovat, že většina pracovišť měla zoufale málo zaměstnanců, nízký rozpočet a že se výsledky testů rozhodně nedají získat do hodiny, a to ani v jejich vyhlášeném pracovišti. Expert přes brouky by ji asi stejně neposlouchal, jak byl v ráži. A tak jen přikyvovala s rezignovaným úsměvem. Nechtěla být hrubá. Nebylo by dobré dělat si nepřátele v místě, kde budu muset ještě nějakou dobu pracovat, říkala si v duchu. Slíbila si, že to kovbojovi při nejbližší příležitosti vrátí i s úroky.

Břeh řeky se hemžil policisty. Alice se s frustrovaným výrazem sklonila nad ohledávané tělo a začala ho měřit. Už se jí sice podařilo přimět ochotného mladého policistu, aby místo činu ohraničil žlutou policejní páskou, ale několik lidí ji vzápětí klidně překročilo a motalo se v místech, kde neměli co dělat.

„Ani se nehněte,“ zavelela Alice směrem k dvěma uniformovaným mužům, kteří zůstali stát s jednou nohou ve vzduchu, když uslyšeli tón v jejím hlase. „Přestaňte se mi tady procházet! Ta žlutá páska znamená, že máte zůstat za ní!“

„Promiňte,“ omluvil se rozpačitě jeden z nich a oba rychle vycouvali z ohraničené plochy. Alice si odhrnula latexovou rukavicí pramen zpocených vlasů a něco si pro sebe zamumlala. Byly už skoro Vánoce, počasí se ale zbláznilo a bylo nezvykle horko. Tělo toho muže leželo na břehu řeky více než jeden den a vysoká teplota se na něm už dost podepsala.

Asi po sté se ptala sama sebe, proč si vlastně vybrala tuto ne příliš voňavou profesi. Zároveň ale věděla, jaké uspokojení zažívá pokaždé, když se díky ní podaří dopadnout vraha. Ta práce byla smyslem jejího života, nahrazovala jí rodinu, kterou neměla. Většinu mužů totiž odrazovalo právě její povolání. Někdy se před nimi snažila utajit, co vlastně dělá, ale vždy se nakonec nějak prozradila.

Nastalo pak trapné vysvětlování, výmluvy a často bylo první rande také posledním.

„Vsadím se, že jsem jediná šestadvacetiletá panna v celém Texasu,“ řekla si pro sebe.

„Prosím?“ zeptala se jedna z blízko stojících policistek překvapeně.

„Je to tak a nedívejte se na mě, jako bych byla mimozemšťan,“ řekla Alice, aniž by zvedla hlavu od práce.

„Tak jsem to nemyslela,“ odpověděla policistka se smíchem. „Naopak, byla byste překvapená, kolik žen našeho věku je na tom podobně. Já třeba nechci riskovat, že naletím nějakému chlápkovi, který sice bude tvrdit, že jsem pro něj ta jediná, ale přitom bude střídat ženské jako ponožky!“

Alice se široce usmála. „Líbíte se mi.“

„Díky,“ zasmála se žena. „Myslím, že je to prostě zodpovědný přístup k životu.“ Ztišila hlas. „Vidíte támhle Kilravena?“ Ukázala na federálního agenta oblečeného ve stejné uniformě jako místní řadoví policisté. „Říká se, že jeho bratr, Jon Blackhawk, nikdy v životě nebyl se ženou. A pak že jen my jsme prudérní!“

Alice se zasmála.

„Zřejmě to bude také muž se zodpovědným přístupem k životu!“

„Velmi zodpovědným,“ řekla policistka a mrkla na ni. Sbírala v gumových rukavicích každý kousek papíru, každý nedopalek od cigarety, který našla v blízkosti těla a dávala je do označených igelitových sáčků. „Co ten starý hadr, slečno Jonesová, mám ho taky sebrat? Podívejte se na tu malou červenou skvrnu.“

Alice na ni pohlédla a zamračila se. Byl to starý kus látky, který tam ležel už dlouho, ale byla na něm stopa něčeho nového. „Ano,“ řekla. „Myslím, že už tady nějaký ten pátek leží, ale je na něm čerstvá skvrna. Dejte pozor, ať se jí nedotknete.“

„Bude to asi krev, že?“

Alice přikývla.

Kilraven překročil policejní pásku a namířil si to přímo k tělu.

„Co to, sakra, děláš?“ křikla na něj Alice. „Kilravene!“

„Podívej,“ řekl a pohled jeho světlých očí byl upřený na trávu pod pravou rukou mrtvého muže. Ta byla zaťata v pěst a zabořená do bláta. „Je tam něco bílého.“

Alice sledovala, kam se zadíval. Nejdříve nevěděla, o čem mluví. Pohnula se a ve slunečním svitu zasvítil kousek papíru. Malý bílý útržek vykukoval zpod mužova palce. Odhrnula trávu kolem ruky. V měkké půdě byl hluboký důlek, jako by ho tam zanechala něčí podrážka. „Musím udělat snímek, než to vytáhnu,“ řekla. Když zdokumentovala nález svým digitálním fotoaparátem, strčila tužku pod mužovu ruku, nadzvedla ji, aby papír lépe viděla. Pák sáhla do své pracovní tašky pro pinzetu a opatrně jej vytáhla z chladného sevření.

„Malý, složený kousek papíru,“ zamumlala si pro sebe. „Ještě že nepršelo.“

„Máš dobré oči,“ řekla Alice Kilravenovi.

Zazubil se na ni. „To bude díky mým indiánským předkům. Stopařství mám v genech, můj prapradědeček byl v bitvě u Little Big Hornu.“

„Je jasné, na které straně,“ řekla Alice. „Každopádně teď se nám ten tvůj indiánský ostrozrak hodil.“

„Dříve nebo později by sis toho všimla, Jonesová,“ odpověděl. „Jsi přece nejlepší.“

„No teda! Slyšela jste to? Dělejte si poznámky,“ pronesla Alice směrem k policistce. „Příště, až budu mít v práci nějaký průšvih, budu tě citovat Kilravene.“

„Nevím, jestli by ti to pomohlo.“

Zasmála se.

„Pořád se tě v San Antoniu pár lidí bojí,“ řekla. „Jeden z pochůzkářů pokaždé zbledne, když před ním někdo vysloví tvé jméno. Prý jste měli menší potyčku.“

„Hodil jsem ho mezi ovoce a zeleninu v místním supermarketu. Špinavá záležitost. Vědělas, že ostružiny nechávají na kůži nesmyvatelné černé skvrny?“ zeptal se pobaveně.

„Nezapomeň, že na skvrny na lidském těle jsem odborník,“ odpověděla Alice stejným tónem. „Můžu vědět, proč jsi ho hodil mezi rajčata a okurky?“

Než stihl Kilraven odpovědět, ozval se zpoza pásky hlas Cashe Griera. „Hej, Kilravene, co děláš na místě činu?“

„Nech ho být,“ zavolala na něj Alice. „Zrovna nám zajistil zásadní důkaz. Měla bych se mu nějak odvděčit!“

Alicina slova následovalo povzbudivé hvízdání okolostojících mužů.

Rozhlédla se po přihlížejících lidech a všimla si, že na cestě stojí nejméně dvě policejní auta patřící do jiného okrsku. Navíc tam zrovna zaparkovalo i auto FBI. V klidné oblasti nebylo neobvyklé, že se sjedou k vraždě policisté z širokého okolí, ale přítomnost FBI ji více než překvapila.

Sledovala, jak z federálního vozidla vystoupili Garon Grier a Jon Blackhawk a namířili si to přes žlutou pásku přímo k ní.

„Co jste našla?“ zeptal se Grier, ředitel FBI pro San Antonio.

Alice se na něj soustředěně dívala, pak si pohledem změřila zvláštního agenta Jona Blackhawka. Oba muži byli přesnými opaky. Grier byl blond, Blackhawk měl dlouhé vlasy havraní barvy svázané vzadu do ohonu. Byli vysocí a dobře stavění. Garon byl už ženatý, Jon neměl žádné závazky a Alice si při pohledu na něj pomyslela, že by docela ráda byla jeho typ. Byl hodně podobný svému nevlastnímu bratrovi Kilravenovi.

„Máme jen několik důkazů,“ odpověděla. „Váš bratr ale před chvílí našel tohle.“ Ukázala jim útržek papíru pečlivě uložený v průhledném sáčku. „Nedotýkejte se ho! Nechci to rozbalovat dřív, než budu v laboratoři. Nebudu riskovat, že si z něj setřu nějakou cennou stopu.“

Blackhawk vytáhl z kapsy notes a začal si dělat poznámky. „Kde ten papír ležel?“ zeptal se.

„Oběť ho svírala v ruce, nebylo to na první pohled vůbec vidět. Můžu se zeptat, proč jste tady?“ zeptala se Alice. „Je to přece lokální případ.“

Blackhawk nebyl moc sdílný: „Ne tak docela.“

V tu chvíli k nim přistoupil Kilraven. Vyměnil si s bratrem znepokojené pohledy.

„Dobrá. Zřejmě se tady děje něco, o čem nemůžete mluvit. Už jsem si skoro zvykla, že mě obcházíte a mlžíte…“ rozhořčovala se Alice.

„Není to nic zásadního,“ řekl Garon smířlivým tónem. „Dostali jsme jen tip, tak jsme ho přišli prověřit.“

„A můžete mi říct, o co jde?“

„Našli jsme o kus dál v řece auto,“ řekl Cash tiše. „Mělo značku ze San Antonia.“

„Jeho auto?“ Alice ukázala na tělo muže. „Možná. Pokoušíme se to zjistit,“ odpověděl Cash.

„Myslíte si, že přijel sám, nebo ho sem někdo dovezl v kufru auta?“ uvažovala Alice nahlas.

Oba muži se zasmáli, ale neodpověděli. „Jste dobrá, Jonesová,“ řekl jeden z nich.

„Já vím!“ mrkla na ně Alice. Otočila se k policistce a řekla: „Můžete mi z auta, prosím, donést sádru? Je možné, že ten důlek pod rukou je něčí otisk boty! Díky.“

Pak se znovu vrátila k soustředěné práci, ostatní jen se zájmem přihlíželi.

DRUHÁ KAPITOLA

Alice si lehla do postele v malém místním motelu po dlouhé, příjemné koupeli ve vaně s vířivkou. Byla dost překvapená, když našla tak luxusní vybavení koupelny v obyčejném motelu uprostřed Texasu. Slyšela, že se v této oblasti občas natáčejí hollywoodské trháky a vířivka byla zřejmě nutností, pokud chtěl majitel nabízet ubytování filmovým štábům.

Alice měla pocit, že se nikdy dříve necítila tak unavená. Místo činu, které museli prozkoumat, se táhlo čtvrt míle podél řeky. Oběť zřejmě bojovala o život. Po celé ploše nacházeli stopy krve a zápasu. Její teorie, že bylo tělo dovezeno do Jacobsville v kufru auta, které se nalezlo opodál, tak vzala brzy za své.

Otázka, proč by někdo přivezl muže na kraj města, aby ho tam zabil, zůstávala otevřená. Nedávalo to žádný smysl.

Zavřela oči a snažila se představit, jak asi přemýšlel vrah. Lidé většinou vraždí z několika málo důvodů, říkala si v duchu. Zabíjejí ze žárlivosti, ze msty nebo z chamtivosti. Někdy je smrt druhého neúmyslná, často způsobená impulzivním jednáním s fatálním následkem. Mnohdy zažene člověka do kouta sled nešťastných okolností. Alkohol a drogy jsou spouštěčem situací, které se snadno vymknou z rukou a nevyhnutelně končí vraždou.

Málo lidí se pustí do hádky nebo rvačky s úmyslem zabít. Bohužel se ale čas nedá vrátit, a věznice jsou plné těch, kteří by dali cokoliv, aby mohli znovu prožít ten jediný okamžik svého života, kdy udělali špatné rozhodnutí. Nejhorší na tom je, že nenesou za svou volbu následky sami. Trpí celé rodiny, děti, všichni platí za jejich činy.

Alice se neklidně převalovala. Stávalo se jí, že kvůli své práci nemohla usnout. Spolu s vyšetřovateli a koronerem byla posledním hlasem oběti. Mluvila za ni tím, že sbírala důkazy, které měly přivést vraha k soudu. Bylo to jako cesta za svatým grálem. Brala svou práci velmi vážně. I ona musela žít s důsledky vrahova jednání. Na ohledávání těl nebylo nic záviděníhodného. Nesla si s sebou vzpomínky na každou oběť.

Velmi záhy jí došlo, že musí odložit emoce stranou a že si nemůže případy brát osobně. Kdyby se jednou rozplakala, už by nepřestala a nikdy by svou práci nemohla dělat dobře.

Alice se znovu v posteli obrátila. Nedokázala dnes zastavit tok svých myšlenek na dost dlouho, aby ji přemohl spánek. Snažila se vybavit si ty nejmenší detaily z místa činu. Pokoušela se je sestavit do smysluplného obrazu. Pořád si kladla otázku, proč by někdo vezl muže za město, aby ho tam zabil. Oběť zřejmě nastoupila do auta dobrovolně a netušila, co ji čeká, říkala si.

Motiv vraždy také nebyl vůbec jasný. Určitě se nejednalo o čin z vášně. Vše se zdálo až příliš dobře promyšlené. Pachatel chtěl zahladit stopy a také to důkladně udělal.

Povzdechla si. Přála by si být raději detektivem než soudní vyšetřovatelkou. Luštila by záhady a nemusela by být pořád mezi mrtvolami. Navíc by to povolání neodrazovalo potenciální partnery. Nedívali by se na ni s tím výrázem lehkého zhnusení jako ten nepovedený kovboj ze železářství.

Jak mu to jen Grier říkal, ptala se sama sebe. Fowler? Ano, Harley Fowler. Byl docela hezký, musela si přiznat. Zdálo se jí, že měl povědomou tvář, ale byla si jistá, že se nikdy dříve nesetkali. Určitě by si pamatovala někoho tak nepříjemného.

Po několika hodinách neklidného spánku vstala, oblékla se a vrátila se na místo činu. Bylo tam teď ticho. Tělo nyní leželo v místní márnici a čekalo na transport na soudní patologii v San Antoniu. Alice odvezla sesbírané důkazy k analýze do laboratoře už předešlého dne. Chtěla je osobně předat Longfellowové.

Svěřila jí vzácný útržek papíru, který mohl skrývat důležitý důkaz. Bylo na něm něco napsáno. Umírající jej pevně svíral v dlani a pokoušel se ho před vrahem schovat. Potřebovala znát obsah toho textu. Snad se zítra dozvím více, říkala si pro sebe. Věděla, že je Longfellowová nejlepší a že do detailu v laboratoři prozkoumá každý milimetr útržku a udělá to rychle. Byla jednou z nejspolehlivějších vyšetřovatelek, se kterou se setkala.

Alice se neklidně rozhlédla po opuštěné zimní krajině. Policisté pročesávali okolí a zjišťovali, zda si někdo za posledních několik dní nevšiml něčeho neobvyklého. Hledali svědky, kteří zaregistrovali u řeky přítomnost cizího auta.

Chodila po břehu řeky sem a tam, dívala se na lehce zvlněnou vodní hladinu a tenisky se jí bořily do vlhkého písku. Když byla na místě činu sama, lépe se jí přemýšlelo. Tentokrát ale neměla svůj den. Cítila se podivně osamělá. Smutek ji přepadal častěji od smrti otce, který byl jejím posledním žijícím příbuzným a kterého pochovala teprve před měsícem.

Alice se narodila nedaleko San Antonia ve městě Floresville, ale přestěhovala se s rodiči v posledním ročníku střední školy do Tennessee. Nechtělo se jí, byla tehdy bláznivě zamilovaná do svého spolužáka a odchod z města definitivně ukončil všechny naděje na možný vztah. Alicin zájem o kluky se probudil později než u ostatních děvčat. Raději trávila čas v biologické laboratoři než randěním. Pozorování améb ji prostě bavilo více.

V biologii excelovala a učitelé ji povzbuzovali v jejím nadšení. Jeden z nich Alice doporučil kolegovi na Texaské univerzitě v San Antoniu, a ten dál formoval její vědeckou dráhu. Pomohl jí získat stipendia, která spolu s otcovým malým příspěvkem pokryla školné. Získat diplom jí nedělalo žádné obtíže.

Navíc ještě absolvovala spoustu kurzů na univerzitách v různých státech a zároveň získávala zkušenosti prací s vyšetřovacími týmy, s nimiž objížděla jedno místo činu za druhým.

Jednou při evidenci důkazů udělala chybu. Spěchala, aby stihla rande, které bylo v jejím životě víc než vzácné a špatně označila vzorek krve. Tehdy se obžalobě kvůli její nepozornosti nepodařilo usvědčit pachatele. Byla to pro ni traumatizující zkušenost, zvlášť když se dozvěděla, že muž pak na svobodě zabíjel znovu. Cítila se zodpovědná za smrt oběti a nikdy už znovu nic podobného nedopustila. Získala si pověst svou pečlivostí a z laboratoře odcházela vždy poslední.

Zvuk motoru Alice vytrhl z myšlenek. Otočila se ve chvíli, kdy se k ní blížila dodávka plná asi sedmnáctiletých kluků.

Slyšela, jak na ni z oken hlasitě pokřikují: „Koukněte, co je to tam u vody za osamělou kočičku! Ta je ale roztomilá!“

„No to jo, možná bude i přítulná! Hej, kotě, nechceš se s námi pomazlit?“

Z auta se ozval hurónský smích.

Alice se pozorně podívala jejich směrem. „Díky, nechci! Dejte si pohov, hoši!“ zavolala na ně a otočila se zpět k řece, doufala, že je hra přestane bavit a odjedou.

„To od tebe není moc hezké, kotě! Pojd sem za námi, máme tady pro tebe nějaké masíčko!“ ozvalo se spolu s pubertálním smíchem znovu z auta.

Alice docházela trpělivost. Ani trochu neměla náladu na předvádějící se mládež. Vytáhla z kapsy pero a notes, vyběhla na vyvýšený břeh a přistoupila zezadu k autu. Nenápadně si zapsala číslo značky. Chystala se zavolat na policii a oznámit obtěžování, pak ale zaváhala, něco ji napadlo. Jsou to jen puberťáci, řekla si, dokážu si s nimi přece poradit sama. Udělala několik kroků směrem k oknu řidiče.

Naklonila se k němu, dívala se mu přímo do očí a koketně řekla: „Líbí se mi tvoje dodávka. Určitě má silný motor, že?“

Kluk na ni zíral s přihlouplým výrazem ve tváři. „Jasně že má silný motor…“ vykoktal váhavě.

„Pořádní chlapi musí mít káry s pořádným motorem,“ pokračovala. „Mám ráda pořádný chlapy. Nechceš mi ho ukázat?“ zeptala se a lascivně si olízla rty.

„Co… co bys chtěla vidět? Motor?“ zeptal se kluk a červenal se až za ušima. Žádný z jeho kumpánů se už nesmál. Dívali se na ni a zdálo se, že nemohou uvěřit vlastním očím.

Alice se výborně bavila. „Chtěla bych vidět víc než motor!“

„Chtěla bys vidět víc než motor?“ přihlouple papouškoval její slova.

„Můžu ti pak na oplátku ukázat něco ve svém autě,“ řekla téměř šeptem a hlavou pokynula ke své dodávce. Mladík se začal ošívat. „Můžu ti tam ukázat tělo!“ pokračovala a upřeně se na něj dívala.

On jen třeštil oči. „Mám tam opravdové mrtvé lidské tělo!“ dodala Alice.

Řidič otevřel pusu, pak přidušeně řekl: „Lidské… Co…? Bože…!“

Vyděšeně se odtáhl od okna, dupnul na plyn a vycouval na asfaltovou cestu tak rychle, že se za ním zvedl oblak prachu.

Alice jen kroutila se smíchem hlavou. „Řekla jsem snad něco špatně?“ zeptala se nahlas.

Harley Fowler si všiml dvou dodávek zaparkovaných u silnice, když hnal několik býčků z jedné pastvy na druhou. Bob, starý honácký pes pana Parkse, mu pomohl dostat je do ohrady, kterou Harley za zvířaty rychle zavřel. V tu chvíli k němu z jednoho vozu dolehl povyk skupiny kluků. Zjevně obtěžovali ženu, jejíž služební auto si pamatoval z minulého setkání u železářství.

Pozoroval vše z dálky, jeho přivřené světle modré oči se nebezpečně leskly. Banda teenagerů pokřikující na osamělou ženu se mu ani trochu nelíbila. Sesedl z koně, sáhl do své jezdecké brašny a vytáhl opasek s pistolí. Zapnul si ho kolem boků, pak uvázal koně k ohradě a přikázal Bobovi, aby zůstal na místě. Vydal se směrem k vozům.

Nemyslel si, že by skutečně musel použít zbraň. Věděl ale, že přítomnost pistole u jeho pasu pravděpodobně vyřeší situaci bez použití síly.

Přiblížil se k dodávce ve chvíli, kdy se Alice nakláněla k řidiči. Neslyšel její slova, ale klukův výkřik těsně před tím než vyrazil zpět na silnici, se nedal přeslechnout.

Pak ji viděl, jak se směje a něco si pro sebe říká.

Alice byla otočená zády, ale vycítila něčí přítomnost. Otočila se a překvapeně na Harleyho zamrkala. „Jak dlouho jste tady?“ zeptala se rozpačitě.

„Jen tak dlouho, abych viděl, jak před vámi zdrhá parta teenagerů,“ odpověděl. „Jo, a taky jsem viděl, jak si povídáte s křovím u řeky.“ Zalesklo se mu šibalsky v očích. „Keříky vám neodporují, že?“

Zvědavě si jej prohlížela, sklouzla pohledem na opasek se zbraní, který se mu vinul kolem boků. „Jste na cestě na nějaký souboj?“ zeptala se.

„Hnal jsem zrovna býčky do ohrady, když jsem slyšel, jak vám ti kluci dávají zabrat. Přišel jsem se podívat, jestli s nimi nepotřebujete trochu pomoct. Evidentně jste je zvládla.“

„Přišel jste je zastřelit?“ zeptala se a podívala se na jeho zbraň.

Zasmál se. „Obvykle do dětí nestřílím,“ řekl.

„A do někoho jiného ano?“

„Sem tam,“ řekl sice mírně, ale bez úsměvu.

Cítila, jak jí přejel mráz po zádech. Tak, jak se jemu dělalo nevolno z jejího zaměstnání, Alice nedělal dobře pohled na ozbrojené muže. Najednou to nebyl ten neohrabaný, rozpačitý kovboj ze železářství. Teď jí připadal silný a chladný. Vyzařovala z něj sebejistota člověka, který měl zkušenosti ze skutečného boje. Bylo to zvláštní a Alice napadlo, že je Harley možná bývalý voják.

„Nebojte se, zbraní neohrožuju ani ženy,“ řekl, když viděl, jak zvážněla.

„To je dobře,“ odpověděla nepřítomně.

Přiblížil se k ní. Zdála se mu trochu vyvedená z míry. „Jste v pořádku?“

Trochu se zachvěla. „Nic mi není.“

„Řeknete mi, jak jste je přiměla odjet tak rychle?“

„Jen jsem se zeptala, jestli by se chtěli podívat na mrtvé lidské tělo v mém autě.“ Nevěřícně zamrkal. „Cože…?“ Povzdechla.

„Asi jsem to trochu přehnala. Chtěla jsem zavolat šerifa, ale pak se mi to zdálo zbytečné jen kvůli nějakému pokřikování.“

Harley se tvářil vážně.

„Zbytečné by to nebylo. Pokud jim jednou projde pokřikování, příště si dovolí víc, a nakonec nějakou ženu napadnou. Klukům v tomhle věku se musí ukázat hranice, za které nesmějí zajít. Měla jste zavolat Carsona, aby je trochu postrašil.“

„Jako by z vás mluvila zkušenost!“ řekla Alice.

„To mluví,“ odpověděl. „Když mi bylo šestnáct, starší kluk opakovaně obtěžoval holku z naší třídy. Utahoval si ze mě, když jsem se jí zastával. Pokusili jsme se to nahlásit ve škole, ale nikdo nic neudělal. Za pár týdnů ji ten grázl znásilnil.“

Alice vyhrkla: „To je hrozné.“

„Učitel, který si myslel, že oba přeháníme, byl sice potrestán, ale to už jí nepomohlo. Všemu se mohlo předejít,“ dodal chladně.

Alice se podívala směrem, kudy dodávka odjela. „Mám jejich poznávací značku,“ řekla váhavě.

„Nahlaste ji Hayesovi a řekněte mu, co se stalo, trochu si je alespoň pohlídá,“ naléhal Harley.

„Měl jste tu dívku rád, že?“ zeptala se.

„Ano. Byla hodná a milá… Po té události se…“

„Co?“

„Zabila se,“ řekl s kamennou tváří. „Byla věřící a nedokázala s tím žít. Musela svědčit u soudu a na malém městě se nic neutají, neunesla tu hanbu.“

„To je mi moc líto,“ řekla Alice jemně.

Harley se zatřásl, jako by chtěl pohybem odehnat nepříjemné vzpomínky. Podíval se k řece: „Máte něco nového?“

Alice zavrtěla hlavou.

„Ani ne. Většinou se na místo činu vracím sama a přemýšlím. Občas mě něco napadne. Pořád nemůžu přijít na to, jak se to stalo. Oběť sem zřejmě přijela s někým dobrovolně.“

„Možná si tady s někým domluvil schůzku,“ řekl Harley. „A pak ho ten někdo nečekaně napadl.“

„Dobrá úvaha,“ pohlédla na něj obdivné. „Myslím to tentokrát vážně, ne sarkasticky,“ dodala.

Viděla, že se trochu uvolnil.

„Vím, že jsme včera nezačali zrovna příjemně a omlouvám se za to. Když dostanu případ, bývám dost nervózní a uklidním se, až když shromáždím první důkazy. Poznali jsme se ve špatný okamžik. Neměla jsme si z vás utahovat.“

„No, zas tak nepříjemné to nebylo,“ řekl Harley vesele.

„Stejně ale zkusme začít jinak. Mohli bychom si třeba tykat,“ navrhla.

„Dobrý nápad, Alice! A nemyslím to nijak sarkasticky!“

Zasmála se. Prohlížela si pozorně jeho hezkou tvář. Byl skutečně atraktivní.

„Zdáš se mi povědomý,“ řekla. „Nevím proč, nikdy dřív jsme se nemohli potkat.“

„To se mi stává pořád. Myslím, že mám někde dvojníka,“ odpověděl Harley.

„Asi mi prostě někoho připomínáš,“ řekla zamyšleně. Znovu se podívala k řece. „Doufám, že se mi podaří nasbírat dost důkazů, abychom za tohle poslali někoho za mříže. Byla to brutální vražda. Ten, kdo dokáže udělat něco takového, prostě nemůže zůstat na svobodě.“

Harley se na ni upřeně díval a snažil se v duchu najít soulad mezi jejím hezkým vzhledem a zvláštní osobností. Byla výjimečná, a aniž by si to přiznal, líbila se mu.

„Jak ses k téhle práci dostala?“ zeptal se jí.

„Myslím, že za to může inspektor Columbo. Jako dítě jsem ten seriál zbožňovala,“ odpověděla se smíchem.

„Už tě moje povolání děsí méně?“ zeptala se za chvíli.

„Mnohem méně.“

„Asi to není normální zaměstnání pro ženu. Musím ti připadat divná, když jsem si vybrala něco takového.“

„Nevím, co je a co není normální zaměstnání, ale buď klidná, myslím, že zas tak divná nejsi,“ zasmál se upřímným smíchem.

Naklonila hlavu na stranu a v jejích modrých očích lehce zajiskřilo, o krok se k němu přiblížila. „Díky. To, jak jsem včera říkala, že bych si tě za ženicha nevybrala ani s půlkou království, nebylo míněno úplně vážně. Vlastně jsem si ve výloze ve městě všimla moc hezkého snubního prstenu,“ řekla jakoby zasněně. „Byl to pánský snubní prsten a napadlo mě, že bych ti ho mohla třeba koupit,“ koketně na něj zamrkala.

„Ano?“

„Máte tady docela hezký kostel. Jsi věřící?“

„Ani ne.“

„Já také ne. Takže by se to dalo vyřídit na úřadě.“ Harley jen poslouchal, jeho oči na ni nevěřícně hleděly.

„Když se ti ten prsten bude líbit a padne ti, můžeme to hned domluvit.“

„Co přesně máš na mysli?“

„No co? Svatbu přece!“ řekla nevinně.

„Nejdeš na to moc zhurta? Poznali jsme se teprve včera.“

„Já vím,“ odpověděla. „A co to má co dělat s naší svatbou?“

„No, zatím tě moc neznám,“ řekl.

„Aha. Dobře. Tak, je mi dvacet šest let a mám všechny zuby,“ vycenila je. „Jsem zdravá a ve formě. Ráda pletu, ale umím i střílet. Nemám ráda špenát, ale zbožňuju cibuli. A jsem panna,“ uzavřela svůj výčet širokým úsměvem.

Harley na ni jen vytřeštěně zíral.

„Vážně,“ dodala, když se nevzmohl na jedinou odpověď. „Trochu se bojím přenosných nemocí a od pohledu se nepozná, jestli chlap něco má, nebo ne.“ Zamračila se. „Takže bych chtěla vědět, jestli jsi zdravý.“

„Nemám žádnou nemoc,“ odpověděl poslušně.

„Tak to je úleva!“ řekla s povzdechem. „No, tak to bychom měli.“ Usmála se na něj a znovu několikrát zamrkala. „Kdy se teda zastavíme na tom úřadě?“

„Tak snadno to nepůjde, má milá,“ odpověděl a začal hrát její hru. „Ještě jsi mi nekoupila kytky a nevzala mě do drahé restaurace,“ srdečně se zasmál.

„Tak to bude problém.“

„Copak?“

„Výplatu dostanu až v pátek a jsem švorc,“ řekla lítostivě. „Nemohli bychom zaplatit účet napůl…?“

„Já ale taky nemám ani floka,“ odpověděl vesele.

„Takže to budeme muset nechat na příští týden,“ řekla mrzutě.

„Uvidíme. Teď už raději jeď!“ řekl Harley a podíval se na nebe. „Myslím, že brzo sprchne a mohla bys v tom mokrém písku uvíznout.“ To je pravda,“ řekla Alice. „Tak zatím.“

„Zatím.“

Otočila se a rozběhla se k dodávce. Vypadá to, že se v té blížící se bouřce blýská na lepší časy, pomyslela si.

TŘETÍ KAPITOLA

Když se Harley vracel na ranč a Bob vesele uháněl vedle jeho koně, cítil se najednou po dlouhé době intenzivně šťastný. Měl za sebou několik vztahů s dívkami, které se léčily ze špatné zkušenosti s muži. Často se k němu obracely pro útěchu, poskytoval jim rameno, na kterém se mohly vyplakat. Alice Jonesová byla ale jiná. Zdálo se, že ji skutečně přitahuje.

Nemohl říct, že by mu nevadila její profese. Když si představil, jak se její ruce dotýkají mrtvých těl, běhal mu mráz po zádech. Nebyl to ale pocit, který by se nedal překonat pomyšlením na to, jak je roztomilá.

Harleyho zaměstnavatel, Cy Parks, stál u ohrady a prohlížel si několik býků. Podíval se na Harleyho, když slézal z koně.

„Tak co myslíš?“ zeptal se a pokynul ke zvířatům.

