Diana Palmer

Horké chvilky v Paříži

PRVNÍ KAPITOLA

Bezútěšná zimní krajina působila na Ivy stejně depresivně jako pár posledních tíživých měsíců. Při pohledu na dlouhou venkovskou silnici se však neubránila vzrušení.

Ryder je na cestě sem.

Srdce se jí sevřelo provinilým pocitem nad tím, že ho tolik touží vidět, slyšet, mít nablízku. A milovat, přiznala si zasmušile. Odjakživa Rydera milovala, i když se ho zároveň tak trochu bála. A právě ta tajná touha po Ryderovi ji přiměla vrhnout se po hlavě do nešťastného manželství s jiným mužem. Ten svazek skončil před šesti měsíci manželovou smrtí. Ivy se dnes měla s Ryderem setkat poprvé od pohřbu a netušila, jestli se má těšit, nebo se stydět za to, že se těší.

V poslední době trochu pohubla, ale to jí jen dodalo na přitažlivosti. Byla vysoká a štíhlá, dlouhé černé vlasy se jí vlnily kolem ramen jako hustý závěs, svěží pleť měla barvu čerstvé smetany. Oči, černé jako uhel a lemované hustými dlouhými svůdnými řasami, zdědila po francouzské babičce.

Ryder jí vždycky říkal, že vypadá, jako by vypadla z obrazu, který visel v jeho obývacím pokoji. Zachycoval výjev z básně Alfreda Noyese „Loupežník“ a byla na něm tmavooká a tmavovlasá loupežníkova milá Bess. Ryder měl někdy dost velkou představivost.

Viděla ho naposledy před šesti měsíci, když dorazil na pohřeb. Obřad se konal v okrese Clay v jihozápadní Georgii, u břehů široké řeky Chattahoochee, dobrou půlhodinku jízdy od Ivyina domova. Pochovali Bena na hřbitově u malého baptistického kostelíka, kam chodil jako dítě, pod baldachýn stále zelených dubů, porostlých šedozelenými vlákny tilandsie. Ivy se celou dobu držela u matky, klopila oči a pokoušela se nebrat na vědomí Ryderovu vysokou dominantní postavu. Po pohřbu je pak navštívil i v domě a ona musela předstírat, že si ho nevšímá, že ho nevidí, že se topí ve smutku po manželovi.

Po muži, který jí dělal ze života peklo.

Ryder nemohl tušit, že už samotná jeho účast na pohřbu znamená pro Ivy něco jako nůž zabodnutý přímo do srdce. Neodvratně v ní probudila špatné svědomí, připomněla jí, že právě její láska k Ryderovi nejspíš způsobila Benovu smrt. Ben se nedokázal smířit s tím, že je k němu Ivy v posteli chladná a začal utápět manželské problémy v alkoholu. Ta nešťastná nehoda, při níž přišel o život, byla výsledkem pití, které neudržel na uzdě. A Ivy připadalo, že za to může ona.

Vzpomněla si teď na svá pubertální léta, kdy pro ni Ryder představoval celý svět, kdy se na něj dívala jako na svatý obrázek. Nikdy se nedovtípil, co k němu cítí, a Ivy za to děkovala osudu.

Usmála se, vzpomněla si, s jakou něhou a citlivostí se k ní vždycky choval, jako by si je schovával zvlášť pro ni. Ve skutečnosti nebyl nejroztomilejší a nejjemnější muž na světě, měl dost vznětlivou a prudkou povahu, ale tak ho Ivy dosud nepoznala.

„To je poprvé za celé týdny, kdy tě vidím se usmívat,“ poznamenala suše Jean McKenzieová a hleděla na dceru z chodby. Maličko zavrtěla hlavou a pak se usmála. „Vážně ti to tak víc sluší, miláčku.“

„Já vím, že vypadám bídně,“ připustila Ivy. Došla k matce, objala ji a vjela jí rukou do hustých vlasů barvy pepř a sůl. Pod nimi svítily stejně tmavé oči, jako měla Ivy. „Ale ty jsi zase rozkošná jako panenka, takže se k sobě docela hodíme, ne?“

„Haha!“ posmívala se Jean. „My dvě, no tohle! To je ta poslední věc, kterou bys potřebovala, držet se mámy za sukně až do konce života.“ Pak se zamračila, všimla si, že se dceři mihla v očích jakási úzkost. Pokračovala o něco mírněji: „Poslouchej, holka, už je to skoro šest měsíců. Musíš se zas začít dívat dopředu. Potřebovala bys nějakou změnu. Třeba si najít novou práci. Měla by ses na něco zaměřit. Ben by přece nechtěl, aby ses takhle trápila,“ dodala významně.

Ivy si povzdechla, pustila matku a poodešla od ní. „Ano, já vím. Ale jak jde čas, je to lepší a lepší.“

„Já vím, holka, já to znám. Přišla jsem přece o tvého tátu, když jsi byla ještě batole,“ připomněla jí Jean. Povzdechla si. „Víš, je mi trochu líto, že jste s Benem nemohli mít dítě. Podle mě by ti to spoustu věcí usnadnilo. Mně tehdy aspoň pomohlo, že jsem tě měla. Musela jsem se o někoho starat, nezbýval mi čas na uvažování.“

„Ano. Měli jsme s Benem smůlu,“ zamumlala Ivy, ale souhlasila s matkou jen naoko. Ve skutečnosti si myslela opak. Dítě narozené do tak špatného vztahu by znamenalo jen potíže.

Ben pro ni byl zpočátku dobrý kamarád, ale dobrý milenec nikdy. Vždycky na ni moc spěchal, byl netrpělivý a nakonec i surový, protože poznal, že k němu žena necítí stejnou vášeň jako on k ní. Ošidila ho, když si ho vzala, nebylo to z lásky. A proto ji od jeho smrti pronásledovalo špatné svědomí a pocit viny.

Vášeň a touhu s ním nikdy nepoznala. Během těch posledních příšerných týdnů jejich manželství ji napadalo, jestli je vůbec nějaké vášně schopna. Slíbila Benovi, že zajde k psychologovi, i když si nedokázala přestavit, co by mohl zjistit a co by pro ni mohl udělat. Dětství měla klidné a trochu jednotvárné, ale šťastné. Neodnesla si z něj žádné jizvy na duši. Problém jejich manželství neměl hluboké kořeny, ležel před ní jako na dlani. Šlo o to, že po Benovi fyzicky netoužila, protože patřila srdcem i duší jinému muži který o tom ani nevěděl, který ji odjakživa považoval jen za nejlepší kamarádku své sestry a nic víc. Co by s tím nějaký psychiatr nadělal?

Další problém, který na ně neustále doléhal, byly peníze. Když se Ben napil, což se stávalo často, rozhazoval je bez rozmyslu. Ivy si tedy umínila, že půjde do práce, aby rodinnému rozpočtu pomohla. Benovi se to nelíbilo, ona na tom trvala a byly z toho další hrůzné hádky. Nakonec se pro klid v rodině radši vzdala, rezignovala, přestala mu nabízet pomoc a smířila se s tím, že budou žít v bídě. Měsíce ubíhaly a skládaly se do roků a nic se neměnilo. Ivy se nakonec úplně stáhla do sebe a začala se vyhýbat kontaktu s přáteli.

A zvlášť s Ryderem. Jinak to ani nešlo, protože Ben Rydera nesnášel. Jednou, když byli na návštěvě u matky, přistihl Ivy, jak se s ním baví, a začal vyvádět jako šílený. To bylo poprvé, kdy mě udeřil, uvědomila si teď a při té nepříjemné vzpomínce se otřásla.

Měsíc před jejími čtyřiadvacátými narozeninami utrpěl Ben smrtelný pracovní úraz, spadla na něj jakási těžká strojní součást. Neobvyklá nešťastná náhoda, označili to při vyšetřování, ale snad jenom z ohleduplnosti k vdově. Ivy dobře věděla, že byl opilý, když šel tehdy do práce. Zacházel s tím zařízením nedbale a zaplatil za to nejvyšší cenu.

To ráno, než zemřel, se na ni zase vztekal kvůli Ryderovi. Vyčetl jí, že na něj pořád myslí, že je mu v duchu nevěrná, že mu tak dělá ze života peklo. A pak odešel a zabil se. Ta poslední slova, která jí řekl, jí od té doby zněla v hlavě a pronásledovala ji.

Ivy s matkou chodívala odjakživa pravidelně do kostela a byla to právě víra, co jí pomohlo překonat bolest z pocitu viny, která následovala po Benově pohřbu. Ještě teď ji víra držela na nohou.

„Kdy Ryder volal?“ zeptala se Ivy najednou.

„Asi tak před hodinkou,“ odpověděla Jean a mohutně zívla, protože bylo brzo ráno a ona si stačila dát teprve jeden hrnek kávy. Potřebovala vždycky nejmíň dva, aby se úplně probrala, a tak se vydala ke konvici a nalila další kávu sobě i dceři.

„A zdrží se tu dlouho?“ zeptala se Ivy a zatvářila se ustaraně.

„Copak někdo kromě všemohoucího boha zná plány Rydera Calawaye?“ zavtipkovala matka. Utáhla si volný hnědý žinylkový župan, usadila se k malému bílému kuchyňskému stolku a nalila si do kávy smetanu. „Známe ho sice už pěkných pár let, ale pořád je samá záhada.“

„To je pravda,“ přikývla Ivy a přisedla si za matkou ke stolu. Karmínově červený aksamitový župan jí dokonale obepínal postavu a hezky zdůrazňoval obličej. „Tohle je divné místo pro takového všemocného byznysmena, viď?“ dodala zlehka.

Byla to pravda. Ivy a Jean spolu žily na venkově v malém okrese na jihozápadě státu Georgie, v silně zemědělské oblasti poblíž města Albany. I ti nejbližší sousedé bydleli dost daleko a dokonce i ve městě ještě zbývala spousta volných pozemků. Zemědělství bylo v tomto kraji na vzestupu, většina drobných rodinných farem pomalu brala za své, protože je polykaly silné farmářské společnosti, víc a víc rolníků postupně přicházelo na mizinu. I Ivyini rodiče vlastně měli čistě rodinnou farmu, než otec zemřel. Jean se ale nevzdala, žila na ní dál a pořád si držela dva obrovské kurníky. Zaměstnávala však i další rodinu, která sbírala vejce a krmila tisíce kuřat, dokud nevyrostla pro trh. Jeden Ryderův obchodní kolega od ní vykupoval kuřata pro zpracovatelský závod a Jean tak měla na stará kolena zajištěno pohodlné živobytí.

Když Ivy odmaturovala na střední škole, nastoupila do práce u Ryderovy stavební společnosti v Albany. Tam zjistila, že u Rydera pracuje i její bývalý spolužák Ben Trent. Znali se ze školy, kamarádili se, a jak šel čas, začali se scházet. A zničehonic se stalo, že byli manželé. Ivy se zamračila. Vzpomněla si, jak Rydera překvapilo a zarazilo, když se o tom dozvěděl. Sice se zachoval zdvořile a popřál jí i Benovi do manželství všechno nejlepší, ale byl jaksi odměřený a rezervovaný a hned potom odjel na několik měsíců do Evropy zakládat novou společnost.

Jak řekla Jean, Ryder byl vážně samá záhada. Vlastnil půdu, stejně jako jiní lidé vlastní boty nebo knihy. A soudě podle jeho oblečení a soukromého letadla a luxusního vozu, ve kterém jezdil, měl peněz jako želez a nikdy mu nedocházely. Ale Ivy ho nemilovala kvůli těm penězům. Milovala ho prostě proto, že to byl Ryder.

Byl mohutně stavěný jako lidé pracující pod širým nebem, měl nevyzpytatelnou povahu a stejně snadno, jako získával věci, dobýval i lidi. Ivy ho zbožňovala už od školních let, kdy se kamarádila s jeho mladší sestrou Eve. Calawayové byli odjakživa bohatí, ale vůbec jim nevadilo, že se jim McKenzieové nemohou rovnat. Ivy u nich byla vždycky vítaná, rádi ji viděli a ona zase ráda chodila do jejich mohutného domu z červených cihel s úžasnou růžovou zahradou, který stál kousek cesty po silnici. A Ryder se k ní odjakživa choval jako kamarád a starší bratr. Nikdy mu nevadilo přibrat Ivy, když jel se sestrou Eve do kina nebo na piknik. Děvčata se zabavila spolu a Ryder se aspoň mohl věnovat dívce, se kterou v té době zrovna chodil.

Pak odešel studovat na vysokou školu a po ní se vypravil do Albany převzít malou stavební firmu, která právě zbankrotovala. Během let ji proměnil na mamutí konglomerát, který měl zastoupení v Atlantě a dokonce i v New Yorku. Práce ho zaměstnávala od rána do večera, věnoval jí všechno. Když zemřela Ryderova matka, odstěhoval se otec do New Yorku. Sestra Eve se provdala za obchodníka z Karibiku a odstěhovala se za ním a Ryder zůstal v tom velikém cihlovém domě sám. Možná si připadal osamělý, soudila Ivy, možná proto tolik cestoval po světě. Ráda by věděla, proč se vlastně zatím neoženil. Bylo mu třicet čtyři let, o deset víc než jí a ženy ho zbožňovaly. Se svými penězi, rozhledem, autoritou a mužným vzezřením by si mezi nimi jistě mohl vybírat.

Hleděla do svého hrnku s kávou, zatímco se matka zvedla, stáhla opékající se slaninu ze sporáku a zkontrolovala horké sušenky v troubě. Ivy přemýšlela, jak bude žít dál, jestli se někdy přestane obviňovat z toho, jak Bena zklamala a jak kvůli ní dopadl. Neměla si ho nikdy brát, když v sobě cítila takové věci k Ryderovi. Měla teď nepříjemný pocit, že Ben byl se svou smrtí vlastně předem smířený, že mu nevadilo umřít, že k tomu tím pitím snad i vědomě směřoval. Chtěl od manželky víc, než mu mohla dát, zvlášť v posteli. To ta moje frigidita, připomněla si Ivy. To byl jistě klíčový problém jejich manželství, to, jak chladně se k němu chovala, jak nebyla schopna reagovat na jeho touhu a náruživost. Jizvy z toho vztahu si ponese navždycky a kromě nich i pocit, že selhala. Kdyby se byla víc snažila, možná by Ben netrávil tolik času se svými kamarádíčky. Možná by tak moc nepil a možná by se jí ani nesnažil tolik ubližovat. Během manželství se tak rychle proměnil z milého a usměvavého mladého muže na bezohledného, brutálního, nepříjemného pijáka…

„Není tamhle Ryderovo auto? Oči už mi tak neslouží,“ zamumlala Jean, zastavila se s talířem slaniny a vykoukla kuchyňským oknem.

Ivy se rozbušilo srdce. Zvedla se a sledovala matčin pohled. „Černý jaguár, ten je jeho.“ Přikývla. „Neřekl, proč sem vlastně jede?“

„Copak se mi někdy svěřuje? Podle mě se tu prostě chce zastavit mezi dvěma cestami po světě, jako obyčejně.“ Jean se zasmála. „A už se na něj těším. Neobjevil se doma od Benova pohřbu.“

„No, musím říct, že jsem taky ráda, že ho zas uvidím,“ přiznala se Ivy. „Už je to dlouho, co tu nebyl. Ryder dokáže lidi rozveselit.“

„A jedna z nás to moc potřebuje,“ zamumlala Jean jakoby pro sebe.

Ivy vyšla na verandu v karmínově červeném aksamitovém županu, který měla oblečený přes silnou flanelovou noční košili. Ani si to neuvědomovala, ale nervózně si pohrávala s páskem, kterým ho měla převázaný. Dlouhé vlasy jí splývaly kolem tváře a zdůrazňovaly aristokratické rysy. Stála bez hnutí a dívala se, jak se ten vysoký tmavovlasý muž vyvléká ze sedadla svého elegantního vozu. Jako vždycky jí při pohledu na něj poskočilo srdce a celá se rozehřála vzrušením. Takhle na ni působil jenom jediný muž na světě a ten muž byl Ryder.