„Hezcí,“ odpověděl Harley. „To jsou ti, které jsme koupili v říjnu? Pěkně vyrostli.“

Parks přikývl. „To jsou oni. Přijde se na ně podívat Langley. Hledá býky pro své stádo, tak mu jich několik prodám.“

Harley byl rád, že má práci zrovna u pana Parkse. Oblíbil si ho a Parks se k němu choval přímo otcovsky. Uplynulo už tolik let od doby, kdy viděl svého vlastního otce, že si téměř nemohl vybavit jeho tvář. Cítil se trochu divně, když si uvědomil, že všem na ranči lhal o své rodině. Tvrdil jim, že matka pomáhala značkovat dobytek a že otec pracoval jako mechanik. Ve skutečnosti ale popisoval dva starší lidi, u kterých žil, když se rozešel se svou pravou rodinou. Žena hospodařila na farmě a Harley spolu s jejím mužem pracovali v dílně v malém městě. Tehdy se o dobytek vůbec nezajímal.

Vše se změnilo až na ranči Cye Parkse. Harley si to ani neuvědomoval, ale muž, pro kterého teď pracoval, do velké míry zaujal v jeho životě prázdné místo po otci. Věděl, že mu bude muset o sobě jednou říct pravdu, dosud se k tomu však nedokázal odhodlat.

„Podařilo se ti zahnat stádo na pastvu?“ přerušil Harleyho myšlenky Cy.

„Bez problémů. Dole u řeky jsem potkal tu vyšetřovatelku.“

„Alice Jonesovou?“

„Ano. Říkala, že chodí na místo činu přemýšlet.“

Parksův výraz zvážněl: „Možná je do vraždy zapletený někdo místní.“

„Mluvili jsme o tom a není to zrovna příjemná představa,“ odpověděl Harley.

Parks se při pohledu na jeho opasek s pistolí zamračil: „Prošvihl jsem snad nějakou přestřelku?“

„Ale ne!“ řekl Harley a chytil rukojeť zbraně. „Nějací místní kluci tam Alice obtěžovali. Chtěl jsem je trochu postrašit, ale ona je dokázala k smrti vyděsit sama.“

„Řekla jim, že na ně zavolá poldy?“ zeptal se Cy.

„Vlastně ne, řekla jim, ať se jdou podívat na mrtvolu v jejím autě,“ odpověděl Harley se smíchem. „Zmizeli tak rychle, že za nimi zůstaly na silnici stopy pneumatik.“

„Holka se zřejmě o sebe umí postarat,“ řekl Parks pobaveně.

„Mohl by ses podívat na ten náklaďák?“ dodal. „Zase je něco se zapalováním a ty jsi jediný, kdo to tady dokáže spravit.“

„Jasně. Podívám se na to,“ odpověděl Harley. Těšilo ho, že si Cy váží jeho schopností.

„Vážně nevím, co bychom si tady bez tebe počali,“ řekl Cy a dlouze se na Harleyho zadíval. „Nikdy jsem nepátral po tom, odkud jsi doopravdy přišel. Říkals sice, že máš zkušenosti s prací s dobytkem, ale bylo mi hned jasné, že to není pravda. Naštěstí se učíš dost rychle a já jsem si vždycky cenil, jak ses bez řečí snažil všechno dohnat. Přesto jsi pro mě pořád stejnou záhadou jako v den, kdy ses tady objevil poprvé.“

„Někdy je lepší soustředit se na budoucnost a nevracet se k minulosti,“ odpověděl vyhýbavě Harley.

Parks se usmál. „To je pravda.“ Pak dodal: „Uvidíme se později.“

„Jasně.“

Otočil se a vykročil směrem k domu, kde na něj čekala jeho mladá žena Lisa s dvěma malými syny. Harley by nikdy nevěřil, že se může oženit zrovna Cy Parks a nepřestával se divit, jak ho manželství změnilo. Stal se z něj mírný muž žijící pro rodinu.

Harley teď přemýšlel o Parksových slovech. Musel mu připadat jako naprostý tajnůstkář. Možná si myslel, že utíká před zákonem. On přitom jen unikal vlivu své vlastní rodiny. Měl po krk všech lidí z vyšších kruhů, důležitých osob a rodičů, kteří věřili, že kolem společenského postavení se točí celý svět. Před lety se zle kvůli Harleyho postoji pohádali a tehdy odešel z domova. Bylo mu teprve šestnáct let.

Odstěhoval se na ranč ve Floresville ke strýci a tetě svého kamaráda. Pracoval s mužem v dílně a dokončil v novém domově střední školu. Rodiče s tím nesouhlasili ale nikdy se jej nesnažili přimět k návratu. Po maturitě odešel Harley do armády. Pokoušel se vrátit do rodiny ještě jednou, ale brzy zjistil, že se nic nezměnilo. Stále se od něj čekalo, že se bude stýkat s vlivnými lidmi a získávat si významné přátele.

A tak si koupil staré otlučené auto a začal si na rančích hledat práci. Když jednou projížděl Jacobsville, uviděl za městem kovboje, jak ženou do ohrad dobytek. Ti mu řekli, že Cy Parks zrovna hledá výpomoc, a tak jeho cesta skončila právě tady.

Věděl, že lidem vrtala hlavou jeho minulost. Přesto mlčel. Líbilo se mu, že jej přijali takového, jaký je a cenili si ho pro jeho schopnosti, a ne kvůli vlivu bohaté rodiny. V Jacobsville byl šťastný.

Alice čekala na šerifa Carsona v jeho kanceláři. Zamračeně se rozhlížela. Na zdech visely portréty hledaných lidí, všude se válely hromady spisů. Na stole stál starý počítač napojený na ještě starší tiskárnu. Oloupaný kovový koš vypadal, že slízl nejeden rozzlobený kopanec. Alice nevěřícně kroutila hlavou. V místnosti nebyla jediná osobní věc.

Hayes vstoupil do místnosti, v ruce držel kus papíru. „Máš nějaké nové zprávy od federálů?“ zeptala se Alice.

„Ano. Zjistili něco o tom autě. Žena pracující pro politika ze San Antonia nahlásila jeho zcizení. Netuší, kdo by ho mohl ukrást.“

„Sakra,“ řekla tiše Alice a opřela se o opěradlo židle. „Longfellowová ještě pořád dělá na tom kusu papíru, který jsme našli na místě činu. Možná se nám také podaří něco zjistit z otisku boty. Udělali jsme odlitek stopy po tenisce. Snad nám v laboratoři FBI řeknou, jaká to byla značka a kde se prodává.“

„To je jako hledat jehlu v kupce sena,“ poznamenal odevzdaně šerif.

„Hele, už se podařilo vyšetřit případy, kdy jediným důkazem byly úlomky zaschlé barvy!“

„To je pravda.“

Alice chvíli mlčela a pak zamyšleně řekla: „Je divné, že byl ten kousek papíru zatlačen do písku pod jeho rukou.“

„Někdo na něj asi šlápl,“ řekl Hayes.

„Ne,“ oči se jí zúžily do úzkých škvírek. „Oběť ho částečně svírala v pěsti, jako by se jej pokoušela zahrabat.“

„Myslíš, že ten útržek schovával muž před vrahem?“ zeptal se šerif.

Přikývla. „Jako by věděl, že zemře a chtěl zanechat stopu, která by nás dovedla k pachateli.“

Hayes se zasmál. „Jonesová, díváš se v televizi moc na detektivky.“

„Podle místního prodavače v železářství ne dost. Dostala jsem tuhle desetiminutovou přednášku z forenzní entomologie.“

„Z forenzní entomologie?“

„Ano, podle výskytu hmyzu na těle oběti se totiž dá určit čas smrti.“ Odhrnula si z čela pramen vlasů. „To je ale nic proti tomu, co všechno se dá určit z lidských zubů. Zvlášť pokud máme k dispozici lékařské záznamy. Zuby na nás prozradí vše: původ, jídelníček, věk…“

„Taky kolikrát za život se oběť rvala v hospodě,“ přerušil ji Hayes.

Alice se zasmála. „Ty určitě neseš nějaké takové následky, viď?“

„Jen pár ztrát z mládí,“ řekl vesele. „Na stará kolena jsem se uklidnil.“

„Tobě ani Kilravenovi nic takového nemůžu věřit.“ Zasmál se. „O Kilravenovi máš pravdu, ten se nikdy neusadí.“

„Možná až se mu podaří porazit všechny démony z minulosti,“ podotkla Alice a zamyšleně se zamračila. „Stejně je dost zvláštní, kolik lidí od federálů se kolem našeho případu motá. Je tady Garon Grier, Rick Marquez i Kilraven.“

„Co se ti na tom nezdá?“

Alice zatřásla hlavou. „Jen se snažím najít nějaký spoj mezi fakty. Máme tady mrtvého chlapa ze San Antonia, který sem dojel v něčím ukradeném autě. Ať už ho zabil kdokoliv, zřídil ho tak, že by ho ani vlastní máma nepoznala. Vrah nechtěl, aby se nám ho podařilo identifikovat.“

Vstala, spojila ruce za zády a začala přecházet po místnosti. „Ze všech těch federálů, které tady máme, se v San Antoniu v poslední době nejvíc zviditelňuje Kilraven. S bratrem řešili únos Grácie Marshové a byl také zapojený do vyšetřování únosu agenta Rodriga Ramireze z protidrogového.“

„Rick Marquez se ale taky dost činil,“ poznamenal Hayes. „Nepokoušel se náhodou zrovna on přesvědčit Kilravena, aby mu dovolil znovu otevřít ten případ vraždy v jeho rodině?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Alice a zastavila se u jeho stolu. „Kilraven to ale odmítl. Říkal, že by jen jitřili staré rány a média by si na nich zase smlsla. Ani Jon nesouhlasil. Případ zůstal uzavřený jako náhodný zločin neznámého pachatele.“

„Tím to ale neskončilo,“ namítl Hayes.

„Ne. Marguez se odmítl vzdát. Slíbil svému nadřízenému, že bude spolu s kolegyní hledat důkazy tajně. Procházeli staré spisy.“ Alice se divně zatvářila. „Představ si, ani ne po týdnu byl Marquez i jeho partnerka z vyšetřování staženi.“

Hayes zpozorněl. „To je zajímavé.“

„A to není všechno,“ dodala Alice. „Marquezovi bylo z vyšších míst doporučeno, aby se v případu dál nešťoural a vyšetřovatelka, se kterou spolupracoval, byla odvolána z oddělení vražd a hlídkuje teď v ulicích.“

Hayes řekl zamyšleně: „Vypadá to, že někdo nahoře nechce, aby se případ znovu otevřel. Proč ale?“

Alice jen přikývla. „Připadá mi, že se někdo s hodně velkým vlivem bojí výsledků vyšetřování,“ odmlčela se.

„Teď mě ale hlavně zajímá, jaký bude tvůj další krok v naší věci?“ zeptala se po chvíli šerifa.

„Nebudu podnikat nic, dokud se nedozvím, co skrývá ten kousek papíru. Neměla bys už mít od svých lidí nějaké zprávy?“

„Máš pravdu.“ Alice vytáhla z kapsy telefon a vytočila číslo své kanceláře. „Moje teorie o Kilravenově spojení s naším případem je asi dost nepravděpodobná,“ řekla Hayesovi, zatímco telefon vyzváněl. „Možná ten mrtvý prostě naštval nepravé lidi, nebo jen někomu nezaplatil za drogy.“

Konečně se ze sluchátka ozvalo: „Laboratoř, Longfellowová.“

„Víš, že se jmenuješ stejně jako jeden slavný básník?“ řekla jí Alice místo pozdravu.

„Jasně. Jsem jeho vzdálená sestřenice,“ odpověděla žena, která většinou neměla smysl pro humor. „Předpokládám, že chceš vědět, co je na tom útržku. Na výsledky analýzy papíru a inkoustu je ještě brzy…“

„Zajímá mě jen, co je tam napsáno,“ přerušila ji Alice.

„Aha. Dej mi minutku.“ Vzdálila se od sluchátka, bylo slyšet šustění papíru, zakašlání, pak se znovu ozvala: „Není to nic moc.“

„Nemůžeš rozeznat písmena? Jsou rozmazaná?“ zeptala se Alice a docházela jí trpělivost.

„Žádná písmena tam nejsou.“

„Tak co je tam?“ Alice se zdálo, že vyskočí z kůže.

„Jen čísla, Jonesová, nic víc.“

„Adresa?“

„Na adresu to nevypadá.“

„Přečti mi je!“

„Jen posledních šest čísel je čitelných. Zbytek se rozpil.“

Pak Lonfellowová přečetla sérii číslic.

„Která čísla nejsou čitelná?“ zeptala se Alice.

„Ta začáteční. Zřejmě půjde o něčí telefon. Chybí oblastní předvolba a první číslo. Asi budeme schopni to rekonstruovat až v laboratoři FBI. Promiň, zatím ti víc neřeknu.“

„Neomlouvej se. Moc jsi mi pomohla. Škoda že nerozhoduju o prémiích, zasloužila by sis je.“

„Díky, Jonesová,“ řekla překvapeně. „Je to od tebe milé.“

„Nemáš vůbec zač. Dej mi, prosím, vědět, kdybys na něco dalšího přišla.“

„Samozřejmě.“

Alice zavěsila. Podívala se na čísla, která si zapsala a zamračila se. „Tak co máš?“ zeptal se Hayes. „Nevím. Asi telefonní číslo.“

Přisunul se k ní. „Mohla by tohle být předvolba ústředny?“ zeptal se a ukázal na několik cifer.

„Nevím. Pokud ano, mohlo by jít o číslo v San Antoniu. Nemáme ale zatím oblastní předvolbu.“

„Tak to trochu popožeň.“

„Jako by lidi v laboratoři chodili do práce v poledne a měli dvouhodinové přestávky na kávu!“ řekla Alice popuzeně.

„Promiň,“ řekl Hayes a usmál se na ni. „Kdy můžeme mít ta zbývající čísla?“

„Netuším. Mluvil už někdo se ženou, které patřilo to auto? Mohla by vědět, kdo ho vzal. Třeba se nakonec ukáže, že ho někomu půjčila.“

„Nikdo s ní ještě nemluvil. Federálové chtějí počkat, až budou mít víc informací, aby ji mohli zmáčknout,“ řekl Hayes.

„Tak to museli Jona Blackhawka přivázat k židli a dát mu roubík,“ zasmála se. „Určitě by ji už jinak dávno smažil u výslechu.“

Alice chvíli přemýšlela, pak se zeptala: „Napadá tě, jak bych se mohla k té ženě dostat, než ji někdo umlčí? Myslím, že tenhle vrah by určitě neváhal zabíjet znova. Náš zavražděný věděl něco hodně kompromitujícího, a to ho stálo krk. Pokud o tom ta žena ví, bude další na řadě!“

„To je pravda,“ uznal Hayes. „Máš nějaký plán?“

Alice zakroutila hlavou.

„Zatím ne.“

„S tím telefonním číslem by ti mohli pomoct operátoři z 911,“ zauvažoval nahlas Hayes. „Mají přehled, možná by nám o něm pověděli něco víc.“

„Konečně konstruktivní nápad,“ řekla ve vtipu. „Jsem tady ale mimo svou jurisdikci, jak víš, moc toho nezmůžu.“

„Zločin byl spáchán v mém okrsku, takže tě tímto oficiálně pověřuju vyšetřováním.“

„Co na to řekne stávající šéf vyšetřování?“

„Odjel na Vánoce do Wyomingu. Nic se tady, když odjížděl, nedělo, tak jsem ho pustil.“ Vzdychl. „Vyletí z kůže, až zjistí, že jsme tady měli opravdovou vraždu a on ji nemohl vyšetřovat.“

„No, s tím jak se věci mají,“ řekla potichu Alice, „bude mít ještě šanci nám pomoct. Nevypadá to, že bychom případ vyřešili za pár dní.“

Pak vložila papír s telefonním číslem do kabelky, mávla na svého kolegu a vyšla z kanceláře.

Muž, na kterého Alice v posledních hodinách téměř neustále myslela, vstoupil do kavárny, zrovna když dojídala oběd. Vysoký, atraktivní, v opravdových kovbojských kalhotách zastrčených do vyleštěných černých bot a s nefalšovaným kovbojským kloboukem lehce sklopeným do očí vypadal jako Steve McQueen.

Všiml si Alice, když u pultu platil a věnoval jí široký úsměv. Ona přesně v ten samý okamžik nešťastně převrhla hrnek a rozlila kávu po celém stole. Harley se očividně bavil.

Barbara, majitelka kavárny, okamžitě přiskočila a rychle likvidovala roztékající se kávovou kaluž. „Nic si z toho nedělejte, stává se to pořád,“ říkala Alice. Pak pohlédla na Harleyho a tiše se zachichotala. „Tak se mi zdá, že tady visí ve vzduchu milostná aférka.“

„Kdepak,“ řekla Alice rozhodně. „Nabídla jsem mu, že ho vezmu do kina, ale jsem švorc a on taky nemá ani floka.“

„Tak to je problém,“ řekla Barbara soustrastně.

„Navíc dostanu výplatu až příští pátek,“ vysvětlovala Alice a čistila si fleky od kávy ze svých světlých kalhot, „a to už odsud budu na míle daleko.“

„Já dostanu zaplaceno už tento pátek,“ řekl Harley a usadil se na židli proti ní. Na stůl si položil talíř s obrovským steakem a hranolkami. „Ty jíš k obědu salát?“ zeptal se užasle při pohledu na její malou misku. „Na téhle dietě ten případ nikdy nevyřešíš. Potřebuješ bílkoviny.“ Ukázal při tom na svůj šťavnatý krvavý kus masa.

Alice to nekomentovala. Nepochopil by, že strávila tolik času v laboratoři při práci s krví, že už si steak k obědu dát nedokáže.

Jen se usmála a poškádlila ho: „Opravdu jsem moooc ráda, že jsme se tady potkali.“

Usmál se. „Jen se nedělej, vsadím se, že to vůbec není náhoda.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se s předstíranou nevinností.

„Zrovna jsem mluvil venku s Hayesem Carsonem, a ten se mi náhodou zmínil, že ses ho vyptávala, kam chodím obvykle obědvat,“ odpověděl.

„Tak to si Carson může být jistý, že to byla poslední osobní otázka, kterou jsem mu položila,“ řekla naoko rozzlobeně.

„No, jestli tě to uklidní, tak mi o tom řekl, až když jsem se ho zeptal, kde obědváš ty,“ spiklenecky na ni mrkl.

Alice se naprosto změnil výraz. Vzdychla. „Vážně ses ho ptal?“

„Opravdu. Ale neber to, prosím tě, jako nabídku k sňatku,“ dodal. „Téměř nikdy u oběda nežádám o ruku vyšetřovatelky trestných činů.“

„Cože?“ ozvalo se od vedlejšího stolu. „Jste opravdová vyšetřovatelka?“ Jeden z místních rančerů si k nim rychle přisunul židli.

„Poslouchejte, sleduju kriminálky pořád v televizi. Věděla jste, že tam dokážou určit čas smrti podle…!“

„Panebože, promiňte, to jsem ale nešika!“ vykřikla, zatímco šokovaný muž bezmocně zíral. Alice mu totiž „nechtíc“ do klína převrhla sklenici ledového čaje. „Je to takový reflex, pokaždé když někdo začne mluvit o mojí práci, rozohním se a vždycky něco převrhnu! Omlouvám se.“ Barbara mezitím znovu přiběhla uklidit napáchané škody.

„Nic se nestalo,“ zabručel kovboj a zvedl se k odchodu. „Stejně se musím vrátit do práce,“ řekl a odhazoval na zem kousky ledu.

Když vycházel z kavárny s mokrým klínem, Harley se už neudržel a naplno vyprskl smíchy.

„Nezlobte se,“ řekla Alice Barbaře.

Ta se na ni jen pobaveně podívala. „Zřejmě nerada mluvíte u jídla o práci, že?“

„Přesně tak,“ odpověděla Alice.

„Nebojte se, než sem zase přijdete, raději to tady rozhlásím,“ prohlásila se smíchem a chopila se mopu.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Potom se už Alice nikdo na její práci neptal, bylo to příjemné a přátelské posezení u oběda. Harley se jí líbil. Měl milou povahu, a čím jej znala déle, tím více se jí zdál sympatický, což se o mnoha lidech nedalo říci. Byl skromný a nenáročný, neusurpoval si konverzaci pro sebe.

„Jak pokračuje vyšetřování?“ zeptal se u druhého šálku kávy.

Pokrčila rameny. „Pomalu. Máme zřejmě něčí neúplné telefonní číslo, pak nahlášené ukradené auto a otisk tenisky, který se nám asi nepodaří blíže určit.“

„Jednou jsem viděl pořad o laboratoři FBI, kde ukazovali, jak se to dělá,“ začal Harley, ale zastavil se v okamžiku, kdy si uvědomil, co řekl. Seděl strnule s vidličkou zvednutou na půl cesty k ústům, s očima upřenýma na Alice, která si zrovna dolévala kávu.

Zasmála se. „Žádný strach. Někdy jsem schopná kontrolovat své reflexy. V laboratoři vážně dělají zázraky, pokud jde o určení různých druhů bot. Problém je v tom, že většina otisků je z běžné obuvi. Získáme značku bot a vyhledáme síť obchodů, kde se prodávají. Pak se snažíme zjistit, kdo si takový typ a velikost koupil podle plateb kreditkou.“

„A co ti, kteří neplatili kartou?“

„Netvrdím, že jsou naše vyšetřovací metody dokonalé,“ odpověděla s úsměvem. „Prostě pracujeme s tím, co se nám podaří zjistit.“

Harley se zamračil. „K těm číslům… Nemělo by být tak těžké identifikovat telefonní číslo, ne? Mohli byste na to použít nějaký počítačový program.“

„To ano. Je ale strašná spousta možných kombinací vzhledem k tomu, že nemáme oblastní předvolbu. Budeme tak muset zkusit každou variantu.“

Harley vypadal zamyšleně, pak řekl: „A co to auto? Jste si jistí, že osoba, které patřilo, není nějak spojena s obětí?“

Alice překvapeně zvedla obočí. „Nepřemýšlel jsi o kariéře u policie? Majitelka auta nás samozřejmě zajímá. FBI ji ale zatím nechce vystrašit. Zjistilo se totiž, že pracuje pro dost vlivného místního politika.“

„Koho?“ zeptal se zvědavě Harley.

Alice zaváhala.

„No ták. Jsem neškodný. Zeptej se mého šéfa.“

„Tak dobře. Jde o senátora Texasu ze San Antonia.“

Harley se zprudka opřel o opěradlo židle a dlouze se zadíval z okna. „Myslíš, že existuje nějaké spojení mezi ním a případem?“

„To nedokážeme teď říct,“ vzdychla. „Každý, kdo dělá do vysoké politiky, má kolem sebe spoustu různých lidí a někdo z nich může být klidně do něčeho namočený.“

„Budou majitelku toho auta vyslýchat?“

„Určitě ano. Chtějí to ale udělat v ten správný okamžik.“

Harley si hrál s ouškem šálku. „Takže tady asi zůstaneš trochu déle, ne?“

Přikývla. „Pár dní se budu ještě snažit najít nějaké stopy. Šerif chce, abych se podívala na to auto, takže teď pojedu do San Antonia a až s tím budu hotová, vrátím se sem.“

Podívala se na něj pozorně s šibalským výrazem ve tváři. „Tak kdy se teda vezmeme?“ zeptala se. Pobaveně na ni pohlédl.

„Dnes asi ne. Musím přesunout dobytek z jedné pastvy na druhou.“

„Já můžu kdykoliv,“ ujistila ho.

Usmál se. „Zato můj pracovní program je dost nabitý.“

„Sakra! Datum svatby ale není náš jediný problém.“

„A co ještě?“ zeptal se zvědavě.

„Nevím, jak to vyřešíme s bydlením. Ty pracuješ tady, já v San Antoniu,“ odmlčela se. „No co, budu holt dojíždět,“ řekla vesele.

Harley se srdečně rozesmál. Dobře se v její společnosti bavil. Dopil kávu a řekl: „Raději by sis měla nejdřív pojistit ženicha.“

„Máš pravdu. Tak jaké kytky máš rád a kdy půjdeme na první rande?“

Nepřestávala hrát svou hru, ale Harley někde za tou rozpustilostí vytušil citlivost a křehkost. Ve skutečnosti byla plachá a skrývala svou pravou povahu za přehnanou prostořekost a ironii.

Pohodlně se opřel a uvědomil si, že její zájem v něm vzbuzuje ješitný pocit uspokojení. „Myslel jsem, že bychom mohli v pátek večer zajít do jednoho z těch multikin, co máte v San Antoniu.“

„Jéééé,“ vykřikla a oči se jí rozsvítily. „Miluju scifi!“

„Já taky. Dávají zrovna remake z padesátých let, chtěl bych ho vidět.“

„Výborně.“

„Vyzvednu tě v motelu v pět. Dáme si večeři a pak vyrazíme do kina. Vyhovuje ti to?“

Alice jen překotně kývala hlavou. „Mám už pro všechny případy koupit ty prstýnky?“ zeptala se.

„Vždyť jsem ti říkal, že teď svatby vůbec nestíhám!“

„Co se dá dělat. Tak alespoň ten film,“ řekla rádoby zklamaně.

Pak si každý z nich zaplatil své jídlo a za pozorného sledování celého osazenstva kavárny vykráčeli ven. Harleyho už dlouho nikdo s žádnou dívkou neviděl a najednou se vesele bavil s roztomilou vyšetřovatelkou ze San Antonia. V malém městě to samozřejmě spustilo pořádnou šeptandu.

„Myslím, že nás do večera nejméně zasnoubí,“ řekl Harley a kývl směrem k oknům, za nimiž je sledovalo několik párů zvědavých očí.

„Mám se vrátit a pozvat je na svatbu? Nebo možná rovnou na křtiny?“

Sundal si klobouk a začal se jím ovívat. „O křtinách nechci ani slyšet!“ vykřikl. „Mám dost velké návaly horka už z té naší veselky!“

Podívala se na něj vážně. „Návaly horka mají pouze ženy v menopauze,“ říkala pomalu a důrazně jako lékařka.

Mrkl na ni. „Nemůžeš vědět, jestli nejsem maskovaná ženská.“

Pokrčila nos a důkladně si ho prohlédla od hlavy až k patě. „Musím uznat, že se maskuješ velmi dobře.“ Pak se usmála a hlubokým jakoby mužským hlasem řekla: „Víš co? Až přijdeme z kina, můžeš se svléknout a uvidíme, jak důkladný je ten tvůj převlek.“

„No dovol!“ vykřikl dotčeně. „Abys věděla, já nejsem tenhle typ muže! A pokud s tím okamžitě nepřestaneš, nikdy si tě nevezmu. Mám své zásady a tobě jde zjevně jen o to jedno!“

V tu chvíli se už Alice nevydržela tvářit vážně a vyprskla smíchy. Harley se podíval za sebe a viděl, že tam už pěknou chvíli postává dobře se bavící Kilraven.

Když se Alice uklidnila, celá udýchaná se ho zeptala: „Co tady děláš? Měl jsi mít dnes volno ne?“

„Někdo onemocněl, tak zaskakuju. Stejně se tady nedá nic dělat, když člověk zrovna nepracuje.“

Podíval se na velké náramkové hodinky a řekl: „Jdu pozdě, musím se ještě rychle naobědvat.“

Harley si prohlížel jeho zápěstí a bylo vidět, že přemýšlí. Poznával ten typ hodinek. Nosili je často příslušníci žoldáckých jednotek.

„Čepel nebo struna?“ zeptal se Harley a kývl směrem k jeho levé ruce.

Kilraven byl překvapený, ale rychle se vzpamatoval. „Je tam čepel,“ odpověděl. „Jak jsi to poznal?“

„Pamatuju se, že přesně takové nosíval kdysi Michael Steele.“

Kilraven se zasmál. „Tak to asi uhodneš, od koho jsem je koupil.“ Mávl na ně a zmizel v kavárně.

„O čem jste to, proboha, mluvili?“ zeptala se zvědavě Alice.

„To je tajemství,“ odpověděl Harley vesele. „Musím už běžet. Takže v pátek!“

Otočil se a chystal se odejít, v tom se zarazil. „Ještě něco.“ Vytáhl z kapsy košile malý notes a tužku a zapsal na kousek papíru číslo. „To je můj mobil. Kdyby ti do toho něco vlezlo, zavolej mi.“

„Můžu ti zavolat, i když mi do toho nic nevleze?“ zeptala se Alice.

Překvapeně zamrkal. „Proč?“

„Jen tak, kdybych se nutně potřebovala svěřit s nějakým naléhavým osobním problémem, který by nemohl počkat do pátku.“

Zasmál se. „Alice, pátek je za dva dny.“

„To se ještě může něco vážného klidně přihodit.“

Vzdychl. „Tak dobře. Ale jen pokud půjde o život. Je docela těžké držet v ruce telefon a pokoušet se vytáhnout krávu zapadlou po kolena v bahně.“

„Budu na to myslet.“ Strčila si jeho číslo do kapsy. „Byl to fajn oběd.“

„To byl,“ odpověděl s úsměvem.

Dívala se za ním, když odcházel. Měl skutečně velmi mužnou, přitažlivou postavu. Jen tam tak stála a užívala si ten výhled, když si uvědomila, že ji z kavárny stále ještě pozorují nejedny zvědavé oči. Než vykročila směrem ke své dodávce, věnovala jim široký úsměv.

Vzorek na teniskách se ukázal být tak běžný, že Alice vážně pochybovala o tom, že se jim podaří najít prodejce, natož majitele konkrétní boty. Auto jim mohlo přinést mnohem více stop. Přišla do laboratoře, zrovna když z něj snímali otisky. Alice také požádala seržanta Ricka Marqueze, aby sehnal co nejvíce informací o jeho majitelce.

Zastavil se u ní v motelu druhý den ráno, aby jí pověděl, co se mu podařilo zjistit. „Pracuje asi dva roky pro senátora Fowlera,“ řekl a opřel se o komodu stojící u postele, zatímco Alice přecházela sem a tam po místnosti. „Je hluboce věřící. Chodí do kostela každou středu a neděli. Angažuje se v programech zaměřených na pomoc bezdomovcům, přispívá velkými částkami na charitu.“ Zatřásl hlavou. „Člověk o takových lidech občas čte, ale málokdy se s nějakým setká. Nemá v záznamech jediný škraloup, je čistá jako padlý sníh.“

„No teda, je to světice.“ řekla Alice pro sebe. „Co víme o senátorovi?“

„Podle toho, co jsem slyšel, je senátor pěkně nepřijemný zaměstnavatel a jeho žena je úplně stejně přísná jako on. Bývala soudkyní u nejvyššího soudu, než se začala věnovat obchodu. Teď pracuje v exportu a vydělává miliony. Z velké části financuje senátorovu novou kampaň.“

„Jakou má senátor pověst jako politik? Je čistý?“

„Tak napůl, jako každý,“ odpověděl Marquez. „Je členem několika vlivných komisí v Kongresu a má za sebou jedno obvinění z braní úplatků od nějakého mexického představitele.“

„Za co měl brát úplatky?“

„Chtěli, aby byl proti přísnějším hraničním kontrolám. Říká se, že byl senátor napojený na lidi obchodující s drogami. Nebyl pro to ale nikdy žádný důkaz. Poslední vyšetřovatelka, která se pokoušela podívat zblízka na senátorovy aktivity teď pochůzkaří.“

„Pomstychtivý chlap?“

„Velmi.“

„Asi by se mnou o tom ta vyšetřovatelka nechtěla mluvit, že?“

„Možná ano,“ odpověděl Marguez. „Nedávno jsme se spolu pokoušeli znovu otevřít případ vražd v Kilravenově rodině, jestli si na něj pamatuješ. Museli jsme toho ale nechat. Ona se pak zaměřila na detaily kolem senátorových afér, až nakonec dostala padáka.“

„Slyšeli jsme, že vás odvolali. Myslíš, že její propuštění byla senátorova iniciativa?“ zeptala se.

„To nevíme. Může za tím být i senátorův chráněnec, který byl zrovna zvolen do funkce druhého senátora za Texas. Má totiž podivné vazby na lidi, kteří rozhodně nepatří do společenské smetánky. O tom se ale neodvažujeme mluvit veřejně.“ Usmál se. „Nerad bych na stará kolena řídil dopravu na křižovatkách.“

Odmlčel se a dlouze se na Alice zadíval: „Co je pravdy na tom, že uháníš do chomoutu Harleyho?“

Široce se usmála. „Zatím odolává. Je plachý, ale hodlám si ho získat květinami a čokoládou.“

„Hodně štěstí,“ zasmál se.

„Jsem na dobré cestě. V pátek jdeme do kina.“

„Jdeš na to rychle, to ti teda řeknu, Alice!“ Marquez se podíval na hodinky. „Musím už letět.“

Alice si zvědavě prohlížela jeho zápěstí. „Nemáš v nich náhodou ukrytou čepel nebo kus drátu, že?“

„To ani náhodou,“ ujistil ji. „Takové hodinky bych si se svým platem nemohl dovolit. Používají je hlavně žoldáci.“

„Žoldáci?“ zeptala se nechápavě.

„Nájemní vojáci. Nechají se najímat tím, kdo jim zaplatí víc. I když znám pár místních, kteří se neřídí výší odměny.“

Tak žoldáci, říkala si Alice v duchu. Konečně pochopila, co bylo to tajemství, o kterém mluvil Harley.

„Kdes takové hodinky viděla?“ zeptal se Rick.

Zatvářila se lhostejně. „Slyšela jsem o nich od Harleyho a zajímalo mě, na co se vlastně používají.“

„No, asi by člověku v úzkých mohly zachránit život,“ řekl zamyšleně.

„Ještě než půjdeš, můžeš mi dát kontakt na tu odvolanou kolegyni ze San Antonia?“

Zaváhal. „Raději ne. Zeptám se jí na cokoliv za tebe. Nechtěla by, aby se rozneslo, že na tom případu i přes zákaz pořád dělá.“

Alice zvedla překvapeně obočí. „Oba na tom pořád děláte? Ví to Kilraven?“

Zatřásl hlavou. „Myslím, že ne. Ani on, ani Jon Blackhawk nechtěli, abychom se v tom dál šťourali. Bojí se, že by se vše zase přetřásalo do nekonečna v médiích.“

To docela chápu,“ řekla Alice. „Díky za pomoc Ricku.“

„Není vůbec zač. Měj se.“ Zastavil se ještě u dveří a s úsměvem dodal: „Pokud ti to nevyjde s Harleym, můžeš to zkusit se mnou. Jsem mladý, krásný, perspektivní! Hrál jsem poloprofesionálně fotbal a umím výborně zpívat.“

Nahlas se zasmála. „O tvém zpěvu jsem toho hodně slyšela. Nevyloučili tě náhodou z kostelního sboru?“

„Nevyloučili mě kvůli zpěvu, ale kvůli tomu, že jsem tam proháněl sukně,“ řekl dotčeně.

„Dobře. Budu na tvou nabídku myslet.“

„To bys měla,“ řekl a zavřel za sebou dveře.

Alice se vrátila ke svým poznámkám rozloženým na stole. Pořád jí ležel v hlavě ten kousek papíru, který našla v dlani oběti. Nevěděla proč, ale něco jí na tom nesedělo.

Harley ji vyzvedl v pátek přesně v pět hodin. Měl na sobě ležérní kalhoty, čistou sportovní košili a tmavé sako. Kovbojský klobouk nechal doma.

„Sluší ti to,“ řekla Alice.

I on si ji prohlédl od hlavy až k patě. Oblékla si lehký modrý svetřík s drobnou výšivkou kolem kulatého výstřihu, tmavé kalhoty a boty na podpatku. Přes ruku měla přehozený černý kabát s kožešinovým límcem a kabelku.

„Díky,“ odpověděl. „I tobě to sluší, Alice.“

Přistoupila ke dveřím. „Ještě moment. Zapomněla jsem telefon, mám ho v nabíječce.“

Vrátila se do místnosti a v okamžiku, kdy uchopila přístroj do ruky a strčila jej do kapsy, zazvonil. Udělala obličej. „Promiň, prosím tě.“

Pak telefon zvedla a chvíli pozorně poslouchala. Na tváři se jí objevil otrávený výraz. „Dnes ne,“ řekla do sluchátka. „Poslouchej, na dnešní večer mám už program.

Nikdy nic nemám, ale dnes zrovna ano. Nemůže za mě tentokrát zaskočit Clancy? Prosím! Vynahradím jí to. Budu pracovat na Štědrý den!“ Obličej se jí rozzářil. „Moc děkuju!“ Pak zavěsila.

„Případ?“ zeptal se zvědavě.

„Jo, ale někdo za mě zaskočí. Málem jsem tady v Jacobsville zapomněla, jak je můj život obvykle hektický.“

„Musíš pracovat i na Štědrý den?“

„Obvykle si službu beru dobrovolně,“ odpověděla. „Myslím, že rodiče by měli být o Vánocích se svými dětmi a já žádné, na rozdíl od kolegů, nemám.“

Vyšli ven a Harley se zastavil až u dveří svého náklaďáku, podíval se na ni. „Mám rád děti,“ řekl.

„Já taky,“ odpověděla vážně. „Jen jsem si ještě nepořídila manžela.“

„Nemusíš být vdaná, abys mohla mít děti,“ poznamenal.

Přísně se na něj zadívala.

„Pocházím z rodiny baptistických pastorů. Můj otec byl jediný z pěti bratrů, který se jím nestal. Jak bych mohla mít moderní pohled na život, když moje matka učila v nedělní škole a strýčkové pomáhali mladým nezletilým ženám, které předčasně otěhotněly?“

„To by asi nešlo,“ uznal s úsměvem.

„Tys vyrostl ve volnomyšlenkářské rodině, viď?“ zeptala se.

Zvláštně se zatvářil. Otevřel jí dveře auta, a než odpověděl, posadil se vedle ní. „Otec je agnostik. Nevěří v nic jiného než v moc peněz a moje matka je stejná jako on. Vždycky chtěli, abych se stýkal jen s těmi správnými lidmi a získával jim vlivné přátele. Proto jsem bydlel nějakou dobu u rodičů svého kamaráda, kteří mě téměř adoptovali. Pak jsem narukoval do armády. Po návratu jsem se zkusil s rodiči usmířit, ale nešlo to. Odešel jsem z domova napořád.“

„Byl jsi ve válce v Jugoslávii, že?“ zeptala se.

Prudce potáhl za bezpečností pás. „Byl jsem jen úředník,“ řekl znechuceně. „Nedokončil jsem bojový výcvik. Nezvládl jsem to. Skončil jsem v kanceláři a v boji jsem nikdy nebyl. Ne jako voják.“

„Aha.“

„Když jsem odešel z domova a usadil se tady, sotva jsem rozeznal býka od krávy. Přátelé, u kterých jsem žil, měli sice malý ranč, ale já jsem většinu času trávil v dílně ve městě. O dobytku jsem nevěděl vůbec nic. Cy Parks mě přesto najal. Věděl, že nemám žádné zkušenosti, ale pracoval jsem s ostříleným kovbojem, který mě naučil, co bylo třeba.

Alice se na něj usmála. „Pustit se do něčeho takového chtělo dost odvahy.“

„Asi ano. Hodně jsem improvizoval, naštěstí umím alespoň opravovat auta. Pak jsem se jednou přidal ke skupině najatých vojáků a odjel s nimi do Afriky na údajné cvičení. Nedělali jsme tam ale nic jiného, než že jsme řešili s nějakým chlapy ve vesnici jejich problémy s humanitárními zásilkami. Pak jsme se dostali do konfliktu s vládními jednotkami a poslali nás domů.“ Odmlčel se. „Vedl jsem po návratu do Jacobsville silácké řeči o tom, co jsem se všechno u žoldáků naučil, jako bych měl kdovíjaké zkušenosti.“ Harley se na Alice letmo podíval, na její tváři neviděl žádné známky negativních reakcí, spíš pochopení. Ulevilo se mu. „Pak se jednou přihnal k domu Cye Parkse jeden z drogových mafiánů s celou skupinou zabijáků a dostal jsem pořádnou lekci. Mířili mi samopaly přímo do obličeje. Parks ale najednou vytáhl z rukávu dva nože a během vteřiny odrovnal oba chlapy, kteří mě drželi.“ Zatřásl hlavou, jako by chtěl odehnat vzpomínky. „Nikdy jsem nic takového neviděl, ani předtím, ani potom. Myslel jsem si, že je jen obyčejný rančer. Pak jsem se dozvěděl, že on, Michael Steele a Eb Scott jezdili za moře jako skuteční žoldáci. Poslouchal moje řeči a sledoval, jak se naparuju a neřekl ani slovo. Nikdy bych se to nedozvěděl, kdyby nás tehdy nenapadli ti mafiáni. Byla z toho nakonec dost velká přestřelka.“

„Slyšeli jsme o tom i v San Antoniu,“ řekla Alice.

Přikývl. „Rozneslo se to. Parks, Scott a Steele se dali dohromady, aby zlikvidovali drogové doupě blízko Parksova pozemku. Spolkl jsem svou hrdost a požádal je, jestli se k nim můžu přidat a oni mě vzali s sebou.“ Dlouze vzdychl. „Během té jedné hodiny jsem dospěl. Viděl jsem umírat několik mužů a Parks mi tam znovu zachránil život. Už nikdy mě pak nenapadlo se vytahovat.“ Zčervenal rozrušením. „Kdyby můj otec byl alespoň trochu jako Cy Parks, asi bych pořád ještě žil doma. Nikdy jsem lepšího chlapa nepoznal.“

„I on tě jistě má rád,“ řekla Alice.

Zasmál se. „Myslím, že ano. Nabídl mi pár akrů své půdy a nějaký dobytek, abych si mohl založit vlastní stádo. Přemýšlím o tom. Mám tu práci rád a hodně jsem se toho už naučil.“

„Aha. Takže budeme žít na dobytčím ranči?“ SešpuliIa rty. „Mohla bych se naučit značkovat dobytek. Nechtěla bych, aby si naše děti myslely, že je máma bábovka.“ Pak se nahlas rozesmála.

Harley se na ni pobaveně podíval. Je s ní legrace, říkal si v duchu. Napadlo ho, že by ji jednou mohl vzít s sebou na ranč a představit ji Parksovým. Byl si jistý, že se jim bude líbit.

PÁTÁ KAPITOLA

Restaurace, do které v pátek Harley s Alice vyrazili, byla příjemná. Visely v ní malé křišťálové lustry a obsluhoval je uhlazený číšník v uniformě.

„To nebylo nutné Harley,“ řekla Alice, když se rozhlédla. „Stačil by mi i normální hamburger!“

Usmál se. „Dostali jsme vánoční prémie. Nekouřím, ani neholduju hazardu, takže si můžu dovolit čas od času něco trochu luxusnějšího.“

„Vážně nemáš žádné neřesti? V tom případě to s tebou skutečně začínám myslet vážně.“ Zamrkala na něj. „Ani já nekouřím, nepiju a nesnáším hazard,“ dodala.

„Budeme asi nejprudérnějším párem v Jacobsville.“

„Kilraven je ještě nudnější než my, nekouká se dokonce ani na televizi,“ podotkla Alice.

„Jenže už dlouho v Jacobsville nepobude. Je přece u FBI.“

Alice studovala pozorně menu.

„Jisté je, že svým odjezdem zlomí srdce Winnii Sinclairové. Je do něj celá pryč, on ale tvrdí, že je příliš mladá,“ zopakoval Harley to, o čem si šeptal celý Jacobsville.

Mezitím k nim přistoupil číšník a zapsal si jejich objednávku. Když si Alice vybrala krevetový koktejl a velký salát, Harley jí věnoval překvapený pohled.

„Copak nemáš hlad?“ Zasmála se.

„Já ale miluju saláty, proto si je pořád dávám.“ Ukázala na svou štíhlou postavu. „Tohle je jen důsledek.“

„Já můžu sníst cokoliv a všechno vyběhám na ranči,“ podotkl Harley. „Práce s dobytkem člověka rychle dostane do formy.“

„Tomu docela věřím.“ Usmála se na číšníka, který jim dolil do šálků kávu. „Proč jsi chtěl být kovbojem?“ zeptala se.

„Prostě jsem vždycky miloval westerny,“ řekl stručně. „Asi jsem chtěl být jako Gary Cooper a John Wayne. Když jsem byl malý, představoval jsem si, jak žiju na ranči a pracuju se zvířaty.“ Odmlčel se. „Máš ráda zvířata?“

„Moc,“ řekla. „Doma jsme mívali psy i kočky, dokonce i papouška.“

„Ty už nemáš rodiče?“

Zakroutila hlavou. „Táta mi umřel před pár měsíci. Mám několik strýců, ale nejsme si blízcí.“

„Měli jste hezký vztah?“

Usmála se. „Ano. Otec pracoval v bance. Když měl volno, chodili jsme spolu na ryby. Máma byla v domácnosti. Nikdy netoužila po kariéře, chtěla mít jen dům plný dětí. Bohužel jsem ale jedináček, takže mě příšerně rozmazlovala. Otec se to snažil trochu vyvažovat.“ Usrkla z šálku hlt kávy. „Chybí mi. Kéž bych měla bratra nebo sestru.“ Podívala se na Harleyho. „Máš nějaké sourozence?“

„Měl jsem. Sestru,“ odpověděl tiše.

„Měl?“

Přikývl. Hrál si chvíli s ubrouskem, pak řekl: „Umřela, když jí bylo sedm.“

Alice se odmlčela. Viděla, že je to pro něj bolestná vzpomínka. „Jak?“

Smutně se usmál. „Otec ji srazil autem, když couval od garáže. Spěchal na schůzi a nepodíval se do zrcátka.“

Zatvářila se zděšeně. „Chudák.“

Naklonil lehce hlavu a pozorně se na ni zadíval. „Proč chudák?“

„Asi před dvěma lety jsme museli provést pitvu na malé holčičce,“ začala. „Její otec byl naprosto nepříčetný. Tvrdil, že na ni spadla televize.“ Zvedla k němu zrak. „Jenže my musíme prošetřit vše, co lidi o nehodách tvrdí, i když jim věříme. Tak děláme testy, abychom potvrdili jejich výpovědi. V tomto případě jsme shodili televizi stejné velikosti na figurínu. Úplně ji rozdrtila.“ Zakroutila hlavou. „Ten muž se z té nehody už nevzpamatoval. Úplně ztratil chuť do života. Dříve přišel o ženu a dítě bylo to jediné, co měl. Zavřel se v koupelně s puškou a stiskl spoušť.“ Odkašlala si. „Po takových případech se zrovna dobře neusíná.“

Harley se mračil.

„Promiň,“ řekla Alice. „Někdy se zapomenu a mluvím o práci. Jsem hrozná, vůbec se to do tak pěkné restaurace a k dnešnímu večeru nehodí. Hlavně že jsem kvůli něčemu podobnému vylila tomu chlápkovi do klína ledový čaj…“

„Neomlouvej se. Jen jsem přemýšlel o otci,“ pronesl Harley a usmíval se, aby trochu uvolnil atmosféru. „Tenkrát mi bylo šestnáct. Samozřejmě že jsem kvůli sestře truchlil, ale můj život se točil kolem baseballu, holek, videoher a hamburgerů a nikdy jsem nepřemýšlel o tom, jak se asi tehdy cítili otec s matkou. Zdálo se mi, že prostě žili dál.“

„Hodně lidí se tváří, že snadno zármutek překonali. Ale ve skutečnosti je to přesně naopak,“ podotkla Alice. „Matka pracovala jako právnička,“ řekl po krátké odmlce Harley. „Byla precizní a korektní. Po smrti sestry se změnila. Začala pořádat večírky, stýkala se s vlivnými přáteli, musela mít dokonalý dům, ten nejluxusnější nábytek… úplně se v tomhle zbláznila.“

„Nenapadlo tě, že to mělo spojitost se smrtí tvojí sestry?“

Místo odpovědi sklopil oči. „Někdy tenkrát jsem utekl z domova a přestěhoval se k rodičům svého kamaráda na farmu. Byl jsem v posledním ročníku na střední. Odmaturoval jsem a narukoval na dva roky do armády. Když jsem se vrátil, bydlel jsem pár týdnů zase doma, jenže rodiče už mi byli úplně cizí. Vůbec jsem jim nedokázal porozumět.“

„To je smutné. Jste alespoň v kontaktu?“ Zakroutil hlavou. „Prostě jsem odešel a oni mě nikdy nehledali.“

Impulzivně položila svou dlaň na hřbet jeho ruky. Otočil ji a jejich prsty se propletly. Díval se upřeně do jejích tmavých očí. „Nikdy bych si nepomyslel, že lidé, kteří ohledávají místa činů, jsou ještě schopni soucitu. Myslel jsem si, že jste otrlí a chladní.“

Usmála se. „Naopak. Jsme poslední nadějí zavražděných, jejich posledním spojením se světem živých. Já jsem si tu práci vybrala proto, aby vrahům neprocházely jejich zločiny, aby neunikali spravedlnosti. Je to jako putování za svatým grálem.“ Pak vážně dodala. „Skrývám city, ale to neznamená, že je nemám. Vidět jakýkoliv zmařený život je bolestné, ten dětský zvláště.“

Zalesklo se mu v očích a něžně řekl: „Alice, jsi jedinečná.“

„To doufám,“ odpověděla po chvíli. „Protože, kdyby existovala ještě jedna taková Alice, asi bych přišla o zaměstnání. Není moc lidí, kteří by byli ochotni věnovat se práci čtyřiadvacet hodin denně.“ Odmlčela se a pak s úsměvem dodala: „No, až na výjimečné dny, kdy mě vezme na večeři nějaký okouzlující muž.“

Zasmál se. „Děkuju za kompliment.“

„Myslím to vážně.“

Znovu k nim přistoupil číšník, aby dolil kávu. Objednali si dezert. Když jej donesli, Alice řekla: „Pořád na to musím myslet.“

„Na co?“

„Na to auto. Zdá se mi divné, že ho ten muž ukradl spořádané, pobožné vdově a jeho ztráta byla nahlášena, až když jsme ho našli mrtvého.“

Píchala soustředěně vidličkou do zákusku. „Co když měl trestní záznam a černou minulost? Pak se ale zapletl s ní a chtěl se změnit. Aby mohl začít znovu, musel ulevit svému svědomí a chtěl něco vyzradit.“ Podívala se na Harleyho. „Tím ale zřejmě někoho ohrozil, a tak musel umřít.“

„Je to jen hypotéza.“

Přikývla. „To je. Ani nevíme, kdo před vraždou auto řídil. Každopádně, je ale její historka o krádeži dost nevěrohodná.“ Odložila vidličku. „Musím s tou ženou mluvit. Nevím, jak se k ní dostanu. Pracuje pro senátora a zatím se drželi zpátky i federálové. Nemůžu tam jen tak vpadnout a začít vyslýchat senátorovu zaměstnankyni.“

Harley se na ni pozorně zadíval, pak řekl: „Možná bych mohl najít způsob, jak se s ní spojit. Kdysi jsem se v tom prostředí uměl pohybovat. Snad ti budu umět pomoct.“

Zasmála se. „Copak znáš senátora Spojených států?“ zeptala se ironicky.

„Možná znám jeho příbuzného,“ odpověděl vážně.

„Hodně by mi pomohlo, kdybych s ní mohla mluvit dříve než federálové. Myslím, že by byla sdílnější.“„Dej mi čas do zítřka. Něco vymyslím.“ Usmála se. „Jsi zlatíčko.“

„Ty taky Alice.“

Zčervenaly jí tváře. „Díky.“

Dlouze se na sebe zadívali pohledem plným vřelosti a porozumění, vyrušil je až číšník, který jim přinesl účet. Když vycházeli z restaurace, Alice cítila, že ji tluče srdce jako o závod.

Harley ji doprovodil až ke dveřím motelu. „Byl to moc hezký večer,“ řekl. „Nejlepší za posledních několik let.“

Podívala se na něj s úsměvem. „I mně se to líbilo. Moc často na rande nechodím, většinu mužů totiž odrazuje moje práce. Přece jen se často dotýkám lidí, kteří už nedýchají.“

„Na tom snad nezáleží.“

Cítila stejné napětí, které vyzařovalo i z jeho silného, svalnatého těla. Přistoupil o krok blíže a potkali se v půli cesty.

Sklonil se a lehce se dotkl ústy jejích rtů. Když se neodtáhla, pevně ji objal a přitáhl ji k sobě. Usmál se pro sebe, když ucítil, jak se její ústa nervózně zachvěla v okamžiku, kdy se jeho rty k jejím přitlačily silněji. Vzápětí se ale úplně uvolnila, ničemu se nebránila a jejich polibek se stával čím dál vášnivější.

Jeho tělo bylo napjaté touhou, ale věděl, že je příliš brzy na to, aby jí dal průchod. Nechtěl na ni spěchat. Alice byla tou nejúžasnější ženou, s jakou se dosud setkal a Harley si nepřestával opakovat, že musí být opatrný.

Po chvíli se od ní odtáhl a sevřel její paže. „Půjdeme do kina i příští týden?“ zeptal se.

Rozzářily se jí oči.

„To bych moc ráda.“

„Zkusíme nějakou jinou restauraci. Otestujeme všechny, než si vybereme tu, která bude naše oblíbená.“

„Dobrý nápad!“ Chvíli nic neříkali. „Nezapomeň na mě s tou ženou, prosím,“ připomněla mu.

„Nezapomenu. Tak dobrou noc.“

„Dobrou.“

Stála před dveřmi a dívala se, jak odchází k autu. Povzdechla si. Nastoupil a nastartoval, stál ale pořád na místě. Uvědomila si, že čeká, až ji uvidí vejít bezpečně dovnitř. Zasmála se a zamávala mu. Líbilo se jí jeho starosvětské džentlmenství. Vyvolávalo v ní pocit bezpečí. Tu noc spala hlubokým, klidným spánkem.

Druhý den ráno jí volal Harley na mobilní telefon, ještě než odešla z motelu. „Mám pro nás pozvánku na dnešní večer,“ oznámil jí. „Jde o benefiční večírek na podporu senátorovy kampaně.“

„Já ale nemůžu přispívat na něco takového!“

„Nebudeš muset. Budeme zastupovat přispěvatele ze zahraničí,“ odpověděl se smíchem. „Máš koktejlky?“

„Mám. Jsou ale v San Antoniu v mém bytě.“

„To nevadí. Můžeš si pro ně zajet a já tě vyzvednu v šest u tebe.“

„Fantastické! Obléknu si něco vhodného a pokusím se chovat jako dáma,“ řekla.

„To se mi ulevilo,“ poškádlil ji. „Musím se teď vrátit k práci. Řekl jsem Parksovi, že jedu do San Antonia a on mi dal půl dne volno. Neřekl jsem mu proč a s kým tam jedu, ale myslím, že něco tuší.“

„Nikomu se o tom, prosím, nezmiňuj!“ požádala ho. „Pokud by se to dozvěděl Jon Blackhawk nebo Kilraven, všechno by mi zatrhli.“

„Nikomu nic neřeknu.“

„Díky, jsem tvůj dlužník!“

„To víš, že jsi,“ řekl pomalu. „Neboj, nezapomenu na to.“ Zasmála se.

Pak Harley ještě dodal: „Zavolám později kvůli adrese tvého bytu.“

„Dobře,“ řekla a zavěsila.

Senátor žil v luxusní dvoupatrové vile. Vchod byl umístěn mezi dvěma masivními sloupy a veranda byla větší než Alicin celý byt. Všechny místnosti byly osvětlené a v nevlídném šeru vypadaly pohostinně.

Před domem stála naleštěná auta. Harleyho malý náklaďák se sem rozhodně nehodil, ale nezdálo se, že by mu to nějak zvlášť vadilo. Zaparkoval na ulici a pomohl Alice vystoupit. Měl na sobě tmavý oblek s motýlkem a špičky jeho bot se dokonale leskly. Vypadal elegantně. Alice si oblékla jednoduché černé koktejlky, přes které přehodila svůj nejlepší zimní kabát. V ruce měla černou společenskou kabelku a na nohou lodičky, které krémovala a leštila tak dlouho, až zamaskovala několik ošoupaných míst. Ze svého platu si nic luxusnějšího nemohla dovolit.

U vchodu stál uniformovaný muž patřící k personálu domu. Harley mu podal pozvánku. Muž na chvíli zaváhal, ale pak je pustil dál.

Když vstoupili do haly, Alice se na Harleyho ustaraně podívala.

„Je to v pořádku,“ ujistil ji a s úsměvem na tváři pevně stiskl její ruku. „Žádný problém.“

„Páni,“ řekla Alice, když se rozhlédla po společnosti, v níž se octla. Hned si všimla několika známých tváří z televize, z přehlídkových mol i golfových hřišť.

„Jsou to normální lidé, Alice, jako ty nebo já,“ řekl mírně Harley, když viděl její úžas.

Překvapeně na něj zírala.

„Jako ty nebo já? Děláš si srandu?“ Příliš razantně se otočila a strčila do někoho loktem. Nadechla se, aby se omluvila, ale málem jí při pohledu na dotyčného člověka vypadly oči z důlku. „Pardon,“ vykoktala překvapeně.

Dívala se z deseti centimetrů do tváře hvězdě akčních filmů. Muž, který ovládal nejedno bojové umění, se na ni mile usmál a řekl: „Nic se neděje. Člověk v téhle tlačenici snadno přijde k úrazu.“

„To ano,“ vypravila ze sebe přidušeně.

Zasmál se a vykročil spolu se svým doprovodem, dlouhonohou blondýnou, směrem k švédským stolům.

Harleyho prsty se propletly Alicinými.

„Zavři pusu, Alice,“ poškádlil ji. „Vypadáš, jako bys zrovna viděla ducha.“

„Taky že jo. Nikdy v životě jsem na podobném večírku nebyla. Obvykle se při svém zaměstnání nestýkám se společenskou smetánkou. Zato ty se tady chováš překvapivě jako doma, když uvážím, že většinu času trávíš s dobytkem.“

„Právě proto se tady cítím přirozeně,“ řekl potichu.

„Harleyi!“ okřikla ho se smíchem.

„Jen žertuju.“ Rozhlížel se po místnosti. Za chvíli se zdálo, že našel, koho hledal. „Pojďme se zeptat tamté ženy.“

„Dobře.“

„Jakže se jmenuje osoba, kterou hledáme?“ zašeptal. „Dolores.“

Harley chytil Alice kolem ramen a vedl ji vpřed. Bylo jí pod jeho teplou paží příjemně. Necítila se na večírku úplně ve své kůži. Nepocházela sice z chudé rodiny, ale ten luxus kolem sahal mimo sny většiny lidí. Ze stropu visely křišťálové lustry, na zemi ležely perské koberce a stěny zdobily pravé oleje. Páni, tamto musí být Renoir, říkala si v duchu.

„Dobrý den,“ řekl Harley jedné z žen nalévající punč do velké křišťálové mísy. „Pracuje tady ještě Dolores?“

Žena se na něj chvíli upřeně dívala, nepoznala ho.

„Dolores? Ano. Je v kuchyni. Zdáte se mi povědomý. Neznáme se?“

„Mám ten typ obličeje,“ odpověděl rychle s úsměvem.

„Známe se s Dolores z kostela a slíbili jsme pastorovi, že jí předáme vzkaz, pokud sem dnes půjdeme,“ dodal.

„Ach tak, z kostela,“ řekla žena rozmrzele a obrátila oči v sloup. „Dolores vážně nemluví o ničem jiném, jako by pro ni neexistovalo nic než kostel.“

„Takže v kuchyni? Díky,“ loučil se rychle Harley.

„Ať ji kvůli vám nevyhodí!“ vyhrkla ještě. „Někdy je to s Dolores těžké, ale u mytí nádobí se osvědčila. Pokud senátor nebo jeho paní uvidí, že si s vámi povídá v pracovní době, propustí ji.“

„Nebudeme dlouho zdržovat,“ slíbil Harley. Když odcházeli, Alice si všimla, že se jeho rty změnily v úzkou zarputilou linku.

„Přece by senátor nepropustil Dolores jen proto, že si s námi promluvila,“ zapochybovala nahlas.

„Ani by mě to nepřekvapilo. Budeme muset být opatrní,“ odpověděl úsečně.

Kuchyně byla plná lidí. Alice ani nenapadlo zeptat se Harleyho, jak tam vlastně trefil. Ženy se skláněly nad stoly a připravovaly obložené mísy, ukládaly jídlo na talíře a dělaly jednohubky. Dvě stály u obrovských dřezů a myly nádobí.

„Copak nemají myčku?“ zeptala se Alice jakoby pro sebe, když vešli dovnitř.

„Křišťál a značkový porcelán se do myčky dát nemohou,“ řekl Harley věcně.

Alice se na něj užasle podívala. Ani si neuvědomil, že jí zrovna poskytl odpověď, která by ho jako kovboje neměla vůbec napadnout.

„Jak poznáme, která to je?“ zeptal se.

Alice se zahleděla na dvě ženy u nádobí. Jedna měla kolem dvaceti, krátký sestřih a kroužek v nose. Ta druhá byla usedle oblečená s vlasy učesanými do uzlu, kolem pasu měla zavázanou zástěru. Alice kývla směrem k ní. „Neříkali o Dolores, že myje nádobí?“ zašeptala. „Podívej támhle, je jasné, která to je.“

Harley přikývl a vyrazil jejím směrem.

Procházeli pomalu mezi zvědavými pohledy.

„Dobrý den, Dolores,“ řekla Alice, když se octla přímo za ní.

Starší žena se otočila, z jejích rukou v červených rukavicích crčela voda. Překvapeně na ně hleděla svýma velkýma hnědýma očima. „Promiňte, my se známe?“ zeptala se nejisté.

„Asi jste nás nikdy neviděla tak slavnostně oblečené. Jsme z vašeho kostela,“ řekl Harley bez zaváhání. „Máme pro vás vzkaz od pastora.“

Dolores zamrkala. „Od pastora…?“

„Mohli bychom si minutku promluvit někde v soukromí?“ zeptala se Alice.

Žena se tvářila podezíravě. Přimhouřila oči a chvíli přemýšlela. Zvorali jsme to, pomyslela si Alice. Pak ale Dolores přikývla. „Jistě. Můžeme jít na chvíli ven. Liz, udělám si přestávku, ano? Jen deset minut.“

„Dobře,“ odpověděla Liz a důkladně si prohlédla elegantně oblečený pár, který Dolores vedla ven z místnosti. „Přijď brzy zpět. Víš přece, jaký je,“ zavolala za ní.

Když byli venku, Dolores se na ně upřeně zadívala. „Znám všechny věřící, kteří chodí k nám do kostela, a vás dva jsem tam nikdy neviděla.“ V očích se jí zalesklo. „Kdo jste a co po mně chcete?“

Alice jí pohlédla přímo do očí. „Pracuji jako vyšetřovatelka pro okrsek Jacobsville. Našli jsme tam vaše auto a také pravděpodobně muže, který ho řídil.“

Žena váhavě odpověděla: „Nahlásila jsem policii, že mi ho ukradli.“ Hlas se jí znatelně chvěl.