Zvedl oči k verandě, upřel na ni náruživý, prudký pohled. Kdykoli se na ni takhle podíval, připadalo jí, jako by se do ní opřela vichřice. Vážně vypadal jako muž, který vlastní stavební firmu, počínaje tou drsnou tváří a konče mohutnýma rukama. Jeho tvář působila, jako by ji někdo vytesal z betonu. Byla celá ostře řezaná a k tomu měl ještě tělo, se kterým by se jistě proslavil u filmu. Musel měřit dobrých sto devadesát centimetrů a všechno to byly samé svaly. Ryder se pořád s oblibou zapojoval do práce na stavbách, často strávil celou sobotu se svými dělníky, pomáhal jim dohnat plán, pokud byl zrovna náhodou ve městě, kde jeho firma stavěla. Oči měl ocelově šedé, hluboce posazené a pronikavé a ústa pevná a maličko smyslná. Na sobě měl dnes jako uhel černý oblek s proužkem. Lísal se k jeho svalnaté postavě jako hedvábí.

„No nevypadáš zle, holka,“ řekl líně, zvedl tu svou drzou bradu a pozorně přejel Ivy pohledem od hlavy k patám. „Ale neškodilo by ti nabrat pár kilo mezi krkem a koleny.“ Jeho hlas připomínal temný samet, hladký a jemný.

Ivy cítila, jak se v ní vaří krev, jako vždycky, když se ocitla v Ryderově přítomnosti. Vyvolával v ní jakési zvláštní divoké vzrušení, cítila ho pokaždé už od té doby, kdy ho poznala, a nikdy to úplně nepochopila. Jeho plné rty se samy od sebe usmály, když k ní došel na terasu. Zvedla k němu rozesmáté černé oči.

„Ahoj, Rydere,“ uvítala ho.

„Ahoj, kočičko,“ zamumlal suše. Shlížel na ni ze své výšky, tyčil se nad ní, i když nebyla žádný trpaslík. Pousmál se, zatímco soustředěně zkoumal její tvář. Byla z toho celá rozpačitá.

„To nedostanu ani pusu?“ zeptala se a uraženě povytáhla obočí. Pokoušela se s ním jednat stejně jako kdysi, stejně nenucené jako v dětství. Bála se, že by jinak uhodl její city, všiml si té otevřené rány v jejím srdci. „To je dost, že se tady ukážeš. Už je to pěkných pár měsíců, co jsem tě neviděla.“

Připadalo jí, že se mu na chviličku napjala tvář, když odpovídal na tu jemnou výčitku. „To víš, stárnu, zlato,“ přiznal a natáhl se k ní. Chytil ji kolem pasu a zvedl jako pírko, až se Ivyina tvář ocitla v rovině s jeho opáleným obličejem. „Nebude to trvat dlouho a úplně zapomenu, jak políbit holku.“

„Toho se doufám nedočkám,“ řekla s úsměvem. Jak ji tak držel nad zemí, přejela mu po ramenou v saku. Líbilo se jí, jak cítí pod prsty jemnou látku, jak se mu napíná na těch úžasných svalech. Takhle zblízka vypadal jinak. Ani zdaleka ne jako ten lehkovážný muž, kterého si pamatovala. Dnes byl jaksi jiný, trochu cizí. Připadal jí jako zachmuřený pozorovatel, ostražitý a tuze, tuze mužný. Voněl po drahé kolínské a po kouři cigaret a mohutné ruce s dlouhými prsty se jí pevně zatínaly do měkkého pasu. Připadala si v jeho sevření jako ve svěráku a chvěla se od hlavy až k patám. Doufala, že si toho nevšimne. „Vypadáš nějak unaveně,“ poznamenala měkce.

„Taky že jsem unavený.“ Shlédl na její rty. „Už jsem ti někdy řekl, že máš moc roztomilou pusinku?“ zeptal se a trochu se zašklebil. „Tak honem, honem, nemám na to celý den,“ zatvářil se netrpělivě.

„To ti mám dát pusu já?“ zeptala se a nasadila masku zosobněné nevinnosti.

„Radši jo,“ zamumlal. „Protože kdybych tě políbil já, bůh ví, kam by to vedlo.“

„To jsou pořád jenom řeči, jenom samé řeči, a skutek nikde,“ popíchla ho. Pak už to ale nevydržela a vyjekla: „Páni, Rydere, já tě tak ráda vidím!“

„Ty ses tu určitě celou dobu jen tak poflakovala, co, kočičko?“ zeptal se měkce. „Jak tak vidím, budu to tady muset vzít do ruky.“

„To bych asi vážně potřebovala,“ vzdychla si. Naklonila se dopředu a láskyplně si o něj otřela nos. „Kde jsi byl tentokrát?“

„V Německu.“ Mluvil najednou jaksi zvláštně, nepřirozeně. Upřel pohled do jejích očí. „Ivy,“ zašeptal.

Vážně to znělo podivně. Zamračila se a ucítila, jak ji jeho mohutné ruce tisknou, jak si přitahují její tělo v županu blíž.

„Copak je?“ zeptala se měkce.

Jeho ústa se jí najednou snesla na krk a horce se k ní přitiskla. Cítila, jak se mu rozechvěl dech, a celá se napjala z toho nečekaného pocitu, z toho doteku Ryderových úst na kůži. Pootevřel ústa a jazykem jí přejel po straně krku. Připadalo jí to najednou tak intimní, až ji to celou rozhodilo. Zalapala po dechu a ztuhla.

„Lekla ses?“ zamumlal. Posunul se ústy k jejímu uchu a sevřel mezi zuby lalůček, jemně ho stiskl. A celou tu dobu svíral v rukách její štíhlé tělo. Ocitla se mu tak blízko, jak nebyla za celých posledních pět let. Zaťala ruce do jemné látky obleku a on se jí vtiskl do náruče ještě víc a laskal jí lalůček zuby a jazykem. Začala se celá chvět, začala hořet. Připadalo jí, že se jí nohy proměnily na rosol, a kdyby ji Ryder najednou postavil na zem, neunesly by ji. S Benem nikdy nic podobného necítila. Ani v těch nejdůvěrnějších chvílích neztrácela hlavu, nechvěla se a nerozpálila, jako by byla v ohni. Teď zavřela oči a nejraději by křičela nadšením, jak příjemně ji jeho ústa laskala na kůži. Sny ji trápily už moc dlouho. Ale skutečnost byla k nevydržení.

Tiše zasténala. Bene, pomyslela si zoufale. Bene, omlouvám se ti, omlouvám…

Neuvědomila si to, ale nejspíš řekla jeho jméno nahlas, protože Ryder najednou ztuhl, jako by ho zasáhl blesk. Postavil ji prudce zpátky na zem a pustil ji. Jeho tvář se nad ní tyčila přísně jako žulová skála, měřil si ji chladným a odtažitým pohledem.

„Tuhle chybu už nikdy nedělej,“ vychrlil ze sebe úsečně. „Nebudu ti dělat náhradníka, Ivy.“

Cítila, jak se začíná červenat. „Ale, Rydere…“

„Tak co, kde máš mámu?“ zeptal se. „Je vevnitř a kouká se, co bude dál?“ Strohý výraz najednou pominul a už to byl zase starý známý Ryder. Líně přejel pohledem po její zčervenalé tváři a zavěsil se do ní. „Co takhle snídaně? Mám hlad jako vlk. V tom zatraceném letadle nám dali jenom jídlo o třech chodech. Už hodiny jsem nejedl.“

Byl úplně nemožný. Před chviličkou se celá chvěla touhou, hned potom by mu nejradši vlepila pořádnou facku a teď ji už zase rozesmál. „Ty a ten tvůj příšerný apetit,“ vyprskla. „Tvoje sestra se vždycky mohla potrhat smíchy, když mi vyprávěla o té tvé žravosti. A jak pořádáš hladové nájezdy do kuchyně uprostřed noci.“

„Eve mi chybí,“ posteskl si. „Já nechápu, proč musí s Curtem bydlet zrovna v Nassau. Tam se dostanu málokdy.“

„Před pár týdny jsem od ní dostala dopis,“ pochlubila se mu Ivy.

V tu chvíli se do chodby vřítila Ivyina matka. „Rydere, to je bezvadné, že tě zas vidím!“

Ryder se natáhl po Jean, objal ji jednou paží kolem pasu a zvedl do výšky. S dramatickým nadáním jí vlepil pořádnou pusu na tvář. „Drahoušku,“ předvedl žádostivý pohled, „pojďte, utečeme spolu někam.“

„Bohužel,“ povzdechla si Jean a přitiskla si předloktí na oči. „Nemůžu, můj princi. Mám tam plný dřez špinavého nádobí.“

„Jste cynik,“ obvinil ji a znovu ji zvedl a přitiskl k sobě. „Zlomila jste mi srdce. A to není jen tak. Bude to chtít pořádný talíř míchaných vajec, než se mi ta rána zacelí. A pár sušenek. A hrnek kafe…“ Ještě to nedořekl a už byl na cestě do kuchyně.

„Ten tvůj žaludek tě jednou zničí,“ prohlásila Ivy a šla s matkou za ním.

„Jenom pokud si vezmu ženskou, která neumí vařit,“ odsekl Ryder. V kuchyni se unaveně svezl za stůl. „Bože, ta jízda sem byla nekonečná.“

„Odkud ses tu vzal?“ zeptala se Ivy, zatímco mu prostírala místo u stolu, už naloženého jídlem.

„No, jednoho dne mě přinesl čáp…“ začal.

„Čáp by tě neunesl,“ následovala pochybovačná odpověď. „To tě spíš jeřábem složili pod hlávku zelí…“

„Jenom pokračuj,“ pobídl ji. „Do toho. Ještě jednu poznámku o mé váze a máš ta míchaná vajíčka za krkem.“

„Ty burane nevychovaný,“ popíchla ho drze.

„Někdy mám dost buranské choutky, to musím přiznat,“ prohlásil klidně a prohlížel si ji se zvláštním úsměvem. Připomínalo jí to pohled dravce, který si vyhlíží budoucí kořist.

Celá pod tím pohledem zrůžověla a byla moc ráda, že je máma v tu chvíli obrácená zády a nevidí to. Nedokázala se mu podívat do těch uličnických očí. Moc dobře si pamatovala, jak jí zeslábla kolena, když cítila na krku jeho ústa. Nebylo správné toužit takhle po jiném muži tak brzo po manželově smrti.

Jenomže ona po Ryderovi toužila už od svých patnáctých narozenin, celým srdcem i duší. Měla štěstí a nějak se jí dařilo to zakrývat, aby nic nepoznal, ale místo aby ten cit léty vyprchal, naopak sílil a sílil. To kvůli Ryderovi se nikdy nedokázala naplno odevzdat Benovi. Byl to Ryder, koho chtěla, na koho myslela už od prvního dne, kdy se s ním seznámila. Ale on byl z bohaté rodiny a ona chudá a navíc moc mladá na to, aby si jí všiml. A tak se přinutila ty beznadějné touhy pohřbít a vzala si Bena.

Nemohla si dovolit dělat si teď nějaké naděje a pokoušet se o návrat do minulosti. Bena podvedla, zaplatil za to životem. Dluží mu aspoň tu věrnost, když už mu nemůže dát nic jiného. A Ryder o ni stejně nemá zájem, nemyslí to doopravdy.

Jenom ji tak popichuje jako vždycky. O tom byla přesvědčená.

Ryder ji pozoroval a viděl, jak mezi nimi staví zeď. Povzdechl si a nalil si smetanu do kávy, kterou před něj Jean právě postavila. „Jedu z letiště v Atlantě“ odpověděl na původní Ivyinu otázku. „U mě v domě je zima a netopí se tam…“ Podařil se mu žalostný obličej.

„Můžeš zůstat u nás,“ pozvala ho Jean. „Máme tu ložnici navíc.“

„Jistě,“ přidala se Ivy, ale ještě pořád neměla odvahu se na něj přitom podívat.

Zaváhal a změřil si Ivy. „Ne, já si poradím,“ zamumlal pak. „Nechci vás zneužívat. Můžu si koupit termální spodky a zabalit se do deky.“

Ivy si to představila a neubránila se smíchu. Ryder by mohl jít klidně spát do místního hotelu. Proboha, mohl by si celý ten hotel koupit, kdyby se mu zachtělo. A přitom tady mluví, jako by měl bez jejich slitování zmrznout.

„Ty chudáčku,“ politovala ho naoko. Černé oči jí ve zrůžovělé, vzrušené tváři zářily, byla v tu chvíli krásná jako obrázek.

„Jasně, jsem chudáček, aspoň v něčem,“ souhlasil a pousmál se. Přitom se do ní pořád vpíjel pohledem, nedokázal z ní spustit oči, uchvácený její krásou. „Ty jsi ale hezká holka, Ivy,“ neudržel se a řekl to nahlas. Pak, když se všichni usadili ke stolu, se konečně přinutil vrátit se očima k talíři. „Zůstanu u sebe v domě, ale moc rád se k vám nechám pozvat na snídani. Měl jsem hlad jako vlk a tohle je vážně pochoutka,“ dodal už s plnou pusou, vychutnával si sousto míchaných vajec.

„Děkuju,“ přijala tu pochvalu Jean a spokojeně se na něj zašklebila.

„Umí Ivy taky takhle vařit?“ zajímal se.

„Jistěže,“ povytáhla obočí Jean.

Ryder našpulil pevné rty. „Tak se mi zdá, že můj žaludek slyší svatební zvony.“

Ivy najednou zbledla jako stěna. Ta nečekaná Ryderova připomínka svatby ji zasáhla jako blesk, uvědomila si, co nedávno ztratila. Ryder ty věci nebere takhle vážně, domlouvala sama sobě, nechápe, jak moc ji bolí, když se o takových věcech vtipkuje. A ona má přitom Bena na svědomí. Ben. Ona Bena zabila…!

Zachytil ji zrovna ve chvíli, kdy se začala kácet ze židle na zem. Byla by upadla, kdyby ji opatrně nezachytily ty pevné ruce.

„Proboha…“ vyrazil ze sebe a ve tváři se mu objevil bezmocný strach.

„To je ta její slabost. Ona se přes to dostane,“ konejšila ho Jean a starostlivě si prohlížela dceru. „Poslední dobou toho moc nenaspala a jí jako vrabec. Víš, je to přece jenom ještě brzo. A ona ho milovala.“

„Ano,“ vyštěkl Ryder chladně. „Já vím.“

Jean si ho změřila a rychle zase uhnula pohledem, protože to, co mu zahlédla ve tváři, bylo trochu moc důvěrné, trochu moc divoké, aby se o tom dalo mluvit nebo uvažovat. Vyskočila od stolu a ukázala ke dveřím. „Pojď, vezmi ji vedle do pokoje a polož ji na pohovku. Já přinesu mokrý obklad.“

Neodpověděl. Odnesl své lehké břemeno do obývacího pokoje a opatrně Ivy složil na velkou pohovku. Klekl si vedle ní a odsunul jí dlouhé hedvábné vlasy z nehybné tváře. Vypadá jako spící princezna, jako Sněhurka, napadlo ho okamžitě, nedokázal odlepit pohled od její tváře, srdce ho najednou rozbolelo…

Viděl, jak se ty dlouhé husté řasy pomalu zvedají. Nejprve jí z očí vyčetl zmatek a pak se na něj usmála. Ruce, které měl ještě pořád pohřbené v záplavě těch černých vlasů, se napjaly, sevřely. Měl co dělat, aby nesklonil hlavu o ten potřebný kousíček, který ho dělil od jejích měkkých sladkých úst. Stačilo by tak málo…

Pak si uvědomil, že do pokoje přišla Jean a něco říká. Neslyšel, co to je, ale ovládl se, zvedl se a ustoupil od pohovky, aby mohla přiložit Ivy na čelo vlhký obklad. Ještě pořád mu připadalo, jako by se v něm zastavil dech, ale zdálo se, že Ivy už je v pořádku. Posadila se a zatvářila se rozpačitě.

„Omlouvám se za to,“ řekla. Zabloudila pohledem k Ryderovi, bledému a rozechvělému jako oživlá mrtvola. „Rydere, já se moc omlouvám,“ opakovala měkce. „To jenom…“

„Já vím, co to bylo. Já se ti taky omlouvám,“ odpověděl stručně. „Asi už bych měl jít.“

„Bez snídaně?“ zeptala se Ivy. „A proč?“

„Nechci tě ještě víc rozhodit,“ zahučel.

Jean se zvedla, zamumlala něco o tom, že odnese obklad, a vyšla z pokoje, ale ani Ivy ani Ryder to pořádně nezaznamenali.

„Neboj se, já už to zvládnu,“ pokračovala Ivy, popletená tím chladem, který se mu objevil v očích.

„Pořád na něj myslíš,“ zamumlal. „Pořád…“

„Rydere, já…“ začala, i když nevěděla, co vlastně řekne.