Alice k ní přistoupila blíž, aby je nikdo nemohl slyšet. „Někdo ho ubil k smrti. Byl tak zřízený, že jej nelze identifikovat podle obličeje.“ V jejím hlase byla chladná strohost. „Vaše auto jsme našli nedaleko v řece. Někdo zjevně nechtěl, aby se nám muže podařilo identifikovat. Nikdo si nezaslouží takovou smrt a my nesmíme dovolit, aby to vrahovi prošlo, řekněte nám, co víte,“ dodala o poznání mírněji.

Dolores byla čím dál bledší. Opřela se o zeď a zavřela na chvíli oči. „Je to celé moje vina. Chtěl si mě vzít, ale před tím musel prý ještě něco udělat, aby se očistil. Půjčil si moje auto, ale nařídil mi, abych nahlásila krádež, až když se mi do druhého dne neozve. Tvrdil, že ví o nějakém zločinu a že pokud se rozhodne mluvit, budou ho chtít zabít.“

„Víte, o jaký zločin šlo?“ zeptala se Alice.

Dolores zavrtěla hlavou. „Nechtěl mi nic říct. Nic. Jedině tak mě mohl chránit.“

„Řekněte nám jeho jméno,“ naléhala Alice. „To přece můžete!“

Dolores se podívala ke dveřím. „Neznám ho,“ zašeptala. „Používal falešné.“

„Řekněte nám alespoň to.“

Zhluboka se nadechla. „Byl to Jack. Jack Baily,“ chvíli mlčela. „Říkal, že byl jednou ve vězení a že lituje toho, co udělal. Přiměla jsem ho chodit do kostela a on se snažil žít spořádaný život. Chystal se kvůli mně začít znovu…“ Hlas se jí zlomil. „Je to moje vina.“

„Vy jste mu přece pomáhala,“ namítla Alice. „Dala jste mu naději.“

„Jenže teď je mrtvý.“

„To ano. Někdy ale není smrt to nejhorší, co nás může potkat. Jak dlouho jste se znali?“

„Jen pár měsíců. Občas jsme si vyšli. On ale neměl auto, musela jsem vždy řídit…“

„Kde bydlel?“

Dolores se znovu podívala ke dveřím. „Nevím. Vždy jsme si dávali sraz u obchoďáku na Weston Street.“

„Můžete nám říct ještě něco, co by nám pomohlo jej identifikovat?“

Žena vypadala soustředěně. „Mluvil o tom, že se něco stalo, nějaká nehoda, u které zemřeli lidé. Něčeho litoval a říkal, že je čas odhalit pravdu, i když mu kvůli tomu hrozilo nebezpečí…“

„Dolores!“

Škubla sebou. Ve světle otevřených dveří se objevila vysoká, statná silueta muže. „Vraťte se k práci! Neplatím vás proto, abyste si tady povídala.“

Harley ztuhl, poznal ten hlas.

„Ano, pane!“ zvolala Dolores a spěchala dovnitř. „Promiňte, měla jsem přestávku…!“

Proběhla kolem elegantního staršího muže. Ten za sebou zavřel dveře a rázně vykročil směrem k Alice a Harleymu. Vypadal, že se jim chystá pěkně od plic vynadat.

„Proč vyrušujete mé zaměstnance od práce, když mám dům plný důležitých hostů? Kdo vlastně jste a jak jste se dostali dovnitř?“ zahřímal.

Harley vystoupil ze tmy na světlo, jeho oči se leskly. „Mám pozvánku,“ řekl.

Muž v tu chvíli zůstal stát jako přikovaný. Naklonil hlavu. Zdálo se, že mu je hlas povědomější než tvář. „Kdo… jste?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Jen duch.“ Harley byl chladný jako led.

Muž přišel o krok blíž. Když světlo lampy dopadlo na jeho obličej, Alice si všimla, že má světle modré oči, hnědé vlasy byly místy prošedivělé.

„HHarley?“ zeptal se váhavě.

Harley uchopil Alicinu dlaň do své. Cítila jeho studené prsty.

„Promiňte, že jsme vás obtěžovali, pane senátore,“ řekl formálně. „Známe pastora, který je také přítelem Dolores. Požádal nás, abychom jí řekli o rodině, která by potřebovala v neděli odvoz do kostela. Omluvte nás.“

Pak už vedl Alice rychle pryč. Muž se za nimi překvapeně díval a sledoval, jak vcházejí zpátky do kuchyně.

Harley se ještě cestou zastavil u Dolores a něco jí zašeptal do ucha. Potom se rychle vytratili zpět do haly.

Harley táhl Alice napříč místností přímo k vstupním dveřím. Cestou si všiml, jak je zamračeně pozoruje neznámý tmavovlasý muž v drahém obleku. Než vyšli ven, Harley se ještě jednou otočil, aby se podíval, jestli někdo nejde za nimi. V tu chvíli uviděl senátora, že se u muže zastavil a rozrušeně s ním o něčem hovořil. K autu došli bez jediného slova. Nasedli a Harley nastartoval. „Zná tě,“ řekla Alice tiše.

„Vypadá to tak.“ Kývl k jejímu sedadlu. „Zapni si pás.“

„Jasně.“ Připoutala se a doufala, že jí vysvětlí, o co tam vevnitř vlastně šlo. On ale neřekl nic. „Tak alespoň něco ses dozvěděla,“ pronesl. „To ano, díky, Harleyi. Vážím si toho.“

„Není zač.“ Podíval se na ni. „Řekl jsem Dolores to, co senátorovi, aby měla výmluvu, kdyby se jí na něco ptali.“

„Doufám, že nebude mít problémy. Je to hodná žena.“„Je.“

Po zbytek cesty k Alicinu bytu už Harley téměř nepromluvil. Zaparkoval před domem a doprovodil ji ke dveřím. „Pojedeš zpátky do Jacobsville?“ zeptal se. „Zítra ráno,“ řekla. „Pořád tam mám práci.“

„Dáme si v pondělí u Barbary oběd?“ Usmála se na něj. „Jasně.“

„Nezlob se, že jsme se tam nezdrželi déle. Ty švédské stoly vypadaly lákavě.“

„Stejně jsem neměla hlad,“ zalhala.

„Jsi zlatíčko. Vzal bych tě na pozdní večeři, ale nejsem úplně ve své kůži.“ Přitáhl ji k sobě a dlouze políbil. Jeho rty byly trochu drsné. „Díky, že se mě na nic neptáš.“

„Není zač,“ zašeptala, vzpamatovávala se z polibku, který jí, aniž by si to Harley uvědomil, vzal na chvíli dech.

„Uvidíme se v pondělí.“

Vrátil se k autu, nastoupil a odjel. Tentokrát nečekal, až se za ní zavřou dveře. Věděla, že musí být opravdu hodně rozrušený.

ŠESTÁ KAPITOLA

Harley jel zpátky na ranč. Senátora viděl naposledy před osmi lety a neuvědomil si, jak těžké pro něj bude setkat se s ním znovu tváří v tvář. Oživilo to všechny staré rány.

„Ahoj!“

Podíval se ke dveřím srubu, ve kterém bydlel. Charlie Dawes vyhlížel ven. „Jdeš dovnitř nebo budeš dnes spát v autě?“ zavolal na něj vesele.

„Asi půjdu dovnitř,“ odpověděl.

„No teda!“ vykřikl Charlie, když viděl, jak je Harley oblečený. „Myslel jsem, že ses jel jen projet.“

„Vzal jsem Alice na večírek, ale odešli jsme dřív. Nějak jsme neměli náladu,“ vysvětloval.

„Alice je tvoje holka?“

Harley se usmál.

„Vlastně ano. Alice je teď moje holka.“

Zpátky do Jacobsville přijela Alice v neděli pozdě odpoledne. Spojila se s Rickem Marquezem a požádala ho, aby pro ni něco v San Antoniu zjistil. Potřebovala vědět, jestli existuje nějaký záznam v rejstříku trestů o muži, který používal falešné jméno Jack Bailey. Chtěla také, aby se na něj poptal v motelu blízko obchodního domu na Weston Street. Někdo si mohl jeho nebo tmavovlasou ženu v modrém fordu pamatovat. Uvědomovala si, že se nemají moc čeho chytit, ale museli prověřit všechny možné stopy.

Ona se mezitím chystala vrátit zpátky na místo činu a ještě jednou si ho projít. Doufala, že armádě detektivů z kriminálky unikl nějaký detail, který by jí pomohl případ rozluštit.

Měla na sobě džíny, zelené tričko a tenisky a prohlížela znovu břeh řeky. V tom jí zazvonil telefon. Něco si pro sebe zamumlala, vytáhla ho z kapsy a podívala se na displej. Zamračila se. Číslo, které se tam objevilo, jí připadalo povědomé.

„Jonesová,“ řekla do sluchátka.

„Ahoj, Jonesová. Kilraven. Zajímalo by mě, jestli jsi o víkendu vypátrala něco nového o naší oběti?“

Vzdychla, oči měla stále upřené na zem, kterou předtím pozorně prohledávala. „Zjistila jsem jen, že používal falešné jméno, snažil se ulevit svému svědomí, nevlastnil auto a že měl dříve problémy se zákonem. Jo a taky že bydlel někde blízko obchoďáku na Weston Street v San Antoniu.“

„Páni!“ zvolal. „Tos všechno zjistila za jediný víkend?“

Zasmála se. „No nebyla jsem na to sama, pomáhal mi Harley. Vloudili jsme se na senátorův benefiční večírek a trochu si popovídali s jeho zaměstnankyní, která s mrtvým nějakou dobu randila… Sakra!“ řekla najednou polekaně. „Poslouchej, tvůj bratr se to nesmí dozvědět, přetrhl by mě! Federálové nechtěli, ať se k ní někdo přibližuje!“

„Buď klidná. Jon si s ní chtěl promluvit hned, ale zatrhli mu to v kanceláři. Báli se, aby se do toho nepustili nějací snaživí právníci a nevystrašili ji. Klidně mu řekni, co jsi zjistila, vsadím se, že nikdo nebude nic namítat. Dobrá práce, Alice.“

„Díky. Ta žena se jmenuje Dolores. Je to hodná paní. Cítí vinu za to, že ho zabili. Ani se nezmínila o tom autě, které je teď úplně na odpis. Řekla mi, že ho tomu muži půjčila. On jí nařídil, aby nahlásila krádež, pokud se druhý den neohlásí. Tušil, že by po něm někdo mohl jít a že mu půjde o život.“

„Ríkalas něco o tom, že chtěl ulevit svému svědomí,“ připomněl jí Kilraven.

„Ano. Prý mluvil o nějaké nehodě, při níž zemřeli lidé. To nám ale moc nepomůže, že?“

„Leda bychom byli jasnovidci,“ povzdechl si. „Víš něco bližšího o tom papírku, který se našel v ruce oběti?“

„Ještě ne. Snad se mi za pár dní ozvou z laboratoře. Mají toho teď fůru. Pověz mi, proč je o Vánocích tolik vražd a sebevražd? Jsou přece svátky, lidi by měli být šťastní.“

„Bohužel, je to přesně naopak. Rodiny mají být o Vánocích spolu, a tak každý citlivěji vnímá samotu a všechny své ztráty a neúspěchy,“ opověděl.

„Asi máš pravdu.“

„Slyšel jsem, že chodíš s Harleym Fowlerem,“ řekl po chvíli lehce potměšilým tónem Kilraven. „Je to vážné?“

„Ani ne,“ odpověděla úsečně. „Požádala jsem ho už dvakrát o ruku, ale to zas tak vážné není, nebo ano?“

„No pouze pokud on souhlasil.“

„Zatím ne, ale je ještě brzy. Jsem velmi vytrvalá.“

„Tak to přeju hodně štěstí!“

„Štěstí nepotřebuju. Jsem přece neskonale krásná, ovládám cizí jazyky, umím uvařit vejce na hniličku i umýt auto… Haló? Haló!“

Kilraven s hurónským smíchem zavěsil. Podívala se na svůj němý telefon a řekla: „Stejně jsem se s tebou nechtěla bavit. Mám tady spoustu práce.“ Pak si ještě Kilravenovo číslo uložila do paměti.

Pokračovala dále po břehu řeky, oči soustředěně prohlížely kameny a trávu, která lemovala její tok. Snažila se nemyslet na nic konkrétního, nechala myšlenky jen volně proplouvat. Někdy ji tak něco důležitého napadlo.

Ten mrtvý muž měl minulost. Zapletl se do nějaké nešťastné nehody, která skončila něčí smrtí. Chtěl se zbavit výčitek svědomí, proto si půjčil auto své přítelkyně a vydal se do Jacobsville. Za kým? Město nebylo sice tak velké, ale přesto v něm žilo dost lidí, aby se člověk, kterého muž přijel vyhledat, dal snadno najít. Kdo by to jen mohl být, ptala se Alice dokola sama sebe. Mohl to snad být někdo od policie? Nebo ten muž jen městem projížděl?

Ne, tuto možnost Alice zavrhla okamžitě. Zabili ho tady, tady se s někým setkal, aby si promluvili o minulosti.

Problém spočíval v tom, že pořád netušila, kdo mrtvý muž vlastně byl a do čeho byl zapleten. Doufala, že jí přinese nějaké odpovědi Rick Marquez.

Alespoň už věděla více než před několika dny. Pořád jí vrtalo hlavou, proč se Jon Blackhawk z úřadu FBI v San Antoniu tak živě zajímá právě o tento případ. Proč se kolem něj vůbec FBI motá? Je možné, že pracují v utajení na něčem, co s jejich vraždou souvisí a nemohou do toho zasvětit nikoho zvenku, přemítala v duchu.

A pak ji najednou proletělo hlavou: Třeba se ten muž před smrtí vyzpovídal v kostele, kam chodil s Dolores!

Alice překvapeně zalapala po dechu. Jako by se jí v hlavě náhle rozsvítilo. Jasně! Pastor by přece mohl něco důležitého vědět, pomyslela si. Doufala jen, že nebude vázán zpovědním tajemstvím jako katoličtí kněží.

Alice sáhla do kapsy a vylovila z ní kus papíru, na němž měla napsáno Harleyho číslo. Vyťukala ho do mobilu a pak netrpělivě kopala špičkou boty do hroudy hlíny, zatímco telefon vyzváněl. Asi je zrovna zabořený po kolena v bahně nebo něco podobného, říkala si.

„Prosím,“ ozvalo se ze sluchátka.

„Harley?“ vykřikla.

„Ano? Kdo jiný by to asi tak mohl být, když voláš na můj mobil?“ řekl pobaveně.

„Doufala jsem, že to budeš ty,“ sypala ze sebe překotně. „Poslouchej, potřebuju s tebou mluvit…“

„Už se mnou mluvíš,“ připomněl jí.

„Ne, potřebuju s tebou mluvit osobně,“ zdůraznila. „Jde o pastora…“

„Drahá, dnes se ale taky nemůžeme vzít! Mám spoustu práce,“ řekl vesele.

„Ne o toho pastora,“ přerušila ho. „Mluvím o pastorovi z kostela, kam chodí Dolores!“

Odmlčel se. „Co od něho potřebuješ?“

„Co když se mu ten zavražděný muž vyzpovídal před tím, než odjel do Jacobsville?“

Harley tiše hvízdl. „To je klidně možné.“

„Musíme za Dolores znovu zajít a zeptat se na jeho jméno.“

„No, to by mohl být problém. Myslím, že se nechystá žádný večírek.“

Uvědomila si, že má pravdu. Už neměli žádný důvod ukázat se znovu v senátorově domě, který byl navíc jistě hlídaný bezpečností službou. „Sakra!“

„Můžeš tam ale zavolat a chtít Dolores k telefonu,“ řekl po chvíli. „Nemusíš se ani představovat, ani vysvětlovat, proč voláš.“

Zasmála se. „Máš pravdu, to bych mohla udělat. Nevím, proč tě s tím vlastně otravuju.“

„Voláš mi, protože si mě chceš vzít a bojíš se, že bych na tebe mohl zapomenout,“ odpověděl pohotově. „Dnes ale nemám vůbec čas, musím vykoupat psa.“

„Výmluvy, výmluvy,“ zamumlala, „já jsem přitom každou minutou starší a starší.“

„Nechtěla bys přijet za mnou na ranč a zajezdit si na koni?“ zeptal se jí náhle. „Mohla by ses seznámit s Parksovými.“

„Výborný nápad!“ řekla radostně.

„Myslel jsem si to. Zeptám se šéfa. Šlo by to příští víkend? Vezmu si zase na půl dne volno a pojedeme na projížďku kolem ranče. Máme spoustu koní.“ Harley cítil z její strany zaváhání. „Neříkej mi, že neumíš jezdit?“

„Na koních mi to jde výtečně! Zvlášť na těch, kteří se pohybují pořád nahoru a dolů a zároveň se otáčejí dokola v rytmu kolotočářské hudby,“ řekla lehce dotčeně.

„To je trochu jiný způsob jízdy. Nevadí, naučím tě to,“ řekl Harley vesele. „Pokud se přece jen vezmeme, budeš muset žít na ranči. Já se nehodlám mačkat v nějakém malém bytě v San Antoniu.“

„Tak to je jiná písnička,“ odpověděla.

„Oblékni si džíny, pevné boty a teplé ponožky,“ dal jí instrukce.

„Nemusím mít ani podprsenku ani košili?“

Do telefonu se ozvalo hvízdnutí. „Kvůli mně rozhodně ne! Můj šéf je ale trochu konzervativní…“

Zasmála se. „Dobře. Přijedu vhodně oblečená. Tak v sobotu? Kde vlastně přesně ten ranč je?“

„Vyzvednu tě,“ na chvíli zaváhal. „Budeš tady ještě příští týden, ne?“

Alice přemýšlela, jak se jí podaří natáhnout ohledávání místa činu ještě o jeden týden. Pak si ale vzpomněla, že je ve čtvrtek Štědrý den. „Jsou svátky, mám volno! Teda volno mám až pětadvacátého, ale zůstanu tady až do konce týdne.“ „Výborně!“

„Teď zavolám Dolores, ať mi řekne jméno pastora a snad se od něj konečně něco dozvím.“

„Dej mi vědět, jak to dopadlo!“

„Jasně,“ rozloučila se Alice a zavěsila.

Zavolala na informace a naštěstí nebylo senátorovo číslo utajené. Nechala se hned operátorkou spojit. Po pár zazvoněních se jí ozval v telefonu mladý ženský hlas.

„Mohu mluvit s Dolores, prosím?“ zeptala se Alice zdvořile.

„S Dolores?“

„Ano.“

Někdo na druhé straně se na dlouho odmlčel. Alice znervózněla. Čekala, že odmítnou Dolores zavolat, protože zaměstnanci nemohou telefonovat v pracovní době.

Pak se ale hlas ozval znovu, tentokrát s dlouhým povzdechem: „Je mi líto,“ řekla žena. „Dolores tady už nepracuje.“

To Alice ani příliš nepřekvapilo.

„Můžete mi dát na ni, prosím, nějaký kontakt? Jsme staré přítelkyně.“

Tentokrát byl povzdech ještě delší. „Obávám se, že nemohu. Ona je totiž po smrti.“

„Po smrti?“ vyhrkla ze sebe Alice.

„Ano. Spáchala sebevraždu. Střelila se do srdce,“ řekla žena smutně. „Byl to pro nás velký šok. Našla ji žena senátora… Promiňte, už s vámi déle nemohu mluvit.“

„Jen minutku, prosím. Můžete mi říct, kde se bude konat pohřeb?“

„V baptistickém kostele na Weston Street,“ odpověděl hlas téměř šeptem. „Zítra ve dvě hodiny. Musím už jít. Je mi Dolores moc líto, měli jsme ji všichni rádi.“ Pak bylo spojení ukončeno.

Alice se zvedl žaludek. Sebevražda! Dohnala jsem ji k tomu já svými otázkami, říkala si zděšeně. Cítila vinu za smrt svého přítele!

Hned na to ji ale napadlo, jak zvláštní způsob sebevraždy Dolores zvolila. Většina žen nepoužije střelnou zbraň. Ženy si vybírají méně násilné způsoby. Střelné zbraně volí spíše muži.

Znovu zavolala Harleymu.

„Ano?“

„Harley, ona se zabila,“ vysypala na něj. „Cože? Dolores? Ona je mrtvá?“

„Ano. Řekli mi, že je to sebevražda. Střelila se do srdce.“

Harley chvíli mlčel. „Není to pro ženu trochu neobvyklá smrt? Myslím, tou střelnou zbraní.“

„To je! Zjistila jsem ale, v kterém kostele působí ten pastor,“ dodala. „Půjdu zítra na pohřeb. Teď ale musím do kanceláře do San Antonia.“

„Proč?“

„Protože u každé násilné smrt, a to i u sebevraždy, je nařízena soudní pitva. A u téhle rozhodně nemůžu chybět! Zavolám ti.“

Alice zavěsila a rychle se vrátila do své dodávky. Cítila v kostech, že pobožná žena jako Dolores by se nikdy sama nezabila. Ve většině náboženství je přece sebevražda hřích, říkala si. Mohlo se sice stát cokoliv, ale Dolores jí nepřipadala jako typ člověka, který takto odejde ze světa. Věděla, že pitva jí určitě dá odpovědi na mnoho otázek. Jako vždy o svátcích, měli v úřadu koronera všichni plné ruce práce. Alice našla jednoho ze soudních lékařů, jak ve své kanceláři prochází zprávy.

Zvedl hlavu, když vešla: „Jonesová! Pokud se tě pokusím uplatit, vrátíš se k nám zpátky na pitevnu? Je čím dál těžší sehnat lidi, kterým nevadí většinu svého času trávit s mrtvými.“

Usmála se. „Promiň, Murphy. Jsem spokojenější jako vyšetřovatelka v terénu. Poslouchej, nemáte tady čerstvou sebevraždu? Jde o starší ženu, křestní jméno Dolores, pracovala pro senátora…“

„Jo, jo. Dělal jsem ji já dnes odpoledne.“ Zatřásl hlavou. „Měla dost malé ruce a použila kolt pětačtyřicítku. Nejde mi do hlavy, jak se jí mohlo podařit vůbec natáhnou kohoutek, natož se střelit. Bude to jedna z těch nevysvětlitelných záhad mezi nebem a zemí. Navíc trpěla syndromem karpálního tunelu na pravém zápěstí. Museli ji nejméně jednou operovat, což vždy oslabuje svalstvo na postižené ruce. Je jisté, že byla pravačka.“

„Pořád si myslíš, že to byla sebevražda?“ zeptala se Alice.

Opřel se o opěradlo židle a prohlížel si ji přes své silné brýle. „Okraj rány, kudy střela vešla, byl spálený, což by vypovídalo o výstřelu provedeném zblízka. Úhel střely byl ale přinejmenším zvláštní.“

„Jak zvláštní?“

„Úhlopříčný.“ Vytáhl svůj digitální fotoaparát a vyhledal snímky, které potřeboval. Pak jej podal přes stůl Alice. „To je rána z předního pohledu. Podívej se na další fotku a uvidíš, kudy střela vyšla z těla ven.“

Alice se zhluboka nadechla. „No tohle!“

„Zajímavé, že? Většina lidí se zastřelí tak, že přiloží pistol ke spánku nebo pod bradu. Tady hlaveň směřovala na srdce a navíc byla nakloněna shora dolů. Její ruka byla podle mě na zvládnutí takové zbraně a v takovém úhlu příliš malá. A nesedí tam ještě něco.“

„Co?“ zeptala se ohromeně.

„Zbraň se našla sevřená v její levé ruce, ale, jak jsem říkal, Dolores byla pravačka.“

Alice dala hlavu na stranu. „Napíšeš do zprávy, že se jedná o podezření na násilnou smrt?“

„To si děláš legraci? Víš, pro koho pracovala?“

Vzdychla. „Ano. Pro senátora Fowlera.“

„Napsala bys ty do zprávy podezření na násilnou smrt, nebo by sis raději nechala svou práci?“

„Pokud ale byla zavražděna…“

„Právě to pokud je dost ošemetné. Nejsme v televizním seriálu a já mám dva roky do důchodu. Nemám dost důkazů a nemůžu riskovat penzi jen kvůli nějaké domněnce. Ve zprávě bude sebevražda, dokud nenajdu nezvratný důkaz, že tomu bylo jinak.“

„Mohl bys tam alespoň uvést spojení pravděpodobná sebevražda, Murphy?“ trvala na svém. „Kvůli mně!“

Zamračil se. „Proč Alice? Víš snad něco, co bych měl vědět i já?“

Netroufala si říkat svá podezření nahlas. Nemohla nic dokázat. Usmála se na svého kolegu. „Ale no tak, vyhov mi přece. Nikoho to dráždit nebude, a kdyby se objevily nějaké dodatečné důkazy, budeš mít krytá záda. Nebo ne?“

Prohlížel si pozorně její tvář a pak kývl hlavou. „Dobrá. Napíšu tam pravděpodobná sebevražda. Ty mi ale dáš vědět, jakmile na něco nového přijdeš, ano?“

„Jasně,“ řekla Alice s úlevou.

Dále se Alice potřebovala zastavit v baptistickém kostele na Weston Street, aby si promluvila s pastorem. Musela ale vyčkat až do pohřbu. Kdyby se s ním setkala sama dříve, mohl by je někdo vidět a ona by tak ohrozila jeho život. Pastorovi pravděpodobně hrozilo nebezpečí i tak.

Zašla tedy do policejní kanceláře, kde zastihla Ricka Marqueze. Byl sám, obklopený hromadou spisů.

Zaťukala na dveře a bez čekání vstoupila.

„Alice!“ vyskočil ze židle. „Jsem rád, že tě vidím.“

„Vážně? A proč?“ zeptala se podezíravě.

Podíval se významně na papíry na svém stole. „Jakýkoliv důvod k přestávce je dobrý důvod. Ne, že bych tě jindy rád neviděl.“

„Co děláš?“ zeptala se a posadila se do židle naproti.

„Procházím staré, odložené případy,“ řekl s povzdechem. „Můj nadřízený mi řekl, že na tom můžu pracovat ve volném čase, pokud si nechám pro sebe, proč to dělám.“

„A proč to teda děláš?“

„Vaše vražda v Jacobsville oživila několika lidem paměť a zdá se, že existuje v archivu velmi podobný, dosud nevyřešený případ. Šlo v něm o čtrnáctiletou dívku, která řídila kradené auto. I její tělo bylo zohyzděné k nepoznání, ale podařilo se ji identifikovat podle několika zubů. Neexistovali žádní svědci, nenašly se žádné stopy.“

„Jak starý je ten případ?“

Pokrčil rameny. „Asi sedm let. Stalo se to krátce před tím, než byla povražděna Kilravenova rodina.“

„Mohlo by to nějak souviset?“

„Nevím. Netuším, jak by smrt mladé dívky mohla mít něco společného s vyvražděním policistovy rodiny.“

„Možná je všechno jen shoda okolností,“ řekl a odložil složky stranou. „Proč jsi přijela do San Antonia?“

„Potřebovala jsem se tady podívat na výsledky pitvy. Ta žena, která pracovala pro senátora Fowlera, údajně spáchala sebevraždu. Problém je v tom, že střela mířená na srdce vstoupila do těla pod šikmým úhlem a ona měla příliš slabou ruku na to, aby dokázala stisknout spoušť. Navíc držela zbraň v levé ruce, ačkoliv byla prokazatelně pravačka.“

Marquez jen překvapeně hvízdl. „Tomu teda říkám sebevražda!“

„Přesně.“

„Řekni mi o tom víc, Jonesová.“

„Byla zapletená s obětí vraždy v Jacobsville. Nechtěla mi říct jeho pravé jméno, dušovala se, že ho nezná. Prozradila nám jen to falešné, které už jsem ti dala k prověření. Tvrdila, že muž také mluvil s pastorem v jejich kostele. Jí samotné prozradil jen to, že se namočil do nějaké nehody, která způsobila smrt několika lidí. Měl výčitky svědomí a chtěl říct, co se ve skutečnosti stalo.“

Marguezovy tmavé oči se upřeně dívaly do Aliciných. „To je docela zajímavé.“

„Taky si myslím.“

„Už jsi mluvila s tím pastorem?“

„Chystám se za ním, ale bojím se, že by nás někdo mohl vidět. Pokud ví něco důležitého, ohrozila bych tím jeho život. Mám pocit, že ať už tady jde o cokoliv, jsou do toho zapletení dost vlivní lidé.“

„Myslíš tím senátora?“

„Možná.“

„Kdy jsi s Dolores mluvila?“

„Senátor pořádal ve svém domě benefiční večírek na podporu kampaně. Harley Fowler mě tam vzal…“ Až do toho okamžiku, Alice unikala shoda v příjmení obou mužů. Senátor Fowler, Harley Fowler, zopakovala si v duchu. Vzpomněla si na výraz v senátorově tváři, když se podíval na Harleyho. Nebylo pochyb, že ho poznal, mluvil s ním najednou úplně jiným tónem, jinak se na něj díval…

„Harley Fowler?“ řekl Marquez důrazně, ve stejnou chvíli mu došlo totéž, co Alice. „Jsou příbuzní?“

„Nevím. Nic mi neřekl. Ale senátor se choval dost divně. Zdálo se mi, že Harleyho poznal, a ani on se nechoval úplně přirozeně. Po tom setkání zjevně nebyl ve své kůži.“

„Není dost divné, že někdo, kdo pochází z tak bohaté a vlivné rodiny, pracuje s dobytkem na ranči Cye Parkse?“ zeptal se Marquez.

„To je. Jestli je to pravda, nesmíš o tom nikomu říct. Asi má Harley své důvody, proč tají, že patří k senátorově rodině.“

„Jasně. Nechám si to pro sebe. Viděl tě někdo mluvit s tou ženou v senátorově domě?“

„Hodně lidí, ale řekli jsme, že jí chceme jen něco vyřídit od pastora.“

„Vzhledem k tomu, že do kostela chodila několikrát za týden, muselo vypadat docela podezřele, že jí předáváte vzkaz zrovna od něj, ne?“

Alice se usmála. „Harley tam rozhlásil, že jí pastor chtěl poprosit, aby svezla nějaké lidi v neděli na mši.“

„Ale Alice, v té době už bylo auto Dolores vytaženo z řeky v Jacobsville!“

„No jo, to je pravda,“ řekla zaraženě. „To ale nikdo v senátorově domě neví.“

„Někdo tě ale mohl poznat a dát si dohromady, že tam vyšetřuješ vraždu,“ oponoval jí.

Alicin obličej se zasmušil. „Možná že zemřela kvůli mně,“ řekla nešťastně.

„To ne.“

„Kdybych se tam neobjevila a nemluvila s ní…!“ „Osud je osud, Alice,“ přerušil ji. „A ty nejsi jasnovidec. Stejně tak ji mohlo porazit auto, mohla dostat infarkt nebo cokoliv jiného. Rozhovor s tebou ji nezabil a tys jí tam nejela ublížit. To je jediné, na čem záleží.“

Smutně se usmála. „Díky, Marquezi.“

„Pokud ji ale někdo skutečně zavraždil, znamená to, že nechtěl riskovat, že by mohla promluvit o té údajné nehodě,“ přemýšlel Marquez nahlas. „Možná vůbec nešlo o nehodu a někdo se hodně snaží odstranit důkazy a hlavně ty, kteří něco vědí.“ Soustředěně stiskl rty. „Jestli se k nějakým informacím dostal i pastor, určitě mu hrozí nebezpečí. A možná je jeho život ohrožen, i pokud neví vůbec nic. Náš pachatel nebude nic riskovat.“

„Já vím,“ řekla Alice. „Můžeme mu poskytnout nějakou ochranu?“

Marquez zvedl telefon. „Půjde mi o krk, ale můžu něco zkusit.“

Alice seděla a poslouchala, co Marquez říká do telefonu. Po pěti minutách zavěsil.