„On je mrtvý,“ přerušil ji odměřeně. „Je mrtvý a nic ho nepřivede zpátky, ať si říkáš a děláš a cítíš a myslíš, co chceš. Musíš to pochopit. A pokud na tebe tak hrozně účinkuje už jenom slovo svatba…“

„Obyčejně ne,“ odsekla. „Jenomže jsem nejedla a jsem prostě slabá!“

„A netýkavá,“ dodal. „Po šesti měsících pořád netýkavá a nervózní a přecitlivělá.“

„Mám na to právo,“ vyhrkla vztekle. „Já jsem ho vážně milovala!“ dodala s důrazem. Možná, že když to bude opakovat znova a znova, přesvědčí nakonec sama sebe, že to tak bylo, že svého manžela nepodvedla kvůli tomu, co cítila k Ryderovi.

Neřekl jí na to nic. Jenom na ni hleděl, obličej měl pod opálením bledý, oči bouřlivé a soustředěné. Připadalo jí, že jí nevěří.

„Vážně!“ vyjekla. „Vážně, vážně!“

Složila si tvář do dlaní a v tu chvíli přišly slzy, horce je cítila pod prsty. „Já už takhle dál nedokážu žít,“ zašeptala zničeně.

„Ale dokážeš a taky budeš.“ Zvedl ji z pohovky a pevně ji přidržel oběma rukama. „Ale ne takhle. Tohle už musí přestat. Šest měsíců je na truchlení dost dlouhá doba. Dáš se dohromady a začneš zase žít, Ivy.“

„To zní, jako bys mi vyhrožoval,“ zafňukala. „Co máš v plánu, Rydere, vzít si mě do parády jako nějaký nový stavební projekt?“ popíchla ho uslzeně. „Přestavět mě? Renovovat mě?“

„Něco podobného,“ přitakal nepřítomně. Vytáhl kapesník a jistými a hbitými prsty jí otřel bledé tváře. „A teď nech toho kvílení. Rozčiluje mě to.“

„Tebe přece nerozčilí nic,“ namítla a poslušně si vyčistila červený nos. „No, možná nějaké drobnosti ano,“ opravila se, protože se jí v duchu vynořila jedna stará vzpomínka. Slabě se usmála. „Jako třeba tehdy, když ti pořád vynechávalo auto, a pak ses s ním dokodrcal zpátky na stavbu a prohnal demoliční kouli předním sklem.“

Zasmál se. „Sakra, to máš pravdu. A dobře, že jsem to udělal,“ vzpomínal. „Měl jsem ho ve třech servisech a nikdo mi to nedokázal spravit.“

„Moc ráda bych slyšela, cos napovídal pojišťovně,“ povytáhla obočí.

„Co bych jí povídal? Já se na pojišťovnu vykašlal, prostě jsem šel a koupil si jiné auto,“ prohlásil. „Jinou značku,“ dodal a zašklebil se.

„To musí být prima, mít tolik peněz a nevědět, co s nimi,“ komentovala to napůl vážně.

„No to se ví, sníst je nemůžu,“ protáhl líně. „Ani vypít. Nebo se do nich zachumlat, když je chladná zimní noc. Jasně, mohl bych si je nalepit místo tapet, nebo si z nich balit cigarety…“

„Ty jsi cvok.“

„Díky, a do tebe jsem taky cvok,“ zazubil se na ni. „No, vidím, že už jsi zase ve formě, takže se můžeme vrátit k důležitým věcem.“ Pustil ji z náruče a podíval se ke dveřím do kuchyně. „Co ta moje snídaně? Doufám, že se k ní dostanu, než vyhladovím k smrti. Když jsem tě sem vlekl, vyčerpal jsem poslední zbytky sil.“

Nemohla si pomoci, musela se rozesmát. „Dobře. Tak pojď, ty bezedná jámo.“ Najednou se zamračila. „Neříkals náhodou, žes jedl v letadle?“

„Když jsme vystartovali z Německa,“ odpověděl. „A teď už padám hlady. Bože můj, ty aerolinky by se měly trochu zamyslet a brát v úvahu i tvrdě pracující chlapy a těhotné ženské, když podávají jídlo!“

„Je to divné, ale vychází mi z toho, že se musíš považovat za to první, protože na těhotnou ženskou přece jenom nevypadáš… nech mě!“

Divoce se rozmáchl směrem k jejímu zadečku. Uskočila právě včas a leknutím se rozesmála. Popoběhla ke dveřím do kuchyně. Šel hned za ní a přitom ji pozoroval, jestli se náhodou zase nezačne hroutit.

Do kuchyně dorazili jako rozdováděná dvojka. Ivyina bledá tvář už dokonce trochu zrůžověla a oči jí zářily, prázdnota z nich byla tatam.

„Žádné rvačky u stolu, děcka,“ napomenula je Jean jako přísná vychovatelka a zahrozila jim, „nebo schovám jídlo a nedostanete nic.“

Ryder se divoce zašklebil a zabodl se pohledem do Ivy. Ta se raději uklidila do strategické pozice za matku.

„No dobře. Tam jsi v bezpečí. Prozatím.“

Řekl to takovým tónem a díval se na ni přitom s takovým výrazem ve světlých očích, až Ivy připadalo, že taje nějaký obrovský ledovec, který v sobě už dlouho nosila. Byl to moc příjemný pocit, hřálo ji z něj u srdce. Ale musela předstírat, že ji to nijak nezasáhlo. Obrátila se a oplatila mu to nějakým vtipem. Nemohla ho brát vážně, nesměla si to dovolit.

Musí si hlavně vyhnat z hlavy to, co se stalo tam venku na verandě. Bylo to vůči Benovi nepoctivé. Ona si po tom všem už nezaslouží být šťastná. Nemůže si dovolit myslet opět na Rydera, i když ho má teď konečně zas blízko. Nesmí ji to ani napadnout, protože nese tu hroznou vinu. Vdala se bez lásky a po celé manželství beznadějně toužila po jiném muži. A Ben to poznal a odskákal si to, zaplatil za to tu nejvyšší cenu. Nebylo by od ní poctivé, kdyby čekala štěstí za takovou cenu.

DRUHÁ KAPITOLA

Ryder odpovídal Jean na její dobromyslné popichování a otázky na poslední pracovní cestu, ale pohledem pořád zalétal k Ivy. Cítila na sobě jeho oči, zvědavě si ji prohlížely, pátraly. Připadala si dnes v jeho společnosti nervóznější než kdy dřív.

„Povídám, nechceš ještě trochu slaniny, zlato?“ Zeptala se Jean už podruhé dcery. Usmála se, když si všimla, jak se Ryder ušklíbl slaninu přímo nesnášel.

„Co? Ne, ne, děkuju. Už mám dost.“ Ivy se usmála. Pomalu usrkla kávu.

„Vypadáš, jako bys pár týdnů pořádně nejedla,“ poznamenal Ryder a studoval ji přes čerstvě zapálenou cigaretu. Seděl opřený na židli a Ivy připadalo, že vypadá neuvěřitelně namyšleně.

„Ta holka žije ze vzduchu,“ postěžovala si Jean a zvedla se od stolu. „Měl bys jí domluvit, Rydere, udělal bys to pro mě?“ zavolala na něj, zatímco mizela do spíže.

Ryder si chvíli hrál s prázdným hrnkem. Nakonec vzhlédl k Ivy a jeho šedé oči si ji najednou měřily tuze pronikavě. „Myslím, že bys teď hlavně potřebovala jednu věc. Dostat se někam pryč. Od všeho, co ti připomíná minulost. Aspoň na nějakou dobu.“

Zamyslela se nad tím. „To je zajímavá myšlenka,“ souhlasila, ale musela se jí hned usmát. „Ale momentálně mám na účtu osmadvacet dolarů a pětatřicet centů…“

„Ale ne,“ mávl rukou. „Co si, sakra, myslíš, že ti navrhuju, nějaký turistický speciál s okružní jízdou navrch?“ zabručel. „Poslouchej, holka, mám v horách v severní Georgii srub, vilu v Nassau a letní dům v Jacksonvillu. Stačí jenom, aby sis vybrala,“ řekl. „Dokonce tam s tebou sám zaletím a postarám se, aby ses zabydlela.“

Usmála se na něj. „Jsi hodný, Rydere,“ řekla. „Ale to nemůžu.“

„Proč ne? Neboj se, já se tě nepokusím svést,“ slíbil a pousmál se, i když v očích žádné veselí neměl. Prudce se nadechla a on viděl, jak se při té jeho poznámce napjala. „Nabízím ti jenom prázdniny.“

„Já sama vlastně ještě nevím, Co bych chtěla dělat,“ přiznala se nejisté.

„Ivy, nemáš ze mě přece strach, že ne?“ zeptal se udiveně a hned si odpověděl: „To určitě ne, známe se přece celou věčnost.“

V tu chvíli na něj zůstala hledět a v očích se jí objevil maličko ublížený výraz. „Ano,“ připustila. „Myslím, že se tě trochu bojím. Vadí ti to?“

Jemně a záhadně se pousmál. ,,Vlastně mi to nevadí ani trochu, Ivy,“ řekl. „A lichotí mi to.“

Přes to, že bývala vdaná, si připadala v jistých směrech jednoznačně nezkušená. Zkoumavě si Rydera měřila a napadalo ji, že je toho spousta, co o něm neví. Nejspíš měl víc milenek než většina mužů, které znala. To pomyšlení, představa Rydera, jak leží v posteli s nějakou cizí ženskou, ji vyváděla z míry a rozčilovala. Byla moc ráda, že se v tu chvíli vrátila matka. Jean přišla právě včas, aby ji uchránila před dalšími poznámkami, které by jí byly možná ještě nepříjemnější.

„Zabalila jsem ti pár sušenek s sebou, ať tam máš aspoň něco na zub,“ oznámila Jean Ryderovi a vynořila se ze spíže s balíčkem v ruce. Zavřela dveře, vzala kávovou konvici a vrátila se ke stolu.

„Vy jste prostě anděl,“ zašklebil se na ni vesele Ryder. „Pojeďte se mnou ke mně domů. Já vás budu rozmazlovat a vy mi budete vařit.“ Podíval se na Ivy a mávl rukou. „Mladá se už tady nějak zaopatří.“

„Ty surovce,“ ozvala se Ivy rozhořčeně. „Ty bys připravil dceru o matku?“

„Já taky potřebuju jíst,“ prohlásil žalostně.

„Máš přece Kim Suna,“ připomněla mu Jean, zatímco dolévala hrnky. „Mimochodem, kde teď vlastně je?“

„No, řekl bych, že se klepe zimou jako ratlík a snaží se na otevřeném krbu opéct palačinky s třešňovou omáčkou.“ Povzdechl si. „Chystá tam pro mě nějakou novinku.“ Zatvářil se jako štvanec. „Nechtěly byste mě pozvat na oběd a zachránit mě?“

„Kim Sun je přece vynikající kuchař!“ vyhrkla Jean a povytáhla obočí.

„Pokud jde o francouzské moučníky, tak možná ano,“ zamumlal. „Než jsem odešel z domu, vyplácal už kilo mouky. Chtěl jsem po něm, aby mi umíchal pár vajec, a on jenom zamumlal něco po svém. Kdybych mu rozuměl, musel bych ho za to jistě vyhodit.“

„On ale dělá úžasné moučníky,“ namítla Ivy.

„Jenomže já nemůžu žít na zákuscích. Když jsem ho přijímal, nevěděl jsem, v čem je zakopaný pes netušil jsem, že umí jenom ty dezerty. Je to moučníkový kuchař, proboha, a neumí uvařit ani pitomé brambory!“

„Hrozně tě rozmazluje,“ připomněla mu Jean.

Zabodl se do ní pohledem. „A taky má nabroušený jazyk a jedná se mnou, jako bych mu nesahal ani po kolena. Však já ho vyrazím!“

„Aha, a proto ses postaral o jeho rodiče a sehnal jsi jim dům, kde můžou bydlet, a…“ začala Ivy pobaveně.

„Mohla bys zavřít klapačku?“ požádal ji přísně. Dopil kávu a pomalu se zvedl od stolu. „Musím jít. Touhle dobou už jsem možná bezdomovec. Dům mi kvůli kuchaři lehl popelem z palačinek.“

„Víš, stačilo, abys nám dal vědět předem. Mohly jsme zařídit u plynáren, aby ti to tam zas všechno pustily,“ poznamenala Jean vyčítavě.

„Myslel jsem na to, ale měl jsem dost naspěch, abych se už dostal domů.“ Zastavil se u Jean, sklonil se a políbil ji na tvář. „Díky za snídani.“

„Přijď zas.“

„To se vsaďte.“ Zalétl světlýma očima k Ivy a pár okamžiků se zdržel pohledem na její tváři. „Doprovoď mě ke dveřím, Ivy,“ požádal ji.

Zvedla se a vrazila si ruce do kapes. „Chudáček, netrefí ani ven.“ Zavrtěla nevěřícně hlavou a oči se jí pobaveně leskly. „Jak to děláš, když jsi ve městě, najímáš si někoho, aby ti ukazoval cestu?“

Mrkl na ni. „Jenom jsem měl předtím takový dojem, že bys mě vyprovodila moc ráda,“ řekl měkce.

Začervenala se, i když se za to nenáviděla. „Ty… ty jsi vážně čím dál tím drzejší,“ vykoktala, když se dostali na chodbu, mimo doslech Jean.

„A kdybych nebyl? Líbil bych se ti víc?“ zeptal se lehce.

„Já tě mám ráda přesně takového, jaký jsi, Rydere,“ prohlásila vřele, aniž si to sama uvědomovala, a vzhlédla k němu.

Zaťal zuby, když si všiml něhy v jejích krásných očích. Přinutil se uhnout pohledem. „Dělám si o tebe starosti,“ řekl raději. „Nemůžeš se pořád zabývat tím, co bylo. Měla bys začít znova žít.“

„Já vím. Je to jenom tím, jak zemřel…“ Polkla a objala se rukama. „To není jenom tak. Chce to čas, abych se s tím vyrovnala, a pak to nechám být.“

„To chápu,“ vzdychl. Měkce si ji změřil. „Pokud tě rozhodilo to, co se stalo tam venku,“ prohlásil najednou a pozoroval, jak znova celá zrůžověla, když připomněl své neobvyklé přivítání, „tak je to tím, že mám za sebou dlouhé období sucha.“

Tomu by možná i věřila, protože se na ni tak žádostivě nepodíval celé roky. Setřásla ze sebe smutek a podařilo se jí dokonce nasadit cosi jako úsměv. „Dlouhé období sucha, pro boha svatého,“ podivila se ironicky. „A co se stalo s tvým harémem? Dámy snad zakoply o závoje a něco si polámaly?“

„Já nemám žádný harém,“ prohlásil důrazně, zatímco se blížili k předním dveřím. Světlýma očima pomalu putoval po její dokonalé postavě. „A jsem vyhladovělý už moc, moc dlouho,“ dodal trochu jiným tónem.

Začervenala se, protože jí připadalo, že to prohlášení v době nese nějaký důvěrný význam. Ale když zvedl oči, rošťácky mu to v nich jiskřilo.

„Ty zvíře!“ vynadala mu a z legrace ho praštila do rozložité hrudi.

„Krásko,“ odpověděl.

Chystala se něco říct, ale pak jenom mávla rukou. Tenhle drzý chlap byl vždycky o krůček před ní. „Vzdávám se,“ zamumlala. „To je jako hádat se s koštětem!“

„Ráno jedu do Blakely na aukci farmářského vybavení,“ změnil najednou téma. „Nechtěla by sis tam zajet se mnou? Líbilo by se ti to.“

Jistěže by chtěla, ale věděla, že jí to nabízí jenom ze soucitu. Je to koneckonců starý rodinný přítel a lituje ji, když vidí, jak těžce zvládá Benovu smrt. O to víc ji zabolela neopětovaná láska k němu.

„Zítra nemůžu. Mám tady něco na práci,“ vymluvila se neurčitě, aby se vyhnula vysvětlování. „Je přece sobota,“ připomněl jí. „To já vím.“

Horečně uvažovala, jakou výmluvu má zvolit, ale myšlenky se jí hrnuly hlavou jako písek přes síto, nedokázala žádnou zachytit. Zvedla k němu velké černé oči, ještě temnější zoufalstvím.

„No tak dobře,“ vzdal to naštěstí sám. „Nebudu tě nutit. Pokud se mnou nechceš jet, nebudu tě přemlouvat. Ale budeš litovat.“

Viditelně se jí ulevilo.

„Omlouvám se, Rydere…“

„Jasně. Tak třeba jindy.“ Řekl to lehce, jako by mu na tom nezáleželo, ale vypadal jaksi zasmušile a roztržitě, když vycházel ze dveří.

Když se pak Ivy o tom pozvání zmínila matce, nestačila se Jean divit.

„Proč jsi s ním nechtěla jet?“ zeptala se dcery.

Ivy se nechtělo pouštět do vysvětlování. Obrátila se zády a zahučela: „Je to moc brzo. Ben je po smrti teprve šest měsíců.“

Jean si ji změřila, jako by nevěřila vlastním uším. „Proboha, Ivy, Ryder po tobě nechtěl, aby ses s ním vyspala! Chtěl tě jenom vzít mezi lidi. Namouduši, Ivy, já ti nerozumím! Ryder je přece nejlepší kamarád, jakého máš,“ dodala vyčítavě.

„Ano, já vím,“ přikývla Ivy sklíčeně. A pomyslela si, že právě v tom je celý problém.

Přestože s ním na aukci odmítla jet, Ryder se u nich druhý den ráno po cestě stejně zastavil. Tentokrát si vzal vůz s náhonem na všechna čtyři kola, obrovský světle hnědý Ford Bronco, a oblékl se do světle hnědých bot, upnutých džínsů a lehké košile, nejspíš ušité přímo na míru. Do očí měl naražený černý stetson.

Ivy stála za zadními dveřmi a chvilku si ho jen tak měřila. Pásla se na něm pohledem, vychutnávala si jeho dokonale mužný vzhled, plnila si tím příjemným obrázkem vyhladovělé srdce. Pozorovala ho, jak vystupuje z vozu a pomalu kráčí k verandě.

Sama si oblékla džínsovou sukni a bílou blůzu s dlouhým rukávem a kolem krku měla nedbale uvázanou šálku se vzorkem. Vzala si nízké boty, protože se rozhodla, že se půjde projít, aby si nemusela v duchu pořád rozebírat, proč odmítla Ryderovo pozvání. Povzdechla si nad tím načasováním. Kdyby si pospíšila a odešla jen o pět minut dřív, byla by ho minula. Sama si ale nebyla jistá, jestli toho má litovat, nebo být ráda.

Otevřela dveře, když vycházel po schodech, a všimla si, jak přimhouřil oči a přejel jí pohledem po těle, než se vrátil k jejím očím.

„Připravená?“ zeptal se a uličnicky se usmál.

„Chystala jsem se na procházku,“ začala se bránit, ale sama cítila, jak uboze to zní.

„Jean, odjíždíme!“ zavolal Ryder do domu, jako by Ivy neslyšel, nebo nechtěl slyšet.

„Dobře se bavte!“ odpověděla Jean ze své ložnice. Zřejmě ji to nijak nepřekvapilo.

„Jenomže já s tebou nikam nejedu,“ pokusila se Ivy ještě jednou o odpor.

Chytil ji silnýma rukama, lehce si ji zvedl do náruče a pobaveně se usmál jejímu leknutí. „Ale ano, jedeš,“ prohlásil měkce.

Obrátil se a vyšel ze dveří. Jeho pevné, svalnaté a zdatné tělo neslo Ivyinu váhu tak snadno, jako by nebyla těžší než pytel peří.

Hruď měl teplou a pevnou, jak ji k sobě tiskl, cítila jeho kolínskou a z tváře lehkou vůni holicí pěny. Šedé oči lemovaly tenoučké vrásky a nahoře husté černé řasy. Nos měl maličko promáčknutý po několika rvačkách z dětství. Ale jeho ústa… málem zasténala nahlas, jenom se na ně podívala. Široká a smyslná, ostře řezaná, s tenkým horním a o něco plnějším spodním rtem a za nimi dokonale bílé zuby. Přistihla se, že se jí hrozně moc chce zvednout k němu hlavu. Jen o kousíček. Jen aby dosáhla pootevřenými ústy k jeho rtům.

Ta horečná touha ji vyděsila. Ještě nikdy se jí tak moc nechtělo někoho políbit. O něčem takovém se jí zdávalo celé roky. Ale musí se vzpamatovat, musí si uvědomit, že Ryder jí jen dělá laskavost. Nic podobného k ní necítí a ona si to musí uvědomit, čím dřív, tím líp.

Málem už přesvědčila sama sebe, jenomže pak se dostali k vozu a Ryder si ji vybalancoval na jednom koleni, aby mohl otevřít dveře a vsunout ji na sedadlo. Během té procedury se k němu neúmyslně přitiskla a její ústa se ocitla tak blízko jeho rtům, až cítila z jeho dechu kávu a tabák.

Zaváhal, přimhouřené oči se mu zatřpytily, tělo se na okamžik celé napjalo. Pak se usmál a pustil ji a ta kouzelná chvilka pominula.

Obešel zepředu auto, vyšplhal vedle ní za volant a nastartoval. Podíval se na ni a povytáhl obočí. Očividně se bavil, když viděl, jak nemotorně se pokouší zapnout si bezpečnostní pás.

„Jsi jako buldozer,“ vyčetla mu.

Zašklebil se. „Já? To spíš některé ženské jsou trochu jako stroje. Občas potřebují roztlačit, aby se konečně daly do pohybu.“

Proti své vůli se zasmála. Nedokázala si ani představit jiného muže s Ryderovou drzostí a odvahou. Tenhle chlap prostě neměl konkurenci.

„Co si nemůžeš dovolit koupit v obchodě, že si to musíš pořizovat na aukci?“ zeptala se zvědavě.

Zapálil si cigaretu a hnal vůz po příjezdové cestě směrem k hlavní silnici. „Nemám zálusk na nic konkrétního.“ Pokrčil rameny. „Chci se tam prostě podívat. Nerad vysedávám doma. Všichni vědí, kde mě najdou. A Kim Sun mi moc rád přepojuje lidi, se kterými nechci mluvit,“ dodal a zamračil se. „Sakra, musím ho vyhodit!“

„Cos mu provedl?“

Povytáhl obočí. „Cože?“

„Musels mu něco provést. Něco, co ho naštvalo,“ tvrdila pevně.

Pohlédl na ni od volantu a zvedl si cigaretu ke rtům.

„Nic jsem mu neprovedl. Jenom jsem po něm hodil talíř s rybou,“ přiznal se nakonec. „No, já stejně většinu ryb nesnáším,“ zamumlal, jako by se bránil. „Ale tahle ke všemu nebyla ani uvařená.“

„Aha, suši,“ pokývla.

Zabodl se do ní pohledem. „Ne, to nebylo suši,“ zabručel. „Měl jsem chuť na lososové kroketky, jaké dělá tvá máma. A on mi přinesl kuličky ze syrového lososa, posypané nakrájenou cibulí.“

„A vysvětlil jsi mu, jak se ty lososové kroketky dělají?“ zeptala se a pokoušela se nesmát.

„Sakra, já přece neumím vařit!“ vybuchl Ryder. „Copak bych s sebou toho pitomce tahal, kdybych to uměl?“

„Kim Sun neumí číst myšlenky,“ pustila se s vervou do jeho obhajoby. „Tak jak by mohl umět lososové kroketky? Kdybys ho poslal za námi, máma by se ho ujala. Předvedla by mu, jak se vaří, co máš rád.“

Hleděl na špičku cigarety a pak se přesunul pohledem zase na silnici před sebou. „Ty přece taky umíš vařit. Mohla bys přijít ke mně do domu a ukázat mu to sama.“

Neodpověděla. Hleděla si na ruce, složené v klíně. Tuze ji lákalo vzít ho za slovo a udělat to. Ale rozhodně mu nedá najevo, jak moc by to chtěla.

„Neboj se, nebyli bychom tam sami. Kim Sun by nám dělal garde,“ dodal měkce.

Do tváří se jí nahrnula červeň, vyhnula se mu pohledem. „Rydere…!“

„Ty se mě nějak stydíš, Ivy,“ prohlásil a těžce si vzdychl. „Asi jsem byl moc dlouho pryč. A stejně to nestačilo, aby ses vzpamatovala. Já to tušil, že ještě nebudeš v pořádku, ale člověk to nedokáže vydržet tak dlouho,“ dodal záhadně. „Myslel jsem si, že touhle dobou už jsi to v sobě překonala.“

Polkla. „Překonala?“

„Nemůžeš si za ním vlézt do hrobu,“ procedil skrz zuby jaksi podrážděně.

„O to se taky nesnažím,“ prohlásila důstojně. Zalétla pohledem k jeho pevnému profilu a cítila, jak v ní najednou poskočilo srdce. „Já… víš, Rydere, chyběls mi,“ vyrazila ze sebe chraplavě.

Připadalo jí, že sebou cukl. Úkosem k ní zalétl světlýma očima, byly přimhouřené, zdály se jí nebezpečné. „Přijel bych domů okamžitě, stačilo, abys mi dala vědět,“ vyrazil ze sebe prudce. „Klidně i uprostřed noci, kdybys mě potřebovala.“

Cítila, jak se celá rozehřívá, protože pod tím prudkým tónem rozpoznala něhu. Chtělo se jí brečet, protože to bylo jenom přátelství. Měl o ni starost, jistěže měl, ale ne tak, jak by ráda. Uhladila si nabíranou sukni. „Ty toho máš beztak až nad hlavu, nemusíš se ještě starat o mě,“ vydechla. „Víš, já potřebuju jenom čas.“

Neřekl na to nic, jen upíral pohled dopředu na silnici. Po chvíli zabočil k bufetu u cesty a vypnul motor. „Chceš kafe?“ zeptal se. „Ano. Černé, prosím.“

„Já přece vím, jaké máš ráda,“ urazil se málem. Vystoupil z auta a za necelých pět minut už byl zpátky s kávou a koblihou. Podal jí obojí a udělal místo pro kelímky v držáku, který upevnil na palubní desku.

Upíjela kávu a jedla koblihu. „Je moc dobrá,“ pochválila ji s úsměvem. „A já nesnídala.“

„Ani já ne. Nedělá mi dobře, když se najím moc brzo.“ Přejel pohledem po její postavě. „Jsi moc hubená, holka. Měla by ses víc krmit.“

„Poslední dobou jsem nějak neměla hlad,“ odpověděla a pokrčila rameny.

Obrátil se k ní, překřížil si dlouhé nohy, namočil si koblihu do kávy a ukousl si. „Pověz mi o tom. Možná ti to trošku pomůže.“

Povzdechla si. „Co chceš vědět? Jak jsme žili? Jak umřel? Jak se snažím žít bez něj?“ vychrlila najednou. Pátrala v jeho světlých očích, ale neobjevila tam nic, co by ji děsilo. „On byl opilý,“ vyrazila za sebe. „Šel do práce opilý a zmáčkl nějaké špatné tlačítko.“

Ty výrazné rty se pootevřely. „Aha.“

„Tys to nevěděl?“ povytáhla obočí. „Nehraj tu na mě, že ses nezajímal, jak se to stalo, Rydere. Pojišťovna mou žádost zamítla, ale firma mi pojistku vyplatila, abych mu mohla zařídit pohřeb.“ Velkýma černýma očima mu pátrala ve tváři. „O to ses postaral ty, že? Tys je k tomu přiměl, aby mi zaplatili.“

„Zaměstnanci si přece platí pojištění,“ řekl stručně. „A Ben toho měl zaplaceno dost, mělas na to právo. Z toho se pokryly výdaje na pohřeb.“

„Věděls, že byl v práci opilý,“ opakovala a ty velké oči vypadaly ublíženě.

Povzdechl si. „Ano, Ivy, já jsem to věděl,“ připustil a čelil jejímu pohledu. „Já o tom jeho pití věděl.“ Tvář měl napjatou. „To proto jsem se držel dál, jak to jenom šlo. Protože Jean mi jednou řekla o těch tvých modřinách. Kdybych je viděl na vlastní oči, neudržel bych se a zabil bych ho přímo před tebou.“

Vylekala se, začalo jí docházet, co říká. Nezmohla se na odpověď, protože vypadal a mluvil tak divoce.

Všiml si její reakce a v duchu se proklínal za to, co jí dal možná najevo. Nemohl si dovolit prozradit se, teď na to bylo ještě moc brzy. „A kdyby byla v podobné situaci Eve, udělal bych totéž,“ dodal rychle. „Vy holky pro mě moc znamenáte. „A ty to jistě dobře víš.“

„Ano. Jistě.“ Nemohla si dovolit vypadat zklamaně. A tak se hodně snažila a podařilo se jí usmát. „Ty ses o nás vždycky tolik staral.“

„Musel jsem, aspoň občas.“ Zabodával se do ní pohledem. „Víš, Ivy, kdybych byl u toho, když tě Ben začal balit, asi bych se ti to snažil rozmluvit. Pořádně to se mnou zamávalo, když jsem se tehdy vrátil ze světa a zjistil, že sis ho vzala.“

„Víš přece, že jsem s ním chodila do školy,“ namítla. „Byli jsme dobří kamarádi.“

„Z dobrých kamarádů nemusí být nutně dobří manželé,“ opáčil. Dal si poslední doušek kávy. „O Benovi se vědělo, že pije, ještě než jsem ho přijal. Přísahal mi, že toho nechal. Zdálo se mi, že vážně mluví pravdu, tak jsem nařídil na osobním oddělení, aby mu dali šanci.“

Najednou ji napadlo, proč to vlastně udělal. Věděla, že pro firmu pracoval už Benův otec, ale připadalo jí zvláštní, proč Ryder najal člověka, známého svou slabostí pro alkohol. Mohl si zaměstnance vybírat a obyčejně to taky pečlivě dělal. Možná ho přijal z dobrého srdce, ale ve tváři měl jakýsi zvláštní výraz, když o tom mluvil…

Najednou se na ni podíval a ona uhnula očima. „Ben si toho moc vážil, žes mu dal práci,“ řekla.

„Houby! Nesnášel mě, to přece dobře víš,“ namítl a nasupeně si ji měřil. „A čím déle jste byli manželé, tím víc mě nenáviděl.“

Zadržela dech a doufala, že se jí nezačne vyptávat, proč asi. Snad nemá podezření?

„Moji mámu taky nesnášel,“ pokoušela se to trochu zahladit, „i když jí to nikdy nedal najevo. Nesnášel každého, koho… jsem měla ráda.“

Tvář mu ztvrdla.

„A bil tě?“

Sklopila oči k podlaze. „Nebylo to moc často,“ přiznala chraplavě.

„Bože můj “ Hlas ho zradil. Napřímil se na sedadle a začal balit odpadky.

Ivy cítila, jak ho to bolí, i přes tu chladnou zeď, kterou mezi nimi stavěl. Impulzivně se natáhla a pohladila ho po pevné paži. Cítila, jak se pod tím lehkým dotykem napjal. Světlé oči se zabodly do jejích a ona viděla, jak se mu zrychlil dech.

„Prosím, Rydere,“ řekla měkce. „Já jsem Benovi dost ublížila. Nemůžu ti to všechno povídat, ale byl to laskavý člověk, dokud si mě nevzal. Chtěl po mně něco, co jsem mu nemohla dát.“

Hleděl jí pevně a pátravě do očí. „V posteli?“ zeptal se bez okolků.

Zčervenala a stáhla se, celá v rozpacích. „Já o tom nedokážu mluvit,“ odpověděla tak tiše, že jí málem nerozuměl.

„No to mě teda podrž,“ zamumlal a pořád ji pozoroval. „Tři roky vdaná, a nedokáže mluvit o sexu.“

Tváře jí ještě víc zčervenaly. „To je hodně soukromá záležitost.“

„A ty mi o tom nedokážeš říct?“ nedal se odbýt. „Ivy, vzpomeň si, bývaly časy, kdy ses mě uměla zeptat na všechno a nestyděla ses.“

„Ne… na takové věci. O takových věcech jsme nemluvili nikdy,“ opravila ho napjatě.

Aniž si to uvědomil, klesl pohledem na její pevná prsa a okamžik se tam uznale zdržel, pak se vrátil zpátky nahoru přes plná ústa až k temným očím. „Taková zdrženlivá,“ zamumlal a zavrtěl hlavou. „Tváříš se jako dobře vychovaná dáma. Ale máš přece francouzskou krev, holka. Musíš mít tu smyslnost v sobě, i když ji tvůj muž z tebe nedokázal vytáhnout. Copak, nebyl na to dost chlap?“ popíchl ji výsměšně.

Zalapala po dechu nad tím, co si to dovolil. Vypadalo to, že Bena neměl rád, bylo mu to znát na očích, na tónu, jakým to řekl. A taky působil jaksi strnule, jako by měl na sobě sádrový krunýř.