„Jsi si jistý, že je to jediný způsob, jak ho můžeme chránit?“ zeptala se s obavami v hlase.

„Nic lepšího mě nenapadlo, kromě ochranné vazby samozřejmě,“ odpověděl vážně. „Tu nelze bez udání důvodu nařídit a navíc si ji z našeho rozpočtu ani nemůžeme dovolit.“

„Tvému šéfovi se to ale nebude líbit. Jon Blackhawk se tady zítra ráno objeví s brokovnicí.“

„Nejspíš ano.“

Usmála se na něj. „Jsi frajer!“ Marquez zvedl obočí. „A navíc jsem volný frajer. Vezmeš si mě?“

Zakroutila hlavou.

„Ani náhodou. Jsi tak dokonalý, že bych se tě bála políbit, aby ses náhodou nezměnil v žábu. Při mém štěstí to je totiž vysoce pravděpodobné.“

Chvíli se tvářil vážně, ale pak vyprskl smíchy.

I ona se srdečně zasmála. „Díky, Marquezi. Kdykoliv bys něco potřeboval, jsem tvůj dlužník.“

„Můžeš pro mě něco udělat hned zítra ráno. Zavolej mému šéfovi a řekni mu, že trpím halucinacemi a že nejsem svéprávný. Třeba mě pak ušetří.“

„Dobrá, domluveno,“ odpověděla vesele.

Druhý den se objevila v médiích zpráva o tom, že policie vyslýchá pastora kvůli sebevraždě ženy, která měla pravděpodobně informace o starém, odloženém případu. Alice věděla, že měl Marquez geniální nápad. Jen blázen by se pokusil pastorovi ublížit, když je na něj zrovna namířen objektiv kamer. Zajistili mu tou zprávou nejlepší ochranu, jakou mohli.

Marquezův nadřízený byl rozzuřený přesně, jak očekávali. Alice se s ním ale sešla za zavřenými dveřmi jeho kanceláře a sdělila mu nové detaily k případu vraždy v Jacobsville. Pochopil, že to opatření bylo nutné a uklidnil se.

Pak se Alice konečně vypravila navštívit Reverenda Mikea Colmana, chtěla s ním mluvit ještě před pohřbem.

Představovala si ho úplně jinak. Seděl ve své kanceláři, měl na sobě staré džíny, tričko a tenisky. Nosil brýle a trochu mu začínaly řídnout vlasy, jeho úsměv byl milý a vřelý.

Když se Alice představila, vstal a potřásl jí rukou.

„Pochopil jsem, že jsem se stal adeptem na místo na pitevním stole,“ řekl vážně. „Detektiv Marquez mi už vysvětlil, že mi moje mediální popularita může zachránit život.“

„Doufám, že se nemýlí,“ odpověděla Alice zachmuřeně. „Za poslední dva týdny zemřeli dva lidé. Máme zavražděného muže v Jacobsville, kterého jsme zatím nedokázali identifikovat a Dolores.“

Jeho tváří se mihl smutek. „Byl jsem v šoku, když jsem se to dozvěděl. Nikdy bych neřekl, že by se zrovna Dolores uchýlila k sebevraždě, stále tomu nevěřím.“

„Je hrozné, že toho tolik udělala pro muže pronásledovaného minulostí a ještě za to zaplatila životem. Jako by snad vážně platilo, že žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán,“ dodala smutně Alice.

„Občas to tak vypadá. Jenže cesty Boží jsou nevyzpytatelné a někdy asi ani nemáme rozumět, proč se věci dějí tak, jak se dějí. Co pro vás, Alice, můžu udělat?“

„Myslíte si, že byste mi mohl popsat muže, kterého za vámi Dolores poslala? Kdybych sem přivedla někoho, kdo dokáže podle vašeho popisu nakreslit jeho portrét, vzpomněl byste si, jak vypadal?“

„Myslím, že vám nabídnu něco lepšího.“

Vytáhl tužku ze šuplíku svého stolu, přisunul k sobě čtvrtku tvrdého papíru a začal hbitými, jistými črty kreslit neuvěřitelně věrný portrét muže.

„To je neskutečné!“ zvolala Alice a fascinovaně sledovala jeho práci.

Zasmál se a podal jí svůj výtvor. „Díky. Nejsem pastorem odjakživa. Byl jsem zrovna na cestě do Paříže studovat kresbu, když mi Bůh poklepal na rameno a řekl mi, že mě potřebuje jinde.“ Pokrčil rameny. „Jemu se těžko dá říci ne,“ dodal s úsměvem.

„Pokud nejste vázán zpovědním tajemstvím, můžete mi říci, o čem s vámi ten muž chtěl mluvit?“

„Není nic, co bych vám nemohl povědět, ale obávám se, že toho mnoho nevím. Jen se mě ptal, jestli Bůh může odpustit jakýkoliv hřích a já jsem mu řekl, že ano. Pak mluvil o tom, že byl špatným člověkem, ale teď poznal lásku a chtěl by se změnit. Chystal se promluvit s někým, kdo byl zapletený do nějakého starého případu. Víc mi chtěl říct až po návratu.“ Odmlčel se. „Jenže už se nevrátil.“„Ne,“ řekla Alice smutně. „Nevrátil.“

SEDMÁ KAPITOLA

Alice si vzala pastorovu kresbu s sebou. Když od něj odcházela, zavolala Marquezovi, chtěla se u něj zastavit a ukázat mu ji. Ten už ale nebyl v práci. Schovala ji tedy do kabelky a vydala se do své kanceláře. Byl Štědrý den a ona slíbila, že vezme směnu.

Budova, kde Alice pracovala, stála uprostřed areálu Texaské univerzity. Když vcházela dovnitř, zamávala osamělému hlídači u vchodu. Toho večera byly téměř všechny kanceláře prázdné. O svátcích tady bylo jen pár lidí. Většina byla doma u svých rodin, ale někdo musel mít vždy službu.

Jak se Alice blížila ke svému stolu, udělala při pohledu na hromadu spisů přichystaných k prostudování otrávený obličej. Pomyslela si, že ji čeká dlouhý večer.

Posadila se a začala procházet první složku. Vždy byla nějaká smrt, která se musela prošetřit, i když nešlo přímo o vraždu. U každého nejasného úmrtí museli spolu s detektivy stanovit příčinu smrti. Jedinou útěchou jí bylo, že detektivové byli takovými případy stejně zavaleni jako oni v úřadu koronera. Nikdo touto prací nezbohatl, ale, jak si Alice musela často připomínat, přinášela pocit zadostiučinění. Vyřešení případu a dopadnutí vraha bylo více než uspokojující. Žádné peníze světa se nevyrovnaly tomu, co zažívala, když byla smrt nevinného člověka spravedlivě a legální cestou potrestána.

Začala do dokumentu v počítači zaznamenávat všechna relevantní fakta, která vyčetla v první složce. Její zpráva pak byla snadno přístupná jak hlavnímu vyšetřovateli, tak lidem pracujícím pro obžalobu. Probírala se fotografiemi z místa činu, naměřenými hodnotami, výpověďmi svědků, záznamy z výslechů, ale zároveň jí pořád ležela v hlavě záhadná shoda Harleyho a senátorova příjmení. Vybavila si okamžik, kdy jej senátor oslovil křestním jménem. Evidentně se znali a bylo mezi nimi cítit nepřátelství. Pokud jsou příbuzní, proč se mi o tom Harley před tím večírkem nezmínil, ptala se v duchu sama sebe.

Pravděpodobně nechce, aby o tom kdokoliv věděl, zvláště ne v Jacobsville, přemítala. Zřejmě se chtěl prosadit sám, bez zázemí bohaté a mocné rodiny. Říkal jí přece tenkrát, že musel rodiče opustit, protože nesouhlasil s tím, co od něj vyžadovali. Chtěli asi, aby se aktivně angažoval v politice, očekávali, že jim bude pomáhat pořádat benefiční akce pro společenskou smetánku, a to se neslučovalo s Harleyho povahou. Vybavila si v tu chvíli své vlastní rodiče, které nadevše milovala a se kterými měla blízký vztah. Nikdy nežádali, aby dělala něco, co sama nechtěla. Harley měl tolik odlišný domov. Najednou jí ho bylo líto. Slíbila si, že pokud to s nimi dobře dopadne, zkusí mu vynahradit všechno, o co přišel ve své vlastní rodině. Prvním krokem na této cestě bude pečlivý výběr vánočního dárku, řekla si v duchu.

Druhý den se Alice vzbudila později než obvykle. Když vstala, obtelefonovala půlku města, aby zjistila, které obchody mají otevřeno. Našla jeden, ve kterém prodávali přesně to, co potřebovala. Zastavila se tam na cestě do Jacobsville.

Ještě že jsem si zamluvila pokoj dopředu, pomyslela si, když vjížděla na parkoviště svého oblíbeného motelu. Bylo tam úplně plno. Pravděpodobně se sem sjížděla spousta lidí za svými rodinami a využívali možnosti se tady pohodlně ubytovat. Zanesla si kufr do pokoje. Hned potom vyťukala na číselníku svého mobilního telefonu Harleyho číslo.

„Prosím,“ ozval se do sluchátka rozladěný hlas. „Harleyi?“ zeptala se váhavě. Následovalo překvapené ticho. „Alice? Jsi to ty?“

Zasmála se. „Nezníš zrovna příjemně!“

Místo odpovědi uslyšela velké cáknutí. „Vypadni odtamtud ty chodící roštěnko!“ zařval Harley. „Vydrž chvíli, Alice! Musím ten zatracený telefon na chvíli položit!“

Pak se odněkud zdálky ozval sled ne zrovna vybíravých slov. Většina z nich se, naštěstí pro Alice, ztrácela v šumu přenosu. Po chvíli se znovu na lince ozval Harleyho hlas.

„Nesnáším práci s dobytkem,“ řekl.

Pomyslela si, že se možná s tím výběrem dárku unáhlila. „Vážně?“ zeptala se. „Proč?“

„Když jsem vyhazoval seno na pole, pokazil se mi uprostřed pole náklaďák,“ zamumlal. „Tak jsem vystoupil a šel se podívat pod kapotu, nechal jsem ale otevřené dveře. Než jsem se otočil, jedna z těch zatracených krav strčila hlavu dovnitř a sežrala všechnu zeleninu, pro kterou mě dnes ráno poslala do města šéfova žena. Takže teď jsem po kolena v bahně, do kterého se mi čím dál víc boří i náklaďák a pokud se mi ho vůbec podaří nastartovat, budu se muset otočit a vrátit se do města pro nový nákup… Proč se směješ?“

„Myslela jsem, že chováte jen ušlechtilé, čistokrevné býky,“ řekla.

„To sice ano, ale neobejdeme se ani bez čistokrevných krav a ty zas tak ušlechtilé nejsou.“

„Aha,“ zasmála se. „Jsem zrovna blízko obchodu se zeleninou. Co kdybych ten nákup vyřídila za tebe a přivezla ti ho?“

Harley se zhluboka nadechl.

„Vážně bys to pro mě udělala?“

„Stejně jsem ti něco malého koupila k Vánocům a chtěla jsem ti to dát,“ odpověděla.

„Alice, já pro tebe ale nic nemám!“

„Já taky nic nečekám. Vzals mě na ten večírek, tak jsem se ti chtěla nějak odvděčit… Je to jen taková hloupost.“

„No, spíš jsem tě vzal na přehlídku snobů a ani jsem ti pak nekoupil večeři,“ řekl Harley zahanbeně.

„Nepovídej, bylo to fajn. Tak chceš tu zeleninu, nebo ne?“

Zasmál se.

„Jasně že chci. Trefíš potom k nám na ranč?“

„Řekni mi, kde to je a trefím.“ Harley jí rychle popsal cestu. „Budu tam za třicet minut,“ řekla. „Nebo ti znovu zavolám a budeš mě navigovat.“„Dobrá. Děkuju ti, Alice.“

„Nemáš vůbec zač.“

Oblékla se sportovně, jako by šla do práce. Měla džíny a pevné boty, ale vzala si trochu svátečnější bílý svetřík. Byly přece Vánoce. Mrkla na sebe letmo do zrcadla a rozhodla se, že se nebude líčit. Cestou na ranč vyzvedla zeleninu, kterou měl Harley na seznamu paní Parksové, a pak už se vydala k odbočce, která vedla na vyhlášený Parksův ranč.

Harley na ni čekal u rozcestí asi o půl míle dál. Byl od hlavy až k patě od bahna. I jeho kdysi světle hnědý klobouk dostal co proto. Na jedné tváři mu zaschla tlustá bahnitá šmouha a Alici se zdál neskutečně sexy. Nemohla si vybavit ani jednoho muže, který by jí připadal roztomilý i špinavý. Harley ano.

Když přistoupil k její dodávce, odsunul si klobouk z čela až na temeno hlavy a otevřel dveře.

Popadla tašku se zeleninou, vyskočila z vozu a vrazila mu ji do náruče. „Tady to je,“ řekla.

„Minutku.“ Odnesl nákup do svého auta a za chvíli se vrátil s pětidolarovkou v ruce. „Nehádej se se mnou,“ řekl rychle, když viděl, jak se nadechuje. „Dostal jsem na nákup peníze.“

„Dobrá,“ usmála se. Strčila bankovku do kapsy, pak vzala ze sedadla krabičku a podala mu ji.

Překvapeně se na ni podíval? „Co to je?“

„Dárek k Vánocům přece.“

„Šéf mi každý rok dává vánoční prémie, ale dárek jsem nedostal ani nepamatuju.“ Alice trochu zčervenala.

„Je to milé,“ dodal, když si všiml jejích rozpaků. „Jen mi je trapné, že jsem ti sám nic nekoupil.“

„Zařídils ten večírek…“

„No, to byla ale party…!“ zamumlal. Zvědavě si balíček prohlížel. Stáhl šňůrku, kterou byl obmotaný a rozbalil balicí papír. Jeho světlé modré oči se rozzářily, když uviděl klasickou kovbojskou sponu do kravaty ve tvaru býčí hlavy. „Ta je skvělá! Sháním takovou už dlouho, ale nikdy jsem nenašel žádnou, která by byla nenápadná a vkusná!“

Alice se znovu začervenala. „Vážně se ti líbí?“

„Jasně! Vezmu si ji na příští Kovbojské slavnosti! Díky, Alice.“

„Veselé Vánoce.“ „Veselé Vánoce, Alice,“ odpověděl, objal ji kolem pasu a přitiskl k sobě. Pak se k ní sklonil a prudce ji políbil.

Vzdychla a celá v jeho náručí roztála. Polibek byl tak horký a vášnivý, až se jí zatočila hlava. Jako každá žena jejího věku, občas toužila po mužském objetí, už se jí ale dlouho nestalo, aby v ní polibek probudil tak silnou potřebu strhat z muže přímo na místě všechno oblečení a povalit ho na zem.

Zasmála se.

Odtáhl se od ní a v očích se mu mihl rozzlobený výraz: „Co je…?“

„Ale nic, promiň, nesměju se tobě! Jen mě napadlo, co by sis asi myslel, kdybych tady z tebe začala strhávat oblečení…!“

Teď se mu v obličeji rychle mihl zmatek vystřídaný překvapením, až nakonec vypukl v hurónský smích.

„A ty se chechtáš čemu?“ zeptala se.

Popadl ji do náruče, zatočil se s ní. Pak ji přitiskl těsně k sobě a hladově ji líbal. V tu chvíli už byli od bahna špinaví oba. Alici to ale vůbec nevadilo.

Objala jej kolem krku. Držela dlaň na temeni jeho hlavy a roztávala pod teplou záplavou jeho polibků. Ani si nevšimla, že na ně z nebe začal padat ledový déšť. Měla zavřené oči a zhluboka dýchala, jako by se chtěla plnými doušky napít jeho vůně.

Líbání se stávalo každou sekundou intenzivnější. Už to nebyly hravé polibky, měnily se v opravdovou vášeň. Pevněji ji přitiskl k sobě, cítila tlak jeho hrudi na svých prsou. Rozevřel smyslně rty a ona ucítila hebkost jeho jazyka.

Lehce se zuby dotýkal jejího spodního rtu a jako by nic nevážila, odnesl ji ke svému autu. Odložil věci na sedadlo spolujezdce a vsunul se za volant, Alice při tom stále držel v náručí. Usadil si ji pohodlně na klíně a v tu chvíli jeho polibky zesílily. Rukama vklouzl do tepla pod jejím svetrem a ona ucítila dotyky dlaní na holé kůži svých zad. Snadno se dostal pod pásky její jemné podprsenky, a když se jeho ruce poprvé dotkly Aliciných pevných malých ňader, ucukla před jejich chladem.

„Brzy se zahřejí,“ zašeptal smyslně v těsné blízkosti jejích úst.

Alice cítila, jak jí celé tělo zaplavují vlny rozkoše. Už si ani nepamatovala, kdy ji naposledy držel někdo v náručí a líbal a byla si jistá, že ji nikdo dřív nelíbal takto. Z hrdla se jí vydral tlumený sten.

Nechtěla, aby ta chvíle někdy skončila. Zároveň ale doufala, že Harley nepůjde v stísněném prostoru předního sedadla ještě dál, věděla, že by neměla vůli jej zastavit…

Když se Harley najednou od ní odtáhl, skoro si toho nevšimla. Tak intenzivně vnímala své vzrůstající vzrušení, že přestala vnímat vše, co se děje kolem.

Upřeně ji pozoroval, jeho ruce stále svíraly její hrudní koš.

Konečně, jako by se zrovna probudila, zamrkala a otevřela oči. Bezmocně se na něj dívala. „Stalo se něco?“ zeptala se a její hlas byl tichý, utlumený vášní.

„Alice, tys mockrát asi v podobné situaci nebyla, že?“ pronesl vážně.

Kousla se rozpačitě do rtu. „Dělám něco špatně?“

„To ne,“ ujistil ji něžně. „Ale je znát, že nevíš úplně jak na to?“

Zmateně se na něj dívala.

„Neber to jako výtku,“ dodal rychle, když si uvědomil, že se jí dotkl. Naklonil se k ní a políbil ji jemně na oční víčka. „Jen mě překvapilo, že suverénní žena jako ty, může být tak nevinná. Myslel jsem si, že si děláš legraci, když jsi říkala, že jsi ještě panna.“

Aliciny tváře znachověly.

„No, nedělala jsem si legraci.“

Tlumeně se zasmál. „Teď už to vím.“

Pak ji jemně přesunul na sedadlo spolujezdce. Ještě než Alice dosedla, stihla odsunout tašku se zeleninou, kterou téměř rozmáčkla.

Podívala se na něj s rádoby ublíženým výrazem ve tváři a řekla: „Mám to chápat tak, že se mě nezmocníš hned teď a tady, na sedadle svého auta?“

Harley zvedl obočí a srdečně se zasmál. „Alice, ty jsi ale potvora!“

Udělala obličej. „Tak pardon,“ řekla vesele.

Přitáhl ji prudce k sobě a smyslně ji objal.

„To víš, že bych tě chtěl rovnou tady a teď, ale asi by to nebyl dobrý nápad vzhledem k tomu, že jsme na očích širokému okolí.“

Pustil ji a kývnul směrem k nedaleko stojícímu domu. Zrovna se k nim blížili dva kovbojové na koních. Nevšímali si jich, byli zabráni do hovoru.

„Pracují i o Vánocích?“ zeptala se.

„Ano, zvířatům je jedno, že jsou svátky,“ poznamenal. „Moc se mi líbí ta spona, Alice,“ dodal. „A děkuju, žes mi přivezla z města zeleninu. Teď se ale musím vrátit k práci. Slíbil jsem, že to dnes vezmu za Johna, aby mohl jet za dětmi.“

Alice se usmála. „Já jsem ze stejného důvodu pracovala na Štědrý den.“

„My jsme oba tak hodní,“ řekl s úsměvem Harley.

Alice vzdychla. „Evidentně se k sobě hodíme. Myslíš, že by nás oddali ještě dnes?“

„O Vánocích se neoddává,“ řekl a zazubil se.

„No jo vlastně.“

Vystoupil z auta a podal jí ruku. „Díky za dárek a nezlob se, že jsem ti nic nedal.“

„Ale dal,“ odpověděla a svůdně na něj mrkla.

Sklonil se k ní a něžně vtiskl polibek na její rty. „Tak to jsem já dostal vlastně dva dárky,“ zašeptal. „Počítáš s naší sobotní projížďkou?“

„Jasně. Doufám, že to stihnu. Musím ráno zajet do San Antonia promluvit si s Rickem Marquezem. Pastor nám nakreslil portrét oběti.“

„Vážně?“ zeptal se udiveně.

„Ano, takže máme konečně nějakou stopu.“ Zamračila se. „Zajímalo by mě, jestli Kilraven toho muže pozná. Stálo by za to ukázat jeho portrét i Jonu Blackhawkovi.“

„Dobrý nápad,“ řekl Harley a zhluboka se nadechl. „Alice, musíš být opatrná. Pokud Dolores zabili, protože s námi mluvila, další na mušce je pastor a pak ty.“ Oba dva věděli, že opomněl dodat, že stejné nebezpečí hrozí i jemu.

„Pastor je teď v bezpečí. Marquez to trochu rozmázl v médiích a dostal ho do večerních zpráv.“ Zasmála se. „Teď by se mu pokusil ublížit jen blázen. Lidi od novin ho hlídají za nás.“

„To je asi pravda. Marguez to vymyslel chytře, jenže ty ve večerních zprávách nejsi.“

„Já vím. Hlídám si záda a ty bys měl, mimochodem, taky,“ dodala vážně.

„Nezapomeň, že pracuju pro bývalého žoldáka. Vrah by byl sebevrah, kdyby se tady objevil.“

„To jsi mě teda uklidnil,“ řekla Alice ironicky. „Pokud to v San Antoniu začne houstnout, možná tam budu muset zůstat déle…“

„Nevadí! Když nebudeš moct přijet sem na koně, zajedu za tebou a půjdeme alespoň na večeři a do kina.“

„To by bylo skvělé,“ zvolala nadšeně. „Doufám, že sis všimla, že teď spolu oficiálně chodíme.“

„Fakt? To mi uniklo,“ odpověděla se smíchem. „Jestli budeš mít zítra čas, stavím se pro tebe v motelu a skočíme k Barbaře na oběd. Ještě ti zavolám.“

„Fajn.“

„Teď musím letět nakrmit ještě nějaký dobytek,“ řekl otráveně. „Byla to moc hezká pracovní přestávka!“

„To byla.“

Podíval se na Alicino zablácené oblečení a provinile řekl: „Za tohle se omlouvám.“

Teprve teď si všimla, že je skoro stejně špinavá jako on. Zasmála se.

„To se vypere!“

Harleymu se líbilo, že jí nevadí občas se trochu umazat. Otevřel dveře Aliciny dodávky, počkal, až nastoupí a pak řekl: „Jeď opatrně!“

„Jako vždy,“ odpověděla.

„Uvidíme se brzy.“

„Ahoj!“

Byla už téměř zpátky u motelu, když si uvědomila, že se Harleyho zapomněla zeptat na jeho vztah k senátoru Fowlerovi.

Po cestě do kanceláře šerifa Hayese Carsona, zavolala Alice Marquezovi domů. Předpokládala, že jej zastihne o svátcích u jeho bývalé pěstounky Barbary. Marquez tam ale nebyl, odvolali ho kvůli nějakému případu do San Antonia. Alice byla rozmrzelá z toho, že se jí ho už podruhé nepodařilo zastihnout.

Když vešla do Carsonovy kanceláře, podíval se na ni od svého stolu a překvapeně zdvihl obočí. „Je pětadvacátého prosince!“

Nechápavě na něj upřela zrak a pak napodobila Santa Klausův pozdrav: „Ho, ho, ho?“

Zasmál se. „Už jsem si myslel, že jsem jediný, kdo pracuje o svátcích.“ Ukázal na prázdné stoly svých kolegů.

„U nás to včera vypadalo podobně,“ řekla Alice a posadila se naproti. „Mluvila jsem v domě senátora Fowlera se ženou, která půjčila naší oběti auto. To, co jsme pak vytáhli z řeky.“

„Zjistilas něco?“ zeptal se vážně.

„Hlavně to, že jsem se s ní neměla ukazovat před tolika lidmi. Následující den po našem rozhovoru byla v márnici. Její smrt klasifikovali jako sebevraždu. Zatlačila jsem ale na patologa a přiměla jsem ho napsat do úmrtního listu, že šlo o pravděpodobnou sebevraždu. Smrtelná rána totiž vešla do těla v nezvyklém sklonu a oběť se navíc střelila opačnou rukou,“ odmlčela se a čekala na šerifovu reakci.

Ten poposedl ve svém křesle a řekl: „No to je mi povedená sebevražda.“

„Navštívila jsem taky pastora, který s naším mužem mluvil těsně před tím, než byl zabit. Pastor kdysi studoval uměleckou kresbu a tohle pro mě namaloval.“ Vytáhla z kabelky složený list papíru a podala mu ho.

„Aleluja!“ zvolal šerif. „Alice, ty jsi poklad! Měli by tě povýšit.“

„Děkuju, nechci, až příliš ráda pracuju v terénu,“ odpověděla mu s úsměvem. „Je to dobré, že? Tak vypadala oběť před smrtí.“ Náhle její tvář zvážněla. „Mám hrozný pocit viny, že kvůli mně zabili tu ženu.“

Podíval se na ni pronikavým pohledem. „Nemůžeš za to. V životě se nedá vše ovlivnit.“

„Já vím,“ odmlčela se. „Chtěla jsem ten portrét ukázat Ricku Marquezovi, ale nedaří se mi ho zastihnout.“

„Něco se stalo v San Antoniu. Nevím co, ale svolali plno lidí, kteří byli mimo službu.“

„Nevíš, jestli byl mezi nimi i Kilraven?“ zeptala se.

„Nevím, ale mohu to zjistit.“ Zvedl telefon a zavolal na dispečink, uvedl Kilravenovo služební číslo a chtěl vědět, jestli je ve službě.

„Ano, je. Mám se s ním spojit a říct mu, ať vám zavolá zpět?“ zeptal se hlas v telefonu.

„Ano, děkuji Winnie,“ odpověděl Hayes, který dispečerku poznal po hlase.

„Nemáte zač.“

Zavěsil. „Vyřídí mu, aby mi zavolal zpět,“ řekl Alice. „Co ti vlastně pastor řekl o tom mrtvém muži?“

„Nic moc. Prý ho trápilo svědomí kvůli dřívějším hříchům, ale chtěl začít znovu. Chystal se promluvit si s někým ohledně starého případu, o kterém hodlal pastorovi říct víc později.“ Pak Alice dodala: „Je ho škoda. Přišli jsme vlastně o jednoho napraveného hříšníka. Měl vážnou známost, začal chodit do kostela a teď leží v márnici s tváří k nepoznání.“

„Tak alespoň jeho tvář už není tak neznámá,“ řekl Hayes a zamával ve vzduchu kresbou.

„To ano. Ale pořád nevíme, kdo to byl.“

„Pokud má kriminální minulost, budou v systému záznamy jeho otisků i fotografie postavy a obličeje. Mám přístup k speciálnímu softwaru, který dokáže vyhledávat shody v portrétech.“

„Vážně?“

V tom je přerušilo zazvonění telefonu. Hayes zvedl sluchátko a podíval se na Alice s výmluvným výrazem ve tváři. „Ano, šerifova kancelář je v provozu i o svátcích. Zrovna jsem přivázal před budovou soby a sundal svou santaklausovskou čepici… Ano, Alice Jonesová je tady se mnou. Přinesla nakreslený portrét muže zabitého u řeky… Haló? Haló?“ S povzdechem sluchátko odložil. „To byl Kilraven,“ řekl, aniž by se Alice zeptala.

„To se mi taky často stává. Myslím to, že mi lidí pokládají bez rozloučení telefon. Zřejmě se sem teď řítí rychlostí světla.“

A skutečně, do několika minut uslyšeli z parkoviště typický zvuk pneumatik zastavujících se ve velké rychlosti na malé vzdálenosti. Pak se ozvalo bouchnutí dveří a o pár sekund později se do místnosti vřítil Kilraven.

„Ukažte mi to,“ vyhrkl.

Hayes mu beze slova podal portrét.

Kilraven si ho dlouze prohlížel a mračil se.

„Poznáváš ho?“ zeptala se Alice.

„Ne,“ odpověděl stroze. „Sakra! Myslel jsem si, že to bude někdo, koho znám.“

„Proč?“ zeptal se Hayes.

„Pracuju v okolí San Antonia spoustu let. Nejdřív jsem jen hlídkoval, pak jsem pracoval jako detektiv. Motám se kolem místní policie a policejních záznamů dost dlouho. Pokud ten chlap překročil zákon v okrsku San Antonio, byla dost velká pravděpodobnost, že bych ho mohl poznat. Tuhle tvář jsem ale nikdy neviděl.“

Hayes si vzal kresbu zpět. „Udělám ti kopii. Ukaž ji taky Jonovi. Třeba se bude zdát povědomý jemu.“

„Jasně,“ odpověděl Kilraven, pak se podíval na Alice. „Jak se ti podařilo ten obrázek sehnat? Nechali jste udělat rekonstrukci podle popisu té ženy?“

„Ne. Ta spáchala sebevraždu…!“

„No to určitě,“ přerušil ji rozčileně Kilraven. „Tak jednoduché to jistě nebude!“

„Přesně to jsem si myslela i já. Zašla jsem za patologem, který prováděl na jejím těle pitvu. Řekl mi, že Dolores byla pravačka, ale střelila se do srdce levou rukou. Byl to od ní navíc dost husarský kousek, protože trpěla syndromem karpálního tunelu a měla za sebou pravděpodobně i operaci. K tomu použila velký a těžký kolt pětačtyřicítku. Tvrdil, že jí muselo dát dost práce jen samotné natažení kohoutku.“

„To mi chceš říct, že s těmito fakty označil příčinu smrti jako sebevraždu?“

Zakroutila hlavou. „Nechtěl se dostat do problémů kvůli možnému politickému pozadí toho případu. Pracovala pro senátora a on by se nerad stal kořistí médií kvůli spornému určení příčiny smrti.“

„Tak uvedl do úmrtního listu sebevraždu, nebo ne?“ trval na svém Kilraven.

„Donutila jsem ho napsat, že šlo o pravděpodobnou sebevraždu.“

„Alespoň něco. Té ženy je škoda, mohla nám toho časem říct víc.“ Usmál se na Alici. „Jsem rád, že jsi tam zašla. Tyto informace máme jen díky tobě.“ Pak se zamračil. „Jak jsi ale přišla k tomu portrétu?“

„Pastor kostela, kam Dolores chodila, s naší obětí před smrtí mluvil. Než začal pracovat pro církev, studoval kresbu. Neřekl mi o muži ale o moc víc než Dolores. Prý měl výčitky svědomí a chystal se promluvit si s někým kvůli starému případu.“

Kilraven se znovu zamračil. „Kvůli starému případu? S kým si chtěl promluvit? S někým od policie?“

„Možná,“ připustila Alice. „Ještě jsem nic bližšího nezjistila. Teď ale musím identifikovat toho muže. Myslela jsem, že se stavím v motelu, kde dlouhodobě bydlel a přeptám se na něj. Je to alespoň začátek.“

„To není práce pro tebe,“ řekl přísně Kilraven. „Už ses vystavovala nebezpečí dost! Nechej to na mně a na Jonovi. My jsme placení za to, že na nás občas někdo střílí, ty ne.“

„Můj hrdino!“ řekla Alice s povzdechem a koketně zamrkala očima. „Kdybych se nedvořila Harleymu Fowlerovi, jistě bych ti už zítra poslala kytky a bonboniéru.“

„Jenže já nesnáším sladkosti a jsem alergický na pyl,“ odpověděl.

Pokrčila opovržlivě nos. „Tvoje smůla!“

„Okopíruju ti ten portrét,“ vstoupil do jejich konverzace Hayes a přesunul se ke kopírce. „Myslím, že nám dochází toner, tak nečekej nějakou skvělou kvalitu.“

„Proč si nekoupíte nový?“ zeptala se Alice.

Hayes rozmrzele odpověděl: „Musím pokaždé žádat finanční výbor okrsku o vystavení nákupní objednávky a ještě pořád na mě vrčí kvůli několika předchozím.“

„A ty se vystavovaly na co?“ zajímalo Kilravena.

Hayes chvíli neodpovídal, udělal kopii, pak si ji prohlédl a podal Kilravenovi.

„Na kočku, elektrikáře a deratizátora.“

Alice i Kilraven se na něj překvapeně dívali.

S rozpačitým výrazem ve tváři se Hayes vrátil ke stolu a posadil se. „Koupil jsem obyčejnou kočku za patnáct dolarů ve zverimexu. Nebyla to žádná ušlechtilá rasa, normální kočka.“

„Proč jsi proboha kupoval kočku?“ zeptala se Alice.

Povzdechl si. „Jeden z mých lidí pořídil dětem kvůli nějakému školnímu projektu dvě myši. Než je vzal domů, měl je v práci v dřevěné krabici. Jenže, když se je chystal odvézt, zjistil, že je krabice prázdná. Myši se prokousaly ven a taky se prokousaly naší elektroinstalací. Způsobily škody na majetku za tři sta dolarů. Proto jsem musel volat elektrikáře a proto jsem koupil kočku, pasti na ty potvory nezabíraly.“

„A kočka ano?“ zeptala se Alice a očividně zadržovala smích.

Hayes jen zakroutil hlavou. „Kočka vzala kramle. Naposledy jsem ji viděl, jak peláší parkem ven z města. Zato myši jsou pořád pohodlně zabydlené tady. Proto jsem vystavil další objednávku, tentokrát na deratizéra.“

Teď už to Alice nevydržela a nahlas se rozesmála.

V tom se začalo světlo v kanceláři tlumit a lampa poblikávat. Šerif se zatvářil nešťastně. „To jsou určitě zase ony,“ řekl naoko dramaticky.

„Honem, odjistěte si zbraně!“ vykřikl Kilraven.

Když vycházeli s Alice z kanceláře, Hayes na ně vesele volal: „Při mém štěstí ty myši umí střílet lépe než já!“ Pak ještě dodal: „Ukážu ten portrét lidem ve městě a pokusím se zjistit, jestli toho muže náhodou někdo neznal. Kdybyste se dozvěděli něco nového, dejte mi vědět!“

„Dáme,“ odpověděla Alice a pořád se ještě nahlas smála.

OSMÁ KAPITOLA

Alice vyšla z kanceláře za Kilravenem. Stál zamyšleně na schodech policejní budovy.

„Proč sis myslel, že bys mohl znát tvář toho zavražděného muže?“ zeptala se Alice.

„Už jsem ti to říkal…“

„Lhal jsi.“

Podíval se na ni s překvapeně zvednutým obočím.

„Nedívej se tak na mě. Copak nevíš, že mám nadpřirozené schopnosti a dokážu číst myšlenky? Jako ti jasnovidci v pořadech v televizi, kteří pomáhají hledat ztracené lidi a řešit záhadné vraždy. Mohla bych tam z fleku vystupovat…“

„Žádné myšlenky číst neumíš, Alice,“ řekl podrážděně.

„Nemáš vůbec smysl pro humor,“ utrousila. „Nechápu, jak je možné, že ses ještě v téhle práci nezbláznil! Dobrá, dobrá… Povím ti, jak jsem to uhodla…“ řekla a zvedla ruce na svou obranu, když viděla, jak po ní zlostně střelil pohledem. „Přišlo mi dost zvláštní, že ses tak rychle přihnal na stanici, jen abys mohl co nejdříve vidět ten portrét. Nikdo se takhle bezdůvodně nehoní, to vykládej někomu jinému.“

Opřel si ruku o pouzdro své pistole. Jeho doširoka otevřené oči jako by se dívaly do prázdna. „Dohodl jsem se s jednou bývalou vyšetřovatelkou z okrsku San Antonia, aby znovu procházela fakta v odloženém případě vražd v mojí rodině,“ řekl tiše. „Nezmiňuj se o tom Marquezovi. Už s tím měl problémů dost, nechci, aby to věděl.“

Alice na sobě nedala znát, že už nějakou dobu věděla o činnosti bývalé vyšetřovatelky právě od Marqueze. „Máte novou stopu?“ zeptala se.

„Ne. Myslel jsem si, že tento případ přinese něco nového,“ odpověděl unaveně. „Chlap přijede do Jacobsville ze San Antonia a je tady zavražděn. Měl jsem takový vnitřní pocit, že tady možná hledal mě. Vím, že je to asi nesmysl…“

„Mohl mít milion různých důvodů, proč sem přijel. Je možné, že jen projížděl, někdo ho sledoval a tady se to rozhodl skončit.“

„Máš, samozřejmě, pravdu.“ Pokusil se o úsměv. „Pořád někde v skrytu duše doufám, že budu mít štěstí a jednou na něco přijdu.“ Úsměv mu ztuhl na rtech. „Chci prostě jen vědět, kdo to udělal, a chci, aby zaplatil za těch mizerných sedm let mého života.“

Alice sklonila lehce hlavu.

„Těch sedm let už ti nikdo nevrátí,“ řekla tiše. „Dopadení pachatele nedá zbytečné smrti dvou lidí větší smysl a žádný trest na světě tě nezbaví bolesti, nevynahradí ti ztrátu. To přece víš.“

„Racionálně ano,“ odpověděl. Zhluboka se nadechl. „Tenkrát v noci jsem vzal za někoho noční směnu. Kdybych nebyl jel do práce, byl bych tam tehdy s nimi…“

„Přestaň s tím!“ řekla tak rázně, až se Kilraven lekl. „Víš kolik životů už bylo promarněno kvůli takovým kdyby? Poslouchej mě, Kilravene, nemůžeme vrátit čas a nemůžeme ani ovlivnit běh tohoto světa, kde se střídá nezávisle na nás život a smrt. Někdy lidé umírají hrozným způsobem a my tomu musíme přihlížet. Není to spravedlivé, ale nedá se s tím nic dělat. Musíš se prostě posunout dál. Pokud obětuješ svůj život výčitkám a vzpomínkám, jako bys tam tehdy umřel s nimi, vrah tak vezme život i tobě!“

Kilraven jí neodporoval, nehádal se s ní, jen trpělivě naslouchal.

„Vidím to v rodinách obětí neustále,“ pokračovala Alice. „Truchlí, užírají se nenávistí, touží po pomstě. Nemohou se dočkat, až půjde případ k soudu, aby se mohli pachateli dívat do tváře a vidět jeho trest. Jenže ten se často nekoná. Porota někdy viníka neodsoudí, někdy je propuštěn pro chybu v důkazních materiálech nebo kvůli nedostatku důkazů. Často je případ odložen. A tak vztek, který cítí pozůstalí, nikdy nepoleví. Jdou domů a jejich nenávist a pocit křivdy ještě sílí a roste, až jim nakonec pohltí celé jejich životy a nezůstane v nich už nic jiného. Vůbec nic. Nikdy pak nepocítí úlevu, protože nenávist nedovolí, aby se jejich rány na duši zacelily.“

Kilraven se na ni dlouze zadíval, pak pomalu řekl: „Myslím, že přesně tak žiju i já.“

„Posledních sedm let ano. Můžeš to ale změnit. Přece tak nechceš strávit zbytek svého života? Zestárneš, a když se pak podíváš zpět, nebudeš mít nic než hořké a bolestné vzpomínky.“

„Kdyby žila moje dcera, měla by příští týden desáté narozeniny,“ řekl ztěžka.

Alice najednou nevěděla co na to říct. Trýzeň zněla z každého jeho slova.

„A jemu to prošlo, Jonesová, prošlo,“ dodal.

„Ne. To se pleteš.“ odpověděla. „Někdo někde ví, co se tenkrát stalo a kdo to udělal. Jednou zazvoní telefon v detektivní kanceláři a zhrzená milenka nebo milenec pachatele udají ze žárlivosti, ze vzteku nebo z hamižnosti.“

Trochu se po jejích slovech uvolnil.

„Vážně si to myslíš?“

„Už jsem něco takového mockrát zažila a ty určitě taky.“

„Asi máš pravdu.“

„Přestaň žít v minulosti,“ řekla mu něžně. „Byla by škoda tak skvělého chlapa.“

Zvedl překvapeně zrak a jeho černá nálada jako by se náhle rozplynula. Zalesklo se mu v očích. „Flirtuješ se mnou?“

„Na to rovnou zapomeň!“ řekla rázně. „Znám spoustu manželek, které sedí do noci u televize a doufají, že jejich manžel přijde domů z práce živý a zdravý. Takhle rozhodně nechci skončit. Já se vdám za rančera a noci budu trávit hezky klidným spánkem.“

Usmál se. „Ani s rančerem nemáš spánek zaručený. Nezapomeň, že telata obvykle přicházejí na svět uprostřed noci.“

„O tom ty musíš něco vědět, vid! Máte ještě s Jonem ten velký ranč v Oklahomě?“

Přikývl. „Škoda že ani jeden z nás nechce trávit život hlídáním dobytka. Máme úplně jiné ambice.“

„Možná až budete starší, začne vám tahle práce imponovat víc.“

„Možná,“ řekl bez velkého nadšení. „Zatím jsme ho neprodali kvůli Jonově matce. Doufá, že se tam jednou Jon usadí. Dokonce mu už vybrala nevěstu.“

„Slyšela jsem,“ řekla Alice se smíchem. „Nechal ji prý zatknout ve své vlastní kanceláři za údajné sexuální obtěžování. Taky jsem slyšela, že ho kvůli tomu pustila k vodě Joceline Perryová.“

„Nešlo o údajné, ale skutečné sexuální obtěžování,“ opravil ji Kilraven. „Ta ženská se živí jako call girl. Oba jsme se to snažili Jonově matce vysvětlit, ale ona nám nevěří. Holka je totiž dcerou její nejlepší kamarádky, a ta se dušuje, že je to počestná dívka. Matka se neustále pokouší dát ji s Jonem na ranči dohromady, myslí si, že se mu bude víc zamlouvat v kovbojských botách.“

„No o tom silně pochybuju,“ řekla Alice. „Proč Jon nevysvětlí Joceline, jak to doopravdy bylo?“

„Nechce se jí doprošovat. Říkal, že jestli si o něm myslí, že je takový mizera, tak se s ní nemá o čem bavit. Stejně jim to spolu moc neklapalo.“

„Bez urážky, ale tvému bratrovi to neklape s většinou žen,“ namítla Alice. „Řekla bych, že o nás nemá moc vysoké mínění.“

Kilraven si povzdechl.

„Kdybys měla takovou matku, jako je moje macecha, asi bys na tom byla stejně. Má i kladné stránky, ale většina jejích názorů a předsudků je naprosto scestná. Bůh pomáhej ženské, která se skutečně do Jona zamiluje. Bude se muset dostat nejdříve přes jeho matku, a to by si měla pořídit přinejmenším tank.“

Alice sešpulila rty. „Mám dojem, že Joceline by se na tohle docela hodila.“

Zasmál se, pak se na chvíli odmlčel. „Pokud získáš nějaké nové stopy, dáš mi vědět, že?“

„Jasně.“

„A děkuju ti za rady,“ dodal. Alice si všimla, že se mu lesknou oči. „Jsi skvělá.“

„Já vím, taky očekávám, že mě každým dnem odtáhne Harley Fowler k oltáři.“

„Každý svého štěstí…“ řekl s ironickým tónem v hlase.

„Hele, hele nech si to. Náhodou jsem fakt terno. Rvou se o mě všichni chlapi široko daleko… Kam jako jdeš?“ „Potřebuju se vrátit k práci,“ zavolal na ni přes rameno vzdalující se Kilraven.

Než se stihla Alice vzpamatovat, nasedl do auta a odjel z parkoviště.

Dívala se za ním.

„Tvoje škoda! Mohl by sis gratulovat, kdybys měl ženskou, jako jsem já!“ zamumlala si pro sebe.

Mezi tím se k Alice z druhé strany přiblížil zástupce šerifa. „Povídáš si sama se sebou, Jonesová?“ zeptal se.

Věnovala mu odměřený pohled. „Jasně že povídám. Hlavně když mě zrovna nikdo neposlouchá.“

„Vím, jaké to je,“ odpověděl se smíchem.

Alice si pomyslela, že má asi pravdu. U policie je člověk tak napůl i sociální pracovník, říkala si v duchu. Musí donekonečna udílet rady, řešit domácí rozepře, znovu a znovu lidi trpělivě napomínat. Od policisty se čeká, že bude za všech okolností jednat diplomaticky a s chladnou hlavou, že se bude ovládat. Zároveň ale nasazuje pořád vlastní kůži a musí se umět vyhýbat kulkám.

Alice si uvědomovala, že takovou práci by dělat nemohla. Ať bylo její zaměstnání jakékoliv, alespoň se při něm člověk nedostal do přestřelky.

V sobotu ráno byla Alice stále v Jacobsville. Čekala ještě na poslední důkaz objevený v místě, kde vytáhli Doloresino auto z řeky. Místní rybář tam na břehu našel zvláštní předmět a zavolal policii. Hayes Carson se jel na tu věc podívat osobně. Ve vysoké trávě tam ležela kovová termoska. Vypadala, že je nová a stále obsahovala tekutinu. Klidně ji u řeky mohl vytrousit nějaký kolemjdoucí, ale rozhodně se na ni museli pořádně podívat v laboratoři. Hayes slíbil Alice, že si ji může odvézt. Chtěla se proto zastavit u něj v kanceláři, než půjde s Harleyem na projížďku.

„Ty si snad myslíš, že vysedávám v sobotu v kanceláři?“ zeptal se jí šerif do telefonu.

„Poslouchej, Hayesi, vím z dobrých zdrojů, že ty prakticky v práci i přespáváš. V šuplíku pracovního stolu máš zubní kartáček a holení. Takže se u tebe stavím kolem sedmé.“

Vzdychl. „No jo, budu tady. Musím sepsat návrh rozpočtu na příští rok.“

„Věděla jsem to,“ řekla a zavěsila.

Cy Parks nebyl takový, jak si ho Alice představovala. Byl vysoký a štíhlý, měl černé jen lehce prošedivělé vlasy a zelené oči. Jeho žena, Lisa, byla menší postavy, její vlasy byly plavé, nosila brýle a měla blankytně modré oči. Parksovi měli dva malé syny, jeden z nich sotva chodil a druhý byl novorozeně. Když ji vítali, každý z rodičů držel jedno dítě v náručí.

„Už jsme o tobě, Alice, hodně slyšeli,“ řekl jí na uvítanou Cy. Byl chladný den, všichni byli zabalení v zimních kabátech a bundách.

„Většina z toho bude asi pravda,“ odpověděla Alice s povzdechem. „Mám ale zdravé zuby –“ vycenila je, „a smysl pro humor.“

Zasmáli se.

„Neboj, nebylo to vůbec nic špatného,“ ujistila ji Lisa.

„No, slyšeli jsme třeba, že neustále žádáš Harleyho o ruku,“ řekl Cy se smíchem.

„To je pravda, snažím se ho už nějakou dobu udolat. Pořád mi ale nedovolil koupit snubní prsteny,“ odpověděla s širokým úsměvem.

Cy sešpulil rty a mrkl na Harleyho. „Pokud se ti podaří navléknout ho do svatebního obleku, s radostí ti ho přenechám!“

Harley se na něj podíval.

„Tak to ti moc rád připomenu!“

„Znamená to, že jsi zrovna řekl ano?“ zeptala se Alice nadšeně Harleyho.

„Kdepak. Znamená to jen, že o tvém návrhu přemýšlím,“ odpověděl s předstíranou netrpělivostí.

„Sakra,“ zabručela pro sebe.

„Jak pokračuje vyšetřování vraždy?“ zeptal se náhle Cy.

„Pomalu. Máme shromážděné důkazy, ale nedaří se nám ty kousky skládačky dát dohromady.“

„Musel to udělat někdo pěkně vyšinutý,“ řekl Cy vážně. „Viděl jsem lidi zřízené tak, jako byla vaše oběť a vždy v tom bylo něco osobního.“

Alice přikývla. „Většina napadení zblízka, pokud se nejedná o náhodné loupežné přepadení, má osobní motiv. Nikdy mě nepřestane děsit, čeho všeho jsou lidé schopni.“

„Amen,“ řekl Cy. Pak se podíval na svou ženu a chytil ji pod paží. „Raději vezměme kluky dovnitř, do tepla.“ Obrátil se na Alice a Harleyho: „Máme za sebou několikatýdenní maratón nachlazení a nemocí. Moc rádi jsme tě poznali, Alice. Pokud se ti podaří přesvědčit ho o té svatbě, slíbil jsem mu kus půdy a pár kusů dobytka do začátků.“

„To je laskavé,“ odpověděla a myslela to vážně.

Cy mrkl na Harleyho. „Byli bychom totiž docela rádi, kdyby se usadil někde poblíž. Dost by nám tady chyběl.“

„Já přece nikam nejdu,“ řekl Harley s úsměvem. Cyova slova ho ale viditelně potěšila.

„Stav se, Alice, na kus řeči,“ vložila se do jejich hovoru Lisa. „Někdy je sice docela těžké najít tady s uličníky chvilku klidu, ale nějak to zvládneme.“

„Moc ráda se zastavím,“ odpověděla Alice radostně.

Pak se Parksovi vydali směrem k domu.

„Jsou moc milí,“ obrátila se Alice k Harleymu, když se od nich vzdálili. Přikývl.

„Cy se ke mně chová víc otcovsky než můj vlastní otec.“

Alice se nadechla, aby se ho konečně zeptala na senátora, ale výraz v Harleyho tváři ji zarazil. Vypadal sklíčeně. „Neseděla jsem na koni asi dva roky,“ řekla, aby rozptýlila jeho chmury. „Naposledy když jsem musela jet s texaskými rangery obhlídnout lidské ostatky někam doprostřed křovinaté stepi. Strávila jsem v sedle šest hodin prodíráním se mezi kaktusy a trnitými keři! Nohy jsem měla do krve poškrábané i přes silnou látku kalhot, a když jsem sesedala, myslela jsem, že už nikdy nebudu moct narovnat nohy.“

„To jsem taky zažil,“ zasmál se konečně Harley. „Neboj se, dnes šest hodin nepojedeme, slibuju.“

Zavedl ji do stáje, kde stáli připravení dva koně. Harley Alice pomohl do sedla klisny, která velikostí odpovídala její výšce.

Sám se vyhoupl na černého arabského hřebce a zamířil na stezku vedoucí na druhý konec pozemků Cye Parkse.

Počasí bylo na vyjížďku jako dělané. V noci sprchlo, teď byla ale obloha azurově modrá a svítilo slunce. Občas se museli na stezce vyhýbat blátivým místům a zimní krajina jim nabízela výhled na holé stromy a suchou trávu. Alice přesto s potěšením nastavovala tvář chladnému čerstvému vzduchu.

Zavřela na chvíli oči a zhluboka vdechovala vůni okolí. „Kdyby se tak ten vzduch dal stáčet do lahví a prodávat v parfumériích,“ povzdechla si.

Harley se zasmál. „Dobře by šel na odbyt, viď? Je úžasný! Dokud člověk žije ve městě, ani si neuvědomuje, o co přichází.“

„Ty jsi taky dřív žil ve městě, že?“ zeptala se.

Podíval se před sebe. Viděla z profilu, jak přimhouřil své modré oči do tenkých škvírek. Vypadal zamyšleně. „Domyslela sis, jak se věci mají, že Alice?“

Lehce jí zčervenaly tváře. „Vlastně ani ne. Jen mě zarazily některé podobnosti.“

„Myslíš třeba shoda jmen?“

„Ano.“

Zhluboka se nadechl a přitáhl otěže. I Alice svého koně zastavila. Chvíli seděli v sedlech beze slova. Harley měl zrak upřený na horizont.

„Senátor je tvůj otec?“ zeptala se konečně.

„Ano,“ odpověděl stroze Harley.

Alice se podívala pod kopyta svého koně. Stál v blátivé, udusané trávě. Holé stromy v dálce se ohýbaly ve větru. Z krajiny vyzařoval chlad stejně jako z Harleyho pohledu.

„Moji rodiče byli pořád ve víru nějakých společenských večírků nebo důležitých schůzek. Celé dětství jsem poslouchal cinkání ledu ve sklenicích. Dveře si u nás podávali politikové, nejrůznější bohatí a slavní lidé. Často jsem se před nimi musel producírovat, aby můj otec ukázal, že je politik žijící pro rodinu.“ Chladně se zasmál. „Moje matka byla soudkyně nejvyššího soudu – přísná v práci, stejně přísná doma. Když umřela moje sestra, začala na těch večírcích pít víc než otec. Rozhodla se odejít od soudu a vrhla se na podnikání.“ Zatřásl hlavou. „On se taky změnil. Dřív si se mnou občas zahrál fotbal nebo jsme si zašli do kina. Po té tragedii se už ale soustředil jen na kariéru, na svou kampaň, a to i když mu zrovna nešlo o znovuzvolení. Neumíš si představit, jak mi to všechno lezlo krkem.“

„Myslím, že dokážu,“ řekla jemně. „Je mi to líto.“

Otočil se k ní, na tváři měl zamračený výraz. „Tehdy mě nenapadlo spojovat změnu v chování svých rodičů se smrtí mé sestry. Byl jsem jen dítě a nepřemýšlel jsem tak.“ Znovu pohlédl na horizont. „Možná jsem se nezachoval správně.“

„Možná jste se všichni nezachovali správně,“ opravila ho Alice. „Tvůj otec se zdál smutný, když tě viděl.“

„Je to už skoro osm let,“ odpověděl Harley. „Za celou tu dobu mi jedinkrát nezavolali, neposlali přání k narozeninám. To nevypadá, že by něčeho litovali.“

„Někdy člověk prostě neví, jak takové mlčení prolomit,“ namítla Alice. „Viděla jsem spoustu rodin, které se odcizily na mnoho let jen proto, že nevěděli, jak udělat ten první kontakt, jak udělat první krok, aby napravili, co se ve vztahu pokazilo.“

Harley si bezmyšlenkovitě hrál s uzdou, pak s povzdechem řekl: „To bude asi přesně náš případ.“

„Vždy jde hlavně o to umět spolknout pýchu, nebo ne?“

Harley se smutně usmál. „Asi ano. Celou dobu jsem měl dojem, že já jsem ten, komu bylo ublíženo. Nemyslel jsem, že bych měl udělat první krok ke smíření. Proto jsem čekal.“

„Tvůj otec měl pravděpodobně stejný pocit,“ namítla Alice.

„S mým otcem to nikdy nebylo jednoduché, a to ani v jeho světlých momentech. Je hrozně výbušný.“

„Ty taky nejsi zrovna flegmatik, pokud si dobře pamatuju tvůj poslední problém s krávou a zeleninou,“ řekla s lehkou ironií v hlase.

„Máš pravdu, rozčílím se dost rychle.“

„Nic si z toho nedělej, i já jsem taková. Pokud se člověk dokáže alespoň trochu krotit, není to taková tragédie.“

Harley se jen podíval zamyšleně na své ruce v kožených rukavicích.

„Nejsou už nejmladší, Harleyi,“ řekla Alice tiše. „Pokud budeš čekat příliš dlouho, může být pozdě na to, aby se daly věci do pořádku.

Přikývl. „Já vím.“

Chvíli se odmlčela, nechtěla na něj tlačit, a tak se rozhodla změnit téma. Lehce pobídla svého koně, aby stála hned vedle něj. „Přemýšlels o tom, jaký prstýnek by sis přál?“

„Nejlépe takový, který bych mohl navléknout na prst,“ řekl sarkasticky. Zasmála se.

Harley se podíval na oblohu. „Zatahuje se. Měli bychom jet, aby nás nezastihl déšť.“

Alice věděla, že zmínkou o počasí definitivně ukončil jejich osobní rozhovor. Měla ale dobrý pocit z toho, že jej přiměla, aby začal o své rodině zase přemýšlet. To zatím stačilo. „Tak jedem,“ zvolala a vyrazila vpřed.

Harley ji doprovázel k autu. Ruce měl v kapsách a bylo zřejmé, že je myšlenkami někde úplně jinde.

„Bylo to moc fajn,“ řekl mu Alice. „Díky za lekci v jezdectví.“

Zastavili se u zavřených dveří vozu. „Víš, co mám na tobě rád, Alice?“ Nečekal na její reakci a sám si odpověděl: „Že na mě nevyvíjíš nátlak,“ řekl vážně.

„Nikdo nemá rád, když ho okolí do něčeho tlačí,“ odpověděla. Dívala se mu pozorně do očí. „Jsi dobrý chlap, Harleyi.“

Vytáhl ruku z kapsy a upravil jí něžně vlasy, které jí rozcuchal vítr. Ucítila dotek hebké kůže jeho rukavice. „A ty jsi dobrá ženská, Alice.“ Za chvíli dodal: „A myslím to smrtelně vážně.“

Chystala se něco říct, ale Harley jí nedal šanci. Sklonil se a jeho ústa se ve vteřině dotkla jejích. Lehce rozevřené studené rty hladově prozkoumávaly Alicina hebká, měkká ústa. Hlasitě vzdychla a celá se ponořila do toho polibku, zatímco její paže stále silněji objímaly Harleyho mužné tělo. Jeho polibky jí připadaly nádherné. Pokaždé v ní probudily vášeň, která se rychle rozlévala jejím tělem a spalovala každý jeho centimetr. Měla pocit, že mu v náručí každou vteřinu vzplane.

„Bože,“ vzdychl Harley, když se celý rozechvělý dostal toužebnými polibky až na její krk. „Alice, jdeme na to moc rychle.“

„Pořád samé stížnosti,“ zašeptala smyslně těsně u jeho ucha.

Tlumeně se zasmál, i když v tu chvíli zrovna bojoval s mučivým fyzickým vzrušením. Pomalu se od ní odtáhl, jeho dech se postupně zklidňoval, jak povoloval své objetí. „Vůbec si nestěžuju. Jen vím, že je to až příliš hezké na to, abychom spěchali. Chtěl bych postupovat pomalu.“

Její doširoka otevřené modré oči si ho jako ve snu prohlížely. Nevnímala, co říká, stále cítila, jak jí vzrušením vibruje celé tělo. „Pomalu…?“ opakovala nepřítomně. Její pohled přitom dopadl na jeho smyslné rty.

„Posloucháš mě?“

Jen přikývla, ale v očích jí četl, že se její myšlenky ubírají naprosto jiným směrem. Stále upřeně pozorovala jeho rty.

„Bože!“ Neovládl se, a znovu ji k sobě strhl. Vzápětí se jejich rty opět setkávaly v dalším vášnivém polibku. Svou vahou přitlačil Alice ke dveřím jejího vozu. Cítila, jak se k ní silně tiskne jeho svalnaté tělo a z hrdla se jí vydral vzdech pod tíhou jejich násobící se tělesné touhy.

Aniž by si všímali chladného mrholení, stáli tam ještě dlouho v těsném objetí. Nebyli schopni přestat se dotýkat. Až když to vypadalo, že jediným dalším možným krokem bude najít útočiště pro stoupající vášeň v zadní části Aliciny dodávky, odtrhl se Harley od jejích rtů. Cítil napětí v celém svém těle, svaly ve tváři měl stažené, ústa mu hořela a z jeho modrých očí hleděl neukojený chtíč.

Alice měla rty oteklé od dlouhých polibků. Zůstala opřená o dveře svého auta a pokoušela se popadnout dech, pohled měla stále upřený na objekt své touhy. Harleyho tělo nebylo na první pohled mohutně svalnaté, ale když jej cítila pod dotyky svých dlaní, uvědomovala si každý jeho napjatý sval. Došlo jí, že je to s Harleyem jako s tabulkou čokolády. I on skrýval pod lákavým zevnějškem ještě lákavější obsah.

„Musíš odjet. Hned,“ řekl zpola přidušeným hlasem.

„Ano, musím,“ opakovala po něm nepřítomně.

„Hned, Alice!“

Přikývla. „Ano, hned.“

„Sledují nás teď čtyři páry očí, zlato, a dva z nich zrovna dostávají svou první lekci v sexuální výchově!“

„Cože? Jakých očí?“ zeptala se zmateně. Pak se otočila a v okně obývacího pokoje Parksových spatřila čtyři obličeje. Ty dospělé na ně pobaveně hleděly.

Alice zčervenala. „A jéje.“

„Musíš jet. Hned.“ Něžně ji postrčil stranou, otevřel dveře a pomohl jí nastoupit. „Dnes se tam na večeři rozhodně neukážu, to jsem si jistý,“ dodal.

Teprve teď se Alice začala zase vracet do reality a probudil se i její smysl pro humor. Mrkla na něj. „Pokud jsem tě příliš zkompromitovala, miláčku, nic si z toho nedělej. Zachráním tvou pověst tím, že si tě hned zítra vezmu.“

Harley se zasmál. „Zítra nemůžu. Musím vyčistit koním kopyta.“

Kriticky se na něj podívala.

„To dělají přece kováři.“

„Jenže náš kovář je na vánoční dovolené.“

„Jen počkej,“ pohrozila mu, „ony ti ty výmluvy jednou dojdou.“

Upřeně se jí zadíval do očí a jemně se usmál. „Samozřejmě že mi dojdou.“ Pak o krok ustoupil. „Ale dnes ještě ne. Zavolám ti.“ Pak zavřel dveře.

Alice nastartovala a stáhla okýnko.

„Díky za projížďku.“

Harley se stále ještě usmíval. „A já děkuju za rady. Budu přemýšlet o tom, co jsi mi řekla.“

„Veselé Vánoce!“ Lehce sklonil hlavu. „Myslím, že už je po Vánocích.“

„No jo, blíží se Silvestr.“

„Což mi připomíná, že tady máme každoročně silvestrovskou oslavu. Šla bys se mnou?“

„Na Silvestra už budu zpátky v San Antoniu,“ odpověděla Alice zklamaně.

„Přivezu tě sem a zase tě pak hodím zpátky do města.“

„Ne. Ubytuju se v motelu. Nechci, abys na Silvestra nebo na Nový rok jezdil autem sem a tam. Cesty jsou plné opilců.“

Její obavy ho zahřály u srdce. „Alice, ty jsi vážně zlatíčko.“

Usmála se. „Tak na to mysli. Měj se.“

Mrkl na ni a hlasitě se zasmál, když viděl, že celá zčervenala. „Měj se, kočko.“

Najednou byla celá v rozpacích. Zařadila špatně rychlost, a když se rozjížděla, auto jí několikrát poskočilo.

Dobře si uvědomovala, že to byl v jejich vztahu přelomový den.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Hned v pondělí ráno jela Alice zpět do San Antonia, aby zanesla termosku nalezenou u řeky co nejdříve do laboratoře. Čekala na výsledky a pročítala mezitím složku jiného případu. V tom se v její kanceláři otevřely dveře a bez zaklepání vstoupil vysoký elegantní muž v drahém tmavě modrém obleku. Měl černé, na spáncích prošedivělé vlasy a velmi světlé oči. Okamžitě ho poznala.