„Omlouvám se,“ prohlásil najednou. „Na takové věci nemám právo se ptát. Ukaž, dej mi to.“

Vzal si od ní kelímek a papír od koblihy a vložil je do sáčku od jídla. Neřekl už nic, vystoupil a šel odpadky vyhodit do koše.

Seděla v autě a skoro se třásla nervozitou. Nikdy by nečekala, že se rozhovor nad kávou a koblihou zvrhne na takový výslech. Děsilo ji, jak Ryder přistupoval k Benovi, co si o něm zřejmě myslel. Kolik toho o nich vlastně věděl? A pokud věděl o Benově pití, proč ho vlastně přijímal? Ryder si své zaměstnance vybíral tuze pečlivě. Znal spoustu podrobností o životě skoro všech svých lidí. Jeho sekretářka měla dokonalý přehled, posílala jim přání brzkého uzdravení, když byli nemocní, a květiny, pokud jim někdo umřel. Netoleroval by ve firmě podvodníky ani pijany, ale Bena, kterého tak neměl rád, strpěl. Proč? Dělal to kvůli Ivy? Protože pro něj byla jako sestra? Vrtalo jí to hlavou, nedokázala to pochopit.

Vrátil se zpátky k vozu. „No, sice mám pořád hlad, ale zatím mi to bude muset stačit,“ prohlásil. Očividně se mu vrátila dobrá nálada. „A pár hamburgerů na oběd mě zachrání před smrtí hladem.“

Zasmála se. Když zahýbal s vozem zpátky na hlavní silnici, byla všechna ta ostrá slova, která si řekli, dávno zapomenuta.

Aukce ji zaujala. Kráčela s Ryderem podél vystaveného zařízení, prohlížela si stroje, které by ani nedokázala pojmenovat, a poslouchala jeho zasvěcené výklady o přednostech a chybách.

Zalétl světlýma očima k rovnému obzoru a přimhouřil je. „Nebude to trvat moc dlouho, holka, a půda a voda budou vzácné jako bizoni. Lidí je pořád víc a víc a jednoho dne už to pro všechny stačit nebude.“

„Země přece roste taky,“ namítla a usmála se na něj. „Vysušují ji z moře.“

„Ale ne tady,“ řekl a štíhlým ukazováčkem jí přejel po nose. Lehce se na ni usmíval, ale pak tím prstem klesl níž k jejím ústům, a jako by to byla ta nejprostší věc na světě, přejel po jejich dokonalém obrysu.

Nejprve se zarazila, nechtělo se jí věřit, co to dělá. Pod tím dotekem se roztřásla po celém těle. Ten hrozný, neodbytný prst ji celou vyváděl z míry, nedokázala se pořádně nadechnout.

Najednou se zdálo, že se plně soustředil na její rty, tvář se mu napjala, oči se mu zaleskly. Pootevřel ústa a Ivy připadalo, že cítí, jak mu tluče srdce. I její srdce se chovalo, jako by jí chtělo vyskočit z prsou.

„Ivy, jak dlouho se my dva známe?“ zeptal se najednou chraptivě.

„Pořádných pár let,“ zašeptala. „Od té doby, kdy jsem byla… na základní škole.“

„Tolik let, a nemáme z toho nic než tu hroznou vzpomínku,“ prohlásil ostře. Hlas měl teď hlubší, chraplavější, pohledem sál její ústa. „Vzpomínáš si na to, viď?“ zeptal se a díval se, jak jí rudnou tváře. „Pořád to zůstalo mezi námi, i teď to tam je.“

Nemohla se málem ani nadechnout. Klesla mu pohledem na prsa. „Já jsem si tehdy neuvědomila, že jsou otevřené dveře,“ řekla nešťastně.

„Dneska to vím,“ povzdechl si. „Ale tehdy jsem to nevěděl. A za to se omlouvám.“

Tvář jí růžověla, celá se pomalu rozehřívala, jak v ní ožívala ta zmíněná událost. Vzpomínala si na dotyčný večer, jako by to bylo včera. Mučila se tím ostatně celé roky a ještě pořád se tíhy toho zážitku nezbavila.

Trávila tehdy noc u Eve. Měla teprve osmnáct let a byla dost naivní. Eve odjela s maminkou koupit pizzu a Ivy nechaly v domě samotnou. Aspoň si myslela, že zůstala sama. Ryder se nečekaně vrátil domů. Jenže Ivy netušila, že je v domě někdo kromě ní, a nenapadlo ji zavřít za sebou dveře koupelny.

Byla právě na cestě do sprchy, svlékla se a nechala si na sobě jenom půvabnou bezovou hedvábnou košilku, kterou dostala od Eve k Vánocům. Byl to nejdražší kousek prádélka, jaký kdy měla. Těšilo ji, že si může obléknout něco tak luxusního. Vůbec ale nečekala, že ji v tom někdo a už vůbec ne Ryder uvidí.

Jenže on si všiml těch otevřených dveří a za nimi uviděl Ivy v krajkové košilce. Pomyslel si, že se předvádí schválně, kvůli němu.

Ještě teď si dokázala přesně vybavit, jak se zatvářil. Ztuhl ve dveřích, přimhouřil světlé oči, pohled mu potemněl. Pootevřel ústa, překvapeně se nadechl, a místo aby se omluvil a zmizel, zavřel za sebou dveře a vešel do pokoje. Ve tváři měl cosi vyčítavého a rozčileného.

Ivy bylo osmnáct. Byla mladá, zoufale naivní a prvně a dokonale nešťastně poblázněná. Vzhlédla k muži, kterého tolik milovala, a v očích se jí odrážela všechna bezmocná touha. Byla v tu chvíli tak nevinně krásná, že Rydera stálo veškeré sebeovládání, aby na ni nesáhl. Oči si ale poroučet nenechaly, pohledem jí putoval po těle, hladil ji jako laskající ruce. Zdržel se tam, kde téměř průsvitná krajka poskytovala přímý výhled na napjatá poupata bradavek, temných pod bledou krajkou.

Napětím přestala dýchat. Tehdy se Ryderovy oči setkaly s jejíma. Hleděli na sebe. Jeho mohutné tělo strnulo a napjalo se.

Žili v tolerantním světě. Eve se nijak netajila s uvolněným vztahem k chlapcům, se kterými chodila. Ale Ivy byla staromódní, vychovaná konzervativní matkou. Dovolit nějakému muži, aby ji viděl ve spodním prádle, pro ni znamenalo šokující zkušenost, plnou rozpaků. Naneštěstí pro ni to Ryder nevěděl. Vždycky si myslel, že Ivy sdílí moderní názory jeho sestry.

„Moc pěkné,“ vydechl a mazlil se s ní i hlasem, zatímco oči se pásly na těle v hedvábí a krajkách, zdržovaly se tam, kde se živůtek napínal na pevných ňadrech. „Ale tys byla vždycky moc pěkná, Ivy.“

„Nemáš tu co dělat,“ zajíkla se. Nevěděla, jestli má být ráda, nebo se bát.

„Proč ne?“ Bledé oči se mu zaleskly. „Nechalas dveře otevřené a čekalas na mě, viď?“

Divoce vykulila oči, když se po ní natáhl. „Rydere, ty tomu nerozumíš…!“

Ale ten horečný protest přišel příliš pozdě. Ryder se na ni díval a toužil po ní už moc dlouho. Měl za to, že ho schválně chce svést, a to ho rozčililo, ale její krása ho přemohla tak, že se nedovedl ovládnout.

Vzal její tvář do velkých dlaní a hleděl jí do očí, zatímco k ní skláněl hlavu. Ale nebyla to ústa, kterých se dotkl. Byl to ztvrdlý bolavý hrot ňadra pod krajkou.

Ruce se jí sevřely na jeho ramenou, jako by ji popadla křeč, a vydala ze sebe jakýsi zvuk, ani si pořádně neuvědomovala, co dělá. Cítila Ryderova naléhavá horká ústa, laskala její bradavku a jemně ji sála přes krajku a v Ivyině drobném těle to vyvolalo tak nečekaně příjemné pocity, až ji celé rozbolelo a rozhořelo se a roztřáslo se touhou, jakou nikdy předtím nepoznala. Nedokázala dělat nic, jen omámeně vnímala, jak jí jeho ruce stahují ramínka košilky po pažích. Hrklo v ní, když si uvědomila, jak jí jeho pohled náhle klouže po nahých hnědých dvorcích ňader. Bezmocně se dívala, jak se k nim znovu sklání. Tentokrát ji ale chytil silnýma rukama, zvedl si ji do náruče a ústy přitom stále laskal prs.

Prsty měla zapletené v jeho hustých vlasech, tiskla si jeho ústa ještě blíž k tělu a přitom zápasila se sebeúctou a se zábranami a s přesvědčením, že Ryder ztratil vládu nad vlastním tělem. Musel se jistě zbláznit. I ona sama nejspíš přišla o rozum.

„Rydere, to nesmíš,“ zašeptala chabě, když ji položil na širokou postel, v níž měla spát během této návštěvy. „To nesmíš!“

Zdálo se, že ji nevnímá. Vyšvihl se k ní na postel, dlouhýma silnýma nohama ji obemkl a rukama hladil po hedvábných zádech. Ústy najednou objevil její rty a soustředěně se jim začal věnovat.

Byl to první opravdový, vážně dospělý polibek, jaký kdy Ivy dostala, a k tomu tak vášnivý, že se i po letech červenala, sotva si na něj vzpomněla. Byl to tak důkladný smyslný průzkum jejích úst, až se Ryderovi bezmocně rozechvěla v náruči.

Pak začal putovat ústy po jejím těle, připadalo jí, jako by rozdělal oheň všude, kde se jí dotkl. Vypnula se vzhůru, reagovala tak přirozeně a bez zábran, že Ryderova omámená mysl zapomněla na všechny domněnky o Ivyině nevinnosti. Její paže se kolem něj ovinuly, ruce se zabořily do hustých vlasů. Sténala, vydávala tiché potěšené vzdechy, zatímco jí silnýma horkýma rukama hladil bradavky, než je začal znovu laskat rty a jemně je kousat.

Ty rozechvělé steny byly tou poslední kapkou, kterou přeteklo jeho sebeovládání. „Cítíš, jak jsi mě vzrušila,“ zašeptal prudce, shlédl na ni temným pohledem a rukama jí sevřel boky, přitáhl je pevně ke svému vzrušenému tělu. Přitiskl ji k sobě a díval se, jak se jí chvějí rty, jak vykulila oči nad tím názorným důkazem o jeho touze. „Tak moc tě chci, že už to málem nevydržím! Postaráš se o sebe, holka?“

Ta zastřená, chraplavá otázka ji přivedla k rozumu jako studená sprcha. „Postarám se… o sebe?“ vykoktala a pořád tomu nerozuměla. Hlava se pokoušela pochopit, o čem mluví, zatímco tělo jí pořád pulzovalo rozkoší z jeho horkých rukou, ze sladkých doteků jeho rtů.

„Máš tu s sebou něco, nebo bereš pilulky?“ chtěl vědět. Hlas měl hlubší, oči potemnělé touhou, jak se snažil zadržet se a ovládnout.

Zrudla ještě víc než předtím. „Rydere, já jsem… já jsem ještě panna,“ zašeptala. „Já nevím, jak… teda, neberu žádné pilulky.“

Tmavé obočí se nechápavě stáhlo. „Cože jsi?“

Polkla, protože z něj šel najednou strach. „Já jsem tohle ještě nikdy nedělala,“ zašeptala.

Vyhrkl něco, co od muže ještě nikdy neslyšela. Pak se od ní odtáhl a zvedl se z postele. Shlížel na ni tak nasupeně, jako by ji nenáviděl. „Sakra,“ vyrazil ze sebe chraplavě a ten tichý hlas ji děsil víc, než kdyby se na ni rozkřičel. „Ty nemravná malá štětko!“ Po té urážce následovaly ještě další. Celé roky se pak snažila ta slova zapomenout. V životě by ji nenapadlo, že Ryder dokáže něco tak necitelného říct ženě. Pak se sebral a odešel, ale Ivy si to ani neuvědomila.

Když se vrátila Eve, vymluvila se, že ji rozbolela hlava, a celou noc probrečela. A od té doby už nikdy nestrávila noc v domě Calawayů, přestože ji Eve pořád zvala. Pravý důvod znala jen ona a Ryder a dodneška se o tom před sebou ani jednou nezmínili.

Na Ivyiných citech se ten zážitek hluboce podepsal. Připadala si po té zkušenosti jaksi laciná. Navíc jí to dokázalo, jak je zranitelná a jak je Ryder zkušený ve svádění. Kamarádka Eve se občas zmínila o Ryderových známostech a o tom, jak miluje svou volnost. Z toho Ivy pochopila, že celá ta záležitost pro něj nebyla nic víc než jen spontánní impulz, slabá chvilka, ve které se neubránil pokušení.

Ale ona mu tu noc odevzdala srdce. Od té doby si hledala důvody, proč nemůže přijít na noc do domu Calawayových. A opravdu, během těch dvou let, než jí do života vstoupil Ben, se zdálo, že se i Ryder Ivy vyhýbá. Ale zhruba v době, kdy si jí začal všímat Ben, se jí Ryder vrátil do života a naprosto přirozeně ji jednou pozval na večeři. Děsila se sama sebe, děsila se výrazu v jeho očích, s jakým si ji prohlížel, a tak si raději vymyslela výmluvu, že má schůzku s Benem. A jakmile se Benovi svěřila, co udělala, trval na tom, že s ním musí vážně jít. Jejich vztah se pak vyvíjel jaksi sám od sebe a o pár týdnů později, když byl Ryder zrovna někde pracovně v zahraničí, se Ivy a Ben v tichosti vzali.

„Ano, pamatuješ si to, viď?“ zeptal se teď. „Ivy, já jsem ten večer udělal největší chybu v životě. Druhý den jsem odjel do Toronta a pak jsem se ti vyhýbal, jako bys byla nakažená, všimla sis?“ řekl a smutně se zasmál. „Ale vím, že pak už ses mě bála. Když jste s Eve trávily noc spolu, tak to bylo u vás, ne u nás.“

„Nebylo to tak, jak sis myslel,“ začala, protože cítila, že mu to potřebuje pořádně vysvětlit. „Já jsem opravdu nevěděla, že jsi v domě.“

Zachmuřil se a uhnul před ní pohledem. „Bože můj, myslíš, že mi to pak nedošlo? Ale už se stalo a nedalo se to nijak napravit. Jediné, co jsem mohl udělat, bylo držet se ti z cesty. Začala ses mě bát, a právem. Nechtěl jsem to všechno ještě zhoršit. Ale nakonec to bylo stejně k ničemu. Skočila jsi Benovi do náruče při první příležitosti, když jsem tě pozval na rande.“

Pokrčila rameny, chabě a bezradně. „Já jsem si myslela, že mě třeba ještě pořád považuješ za… za štětku a…“ Polkla. Její strach jí teď s odstupem připadal pořádně nevyzrálý. Objala se rukama, jako by se tak chtěla obrnit před nepříjemnými myšlenkami. „Nemohla jsem vědět, jestli náhodou neplánuješ nějakou pomstu. Tehdy večer mi připadalo, že mě nenávidíš. Říkal jsi takové věci…“ Rozechvěle se zasmála, ale cítila, že to musí říct, musí to ze sebe dostat. „Říkal jsi, že nejsem ani vyvinutá tak, abych se zalíbila dospělému chlapovi, a žes na mě sáhl jenom proto, že jsem zrovna byla tak blízko.“

Zavřel oči a těžce si povzdechl. Znovu se obrátil k obzoru a vrazil si ruku do kapsy. „Víš, muži… někdy říkají takové pitomosti, když po tom hrozně touží a nedostanou to,“ zamumlal stísněně. „To už dneska určitě víš. Ivy, já nemyslel vážně nic, co jsem ti tehdy řekl. Já vím, že jsem se zachoval hrozně, a moc toho lituju. Strašně jsem ti ublížil.“

Zírala do země. Během let se jí podařilo se z toho vzpamatovat a trochu to i pochopit. Moc jí to ale nepomohlo. Milovala ho, a on jí poranil její křehké ego.

„Je mi to taky líto,“ prohlásila bezmocně.

„To nebyla tvoje vina,“ zarazil ji ostře. „Měl jsem odejít, když jsem tě tam viděl, ale neudělal jsem to. Prostě jsem to nedokázal. Nemohl jsem se ti ubránit. Ještě nikdy jsem neviděl nic tak krásného.“ Podíval se na ni a tvář mu zpřísněla, když si v jejích tmavých očích přečetl pochybnosti.

Cítila, jak se nad tou něhou v jeho hlubokém hlase celá rozehřívá. Nedokázala ale sebrat odvahu a podívat se mu do očí. Navíc jí to, co řekl, připadalo spíš jako omluva než jako lichotka. „Děkuju, ale nemusíš si vymýšlet takové věci,“ řekla a zahleděla se bezvýrazně do dálky na stromy. „Ben si o mně taky myslel, že jsem… moc drobná, moc… Rydere!“ vyjekla.

Chňapl ji do náruče a stiskl ji tak pevně, až ji drtil v sevření, škubl s ní k sobě. „Lhal jsem,“ vyrazil chraplavě a v očích mu hořelo divoké světlo. „Copak to nechápeš, Ivy, že jsem ti tehdy lhal? Chtěl jsem tě tak strašně moc, že jsem tě málem znásilnil, sakra! Musel jsem se odtamtud dostat pryč, musel jsem tě urazit, musel jsem tě nějak odradit, aby ses po mně nenatáhla, když jsem tě pustil!“ Jeho vysoká silná postava se celá chvěla, jako by vibrovala neovladatelnou vášní. „Bože můj, Ivy, ty ani nevíš, jak mě ta noc celé roky potom strašila. Ty vůbec nevíš…!“ nedopověděl.

Poznala mu ve tváři, jak příšerně ho to trápí, i když přesně nechápala, co to trápení způsobilo. Bez přemýšlení se k němu natáhla a jemně ho pohladila. Trhl sebou, ale když chtěla ruku zase stáhnout, rychle ji chytil a přitiskl si její dlaň na tvář. „To je v pořádku,“ vypravila ze sebe nejisté. „Už jsou to celé roky.“

„Bylo to jako včera.“ Najednou vypadal, jako by jí přímo před očima zestárl. Jako by byl k smrti unavený, vyčerpaný. Pohled, kterým pátral v její tváři, potemněl. „Uteklas přede mnou,“ zachraptěl.

Sklopila oči. „Nevěděla jsem, co mám jinak dělat. Byla jsem moc mladá a naivní. A s mámou jsem o takových věcech nikdy mluvit nedokázala.“

Přitáhl si ji k sobě a držel ji jemně, hleděl bezvýrazně do dálky směrem k aukčnímu pódiu. „Možná bylo dobře, že jsme si o tom promluvili takhle venku.“

„Ano.“ Zavřela oči. V jeho náruči si připadala jako v ráji, byla to nádhera být takhle blízko u něj. Celá se chvěla, jak jí to bylo příjemné.

Ryder to chvění cítil a ztuhl. Ivy se třese. Po všech těch letech se ho pořád ještě bojí. Možná z něj má strach právě proto, že po něm touží. Ale nenamlouvá si to jen zase? Přejel jí mohutnou dlaní po zádech, přitiskl si ji k sobě ještě blíž. Cítil její dech, rychlé a mělké oddechování na svém krku, podobalo se to smyslnému vzdychání a rozpalovalo ho to až do morku kostí. Líbilo se mu držet si ji takhle blízko u sebe. Ožívaly v něm vzpomínky na tu noc před lety, kdy ji poprvé ochutnal, kdy pro něj byla celý svět, přestože mezi nimi prakticky k ničemu nedošlo. Na tom vztahu k ní se dodneška nic nezměnilo, za ty roky ten cit ještě zesílil a dozrál. To, co k ní cítil dnes, bylo jako zuřivý požár, který by nedokázaly uhasit ani všechny oceány na světě. Chtěl ji, toužil po ní, ale ne jen fyzicky. Toužil po ní, jako žíznivý člověk touží po vodě, chtěl ji mít celou jen pro sebe.

„Kolikrát jsem si představoval, jaké by to asi bylo, kdybych tenkrát tak neztratil hlavu,“ řekl tiše a přitiskl si ji ještě blíž. „Byli jsme kamarádi. Za ty roky jsem doufal, že si jednou zase budeme tak blízcí.“

„Já… myslela, že jsme,“ vypravila ze sebe, pokoušela se to říct klidně, uklidnit to divoké bušení srdce. Ryderovo silné mužské tělo, které měla tak blízko u sebe, s ní dělalo neuvěřitelné věci. Nejraději by se natáhla a držela ho, zabořila si tvář do jeho holé kůže a ucítila znovu, jak po ní touží…

„Ne tak docela,“ prohlásil chraplavě. Nadechl se a sám slyšel, jak to zní rozechvěle. „Ale možná, že když se budeme snažit, Ivy, tak se k tomu přátelství zase propracujeme. Co říkáš?“

Zavřela oči. „Myslím, že ano,“ zašeptala.

Srdce mu divoce tlouklo do hrudního koše. Napřímil se a přiměl ji zvednout k němu tvář. „Taková krásná ženská,“ řekl vážně. „Sen každého chlapa.“

Jen tvůj ne. Lekla se, protože se málem neudržela a řekla to nahlas. Posmutněle se usmála a odtáhla se od něj. „Neřekla bych,“ odpověděla a nervózně se zasmála. „Neměli bychom se vrátit?“ navrhla vyhýbavě, když si všimla davu, který se pomalu shromažďoval kolem aukčního pódia. „Já myslím, že už začínají.“

„Cože?“

„Rydere, ta aukce,“ připomněla mu.

Musel přinutit mozek, aby se probral a začal zase fungovat. Pořád ještě cítil její vůni, cítil, jaká je na dotek… Nepřítomně se podíval tam, kam hleděla. „Aha. Ta aukce. Ano, měli bychom se vrátit.“

Vrátit se zpátky do reality, to museli udělat. A tak vzal Ivy za ruku a prodíral se s ní mezi lidmi k pódiu. Ještě pořád se v duchu pásl na té krátké ochutnávce ráje. Kamarádství je lepší než nic, opakoval si pevně. Znamená důvěru, zájem a péči. A na tom kamarádství se už dá vybudovat něco, co by vydrželo ještě déle a bylo ještě mnohem lepší.

Když dražitel začal drmolit položky na prodej, Ryder už se pro sebe usmíval.

TŘETÍ KAPITOLA

Ivy stála vedle Rydera, cítila, jak z něj vyzařuje teplo, cítila jeho sílu, zatímco aukce pokračovala dál a dál. Nepromluvil s ní, dokud licitace neskončila a oni se nevydali zpátky k autu.

„Nějak jsi zmlkla,“ poznamenal a zaměstnával se zapalováním cigarety.

Čekala, až s tím bude hotov, a přitom sklopila oči ke svým nohám. „Bolí to, když si na ty věci vzpomínám,“ přiznala se mu po chvíli. „Tak dlouho jsem se to v sobě snažila potlačovat…“

„To já taky,“ řekl krátce. „Špatně jsem to tehdy celé pochopil. Mělo mi dojít, že jsi ještě nevinná. Bylo ti osmnáct, proboha.“

„No, podle toho, jak jsem se bránila,“ řekla ironicky, „ti nemůžu vyčítat, že sis myslel, co sis myslel.“

„Vážně?“ zeptal se trochu rozčileně.

Sklopila znovu oči a cítila, jak ji rozpaky zaplavují ve vlnách jako příliv. „Zpočátku jsem se tě ani nepokusila zastavit. Líbilo se mi to,“ vypravila ze sebe tiše, protože nestálo za to o tom dál lhát. „Pak jsem se za sebe styděla. Vážně jsem si připadala jako šlapka.“

„Je mi to moc líto.“ Zahleděl se směrem k ní, ale nepodíval se přímo na ni. V očích měl hořkost a smutek. „Nemělas důvod se za něco stydět.“

„Pak ses mi vyhýbal,“ dodala a ve tváři jí bylo znát, že si na tu bolest dobře vzpomíná.

„Připadalo mi, že musím,“ odpověděl tichým hlasem. „Nevěděl jsem si s tím rady, protože po tom, co jsem tě takhle ochutnal, jsem měl dost problémy se od tebe udržet dál,“ zamumlal a hořce se zasmál.

„Dostala jsem lekci,“ uvažovala a hleděla přímo před sebe, kde ve tmě přecházeli lidé. „Vyléčilo mě to z takových nemravností.“

Ztuhl. „Tys nebyla nemravná,“ řekl odměřeně. „Bylas mladá a zvědavá, to je všechno.“

„Myslíš, že je to tím pro mě míň trapné?“ zeptala se ho. Najednou vypadala tuze unaveně.

Zastavil se a shlédl na ni. Nevěděla přesně, jak se tváří, oči měl schované ve stínu pod okrajem klobouku. „Měli jsme si o tom promluvit už dávno,“ povzdychl si. „Mohl jsem ti vysvětlit, že jsem tě chtěl tak moc, že bych klidně zapomněl i na to, kolik ti je. Držel jsem se od tebe dál, protože jsi pro mě byla pokušení a já mu nemohl odolat. Bolí to tak míň?“

Zaváhala. „Tys… mě chtěl?“ zašeptala.

„Jistěže,“ odpověděl zachmuřeně. „Chtěl jsem tě. Jenomže to tehdy byla dost zvláštní situace. Tobě bylo teprve osmnáct a mně osmadvacet.“

Pátrala mu v očích, stála celá napjatá, čekala. „Já jsem tě taky chtěla,“ přiznala se měkce.

Sval na čelisti se mu napjal. „A chceš mě ještě pořád?“ zeptal se prudce a bez obalu. Zatajil dech a čekal na odpověď. Zareagovala až moc prudce, odvrátila od něj tvář a paže, založené na prsou, se jí zachvěly. „Zrovna teď si nemůžu dovolit chtít vůbec nic,“ řekla vyhýbavě. „Když Ben leží v hrobě kvůli mně.“

„Jak to myslíš, kvůli tobě?“

Zavřela oči. „Já jsem ho zklamala,“ zašeptala chraptivě. „Nikdy jsem nedokázala…“ trhla sebou, ramena se jí zvedla a zase klesla, sklíčeně upřela oči k obzoru. „No, zkrátka jsem nebyla dobrá žena.“

Dlouze a pomalu vydechl. Nikdy ho ani nenapadlo, že by mohla Ivy cítit nějakou vinu za to, jak to dopadlo s jejím manželstvím. Shlédl na ni a zamračil se. Moc rád by se o tom vztahu dozvěděl něco víc. Zajímalo by ho, co vlastně k manželovi cítila. Jenže tušil, že ještě není připravena se s tím svěřovat.

Rozpletla ruce a zastrčila si je do hlubokých kapes sukně. „No, teď už je to každopádně všechno pryč,“ prohlásila. „Jak jsi řekl, musím zase začít žít. Jenomže je to hrozně těžké, když… když…“ nedořekla a jen si vzdychla.

„Ano.“ Musel se přinutit odlepit pohled od její tváře. Dívat se na ni bylo jako nakukovat do ráje. Zapálil si další cigaretu. Ivy mu napínala nervy. Stačilo mu ocitnout se blízko ní a připadalo mu, že vibruje jako napjatá struna. „Proč nejdeš do práce?“

Rozesmála se. „A už jsme zase u toho.“

„Správně. Vysedávat doma a přemílat si v hlavě, co bylo, ti neprospěje.“ Odmlčel se a obrátil se k ní. Od včerejška nosil v hlavě jistý nápad a teď nastala ta správná doba, aby s ním vyrukoval. „Poslyš, Ivy, ty už jsi jednou u mě pracovala,“ začal.

Trochu podezíravě si ho změřila a přikývla.

„Tak co kdybys to zkusila znova? Moje osobní sekretářka minulý měsíc odešla a já si za ni ještě nenašel náhradu. Potřebuju někoho, kdo by se mnou mohl cestovat, dělat mi zápisy, vyřizovat poštu. A hlavně na něj musí být spolehnutí, že nebude šířit řeči o vnitřních firemních záležitostech. Známe se už pořádně dlouho. Myslím, že bychom spolu vyšli.“

Ta představa ji lákala. Ale vzpomněla si, jaké rozpaky vždycky cítí v jeho blízkosti, a zaváhala. Milovala ho. Jaké by to bylo, pracovat s Ryderem, a k tomu jako jeho osobní sekretářka, mít ho neustále před očima a přitom vědět, že on k ní necítí nic jiného než běžnou náklonnost a zbytky dávno pohřbené touhy? „Já ti nevím,“ vymáčkla ze sebe váhavě. „Já nevím, jestli by se mi líbilo vláčet se za tebou po celém světě. Víš, že jsem pomalu nevytáhla paty z domu.“

„Já si zase myslím, že by se ti to mohlo líbit,“ namítl. „Dostala by ses na spoustu exotických míst. Ani plat není špatný. Jsi chytrá holka a já myslím, že by ti ta práce připadala zajímavá.“

O tom vůbec nepochybovala. Věděla, že Ryder ve svém podnikání zažíval spoustu vzrušujících věcí a znal spoustu známých lidí. Byla by to náročná, ale fascinující práce a každé sekretářce by se nad takovou nabídkou jistě zatočila hlava.

Mlčela a nevěděla, co má říct. „Můžu si to rozmyslet?“ zeptala se nakonec. Usmál se. „Dobře, ale neuvažuj dlouho. Nemůžu takhle fungovat donekonečna. Sám si nedokážu pořádně zorganizovat kancelář a administrativní oddělení mi nestačí vést agendu.“

„Říkáš, že by to znamenalo hodně cestovat?“ zajímala se znovu zamyšleně.

V očích se mu zase začínalo blýskat. „Ano. Ale ve vší počestnosti, samozřejmě. Nenabízím ti práci jenom proto, abych tě vylákal zpod ochrany Jean a pak tě hodil do nejbližší postele. Takovou nouzi o ženské už dneska přece jenom nemám,“ ujistil ji vesele.

Prudce se nadechla, jak ji ta slova zabolela. „Tos říkat nemusel!“

„Vážně ne?“ Zabodl se do ní pohledem, ve kterém bylo znát cosi jako nesouhlas. „Možná si myslíš, že jsi neodolatelná, ne? Pokud tě to uklidní, můžu s sebou vždycky vzít i některou svou známost…“

Poodešla od něj, srdce se jí rozbušilo, oči jí hořely. „Vezmi si tu svou práci a nacpi si ji někam,“ vybuchla, zatímco se blížili k autu. „Nebudu u tebe pracovat, ani kdyby ses postavil na hlavu!“

Ten prudký výbuch ho pobavil a potěšil. Možná, že ji tak rozpálila představa jiné ženy v jeho náruči. To bylo docela opojné pomyšlení.

„Jo, to klidně udělám,“ přikývl a přitom ji pořád po očku pozoroval. „Jenomže ty budeš mít dřív nebo později toho nicnedělání stejně plné zuby. Z vysedávání doma na zadku se jednoho dne zblázníš.“

„Z tebe bych se zbláznila ještě dřív,“ odsekla.

Pokrčil rameny. „Lip se zbláznit, než se pohřbít zaživa,“ poznamenal trochu vážněji a z tváře mu zmizelo veškeré pobavení. „Nejlepší cesta, jak překonat ztrátu, je soustředit se na něco jiného než na sebe. Soustředit se na jiné lidi.“

„A pracovat pro tebe by mi v tom pomohlo?“ chtěla vědět.

Usmál se. „Zkus to a uvidíš. Poznala bys spoustu zajímavých věcí a vsadím se, že by tě to bavilo.“

Neříkala nic, a tak honem kul železo, dokud bylo žhavé. „Jeden z mých nejnovějších projektů je vesnička pro důchodce v Arizoně. Plánuju ji s ohledem na budoucí obyvatele, takže s některými udržuju kontakty, abych měl přehled, co potřebují a co chtějí. Jsou to sedmdesátníci a osmdesátníci, a když je trochu poznáš, chtěla by ses taky dožít takového stáří a být jako oni.“

Proti vlastní vůli ji to zaujalo. „Já mám starší lidi ráda,“ začala váhavě.

„To já taky. Jsou úžasní a po těch svých zkušenostech tak nějak přirozeně moudří. Zjistila bys, že tě úplně fascinují.“

„O tom vůbec nepochybuju.“ Přejela prstem po klice dveří auta a přitom se zamračila. „Myslím, že by se mi to mohlo líbit,“ připustila do dlouhé odmlce.