„Senátore Fowlere,“ řekla tiše.

„Slečno Jonesová,“ odpověděl. Stál nad jejím stolem a měl ruce v kapsách. „Myslíte, že bychom si mohli chvíli promluvit?“

„Samozřejmě,“ řekla a pokynula mu, aby se posadil na židli stojící proti ní.

Vytáhl ruce z kapes, posadil se a dal si nohu přes nohu. „Myslím, že se znáte s mým synem.“

Usmála se. „Ano, znám se s Harleyem.“

„Já… Tedy, moje žena a já jsme ho neviděli mnoho let,“ začal pomalu. „Kdysi jsme udělali pár hrozných chyb a teď se zdá, že už si nikdy nebudeme schopni najít k němu cestu zpět. Rád bych se vás na něco zeptal. Chtěl bych vědět… Má práci?“

Přikývla.

„Má velmi dobrou práci. A také spoustu přátel.“

„Tak to jsem rád. Moc rád.“ Zaváhal. „Víte, my jsme nevěděli, jak se k němu máme chovat. Byl tehdy tak mladý a arogantní, myslel si, že má odpověď na všechno.“ Muž se podíval na špičky svých bot. „Měli jsme pro něj mít víc pochopení.“

„Přišli jste o dceru,“ řekla Alice jemně.

Zvedl zrak a tváří se mu mihl výraz bolesti a žalu. „To já jsem zabil naši dceru,“ řekl roztřeseným hlasem. „Přejel jsem jí autem, když jsem spěchal na předvolební schůzi.“ Zavřel oči. „No a pak jsem se úplně uzavřel.“

„Vaše žena na tom, myslím, byla podobně,“ řekla Alice tiše.

Přikývl. Přejel si rukou čelo a odvrátil pohled. „Pracovala tenkrát u soudu. Po té nehodě začala pít a odešla z úřadu. Tvrdila, že nemůže vynášet rozsudky nad jinými lidmi, když udělala sama tolik strašných chyb. Zrovna telefonovala, když se to tenkrát stalo. Řekla dceři, ať ji neruší a jde si hrát sama. Bylo to jedno z těch nervózních rodičovských napomenutí, které v tu chvíli vůbec nic neznamená. Cecily vyběhla ven a stoupla si přímo za moje auto, chtěla si podat hračku, která se jí pod něj zakutálela. Vůbec jsem nevěděl, že tam je. Skočil jsem do auta a nepodíval jsem se, jestli za ním někdo nestojí. Spěchal jsem… Moje žena vůbec netušila, že je Cecily venku, až do okamžiku, kdy jsem zjistil, co jsem udělal a začal jsem křičet.“ Naklonil se dopředu. „Pak jsme se pořád jen hádali. Obviňovali jeden druhého. Harley nejdřív truchlil a dával mi vinu za všechno, co se stalo. Pak se ale přes to přenesl a prostě žil dál svůj život, bez nás.“

„Myslím, že nikdo z vás se ve skutečnosti přes tu tragédii úplně nepřenesl,“ odporovala mu Alice.

Podíval se na ni. Jeho modré oči byly zalité slzami… Zdá se, že toho o nás hodně víte.“

„Setkávám se se smrtí každý den,“ odpověděla mírně. „Už jsem viděla mnoho rodin, které rozdělila tragédie. Jen málo lidí připustí, že se s ní nedokážou vyrovnat a vyhledají odbornou pomoc. Ztratit dítě je nejhorší věc, která se může člověku přihodit a přijít o něj tak, jak se to stalo vám, je ještě mnohem traumatičtější. Všichni jste tehdy měli vyhledat terapeuta.“

„Jenže já jsem nebyl schopen nic takového si přiznat,“ odpověděl. „Obával jsem se o svou image. Byl to volební rok, a tak jsem se vrhl do práce a myslel si, že se tím vše spraví. Moje žena udělala totéž.“ Zatřásl hlavou. „Založila svou vlastní firmu, zavalila se prací.“ Smutně se usmál. „Už se skoro vůbec nevídáme. Když od nás odešel Harley, vinili jsme jeden druhého i z toho.“

Alice si staršího muže velmi pozorně prohlížela. „Jste politik. Máte kolem sebe schopné lidi. Dávno jste mohl Harleyho vyhledat.“

Senátor mlčel. Pak kývl hlavou. „To ale platí i pro něj, slečno Jonesová. Také nás mohl vyhledat. My jsme se nikam nestěhovali.“

„Harley tvrdí, že jste jej nutili do společenských kontaktů, které se mu nezamlouvaly.“

„Vy si myslíte, že mně se snad zamlouvají?“ zeptal se náhle a v hlase mu zazněl hořký tón. „Mám rád svou práci. Mám moc. Mohu udělat pro spoustu lidí hodně dobrých věci. Proto se také se spoustou lidí musím stýkat. Je to součást mojí práce. Ty nejdůležitější dohody se uzavírají na večírcích, ne v mé kanceláři ve Washingtonu. Nacházím nové kontakty, vytvářím nové vazby, zkoumám tam i veřejné mínění. Je to ustavičná práce.“ Vzdychl si. „Pokoušel jsem se to Harleymu vysvětlit, jenže on si myslel, že ho chci využít k tomu, aby přitáhl více lidí, kteří podpoří mou kampaň.“ Zasmál se. „Teď je to směšné. Byl tak mladý a naivní. Myslel si, že rozumí všemu v politice i v životě.“ Podíval se Alice do očí. „Já jen doufám, že už pochopil, že věci v životě nejsou jednoznačně černé, nebo bílé.“

„Myslím, že se o životě už hodně naučil,“ odpověděla Alice. „Před svou minulostí ale přesto pořád utíká.“

„Už mnoho let. Nemohu ho zkontaktovat přímo. Zase by mě odmítl.“ Senátor bezděčně sepjal ruce. „Myslel jsem, že bych vás požádal, jestli byste mi trochu nepřipravila půdu a nepomohla mi, aby si se mnou alespoň promluvil.“

Alice přimhouřila oči. „Přišel jste jen proto, nebo má vaše návštěva i něco společného s tou ženou, se kterou jsme mluvili na vašem večírku…?“

Upřeně se na ni díval pronikavým pohledem. Jeho oči byly o stín světlejší než Harleyho. „Jste bystrá.“

„Nedělám tuhle práci dva dny,“ odpověděla a pousmála se.

Zhluboka se nadechl. „Byl jsem na Dolores přísný. Byla silně věřící a dost mi tím lezla na nervy. Muž, který ztratil víru, holt nerad dostává kázání,“ dodal hořce. „Byla ale moc hodná. Moje žena měla na začátku tohoto roku srdeční kolaps. Najal jsem zdravotní sestru, aby o ni pečovala, když ji pustili z nemocnice. Dala ženě ale silné tlumící léky a nechala ji doma samotnou. Nevěděl jsem o tom. Dolores mi o všem řekla a starala se pak o manželku sama. Měly si co říci. Když se žena uzdravila, začala se chovat jinak, myslím, že jí bylo lépe i psychicky a byla to zásluha Dolores.“ Hlava mu klesla téměř na prsa. „Dnes mě hrozně mrzí, jak příkrý jsem byl k Dolores tehdy na večírku. A to není jediná věc, která mě pronásleduje. Můj chráněnec, nedávno zvolený druhý texaský senátor, má bratra s dost podivnými styky…“ Pozvedl zrak.

„Promiňte, odbočil jsem… Chtěl jsem vás prostě požádat, abyste mi pomohla znovu navázat kontakty s mým synem, ale to není jediné, proč jsem tady.“

„Tak proč jste přišel, senátore?“ zeptala se Alice.

Upřeně se jí zadíval do očí. „Přišel jsem vám říct, že si myslím, že Dolores nespáchala sebevraždu.“

Alice se rozbušilo srdce, ale snažila se zachovat klidné vzezření. Spojila ruce před sebou a naklonila se trochu blíže ke stolu. „Proč si to myslíte?“

„Protože jednou, když jsem byl skutečně zoufalý, udělal jsem hloupý vtip o tom, že najedu autem v plné rychlosti do stromu, abych to trápení ukončil. Dolores mi hned dala kvůli těm řečem o sebevraždě kázání. Říkala něco v tom smyslu, že je to nejtěžší hřích. Věřila, že je sebevražda urážkou Boha i lidí, kterým smrt blízkého člověka způsobí bolest.“ Odmlčel se, ale po chvíli pokračoval. „Nejsem vyšetřovatel, ale vím, že byla Dolores pravačka a že když ji našli, měla zbraň v levé ruce. Také vím, jak moc nenáviděla zbraně. Nikdy žádnou nevlastnila. Proto se mi to celé zdá dost podezřelé.“

„Nemohla jsem donutit lékaře, který prováděl pitvu, aby napsal do úmrtního listu, že šlo v tomto případě o vraždu. Nenasvědčovaly tomu jednoznačně všechny důkazy. Přece jen byla Dolores zaměstnankyní senátora a on nechtěl mít problémy, pokud by se ukázalo, že se mýlil. Ten člověk má těsně před důchodem a ví, že jste dříve využil svého vlivu, abyste zastavil vyšetřování Kilravenova znovu otevřeného případu.“

„To vyšetřování jsem nezastavil já,“ řekl nečekaně senátor a jeho rty se přísně stáhly, „ale Will Sanders, nově zvolený druhý texaský senátor, o kterém jsem dříve mluvil. Není to špatný chlap, ale bohužel, jeho bratr je násilník s nebezpečnými kontakty. Stýká se s velmi podezřelými lidmi a je zapletený do mnoha ilegálních aktivit. Will s tím nemůže nic dělat, ale myslím, že se ho někdy snaží chránit. Zřejmě si myslí, že je jeho bratr Hank nějak namočený do Kilravenova případu a nechce, aby na to někdo přišel.“

Aliciny modré oči se začaly lesknout. „Vražda není jen tak nějaká ilegální aktivita,“ řekla stroze. „Mám vám říct, co se stalo Kilravenově ženě a tříleté dceři?“ zeptala se. „Mám k dispozici pitevní fotografie, které jsem nikdy nikomu neukázala, ale abyste si mohl udělat představu, udělám to.“

Senátor zbledl. „To rozhodně nechci,“ řekl a díval se upřeně před sebe. „Nemám nic proti tomu, aby se Kilraven znovu na ten případ podíval. Neměl jsem dopustit, aby kolegyni Ricka Marqueze kvůli vyšetřování propustili. Will mě přemluvil, abychom ji odvolali. Tvrdil, že je ta žena jako buldok a nezastaví se vůbec před ničím, jen aby někoho obvinila.“ Odmlčel se. „Will dokáže být velmi přesvědčivý a já se jeho úsudkem občas nechám ovlivnit. Ale v žádném případě nechci bránit ve vyšetřování vraždy, a to ani sedm let staré vraždy. Myslím, že Will tuší, že by jeho bratr mohl něco vědět o pachateli a snaží se ho chránit. Dělal to tak celý svůj život. Nejsem si ale jistý, jestli si uvědomuje, co by to znamenalo pro jeho kariéru, kdyby se někdy dostalo do médií, že se vyšetřovatelům snažil zabránit v nalezení vraha, zvláště v tak otřesném případě.“

„Skrývání důkazů je velmi vážný zločin,“ podotkla Alice. „Jak konkrétně byste mohl pomoct v Kilravenově případu?“

„Mohl bych věci urovnat pro Marquezovu kolegyni. Promluvím si s policejním komisařem hned při cestě odsud a nechám ji znovu přidělit na oddělení vražd.“ Pak chvíli něco psal na kousek papíru. „Tady!“ natáhl ruku k Alice. „To je číslo mého soukromého mobilního telefonu. Mám dvě čísla a tohle zná jen pár lidí. Řekněte Kilravenovi, ať mi zavolá. Pokud ale máte jeho telefon, rovnou si ho uložím.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Alice a vytáhl svůj mobil. Zmáčkla několik tlačítek a napsala pro senátora na papír Kilravenovo číslo. Najednou jí připadala série číslic hrozně povědomá. Podala ho senátorovi. „Prosím.“

„Děkuji. Kdybyste chtěla,“ dodal s rozpačitým úsměvem na tváři, když se zvedal ze židle, „můžete mé číslo dát i Harleymu. Ať mi zavolá kdykoliv. Budu rád, i kdyby volal uprostřed předvolebního projevu.“

Alice se také postavila.

„Jedu za Harleyem ve středu. Pořádají v Jacobsville silvestrovskou oslavu. Dám mu ho tam. Děkuju vám senátore Fowlere!“

Potřásli si na rozloučenou rukama. „Já děkuju vám. Pokud bych mohl nějak pomoci při vyšetřování Doloresiny smrti, rád to udělám.“

„Budu na to myslet. Kilraven vám za vaši pomoc bude vděčný.“

Usmál se na ni a opustil její kancelář.

Alice se posadila. Chvíli přemýšlela a najednou ji přepadl pocit, jako by něco nebylo v pořádku. Vytáhla své poznámky k vraždě v Jacobsville a jednu po druhé je procházela, až narazila na sérii čísel, které Longfellowová získala z kousku papíru ukrytého v dlani oběti. Se zatajeným dechem znovu vylovila svůj telefon a vyhledala v seznamu Kilravenovo jméno. Čísla z laboratoře se, až na chybějící předvolbu, shodovala s ciframi na jejím displeji. Nebylo to sice stoprocentně jisté, ale muž velmi pravděpodobně přijel do Jacobsville, aby kontaktoval Kilravena. Ten fakt nutně vedl k otázce, zda oběť měla nějaké informace týkající se starého případu vraždy.

Aliciným prvním instinktem bylo zvednout telefon a zavolat Kilravenovi. Její druhý instinkt jí ale přikazoval zachovat rozvahu. Pořád nebylo číslo kompletní a mohlo jít o náhodnou shodu. Možná bude lepší počkat, až Kilravenovi zavolá senátor a nabídne mu svou pomoc, až pro něj a pro Marquezovu kolegyni něco udělá, a pak se uvidí, přemýšlela Alice. Mezitím mohla přitlačit na Longfellowovou, aby se pokusila získat z vlhkého kousku papíru i zbývající čísla. Věděla, že má FBI ve svých laboratořích speciální techniku, která jim umožňovala získat i ty nejneviditelnější stopy inkoustu. Dokázali hotové zázraky.

Longfellowová zjistila, že termoska obsahovala malé množství kávy smíchané s omamnou látkou. „Pokud má skutečně souvislost s tvým případem,“ řekla Alice, „mnohé to vysvětluje. Oběť by pod vlivem té drogy měla sníženou schopnost útočníkovi se bránit.“

„Jsou tam nějaké otisky?“ zeptala se Alice.

Longfellowová jen zavrtěla hlavou. „Byla čistá. Zjevně ji někdo otřel a pak zahodil. Vypadá to, jako by tam tu termosku vrah nechal záměrně, aby ukázal, jak si je jistý svou převahou.“

Alice se lehce usmála. „Zbožňuju, když tohle pachatel udělá,“ řekla. „Až ho chytíme a dostaneme k soudu, ten hřebínek mu pěkně spadne. Hrozně ráda to pak sleduju.“

„To věřím,“ odpověděla Longfellowová. „Pokusím se z toho ještě něco dostat,“ ujišťovala Alice.

„Dobře. Budeme potřebovat i ten nejmenší důkaz, abychom toho vraha dostali. Není to žádný amatér.“ Zamračila se. „Řekla bych, že nevraždí poprvé a zřejmě si zvykl, že mu to vždy projde.“ „Asi máš pravdu. Už ale udělal chybu, unikl mu ten kousek papíru v dlani oběti,“ namítla Longfellowová.

„Každý zločinec dříve nebo později uklouzne. Doufejme, že je tohle jeho labutí píseň.“

„Snad ano.“

Alice přijela do Jacobsville svým osobním autem. Měla malou hondu s nízkou spotřebou. Zaparkovala ji před motelem a ubytovala se. Udělala si pro jistotu rezervaci dopředu, věděla, že budou o silvestrovské noci pokoje plně obsazené. Když si odnesla dovnitř zavazadlo, zavolala Harleymu.

„Chtěl jsem tě přece vyzvednout v San Antoniu,“ pokáral ji.

„Říkala jsem ti, že nechci, abys o Silvestru vyjížděl na silnici,“ odpověděla Alice.

Vzdychl. „Co mám s tebou dělat, Alice?“

„O pár věcech bych věděla,“ poškádlila ho.

Zasmál se. „Můžeš mi o nich povědět večer. U Barbary mají dnes otevřeno, co kdybych tě vyzvedl kolem šesté, dali bychom si tam večeři a pak teprve šli na večírek? Koná se v budově Asociace dobytkářů.“

„To zní jako dobrý plán.“

„Silvestrovská party je celkem formální,“ dodal Harley.

„Žádný problém. Přivezla jsem si černé koktejlky a lodičky.“

„Výborně. Takže se uvidíme později,“ řekl Harley a jeho hlas zněl nezvykle sexy. „Těším se.“

Zavěsila. Podívala se na hodinky a došlo jí, že je před ní velmi dlouhé odpoledne.

Když Alice otevřela Harleymu dveře, zatajil se mu na chvíli dech. Měla na sobě jemné černé hedvábné šaty s tenkými ramínky. Živůtek měl hluboký výstřih a hezky v něm vynikla její pevná ňadra. Látka šatů splývavě obepínala Aliciny boky a končila těsně nad koleny, její útlé nohy byly obuté do elegantních páskových střevíčků. Nalíčená tvář získala zvláštní, dosud neznámý půvab a rty se zdály pod lesklou červenou rtěnkou mnohem plnější a smyslnější. Přes ramena si Alice přehodila boa lemované modrými jemnými pírky a v ruce držela malou večerní kabelku.

„Tak co, ujde to?“ zeptala se.

Harley nemohl ani promluvit. Beze slova vstoupil do místnosti a zamkl za sebou dveře. Sundal si klobouk i sako, přiblížil se k Alice a hned nato ji jemně položil na postel.

„Promiň,“ zašeptal těsně u jejích úst, než se do nich jeho rty vnořily.

Když si lehl celou svou vahou na její tělo a nadzvedl lehce šaty, aby pod ně mohl vsunout dlaň a dotknout se její horké kůže, lehce zasténala.

Hladově ji líbal a jeho ruce přejížděly po jejím poddajném těle. Objevovaly jemné křivky, hebkost a měkkost ženského těla. Aniž by se jeho rty vzdálily, jedním pohybem stáhl ramínka šatů a odhalil Alicina ňadra. V tu chvíli nadzvedl hlavu, aby se podíval na jejich dokonalý tvar. „Jsi krásná,“ zašeptal a políbil jemně oba vrcholky bradavek. Pak ucítila, jak se jedné z nich zmocnila horkost jeho úst, až se celé její tělo prohnulo pod slastnou vlnou rozkoše.

Přitlačila jeho hlavu ještě těsněji k sobě, a čím víc stoupalo její vzrušení, tím víc její tělo splývalo s jeho pohyby. Chtěla, aby nepřestával. Každým kouskem svého těla, každým vzdechem i roztouženým šepotem dávala najevo, po čem touží.

Když se Harleyho ruka dostala v milostném zápase až k okraji Aliciných kalhotek, hlasitě se místností rozezněla ústřední melodie z filmu Indiána Jones. Vyzvánění Alicina mobilního telefonu na ně zapůsobilo jako studená sprcha. Harley rychle s otráveným výrazem ve tváři vytáhl ruku zpod Aliciných šatů a lehl si na záda vedle ní. Pokoušel se zklidnit svůj tep, zatímco Alice vyskočila z postele a vylovila z kabelky svůj řinčící mobil.

„Jonesová,“ vypravila ze sebe zastřeným hlasem.

„Alice?“ ozval se ze sluchátka překvapený Hayes Carson. I jemu musela znít jinak.

„Ano,“ odpověděla a pokoušela se uklidnit dech. „Co se děje Hayesi?“

„Chtěl jsem se zeptat, co jste zjistili o té termosce,“ řekl a pak chvíli zaváhal. „Nevolám nevhod?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděla se smíchem. „Termoska byla čistá. Nebyly na ní žádné otisky, tekutina uvnitř ale obsahovala stopy nějaké omamné látky. Longfellowová ještě stále hledá důkazy a ten kousek papíru, který se našel v dlani oběti, je teď v laboratoři FBI. Snad nám dokážou zjistit ta chybějící čísla. Jsou ale zavalení prací a navíc jsou svátky, takže si myslím, že tento týden z nich už nic nedostaneme.“

„Toho jsem se obával.“

„Pořád ještě můžeme něco nového objevit,“ poznamenala a podívala se na Harleyho, který teď seděl na posteli a vypadal mrzutě.

„Snad. Jdeš dneska na oslavu?“

„Jasně. A ty?“

„Tam nemůžu chybět. Jdeš s Harleyem?“

„Ano. Uvidíme se za chvíli!“

„Dobře,“ odpověděl a zavěsil.

Podívala se na Harleyho s šibalským úsměvem.

„Myslím, že můžeme dnes večer považovat Hayese za nový typ antikoncepce!“

I když se Harley necítil zrovna příjemně, nahlas se rozesmál. Postavil se, stále se pokoušel uklidnit své pulsující tělo.

„To je hodně mírně řečeno.“

Alice k němu přistoupila. Položila dlaně na jeho širokou hruď a stoupla si na špičky, aby ho políbila. „Je dobře, že zavolal. Nepřinutila bych se přestat.“

„Ani já ne,“ přiznal se a trochu mu zčervenaly tváře. „Stejně jsme to vydrželi dlouho.“ Sklonil se k ní a lehce ji políbil. „Alespoň víme, že se nám to oběma líbí.“

„To rozhodně ano. Tak co kdybychom se vzali hned zítra ráno?“

Harley se usmál. „Zítra nemůžu. Musím kartáčovat býky.“

„Kartáčovat býky?“ zeptala se udiveně.

„Připravujeme naše čistokrevné plemeno na výstavu. Musí se vykartáčovat a vyčistit, aby získali co nejvyšší ocenění. Čím vyšší ocenění, tím více si můžeme účtovat za jejich…“ rozpačitě se odmlčel.

„Za jejich semeno, Harley?“ dopověděla větu za něj. „Vím, proč se chovají plemenní býci, jsem bioložka!“

„Takže jistě chápeš, že zítra se ženit nemůžu.“

„Budu holt dál doufat,“ odpověděla naoko zklamaným tónem. Odešla se upravit do koupelny, rtěnku měla z divokých polibků rozmazanou kolem celých úst. „Raději se taky podívej do zrcadla,“ zavolala na něj. „Ta nestíratelná rtěnka se dost snadno rozmaže po celém obličeji.“

Přistoupil k ní zezadu. Měl rozepnutou košili a Alice si vybavila okamžik, kdy povolila její knoflíky, aby se dlaněmi dostala na jeho hruď. Tváře jí při té vzpomínce znachověly.

Podíval se do zrcadla přes Alicino rameno a usoudil, že rtěnka na jeho tváři nenapáchala větší škody. Pak v zrcadle pohlédl na Aliciny růžové tváře. Objal ji kolem ramen a silně stiskl. „Zítra se ještě vzít nemůžeme. Ale myslel jsem, že bychom to mohli zvládnout příští týden. Třeba v pátek,“ řekl tiše. „Můžu si vzít pár dní volna. Mohli bychom zajet do Galvestonu, na pláž. I v zimě tam je nádherně.“

Otočila se k němu, její doširoka otevřené oči na něj překvapeně hleděly. „Myslíš to vážně? Nebo to říkáš jen proto, abych už konečně přestala s těmi řečmi o svatbě?“

Sklonil se a políbil ji na čelo s tou největší možnou něhou, jaké byl schopen. „Ani nevím, kdy se to přesně stalo,“ řekl měkkým, zastřeným hlasem. „Ale zamiloval jsem se do tebe.“

Objala ho kolem krku. „Taky tě miluju, Harleyi,“ pronesla a dívala se mu zpříma do očí.

Přivinul ji k sobě a políbil úplně jinak než dřív. Tentokrát jako by v tom polibku byla úcta a něha zároveň.

„Vezmu si tě, kdykoliv budeš chtít,“ řekla šeptem v těsné blízkosti jeho rtů.

Teď ji políbil prudčeji. Vrátila se mezi ně vášeň, která je k sobě okamžitě přikovala a žár touhy je spaloval ještě silněji než před chvílí.

Harley se s námahou odtáhl a se skřípajícími zuby od sebe Alice odsunul. „Musíme toho nechat. Chtěl bych počkat do svatby, jsem v tomhle staromódní.“

„Já taky! Nezapomeň, že pocházím z rodiny plné baptistických knězů!“

Usmál se. „Já vím.“ Znovu se na sebe podíval do zrcadla. „Možná ta rtěnka nejde ze rtů setřít, ale rozmazat ji rozhodně není žádný problém. Navíc mi ta barva vůbec nejde k pleti,“ řekl, když se pokoušel odstranit škody napáchané vášnivými polibky.

„To máš teda pravdu,“ odpověděla Alice a mokrou houbičkou utírala svou i Harleyho tvář. Pak si ještě upravila makeup, zatímco si on česal vlasy a oblékal sako. Když skončila, čekal na ni Harley už u dveří.

„Vypadáš skvěle,“ řekl něžně.

Hodila si kolem krku boa.

„Ty taky, miláčku.“

Nabídl jí rámě a ona se do něj s potěšením zavěsila.

Na večírku hrála kapela oblíbené místní hity. V budově Asociace dobytkářů se shromáždili prakticky všichni obyvatelé města, aby oslavili příchod nového roku.

Hayes Carson měl na sobě uniformu a Alice si ho kvůli tomu dobírala.

„Jsem přece ve službě,“ odpověděl jí s úsměvem. „Stavil jsem se tady jen na skok.“

„Nevěděla jsem, že je to taková velká událost. Pořádá se to každý rok?“

„Pravidelně.“ Chtěl ještě něco dodat, ale v tu chvíli mu zarachotil hlas ve vysílačce. Zmáčkl tlačítko a ohlásil se operátorce. „Vidíš?“ řekl s povzdechem. „Musím do práce, vy se ale bavte!“

„Budeme,“ odpověděl Harley a chytil Alici kolem ramen.

Hayes jim ještě na cestě ke dveřím zamával.

„Neflirtuje s tebou náhodou?“ zeptal se Harley s náznakem žárlivého tónu v hlase.

Přitiskla se k němu těsněji. „Všichni, až na Hayese, vědí, že se mu líbí Minete Raynorová. On si to ale odmítá přiznat. Už roky ji viní ze smrti svého mladšího bratra, který s ní kdysi chodil a byl namočený v drogách. Ona s tím ale tenkrát neměla nic společného.“

„To je smutné,“ odpověděl Harley.

„Je.“ Podívala se na něj a usmála se. „Ale není to naše starost. My se budeme v pátek brát. Budu muset požádat o den volna.“

„Já taky,“ řekl a sešpulil rty. „Chceš se vdávat v kostele?“

Zaváhala. „A to bychom mohli?“

„Ano. Zařídím to. Jakou kytici bys chtěla?“

„Žluté a bílé růže,“ odpověděla okamžitě. „Harleyi, já ale nemám svatební šaty. Nebude to velká svatba, nebo ano?“

„Ne, nic velkého, ale svatební šaty mít musíš,“ řekl vážně. „Kdybychom měli dceru, mohla by si je jednou obléknout taky. Nebo by se šaty dědily jako šperky z generace na generaci.“

„Jakou dceru? Děti…?“ Zhluboka se nadechla. „Vidíš, na to jsem ještě nepomyslela… Ano, hrozně si přeju mít děti!“

„Já taky,“ řekl rozhodně.

„Koupím si svatební šaty hned jak se vrátím do San Antonia. Budeme taky potřebovat svědky,“ dodala rychle.

„Požádám Cye Parkse,“ řekl Harley.

„Nemám moc kamarádek, většinou se stýkám jen s muži. Myslíš, že by mi mohla jít za svědka Lisa Parksová?“

„Určitě půjde moc ráda. Zeptám se jich obou.“

„Nemůžu věřit, že to všechno jde tak rychle,“ řekla tiše. Zamračila se. „Snad jsme to neuspěchali.“

„Neuspěchali,“ ujistil ji Harley. „Jsme si podobní a hodíme se k sobě Alice. Jsme jako dva kousky skládačky, které do sebe bezvadně zapadnou. Slibuju ti, že nám to bude klapat. Postarám se o tebe.“

„A já o tebe,“ řekla vážně. „Chtěla bych si ale nechat svou práci,“ podotkla.

Usmál se. „To se rozumí samo sebou. Můžeš přece dojíždět, ne?“

„Jasně že můžu. Mám svou hondu.“

„Všiml jsem si jí na parkovišti u motelu. Je to hezké malé auto. Na větší věci budeme mít náklaďák. Cy Parks mi věnuje kus půdy a nějaký dobytek na založení stáda. Na tom pozemku stojí starý dům. Zatím není obyvatelný, ale Parks mi řekl, že až tě požádám o ruku, mám mu dát vědět a pošle tam pár chlapů, aby domek zrekonstruovali a upravili.“ Chvíli se odmlčel. „Řekl jsem mu, že tě chci požádat o ruku už minulý týden.“.

„Už minulý týden?“

Přikývl. „Hned jak mi došlo, že by můj život bez tebe nebyl šťastný, Alice.“

Těsně se k němu přivinula, bylo jí jedno, že je pozorují všichni kolem. „Mám takový pocit už delší dobu. Jako bych tě znala celý život.“

Políbil ji na čelo a držel ji pevně v náručí.

„Takže bydlení máme vyřešeno. Šéf nám to přichystá, než se vrátíme z líbánek.“ Podíval se jí do očí. „Nebude ti vadit žít na ranči?“

„Děláš si legraci? Chci chovat slepice a vždycky jsem se chtěla naučit stloukat máslo.“

Zasmál se. „Opravdu?“

„Vážně! Nesnáším život ve městě. Nemůžu si do bytu pořídit ani kočku, natož tam něco pěstovat.“ Celá se rozzářila. „Budu to zbožňovat!“

„Výborně. Přinesu ti ukázat časopis o chovu kuřat. Líbí se mi některé speciálně vyšlechtěné druhy drůbeže, ale můžeme si pořídit normální slepice, jestli budeš chtít,“ řekl naprosto vážně.

„Ty si kupuješ časopisy o chovu kuřat?“

„Ano. Máme jich hodně na ranči a často pro Lisu sbírám vajíčka. Tak mě napadlo, že až budu mít jednou svou vlastní farmu a dobytek, bude se k tomu bezvadně hodit chov kuřat.“

Alice vzdychla. „Myslím, že spolu budeme opravdu šťastní.“

„Taky mám ten dojem,“ odpověděl Harley.

Parksovi se na večírku ukázali s několika rodinnými přáteli. Harley s Alice jim řekli o svých svatebních plánech a oni se vším nadšeně souhlasili. Několik lidí se shluklo kolem nich, a všichni jim nadšeně gratulovali.

Večer utíkal rychle a blížila se půlnoc. Celý dav nadšeně odpočítával poslední sekundy, a když odbila dvanáctá, sálem se rozezněla tradiční píseň zpívaná na rozloučenou se starým rokem. Pak už se všichni líbali a cinkali skleničkami šampaňského.

„Šťastný nový rok, Alice,“ zašeptal Harley těsně před tím, než ji políbil.

„Šťastný nový rok.“ Objala ho pevně kolem ramen a oplatila mu jeho polibek.