Ryder si ani neuvědomil, že celou tu dobu zadržoval dech. Pomalu vydechl, aby si toho Ivy nevšimla. „No výborně. Mohla bys začít hned v pondělí,“ zamyslel se. „Skočila bys do toho rovnýma nohama. Náhodou musím zrovna do Arizony. Poletím do Phoenixu.“

Zvedla k němu oči. „Rydere, proč bys to pro mě dělal? Proč bys mi dával to místo?“

„Jsi moc mladá na to, aby ses pohřbila v mauzoleu,“ odpověděl jednoduše. „Věř mi, že pro Eve bych udělal totéž. A myslím, že i přes tu hrůzu, kterou jsi se mnou zažila v osmnácti, už dneska možná víš, že mi můžeš věřit. Je to tak, Ivy?“

Přikývla. „Ano, já vím.“ Podařilo se jí usmát se.

Upřeně na ni hleděl a nejspíš za to mohly jeho oči, ty krásné šedé oči, kterým nedokázala odolat. Povzdechla si. „No tak dobře. Zkusím to. Opráším své zašlé kancelářské umění a sbalím si kufry. Ale varuju tě, možná zjistíš, že se na to místo vůbec nehodím.“ Dlouho a bez hnutí dál pátral pohledem v jejích tmavých očích. „Hodná holka,“ prohlásil konečně. „Tak si nastup.“ „Ty mě nezavezeš až k nám?“ zeptala se, když zastavil auto před vlastním velkým cihlovým domem. „Nezavezu, dokud toho zatraceného pitomce nenaučíš, co dělat s lososem,“ řekl úsečně. Obešel auto a pomohl jí vystoupit. „Já mezitím zavolám Jean a řeknu jí, kde jsme.“ Rozesmála se. Ryder byl rozhodně ten nejnevypočitatelnější mužský, jakého kdy poznala.

„To je příjemné slyšet,“ zamumlal, zatímco stoupali po schodech k domu. „Už dlouho jsem tě neslyšel se smát, doopravdy se smát.“

„Chudák Kim Sun,“ začala.

Ale než to stačila doříct, přední dveře se rozletěly a objevil se v nich malý mužík s mandlovýma očima, plešatějící hlavou a nazlátlou pletí. Vrhl se na Rydera, vykřikoval cosi nesrozumitelným jazykem a máchal rukama.„Uklidni se,“ přehlušil ho Ryder. „Uklidni se, sakra!“ opakoval.

Kim Sun k němu zvedl hlavu a zabodl se do něj pohledem. „V domě ani kousek mléka,“ vztekal se. „Ani vejce. Ani mouka. Ani máslo. Ani cukr. Jak já mám vařit v tak primitivní kuchyň?“

„Světlo svítí,“ prohlásil Ryer. „A máš už aspoň sporák, který funguje.“

„Na co je sporák bez potravin na vaření?“ rozhodil rukama mužík a zaškaredil se.

„Máš přece toho lososa,“ navrhl mu Ryder se zlomyslným úsměvem.

„A co já s tím lososem mám asi dělat…?“ odsekl pohotově Kim Sun.

„Přivedl jsem ti učitelku,“ řekl triumfálně Ryder a postrčil Ivy dopředu. „Ona a její máma dělají nejlepší lososové kroketky na celém světě.“

Kim Sun se dvorně uklonil.

„Slečno Ivy. Já moc rád vás zase vidím. Já velice rád uvítám vaše učení umění vaření lososa.“ Střelil pohledem ke svému zaměstnavateli. „Někteří lidé moc hloupí. Oni neví, že člověk musí naučit umění vaření nového jídla.“

„Ještě jednou o mně řekneš, že jsem hloupý, a pošlu tě domů v krabici od bot!“

„On nevychovaný,“ prohlásil Kim Sun k Ivy a zavrtěl hlavou. „Tento sedlák neví nic o pořádném společenském chování. Já musím ujmout jeho učení. Znova,“ dodal a zatvářil se znechuceně, aby naznačil, jak ho to unavuje.

„Komu tady říkáš sedlák?“ chtěl vědět Ryder. „Kdo tě tady, sakra, platí?“

„Ta almužna?“ posmíval se rozhořčený mužík. Před Ryderem působil ještě menší a drobnější, ale zdálo se, že mu to vůbec nevadí. „Ty mi neplatíš ani desetinu toho, co moje cena!“

„Poslouchej, kamaráde, kdybys měl dostat to, zač doopravdy stojíš, tak bys mi musel doplácet!“ vyrazil ze sebe Ryder. „Prý almužnu!“ Rozhodil rukama a obrátil oči ke stropu. „A přitom je určitě jediný kuchař v celé Georgii, který si vozí zadek v mercedesu!“

„No tak, no tak,“ zasáhla Ivy mírně. „Vzpamatuj se, Rydere. Mysli na svůj krevní tlak. Pojďte, Kim Sune, uklidíme se radši do kuchyně, než zase spustí.“

„To dobrý nápad,“ odpověděl. Zašklebil se na Rydera. „Zítra já dám výpověď!“

„Zítra tě vyrazím sám!“ následovala nevrlá odpověď.

Kim Sun prohlásil ještě něco v rodném jazyce a vykročil do kuchyně. Pobavená Ivy se vydala za ním.

Ukázalo se, že Kim Sun je chápavý a nadšený student. Ivy netrvalo dlouho a naučila ho, jak se připravují kroketky, které Ryder tolik miloval.

„Vážně je to tak hrozné u něj pracovat?“ zeptala se a uštípla si kousek celeru. Přitom sledovala, jak Kim Sun smaží kroketky v rostlinném oleji.

„Ne hrozné. Nesnesitelné!“ Kim Sun zavrtěl hlavou. „On pořád vzhůru, pořádně nejí, pracuje, pracuje, pracuje. On nemá čas na ženské a nespí moc. Já nejprve myslel, že se trápí pro lásku nebo pro někoho. Ale teď já myslím, že je to závislost vydělávat peníze.“

„On nikdy neměl stání,“ uvažovala Ivy a usmála se nad tou vzpomínkou. „Nikdy nedokázal posedět v klidu. Ale nemyslím si, že by byl problém přimět ho k jídlu. Proboha, tady u nás je tou svou žravostí pověstný.“

„On žravý jenom na to, co já neumím uvařit. Já myslím, že on věděl, že já dezertní kuchař. Když on poprvé po mně chtěl dušené hovězí maso, já se zhroutil. Od té doby to všechno je horší a horší.“

„To si dovedu představit,“ řekla se smíchem. Odsunula si dlouhé vlasy dozadu a zvedla se od stolu, u kterého seděla. „Radši už bych měla vyrazit domů a uklidnit mámu, že mě neunesl.“ Zvědavě se na ni povídal. „Vy někdy něco měla se šéfem?“ zeptal se nečekaně.

„To… bože, to ne,“ zakoktala se a snažila se nezčervenat. „Proč se na to ptáte?“

Odvrátil oči. „Prosím, omluvte mou zvědavost,“ požádal ji měkce a dokonce se usmál. „Jeden den vy možná pochopíte důvod mého ptaní. Ty kroketky už hotové?“ zeptal se, aby odvedl řeč a soustředil její pozornost zase k pánvi s lososem.

Lámala si hlavu, co Kim Sun asi tak ví a ona ne, ale ptát se ho nechtěla a samotnou ji nic nenapadalo.

Ryder ji ještě zdržel a po zbytek odpoledne se choval tuze přátelsky. Povídal si s ní o Eve a o jejím manželovi, ukázal jí dřevěné slony, které si přivezl z Cejlonu, a přemluvil ji, aby se ještě chvíli zdržela a dala si trochu salátu a pár lososových kroketek. Kim Sun vážně odvedl skvělou práci, to musela uznat.

„A příští týden pečené kuře,“ plánoval nadšeně Ryder a spokojeně se opřel na židli, když slupl ještě vynikající dort, který Kin Sun připravil z bílků, ovoce a šlehačky. „Teď toho nemůžete nechat. My z něj ještě vychováme výborného jižanského kuchaře!“

„To asi ne možné,“ zamumlal Kim Sun, když sklízel talíře. „Jeden pokrm kuchaře nedělá.“

„Tak přemluvíme Ivy, aby ti dávala lekci každý týden,“ navrhoval Ryder. „Může to teď brát, že to patří do její pracovní náplně.“

„Kim Sun by mě možná za učitelku ani nechtěl,“ začala Ivy nesměle.

„Bude tě chtít,“ ujistil ji Ryder a zabodl se pohledem do svého drobného kuchaře. „Jinak ho ještě dneska večer nechám vyleštit veškeré rodinné stříbro.“ Kim Sun vyrazil z pokoje do chodby a do kuchyně a divoce přitom máchal rukama. Zbyla po něm jenom záplava zuřivých slov v jeho rodném jazyce.

„Počkej, ten ti jednoho dne stejně uteče,“ varovala Ivy Rydera.

„To si nedovolí,“ odpověděl samolibě a zvedl bradu. „No řekni sama, kde jinde by sehnal takové pohodlné bydlo a skvělého šéfa, jako jsem já?“

Ivy se rozesmála. „Chudák Kim Sun.“

„To já jsem chudák,“ povzdechl si. „Jakmile za tebou zapadnou dveře, schová mi cigarety.“

„To bych mu nevyčítala,“ řekla, ale usmála se přitom a bezděčně se zdržela tmavýma očima na Ryderově pohledné ostře řezané tváři.

Když zaznamenal to soustředěné zkoumání, krev se mu divoce rozběhla v žilách. Opětoval její pohled, měřil si ji zvolna a vyrovnaně a všiml si, jak jí růžovějí tváře. Pak trhla hlavou a uhnula pohledem. Její plachost v něm probouzela pocit, jako by ji měl chránit. Zvedl se ze židle.

„Odvezu tě domů. Budeš připravená vyrazit v pondělí v šest ráno?“ zeptal se. Jako mávnutím ruky se proměnil na praktického podnikatele a šéfa. „Musíme stihnout vnitrostátní linku z Albany, abychom chytili přípoj v Atlantě.“

„Ano, budu připravená,“ ujistila ho. Představila si, co ji čeká, a trochu znejistěla. V duchu už si začala vyčítat, že se nechala přemluvit k práci u něj. Udělala tím nejspíš největší chybu v životě.

Jean si to nemyslela. Když se jí s tím Ivy svěřila, bylo vidět, jakou to matce udělalo radost. „Bude tě to bavit, uvidíš, že ano,“ ubezpečovala dceru. „A Ryder se o tebe postará.“

„Doufám, že dělám dobře,“ povzdechla si Ivy. „Prostě nad tím neuvažuj a ber to, jak to přijde, srdíčko,“ poradila jí matka laskavě. „A ničeho se neboj, dopadne to dobře. Ano?“

Ivy nemohla udělat nic jiného, než se usmát, obejmout ji a vydechnout: „Ano.“

Ryder ji vyzvedl doma v pondělí přesně v šest nula nula. Dívala se na něj, jak vystupuje z auta a kráčí k domu, a zatajila dech. V tmavě modrém proužkovaném obleku s vestou vypadal jako ztělesněná elegance. Celek doplňoval nezbytný černý stetson a černé boty. Ivy se vedle něj málem zastyděla. Ve svém dva roky starém černém kostýmku a s prostou bílou bavlněnou blůzou si najednou připadala trochu staromódně.

„Musíš chodit ještě pořád v černém?“ zamumlal, když se rozloučili s Jean, nastoupili do auta a zamířili do Albany na letiště.

„Mluvíš o tom mém kostýmku?“ zeptala se nejisté. Uhladila si vlasy, které měla staženy do přísného francouzského drdolu v týle. „To je jediný, který mám…“

„Měl jsem ti dát zálohu předem, aby sis mohla koupit něco veselejšího,“ řekl pevně.

„Tohle přece není smutné,“ odsekla. „Jednoduchý černý kostýmek je naopak elegantní.“

Jeho pohled dával jasně najevo, co si o tom myslí, ale neřekl nic. Soustředil se zas na silnici před nimi. „Omlouvám se, že jsem tě do toho hodil takhle rovnýma nohama. Ideální by bylo, kdybys mohla nejdřív strávit pár týdnů v kanceláři, aby sis zvykla na běžnou praxi. Ale mám nějakou práci ve Phoenixu na staveništi, takže se můžeš rovnou podívat, co tam vlastně budujeme. Aspoň ti to pomůže pochopit práci, do které se zapojíš.“

„Nikdy jsem ještě v Arizoně nebyla,“ přiznala se mu. „Je to od nás pořádný kus cesty.“

„Tu zemi si buď zamiluješ, nebo ji budeš nenávidět,“ řekl. „Zvlášť tu část, kam jedeme.“

„Bude tam písek a chřestýši?“ zeptala se trochu napjatě.

Usmál se. „Počkej a uvidíš.“

O několik hodin později už seděli v letadle do Phoenixu a Ivy, která měla místo u okna, hlasitě žasla nad výškou rozeklaných horských vrcholků, nad kterými přelétli chvilku před přistáním.

„Myslela jsem, že je to rovná země!“ prohlásila.

Ryder se tiše zasmál. „Vážně? A to není jediné překvapení, které zažiješ.“ Měl pravdu. Sotva vystoupili z letadla, spatřila hory, které se zvedaly přímo z pouště. Ryder si vyzvedl z půjčovny objednané auto, a jakmile vyjeli z Phoenixu, zjistila Ivy, že to, co ze vzduchu vypadalo jako poušť, žije vegetací. Nepodobalo se to zeleným horám a údolím a vydatným říčkám, na které byla zvyklá doma v Georgii, ale proměnlivé barvy krajiny a pestré rostlinstvo na ni zapůsobily stejně kouzelně.

Vzduch mimo město byl čistý a čirý a na dlouhých klikatých silnicích, směřujících k nekonečnému horizontu, jako by se zpomalil život.

Ryder se bavil tím, jak Ivy fascinuje okolí. Díky ní to i jemu připadalo nové, nadšeně pozoroval její tvář, když ji upozorňoval na různé druhy flory a fauny. Cesta do města, kde se stavěl komplex domů pro lidi na odpočinku, byla dlouhá, ale spolu se nenudili. Ryder rezervoval pro sebe a pro Ivy ubytování v nedalekém luxusním rekreačním středisku. Nezapomněl poznamenat, že ten rezort nebude pro jeho projekt žádná konkurence.

„Připadá mi to tu mnohem větší, než jsem si myslela,“ poznamenala Ivy, když se blížili ke středisku Mesa del Sol, skupině budov v dálce.

„Myslíš ta krajina?“ zeptal se a zasmál se. „To je tím, že tu nejsou stromy, zlato,“ vysvětloval. „Obzor se zdá být větší, protože ho nic necloní. A jestli si myslíš, že je Arizona velká země, tak bys měla vidět jihovýchodní Montanu.“

„Jsou tu taky nějaká města duchů?“ zeptala se najednou a pozorně se rozhlížela.

„Vlastně jich tu pár je,“ přikývl Ryder. „Zkusím si najít čas a do některého tě zavézt. Domluveno?“

Široce se usmála. „Domluveno!“

Ubytovali se v motelu, ve dvou sousedících pokojích se spojovacími dveřmi. Jen si vyložili zavazadla a okamžitě odjeli na nedaleké staveniště. Pracovní čety tam právě srovnávaly terén, kladly základy a dokončovaly přízemí prvních dvou budov.

„To je krása, Rydere,“ prohlásila uznale Ivy. Líbilo se jí, jak domy se štukovou omítkou zapadají do pouště a na pozadí rozeklaných hor.

„Taky si myslím,“ souhlasil. Zavedl ji do hlavní budovy, kde na ně už čekal stavební mistr – zrzavý obr.

„To je Hank Jordán,“ představil jí ho Ryder. „Vede tenhle projekt. Hanku, to je má nová sekretářka Ivy.“

„Rád vás poznávám,“ pozdravil ji předák srdečně, vzal její ručku do mohutné tlapy a potřásl jí.

Nesměle se na něj usmála.

„Jak to tady jde?“ zeptal se Ryder mistra.

Zatímco oba muži probírali záležitosti kolem stavby, prošla si Ivy místnosti, ze kterých se zřejmě měly stát kanceláře celého komplexu. Oceňovala, jak jsou prostorné a zároveň jednoduché. Už si představovala, jak se naplní moderním nábytkem a květinami v květináčích, a v duchu Ryderovi schválila jeho volbu architektů.

„Tak co na to říkáš?“ zeptal se jí Ryder nakonec, vzal ji za ruku a vedl ji dlouhou chodbou zpátky k autu. „Bude tu bydlet přibližně šedesát manželských párů, navíc tu budou mít veškeré vybavení lékařské středisko, restauraci, divadlo, lékárnu, obchůdek s potravinami, pár butiků s oblečením a dokonce i železářství. Budeme mít vlastní zásobování vodou a samozřejmě všude zabudovanou klimatizaci a čističky vzduchu.“

„To zní jako něco z budoucnosti,“ prohlásila.