Později Harley opouštěl Alici u dveří motelu s největším sebezapřením. „Nemůžu jít dál,“ řekl razantně. „Už jsem zjistil, že se pak vůbec nedokážu ovládat.“

„Ani já ne,“ vzdychla Alice. „Nemyslíš, že jsme trochu divní? Většina lidí spolu přece před svatbou žije spoustu let. Dnes se sexem asi nikdo nečeká až na svatební noc.“

Harleyho tvář zvážněla. „Mně se ale vždy líbily staré ideály,“ řekl tiše. „Myslím, že respekt k tradici je důležitý. Je mi teď líto, že jsem v tom na tebe nepočkal, Alice. Jenže já jsem netušil, že tě potkám. Smířil jsem se s tím, že nikdy nenajdu ženu, se kterou budu chtít strávit zbytek života.“ Usmál se. „Jsi pro mě skutečným překvapením.“

Přistoupila k němu a objala ho. „Jsi ten nejúžasnější muž, jakého jsem kdy poznala.“ Odmlčela se a pak se ještě zeptala: „Nevadí ti, čím se živím?“

Pokrčil rameny. „Je to práce jako každá jiná. Já zase dělám s dobytkem a často se bořím po kolena do kravského hnoje. To taky zrovna nevoní.“

„Vidíš, to mě nikdy nenapadlo,“ zasmála se Alice.

Objal ji. „Půjde nám to dobře. Na svatební noc si počkáme, i kdyby si půlka světa o nás myslela, že jsme naprostí blázni.“

„O mně si to už půlka světa myslí tak jako tak,“ poznamenala Alice.

„Jsem na tom podobně.“

„Zavoláš mi?“ zeptala se.

„Budu ti volat každý den až do svatby.“

Usmála se. „Šťastný nový rok, Harleyi.“

Políbil ji. „Tobě taky.“

Pak odešel k autu a nastoupil do něj. Nenastartoval, dokud se za Alicí nezavřely dveře pokoje.

DESÁTÁ KAPITOLA

Alice pod vlivem událostí úplně zapomněla vyřídit Harleymu senátorův vzkaz. Následující den s ním sice mluvila po telefonu, ale on neměl čas dlouho si povídat. Proto počkala do pátku, kdy měl hovornější náladu.

„Mám pro tebe vzkaz,“ začala váhavě. „Od tvého otce.“

„Od mého otce?“ řekl po dlouhém mlčení.

„Mám ti vyřídit, že si uvědomuje, že udělal mnoho hrozných chyb. Přál by si, abys mu dal příležitost omluvit se. Dnes už ví, že smrt tvé sestry způsobila ve vaší rodině změny, které si oba tvoji rodiče odmítali přiznat.“

„Ani já jsem si to neuvědomoval. Kdy jsi s ním mluvila?“

„Stavil se v pondělí v mé kanceláři. Líbí se mi,“ dodala tiše. „Myslím, že to bylo upřímné, že by s tebou zase rád mluvil. Dal mi své soukromé číslo.“ Alice váhala. „Chceš ho?“

Harley neodpověděl hned, ale pak řekl: „Ano.“

Přečetla mu číslo do telefonu.

„Neříkám, že mu zavolám,“ podotkl. „Ale popřemýšlím o tom.“

„To zatím úplně stačí,“ odpověděla a cítila, jak se jí tělem rozlilo teplo. Ten příjemný pocit, ale za chvíli vystřídaly obavy. „Harleyi?“.. Ano?“ „Uvědomuješ si, že se známe jen pár týdnů…?“ zeptala se.

„Bojíš se, že jsme to s tou svatbou uspěchali?“

„A ty ne?“

Tiše se zasmál. „Alice, můžeme počkat klidně několik měsíců i roků, ale nakonec se stejně vezmeme. Máme toho tolik společného, že bych si na naše manželství klidně vsadil balík. Pokud ale potřebuješ čas, počkáme.“ Za chvíli dodal: „Nemůžu ti ale v takovém případě slíbit, že se udržím tak dlouho na uzdě! Ty by ses pak možná nemohla vdávat v bílém,“ dodal v žertu.

Vzpomněla si, jak měli posledně namále, a zasmála se. „Dobrá. Přesvědčil jsi mě. Bereme se příští pátek.“

„Vezmi si závoj, ano?“ řekl vážně. „Vím, že je to staromódní, ale mně se závoje moc líbí.“

„Mně taky. Půjdu se po něm podívat hned dnes odpoledne a dám ti vědět, jak to dopadlo.“

„Domluveno. Zavolám ti večer.“

„Dobře.“

„Ahoj, miláčku,“ řekl Harley a zavěsil.

Alice ještě chvíli držela telefon na hrudi, zamilovaně vzdychla a upřela oči někam do prázdna. V tom vešla do místnosti Longfellowová a divně se na ni podívala.

Alice se vzpamatovala a telefon rychle odložila na stůl. „Tomu se říká magnetismus, Longfellowová,“ řekla Alice ve snaze udělat vtip. „Tento fyzikální jev způsobil, že se můj mobilní telefon spojil s mým hrudníkem. Až teď se mi ho podařilo odlepit.“ Doufala, že se její kolegyně zasměje.

Ta jen sešpulila rty.

„Takové pohádky vykládej někomu jinému. Mně se doneslo z dobrých zdrojů, že ses teď někdy zasnoubila a vsadím se, že tvůj snoubenec zrovna zavěsil.“

„Kdo ti říkal, že jsem se zasnoubila?“ chtěla vědět Alice.

Longfellowová začala vypočítávat jména: „Rick Marquez, Jon Blackhawk, Kilraven, Hayes Carson…“

„Ty se znáš s Kilravenem?“

„Jo. Pořád mě otravuje kvůli tomu telefonnímu číslu. Jako by laboratoř FBI neměla nic jiného na práci,“ odpověděla Longfellowová a obrátila oči v sloup.

„Pokud ti dají vědět, že něco zjistili, zavolej mi, prosím, dřív než Kilravenovi, ano?“

„Jasně.“ Longfellowová se pak dlouze na Alice zadívala a zeptala se: „Kdybys sháněla svatební šaty, můžu ti doporučit výborný obchod. Půjdu se tam s tebou klidně podívat, pokud budeš potřebovat poradit.“

Alice se tvářila pochybovačně.

„Moment,“ řekla Longfellowová. „Mám v telefonu fotky ze své vlastní svatby před třemi lety.“ Vytáhla z kapsy mobil a našla v paměti několik uložených fotek. Ukázala je Alice. „Ty jsem si vybrala já.“

Alice nadšeně vykřikla.

„Kdes sehnala něco tak nádherného?“

„V jednom malém butiku ve městě. Mají skvělý výběr.“

„Zašla by ses tam se mnou po práci podívat?“ zeptala se Alice celá rozradostněná.

Longfellowová se zasmála. „Klidně.“

„Díky.“

„Nemáš vůbec zač.“

Alice si vybrala šaty svých snů. Byly z bílého saténu s jemnou pastelovou výšivkou, spodní lem byl vyšitý světle žlutou, růžovou a modrou. Koupila si dlouhý závoj, který se přesně hodil k barvě šatů. Byla překvapená, že ji to nestálo celé jmění.

„Proč nemáte lepší reklamu?“ zeptala se Alice malé brunetky, která byla majitelkou obchodu. „Nikde jinde ve městě jsem neviděla tak krásné modely!“

„Cestu si k nám zatím zákaznice našly i bez reklamy,“ odpověděla žena.

„Já vás určitě budu doporučovat,“ řekla Alice.

Když vyšly z obchodu a ona uložila vše do kufru auta, impulzivně Longfellowovou objala. „Děkuju ti.“

„Nemáš zač,“ odpověděla žena překvapeně. „Už víte, kde budete bydlet?“

„Harley má malý ranč,“ odpověděla Alice s hrdostí v hlase. Budeme chovat čistokrevný dobytek. Dokud ale nevyděláme náš první milion, nechá si Harley práci na farmě Cye Parkse a já zase tu svou. Budu muset dojíždět.“

„Stejně jsi vždy chtěla žít na venkově, nebo ne?“

„Ano. Na venkově a po boku toho pravého. Myslím, že tohle se mi opravdu splnilo.“ Vzdychla si. „Asi to vypadá, že se do svatby zbytečně ženeme, známe se jen pár týdnů…“

„Moje sestra si vzala svého manžela po pětidenní známosti,“ namítla Longfellowová, „a letos oslavili třicáté sedmé výročí.“

„Jsou spolu třicet sedm let?“ vykřikla nevěřícně Alice.

„Stačilo jí, když zjistila, že má rád Star Trek. Nic víc prý o něm nepotřebovala vědět. Znamenalo to, že je inteligentní, tolerantní, zvídavý, že se optimisticky dívá do budoucnosti, nemá předsudky a je trochu potrhlý,“ shrnula to Longfellowová a zasmála se. „Docela efektivní způsob, jak rychle poznat něčí charakter, ne?“

„To ano!“ odpověděla Alice se smíchem.

„Zkus něco podobného, nechci tě vidět s žádostí o rozvod po měsíci manželství.“

„To se, myslím, nemůže stát,“ řekla Alice jistě a věděla, že to tak i cítí. Pak se zamračila. „Ale docela by mě zajímalo, jestli má Harley taky rád Star Trek.“

A také to byla první věc, na kterou se ho Alice zeptala, když jí večer zavolal. „Mám,“ zněla jeho odpověď. „Mám rád všechny seriály i celovečerní filmy, a ty?“

„Já Star Trek přímo zbožňuju,“ smála se Alice nahlas a pak mu vysvětlila, proč to potřebovala vědět.

„Páni, to je hodně let,“ řekl o délce manželství dotyčného páru. „Tak se jim zkusíme vyrovnat, ne?“

„Jasně.“

Harley se na chvíli odmlčel, pak se Alice zeptal: „Určitě tě zajímá, jestli jsem volal na to číslo, cos mi dala, že?“

Překvapeně se zasmála. „Čteš mi myšlenky? To je dobře, až se jednou pohádáme, budeš vědět, proč se zlobím a jak to napravit!“

„Myšlenky čtu jen občas,“ odpověděl, „tak se raději nebudeme hádat. Odpověď na otázku zní, ano. Volal jsem svému otci a mluvili jsme spolu dlouho. Myslím, že se budeme moct zase všichni sejít a pokusit se věci urovnat.“

„To by bylo skvělé,“ řekla jemně.

„Nebude snadné dostat se přes minulost, ale je dobře, že jsme ochotni to zkusit. Zmínil jsem se jim o naší svatbě.“

„A?“

„Otec říkal, že kdyby se tam ukázali, média by si nás dala k obědu. Což je asi pravda. Myslím, že ani jeden z nás si takovou publicitu nepřeje. Byli jsme ale pozváni na večeři, až se vrátíme z líbánek.“

„To je milé. Půjdu moc ráda.“

„I já.“

„Koupila jsem si dnes svatební šaty i závoj,“ změnila Alice téma. „Jsou krásné.“

„Na tobě budou krásné jakékoliv šaty, Alice.“ Zasmála se. „Ty víš, co máš říct, vid?“„Myslím to vážně.“„Já vím.“

„Šla bys zítra do kina?“ zeptal se. „Dávají něco vánočního.“

„Dobrý nápad.“

„Domluveno. Jo a nebudu se raději vůbec stavovat v tvém bytě. Pojedu rovnou domů.“

„Ano, Harleyi, nechci tě tady ani vidět, pomažeš rovnou domů.“

Chvíli mlčeli, pak propukli v hlasitý smích.

Harley skutečně odjel po kině na ranč, ale nedokázali si odepřít vášnivé líbání na pohovce v Alicině obývacím pokoji. Nakonec se mu podařilo od ní odtrhnout, ale musel doslova vyběhnout ze dveří jejího bytu a rázně je za sebou zabouchnout. Slyšel, jak se Alice za nimi válí smíchy.

V jejich svatební den pršelo. Alice držela nad svými šaty deštník a Lisa Parksová jí nadzvedávala vlečku. Utíkaly tak před hromy a blesky do kostela. Cy Parks s Harleyem už stáli před oltářem. Ženich měl na sobě smoking s klasickou bílou košilí a černým motýlkem, vypadal skvěle. Jeho oči byly upřeny na Alici, nemohl je z ní spustit.

Lisa se posadila a kostel utichl. Když varhany zahrály první tóny svatebního pochodu, Alice se usmála, upravila si vlečku a vzala do dlaní malou kytici. Závoj zakryl slzy, které jí vyhrkly do očí, když si vzpomněla na své rodiče. Z celého srdce si přála, aby mohli vidět, jak se vdává.

Uličkou k oltáři šla velmi pomalu, uvědomovala si všechny zvědavé, přátelské pohledy, které se k ní upíraly. Na svatbu se přišla podívat spousta místních lidí. Nestávalo se často, že by si někdo z jejich města bral pravou vyšetřovatelku, jaké vídávali v detektivních televizních seriálech. Těšili se, že se budou mít, koho zeptat na všechny ty záhadné detaily kolem vyšetřování vražd.

Alice se zastavila až před oltářem. Podívala se na Harleyho a náhle se jí zmocnila panika. Znovu si uvědomila, jak málo o něm ví. Najednou měla pocit, že se museli úplně zbláznit!

Jako by Harley přesně vytušil její pocity, chytil ji v tu chvíli za ruku, jemně ji stiskl a jejich prsty se propletly. Podívala se mu do očí. Usmíval se a v jeho obličeji viděla lásku, hrdost i štěstí. V ten okamžik se úplně uvolnila, zapomněla na všechny obavy a usmála se na něj.

Kněz lehce zakašlal.

„Promiňte,“ zašeptala Alice jeho směrem a obrátila svou pozornost na něj.

Obřad byl stručný, ale dojemný. Na jeho konci Harley nazdvihl nevěstin závoj a dlouze ji políbil. Alice musela bojovat se slzami dojetí, když se jejich rty potkaly.

Brzy nato vycházeli z kostela a přihlížející na ně sypali konfety a gratulovali jim.

„Ještěže nemáte hostinu,“ řekl Cash Grier, když čekali před kostelem na limuzínu, kterou pro ně jako jeden ze svatebních darů objednal Cy Parks.

„Proč?“ zeptala se ho zvědavě Alice.

„Když se ženil náš okresní návladní, odjel se s novomanželkou převléknout. Mezi tím došlo ale na hostině k hádce. Strhla se rvačka, při níž jeden z přítomných policistů dostal pár ran pěstí, když se pokoušel zachránit alespoň vrchní patro svatebního dortu. Většina hostů pak strávila noc ve věznici.“ Zazubil se: „Svatby v Jacobsville jsou holt někdy kuriózní.“

Harley i Alice se zasmáli a byli rádi, že je nic takového nečeká.

Když přijela limuzína a řidič vystoupil, aby jim otevřel zadní dveře, přistoupili k nim Parksovi.

Cy potřásl Harleymu rukou. „Váš dům bude připravený, až se vrátíte zpátky. Blahopřeju, vybral sis dobře!“

Harley celý zářil. „Moc pro nás znamená, že jste tady dnes byli s námi. Děkujeme vám.“

Cy se tvářil vážně. „Jsi dobrý chlap Harley. Doufám, že moji synové budou jednou jako ty.“

Oba byli dojatí. Harley se musel kousnout do rtu, než ze sebe vysoukal další poděkování.

„Jeďte a užijte si líbánky,“ řekl Cy rázně.

Pak k nim přistoupil vysoký muž v uniformě. Byl to Kilraven. Usmíval se od ucha k uchu. „Přišel jsem vám nabídnout policejní eskortu až na letiště.“

„To je od tebe milé,“ odpověděla mu Alice.

Pak si povzdechl: „Bez svatebních oslav jsou ty dnešní obřady nějak moc vážné.“

„Proč se teda neoženíš a nějakou neuspořádáš?“ zavolal na něj Cash Grier.

Kilraven si ho změřil pohledem. „To by tak ještě scházelo. Víš, jak by to tady ženské těžce nesly, kdybych se i já oženil? To jim nemůžu udělat!“

Všichni se zasmáli.

Corpus Christi bylo malé město v Mexickém zálivu. Byly tam pláže s bílým jemným pískem, hejna racků a záplava obchůdků s nejrůznějšími místními suvenýry. Harley s Alice si okolí ale téměř nevšímali.

Když se ubytovali, podívali se z okna svého pokoje na pláž, která se rozprostírala přímo pod nimi. Pak se ale upřeně zadívali do očí jeden druhému a na výhled zapomněli.

Následovalo odhazování oblečení, trhání knoflíků, kusy oděvů se brzy válely ve všech koutech pokoje. Alice divoce odhodila z postele přehoz a ponořila se do ní o pár vteřin před svým manželem. Nemohli se nasytit fyzické přítomnosti toho druhého. Zdálo se, že narůstající žár vášně trvá celé hodiny.

„Na co čekáš?“ zeptala se Alice, když se Harley snažil zvolnit tempo. „Pojď ke mně!“

„Nechtěl jsem jen, aby tě to bolelo…“ řekl.

„Pozdě!“ vzdychla Alice a rty se jí zkřivily bolestí. Projela jí celým tělem, ale za pár okamžiků se znovu uvolnila a zase ji zaplavila milostná horečka. Přitáhla Harleyho znovu k sobě takovou silou, že pustil všechny obavy z hlavy.

„Páni,“ vydralo se Alici z hrdla ve chvíli, kdy se přestalo kolem ní všechno točit. Ležela na posteli zpocená, zpola zavalena Harleyho tělem a celá se chvěla. „Bylo to neuvěřitelné.“

Zasmál se. „A to jsem byl opatrný.“

Odstrčila ho, a když se převalil na záda, lehla si na něj. „Toho si cením, ale nebylo to nutné,“ zašeptala a pokrývala jeho hruď drobnými polibky. „Nemohla jsem se tě nabažit!“

„To jsem si všiml.“

Zvedla hlavu a věnovala mu výmluvný pohled.

„Taky jsem se tě nemohl nabažit, byla jsi neuvěřitelná,“ dodal diplomaticky.

Vzdychla a položila tvář na jeho hruď. „Ani se nedivím, že dnes už nikdo nečeká až na svatební noc.“

„Někteří ano.“

„No my jsme taky nečekali na noc, je teprve odpoledne,“ podotkla Alice.

Harley se zasmál. „No jo, máš pravdu.“ Políbila ho.

„Nezajdeme si do restaurace něco zakousnout?“ „Cy Parks nám věnoval týden v tomhle hotelu s předplacenou pokojovou službou. Myslím, že bychom toho měli využít.“

„Souhlasím. Nerada bych se Parkse dotkla. Navíc,“ zamumlala šeptem, „mě zrovna napadlo, čím bychom mohli zabít čas, než nám donesou večeři!“

„Vážně?“ Harley ji objal a něžně ji položil na záda. „A ukážeš mi to?“

„Tak se koukej!“

Domů se vrátili novomanželé s kruhy pod očima z nedostatku spánku. Přivezli si s sebou jen několik suvenýrů a pár fotografií. Ve skutečnosti se na mnoho míst v okolí hotelu ani nedostali, většinu času trávili ve svém svatebním apartmá.

Dům, do kterého se měli stěhovat, byl přízemní. Byla to stará, ale dobře udržovaná budova, do níž teď vedly zbrusu nové schody. Zdi byly čerstvě omítnuty, verandu lemovalo nové dřevěné zábradlí a houpala se na ní zrenovovaná houpačka.

„To je nádhera,“ vykřikla Alice. „Harleyi, ten dům vypadá přesně jako ten, ve kterém jsme bydleli ve Floresville, když jsem byla malá!“

„Tys vyrostla ve Floresville?“ zeptal se, když odemykal dveře.

Pohlédla na něj. „Moc toho o sobě fakt nevíme, že? Alespoň si budeme mít dlouho o čem povídat, až se trochu náš vztah uklidní.“

Usmál se na ni a chytil ji do náruče, aby ji přenesl přes práh.

Objala ho kolem krku a políbila. Znovu ji na zem postavil až v jejich novém obývacím pokoji. „Páni,“ vydechla překvapeně Alice. Všude v místnosti stály vázy plné růží. Byly tam dva nové zimní svetry z ovčí vlny (jeden pro ni, druhý pro něj), televize s velkoplošnou obrazovkou, DVD přehrávač a velký koš s ovocem. Na jídelním stole stálo několik druhů chleba a ležel u nich lístek se šipkou směřující k lednici. Když ji otevřeli, našli spoustu uvařených dobrot. Dokonce tam byl i upečený dort.

Harley překvapeně hvízdl. Vzal do ruky vzkaz a četl: „Hodně štěstí do manželství přejí Scottovi, Parksovi, Steelovi a všichni Hartovi.“

Alice si věci s úžasem prohlížela. „Myslím, že budu ještě pořád psát děkovné kartičky, když budou naše děti chodit už do školy. Musí tě tady mít opravdu rádi, Harleyi. Netušila jsem, jak jsi oblíbený.“ Otočila se a usmála se na něj. „Budeme tady šťastní.“

Harley se celý rozzářil. Přitáhl Alice k sobě a pevně ji objal.

„Máš hlad?“ zeptal se.

Koukla na něj s výmluvným pohledem a řekla: „Mám, nestihli jsme přece snídani.“

„A čí to asi byla vina, paní Fowlerová?“ poškádlil ji.

„Já jsem ale říkala, že mám hlad, jen jsem ho neměla zrovna na jídlo. Teď bych si už ale ráda nějaké dala.“ Dívala se mu přitom přes rameno do otevřené lednice.

„Myslím, že jsem tam viděl svoje oblíbené smažené kuře.“

„Mňam. Já moc často nevařím, o víkendech jsem většinou v práci,“ řekla a trochu ustaraně se na něj podívala.

„Já umím vařit, Alice,“ ujistil ji s úsměvem. „A budu, když to bude třeba.“

„Jsi asi ten nejlepší manžel na světě, viď?“

„To doufám.“ Zasmáli se. „Pojďme v naší kuchyni najít nějaké talíře.“

Dívali se na televizi a ochutnávali z několika jídel, které našli v lednici. Nevydrželi to ale dlouho. Cesta domů byla únavná stejně jako celý uplynulý týden. Brzy je přemohl spánek.

Následující den musela Alice zajet do své kanceláře. Potřebovala zjistit, jak se vyvíjí vyšetřování. Harley se zase vrátil na ranč. Měl teď spoustu práce i se svými zvířaty, než se dostal k povinnostem u Parksů.

Alice přivítala v San Antoniu Longfelowová. „Měli jste se hezky?“

„Úžasně,“ ujistila ji Alice. „Je ale fajn být zpátky doma. Našli jsme tam plnou lednici a spoustu dárků. Cy Parks nechal náš dům opravit a věnoval Harleymu malé stádo dobytka jako svatební dar – a to nemluvím o tom, jaké nám zaplatil líbánky.“

„Tomu říkám šéf!“ zvolala Longfellowová.

„Je něco nového z laboratoře FBI?“ zeptala se Alice.

Longfellowová jen zakroutila hlavou. „Však víš, všichni měli dovolenou a myslím, že nejsme zrovna první na seznamu priorit.“

„A objevilo se něco nového v případu té ženy, jak byla zabita v domě senátora Fowlera?“ zeptala se ještě Alice.

Longfellowová se zamračila.

„Stavoval se tady senátor, když jsi byla pryč. Myslím, že ti nechal vzkaz v prostředním šuplíku tvého stolu. Taky říkal něco o tom, že budeš jistě skvělá snacha… O tom ale asi nemám nic vědět, viď?“

Alice se na ni překvapeně podívala. Do té chvíle jí nedošlo, že se vlastně stala snachou senátora Texasu. „Panebože! Doteď mě to ani nenapadlo.“

„Budeš mít kontakty hodně vysoko, kdybys to náhodou někdy potřebovala,“ řekla žena a mrkla na ni. „Můžeš tím lidem vyhrožovat!“

Alice se zasmála. „Neblázni.“

„Já bych se takovým tchánem rozhodně chlubila. Přinejmenším bych se o něm zmínila před Jonem Blackhawkem,“ dodala.

„Copak ti Jon vlastně udělal?“ zeptala se Alice.

„Volal mi domů uprostřed noci, aby se zeptal, jestli už máme výsledky z té termosky, kterou jsi přinesla od šerifa Hayese.“

„To je zvláštní. Proč ho to tolik zajímá?“

Longfellowové se zalesklo v očích. „Vyšetřovatelka, která dělala s Marquezem na Kilravenově případu si vzpomněla, že už ji někde viděla.“

„Kde? A kdy?“

„Doma u svého bývalého manžela,“ odpověděla Longfellowová. „Pamatuješ si na tu spirálu nakreslenou na šálku? Byla zvláštní, tenkrát jsem si říkala, že to vypadá, jako by ji tam někdo namaloval akrylovou barvou.“

„Zjistili jste, kdo je její bývalý manžel?“ zeptala se rozrušeně Alice.

„Ano. Před několika týdny zemřel. Žena, se kterou před smrtí žil, nám nedokázala říct nic ani o termosce, ani o jeho kamarádech a známých. Člověk, který s ní mluvil, mi říkal, že byla tak sjetá, že sotva věděla, jak se jmenuje.“

„Škoda,“ řekla Alice.

„To jo. Ten, komu termoska patřila, měl zřejmě sám dost velký problém s drogami. Té Marquezovy vyšetřovatelky je mi dost líto. Dřela, aby se dostala až na oddělení vražd, a pak ji prý vyhodili kvůli Kilravenově případu.“

Alice teď už poslouchala jen na půl ucha. Vzpomněla si, že má ve stole senátorův vzkaz. Otevřela šuplík, vytáhla ho a přečetla. Stálo v něm, že si už senátor promluvil s policejním komisařem, který slíbil znovu jmenovat vyšetřovatelku do funkce a pověřit ji Kilravenovým případem. Také si promluvil se svým kolegou, druhým texaským senátorem o vážnosti situace a informoval ho, že se žádným způsobem nebudou snažit ovlivňovat vyšetřování. Po jeho konzultaci s koronerem došlo také ke změně příčiny smrti v úmrtním listu Dolores. Ještě tam stálo, že doufá, že jí alespoň trochu pomohl a že jim mají s Harleyem dát vědět, kdy se staví na večeři.

Alice si pro sebe potichu hvízdla. „Zdá se, že se činil.“ Pak sdělila Longfellowové výsledky senátorovy intervence. „Hmm, bude to asi fajn chlap,“ chtěla ještě něco dodat, ale zazvonil ji v kapse telefon. „Moment.“

Longfellowová chvíli poslouchala hlas ve sluchátku a překvapeně zvedla obočí. Pak k sobě přitáhla papír a tužku a něco si zapsala. „To je od vás milé. Nečekali jsme výsledky tak brzy. Díky.“ Pak zavěsila. „To byla laboratoř FBI! Mají pro nás ta chybějící čísla!“

„Fakt? Ukaž mi je!“

Alice k sobě otočila kousek papíru a při pohledu na sled číslic se jí sevřel žaludek. Teď nebylo pochyb, za kým přijel muž, kterého nalezli mrtvého v Jacobsville. Cifry se shodovaly s Kilravenovým číslem mobilního telefonu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Kilraven čekal na Alici na policejním oddělení v Jacobsville. Jela tam za ním uprostřed dne. Nechtěla ho nechat čekat, a ani mu nechtěla to, co se dozvěděla, říkat po telefonu.

Postavil se, když vešla do místnosti a zavřela za sebou dveře.

„Tak co?“ zeptal se netrpělivě.

„To číslo, které jsme našli na kousku papíru ve dlani našeho mrtvého, bylo tvoje.“

Zhluboka se nadechl. V očích se mu objevil smutek a hořkost zároveň. „Musel vědět něco o těch vraždách. Přijel mi to říct a někdo ho zabil.“

„Pak se zřejmě dozvěděl, že byl muž v nějakém spojení s Dolores, a tak ji zabil taky. Tohle je hnusná záležitost,“ dodala Alice.

„To je,“ odpověděl Kilraven. „Mám dojem, že je to ale konečně průlom v mém starém případu. Jsem si tím tentokrát jistý. Díky Alice,“ řekl tiše. „Jsem tvůj dlužník.“

„Budu si to pamatovat,“ řekla s úsměvem. „Dej mi vědět, pokud něco zjistíš, ano? Ještě jedna věc. Málem jsem zapomněla. Týká se to té termosky, jak ji našel šerif Hayes… Vyšetřovatelka, která se znovu zabývá tvým případem, ji poznala. Patřila jejímu bývalému manželovi!“

„To není dobré,“ řekl ztěžka. „Způsobí to mezi místními rozruch.“

„Vážně? Proč?“

„Ten člověk byl zároveň strýcem Winnie Sinclairové. Nic jí ale neříkej, udělám to sám.“

„Byl její strýc ten typ člověka, co by mohl být zapletený do něčí vraždy?“

„Nevím. Každopádně je teď mrtvý, a pokud něco věděl, vzal si to s sebou do hrobu. Díky, Alice. Budu tě informovat, pokud zjistím něco nového.“

Alice jen přikývla. Kilraven se otočil a odešel. Cítila, jak se znovu ponořil do bolestných vzpomínek. Připadala si provinile, že její vlastní život byl teď tak šťastný. Možná se mu konečně podaří vyřešit ten starý případ a možná si nakonec dovolí sblížit se s Winnie Sinclairovou, říkala si. Bylo znát, že o ni má starost.

Alice s Harleyem šli na večeři k jeho rodičům. Nejdříve byli všichni trochu rozpačití, později se ale atmosféra uvolnila a povídali si. Došlo i na otevírání starých ran, ale než večer skončil, zdálo se, že nastalo u Fowlerových příměří.

„Šlo to lépe, než jsem čekal,“ řekl Harley, když opustili senátorův dům.

„Myslím, že jsou pyšní na to, jaký vedeš život,“ poznamenala Alice.

Usmál se. „Dospěl jsem. Když jsem od nich odcházel naposledy, byl jsem jen arogantní puberťák. Brzy mě ale život naučil pokoře. Pořád se ještě učím.“ Podíval se na ni letmo od řízení. „Dostali jsme docela fajn dárky, vid? Trochu nečekané.“

„To ano. Nenapadlo by mě, že dostanu zrovna SchmidtCassegrainův dalekohled,“ poznamenala Alice. Harley rázně přibrzdil a překvapeně na ni pohlédl. „Cože? Ty víš, co to je?“

„Jasně. Chodila jsem na semináře z astronomie. Mám v kanceláři několik vydání…“ zarazila se, pak se nahlas zasmála. „Tvůj otec si musel všimnout, že mám na polici knihy o astronomii. Je pozorný.“

„Ani můj dárek není k zahození,“ řekl Harley. Na zadním sedadle bylo vedle dalekohledu položené krásné nové sedlo. „Určitě si musel zjistit, co vlastně děláš, než ti vybral dárek.“

„V tom byl otec vždycky dobrý. Umí si o lidech vyšťourat spoustu informací,“ řekl se smíchem.

„Měli bychom s tvými rodiči trávit čas,“ pronesla Alice zamyšleně. „Rodinné vztahy jsou moc důležité a člověk si to uvědomí, až když zůstane sám.“

„Ty nejsi sama. Máš přece taky příbuzné.“

„Ano. Všichni ale žijí hrozně daleko od sebe a vlastně se vůbec neznáme. Já bych chtěla, aby to naše děti měly jinak, aby kromě nás měly babičku a dědu.“

Harley se k ní natáhl a chytil ji za ruku. „To chápu. Neboj se Alice, budeme šťastná rodina.“

Opřela si hlavu o sedadlo a láskyplně se na něj podívala. „Já vím, Harleyi, budeme moc šťastná rodina.“ Pak zavřela oči a v duchu si řekla: ta nejšťastnější.