Shlédl na ni a usmál se. „Doufejme, že ano. Víš, prostor je už na spoustě míst vzácné zboží. V tomhle komplexu ten prostor využijeme co nejlépe a dáme si záležet na tom, aby doplňoval ekosystém kolem.“

„Hotová fantazie,“ řekla mu.

„Až to bude hotovo, tak už to nebudeš považovat za fantazii.“ Odhrnul si manžetu košile a podíval se na hodinky. „Pojďme se najíst. Máš už hlad?“

„Mám hlad, že bych klidně jedla i písek,“ přiznala se upřímně.

„Já myslím, že ti budou víc chutnat topily tacos. A fajitas jsou ještě lepší. Pojďme.“

Rozloučili se se stavbyvedoucím Hankem a Ryder je odvezl zpátky do střediska Mesa del Sol a do obřího motelového komplexu, kde byli ubytovaní. Vládlo překvapivé teplo. Ivy se vybavila na chladnější počasí, ale slunce hřálo a vyhřívaný bazén vážně lákal. Litovala, že ji nenapadlo zabalit si s sebou plavky.

Převlékla se do džínsů a proužkované růžové košile, nadýchaného růžového svetru a tenisek. Sepnula si vlasy sponkami dozadu, ale nechala je rozpuštěné. Když se dole v restauraci setkala s Ryderem, zjistila, že je oblečený podobně pohodlně. Měl na sobě tmavé kalhoty a červený měkký pulovr, ale nechal si boty a samozřejmě stetson, běžnou součást svého úboru. „Vypadáš, že ti je v tomhle pohodlněji,“ poznamenala a usmála se na něj.

„Ty taky. Tak co, jsi unavená?“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně ani ne. Víš, ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy viděla tolik zajímavých věcí,“ přiznala a zasmála se. Myslela to vážně. Už jen být s Ryderem pro ni znamenalo dobrodružství, natož být na druhém konci země. Pak nakrčila čelo. „Připadám si ale dost hloupě, že pořád nepracuju. Měla bych ti už přece dělat nějaké poznámky, nebo něco přepisovat nebo tak.“

„Na to bude spousta času později,“ ujistil ji. „Nakrmím tě a pak se můžeme přesunout k bazénu a pustit se do papírování, jestli chceš. Vzala sis s sebou plavky?“

„Tam doma skoro mrzlo,“ upozornila ho.

„Tohle je ale Arizona,“ odpověděl. Majetnicky sklouzl pohledem po jejím těle a v očích se mu jaksi temně zablesklo. Pak ji usadil ke stolu u okna a kouzlo toho okamžiku se vytratilo.

Jedli tacos a fajitas a opékané fazolky a pili nealko nápoje z obrovských sklenic. Je zvláštní, jakou tady má člověk žízeň, uvažovala Ivy. Snad za to mohlo to odpařování v pouštní krajině.

Ryder byl během jídla nezvykle zamlklý. Když dojedli, omluvil se a zašel si do pokoje pro kufřík. Pak se k ní připojil u bazénu. Usadil je u stolku, stíněného slunečníkem, a začal vytahovat dokumenty. Přistrčil k ní notes a pero.

„Tak, a nastal čas chvilku vydělávat, pak si můžeme dát oddech,“ prohlásil. „Potřebuju, abys mi zapsala pár čísel. Kdybych ti nechal poslat psací stroj, mohla bys mi to večer přepsat?“ „Jistěže ano,“ přikývla. Nemohla to odmítnout. Právě proto ji sem s sebou vzal. Ale připadalo jí, že od chvíle, kdy dorazili do Arizony, je Ryder jaksi napjatý, a uvažovala, co ho asi trápí.

Nemohla vědět, že její přítomnost na něj působí jako droga. Připadal si vedle Ivy bezbranný a roztěkaný a dychtivý. Dělal, co mohl, aby to před ní zatajil, ale když ji viděl v těch upnutých džínsech, málem se z toho pohledu zbláznil. Těšil se na práci, ta mu aspoň nasměruje mozek zpátky do správných kolejí. Když už se mu povedlo ji přemluvit, aby mu dělala sekretářku, musí si dát dobrý pozor, aby ji nevyplašil. Nemůže teď riskovat, že ji svou netrpělivostí znovu ztratí.

Pohled mu padl na její ruku na stole. Všiml si, že pořád ještě nosí snubní prsten, který jí Ben navlékl na prst. Zamračil se. Nejradši by jí ho serval a zahodil ho někam daleko. Rád by ji zbavil té Benovy majetnické značky a zabral si ji pro sebe. Ale sotva na to pomyslel, věděl, že by s tímhle přístupem nic nezmohl. Ivy Bena milovala i přes všechny jeho chyby. Jak s tím může soupeřit? Jak může soupeřit s mrtvým?

Jedinou jeho výhodou byl čas. Možná, že postupem doby si ji přece jen získá. Musel v to doufat. Jedině to ho udržovalo při zdravém rozumu.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ivy neměla kdy dělat si hlavu z toho, že bydlí v pokoji spojeném s Ryderovým, na to jí prostě nezbýval čas. Vypadalo to, že se její nový šéf doslova utápí v papírování, zvlášť v korespondenci, na kterou se muselo odpovídat denně. S elektrickým psacím strojem, který jí nechal poslat, byla Ivy naštěstí jedna ruka, ušetřil jí spoustu času. Většinu každého dne jí zabralo přepisovat obsažné Ryderovy poznámky, které jí nadiktoval, a pak psát dopisy, dokud s nimi nebyl spokojen. Častokrát přepisoval jeden dopis i třikrát, vymýšlel co přesnější formulace, teprve pak byl spokojen a dovolil jí, aby ho konečně odeslala. Skoro pořád ho honil čas a většinu času trávil na staveništi. Když se k večeru vrátil do motelového pokoje, obvykle se hned pustili do práce.

To papírování bylo neuvěřitelné. Zahrnovalo obvyklá krátká sdělení v rámci podniku, oznámení o schůzích, informace pro kádr vedoucích, oběžníky, problémy, které bylo nutno řešit v zahraničí, což si vyžádalo spoustu listin oznámení, potvrzení, dotazy ohledně pozemků a financování, odpovědi na dotazy z banky… bylo toho dost, aby se zaměstnaly tři sekretářky.

Ryder si nakonec všiml, že Ivy má problémy se s tím vyrovnat.

„Neboj se, to se poddá,“ slíbil jí ráno jejich třetího dne v motelu. „Prostě nehleď na to, kolik toho je, a zvládni, co nejvíc dokážeš. Až se vrátíme do Albany, nařídím některé sekretářce, aby ti pomohla. Takhle to chodí od té doby, kdy odešla Mary. Byla u mě deset let a znala tohle podnikání jako své boty. Pro každého by bylo těžké ji najednou nahradit, takže si z toho nedělej hlavu. Zvládneš to. Rozumíš?“

Usmála se a očividně se jí ulevilo. „Ano. Už jsem si začínala připadat trochu neschopná.“

„To nejsi. Na stroji píšeš nadprůměrně a těsnopis máš skvělý, až výjimečný.“ Zasmál se. „My to spolu zvládneme. Nechtěla by sis zítra vyjet a podívat se nějaké to město duchů?“

„To by šlo?“ zeptala se a ožila. „Budeme na to mít vůbec čas?“

„Když jsi tak moc pracovala, tak si ten čas uděláme.“ Podíval se na hodinky a zašklebil se. „Bože, já zapomněl, mám schůzku v bance. Musím běžet. Zavolej si hotelovou službu a nech si sem přinést nějaké jídlo a zůstaň u telefonu. Má mi volat jeden kolega z Londýna. Pokud zavolá, zapiš si vzkaz.“

„Provedu.“ Dívala se, jak odchází, a napadlo ji, že takhle ho dřív vůbec neznala. Musela obdivovat jeho elán. Připadalo jí, že musí mít nevyčerpatelné zásoby energie. Z tempa, jaké nasazoval při práci, se jí tajil dech. Ale přesto to bylo vzrušující a náročné zaměstnání a Ivy věděla, že ji hned tak neomrzí. Druhý den po obědě ji Ryder naložil do auta spolu s chladicí taškou s pitím a košem jídla a vyrazil na sever. Oba dva si oblékli džínsy a pevné boty a Ryder jí poradil, aby si nezapomněla klobouk, protože i v této roční době vládlo v Arizoně horko. Seděla vedle něj v silném voze s náhonem na všechna čtyři kola a musela se usmívat nad tím, jak jim to spolu ladí, jemu v lehké barevné košili a jí v podobné blůzce, obojí světle modré barvy. Ona ale měla navíc kolem krku jasně červený šátek, kdežto Ryder nechal tento odznak západní Ameriky doma. Na bundy bylo moc teplo a Ivy si uvědomovala, že ty dlouhé rukávy je budou chránit spíš před spálením než před chladem.

„Kam to jedeme?“ zeptala se.

„Mimo vyježděné cesty,“ zašklebil se na ni. „Tohle místo na turistických mapách nenajdeš. Je to starý stříbrný důl, který patřil jednomu Hankovu předkovi. Řekl jsem mu, že ti chci ukázat pár mrtvých měst, a on mi navrhl, abych tě vzal tam. A dal mi klíč od brány.“

„To od něj bylo pěkné,“ řekla s úsměvem.

„Víš, Hank si na ženy potrpí,“ poznamenal, podíval se na ni a zasmál se. „A tys ho nadchla.“

Vykulila tmavé oči. „Ale vždyť jsem s ním skoro ani nepromluvila,“ namítla.

„Ty ani netušíš, jak působíš, co?“ zeptal se a v hlubokém hlase mu zazněla lehká výčitka. „Ještě jsem nepoznal ženskou, která by si tak neuvědomovala, co jí příroda nadělila.“

Mohla by mu vysvětlit, že je to Benova práce, ten jí během let srazil sebevědomí. Dokázal najít chybu na všem, co se jí týkalo. Ale neřekla to. „Tady v Arizoně byla spousta dolů, že?“ zeptala se raději, aby změnila téma.

„Byla a pořád ještě je,“ přisvědčil. „Jeden z nejznámějších starých dolů je Silver King poblíž města Superior. Tam se, bohužel, nedostaneme.“

„Neobjevilo se bohaté naleziště stříbra taky v Tombstonu?“ zeptala se.

Zasmál se. „To je pravda.“

„Když jsi řekl, že sem pojedeme, něco jsem si o Arizoně přečetla,“ přiznala se mu. „Ale nic z toho mě nepřipravilo na to, co jsem tu pak viděla. Připadá mi to tady jako úplně jiný svět.“

Sledoval její zaujatý pohled k rozeklaným horám, které se táhly v dálce. „Na mě to působilo taky tak, když jsem to viděl poprvé,“ vzpomínal. „Je to zvláštní země, člověk pořádně neví, co tu může čekat. Nic takového jako u nás na východě.“ „Ale je moc krásná,“ prohlásila vroucně.

„A taky nebezpečná. Až tam dojedeme, dej si pozor a drž se mě jako klíště. Mohla bys spadnout do důlní jámy, a ani bys nemrkla.“

V očích se jí objevily rozpaky a nedůvěra. „To si děláš legraci, že?“

„Nedělám,“ bránil se. „Je tu kolem spousta opuštěných měst s budovami, které se za ty roky posunuly, protože pod nimi vede spousta tunelů. Není nic zvláštního, když se najednou zřítí. A ano, taky se stává, že lidé spadnou do opuštěné těžní jámy.“

Otřásla se a objala si štíhlými pažemi tělo. „To musí být hrozná smrt.“

„Nic se ti nestane, pokud se tam nebudeš toulat, jak tě napadne.“ Podíval se na ni od volantu a usmál se. „A já už si tě pohlídám, holka.“ Srdce v ní poskočilo.’Mluvil najednou tak starostlivě a něžně a ona cítila, jak se uvnitř celá rozpouští. Musí si dát pozor a nepodat se tomu, nedat najevo, co cítí. Ale lehké to nebude. Už jen z toho, že seděla vedle Rydera, jí brnělo celé tělo.

„A jsou tam taky chřestýši, tak se pořádně koukej, kam šlapeš.“ „Skoro jako u nás doma,“ dodala ironicky.

„Jasně.“

O několik mil dál po silnici zabočil na prašnou cestu a dojel k zamčené bráně. Klíčem, půjčeným od Hanka, odemkl mohutný visací zámek, který držel dohromady konce těžkého řetězu. Uvolnil ho, otevřel bránu a projel dál po rozjezděné cestě do údolí, kde ležel důl. Chodby vyražené v kopcích by mohly vyprávět vlastní příběhy. Byly tam vidět i kamenné základy a pár zdí z vepřovic, ty prozrazovaly, kde kdysi stála hlavní kancelář. Kolem se rozkládaly rozvaliny domů a taviči pec.

Vítr neustával, foukal slabě, zato vytrvale. Ivy opatrně kráčela vedle Rydera a připadala si v této rozlehlé pustině jaksi nicotná. Rozvaliny jako by připomínaly, že nic nevydrží věčně a nejméně lidé. Zhluboka nasála vzduch a zavřela oči. Málem slyšela hlasy těch, kteří tu dřív žili, pracovali a umírali.

„Zasnila ses?“ popíchl ji.

Pokrčila rameny a s úsměvem otevřela oči. „Jenom jsem chvilku poslouchala duchy. Vsadím se, že by měli co vyprávět.“

„O tom nepochybuju.“

„Všichni ti lidé, kteří tu pracovali, kteří tu žili,“ začala a vyhnula se řadě volných kamenných stupňů, obrácených k šachtám, „jsou teď mrtví. Připadá mi to takové nějaké marné, Rydere. K čemu to všechno bylo?“

„Hledali vlastní sny, myslím,“ odpověděl a na chviličku mu toužebně potemněly oči, když zahlédl její profil. „Bůh ví, že některé sny stojí za to, aby za ně člověk zaplatil cokoli.“

„Vážně?“ zamumlala nepřítomně. Líně se protáhla. „Páni, já mám hlad!“

Zasmál se. „To mám přece říct já. Počkej tady, donesu košík.“

Rozběhl se zpátky k autu a o pár minut později si už pochutnávali na studených plátcích masa a na salátu a všechno to zapíjeli studeným pitím z chladicí tašky.

„Je mi jako v ráji,“ vzdychla Ivy a usmála se na něj. Seděli na těch kamenných schodech a zeď základů použili jako improvizovaný stůl. Slunce kolem nich jasně zářilo a vítr pořád neúnavně foukal. „Vsadím se, že někde tady lidi jídávali, když ještě důl fungoval. Děti si asi hrály na tamtěch velkých balvanech,“ ukázala na ně, „a ženy sem chodily z osady nakupovat do krámu.“

„Do krámu?“ zeptal se.

„No, musel tu přece nějaký být,“ řekla s přesvědčením. „Takhle daleko ode všech sídlišť, když muži pracovali v dolech, musel být nějaký obchod, kde mohly ženské nakoupit látky a mouku a kávu a cukr. A nejspíš tu měli i další místa. Copak v Jerome nebyl nevěstinec a nějaké bary?“ zmínila se stydlivým úsměvem nejznámější americké „město duchů“ s měděnými doly.

Rozesmál se, upřímně se bavil. Už to bylo tak dlouho, kdy si naposled připadal tak bezstarostný, tak smířený sám se sebou a s celým světem. Když se mohl dívat na Ivy, připadal si zase jako celý člověk. Je krásná, pomyslel si, od těch dlouhých tmavých vlasů až po laskavé srdce. Nikdy nechtěl nic tolik jako ji.

„Ano, v Jerome samozřejmě byly takové podniky,“ potvrdil. „Ale takováhle malá osada s pevnými rodinnými pouty by asi nevěstinec zrovna netolerovala.“

„Chceš říct, manželky by to netolerovaly,“ opravila ho a zazubila se na něj.

„Jistěže.“ Posunul si klobouk do týla a chvíli si ji neskrývaně prohlížel. „Páni, Ivy, tobě ta práce svědčí. Připadáš mi víc uvolněná, než jsem tě viděl za posledních pár měsíců.“

„Tys mě přece posledních pár měsíců neviděl vůbec,“ připomněla mu trochu vyčítavě. Pohrávala si s dlouhým pramínkem vlasů. Nedokázal od té scény odtrhnout pohled. „Podle mě mi nejvíc pomohlo to, že jsem se dostala z domu,“ usoudila a usmála se na něj. „Jsi na mě tak hrozně moc hodný, Rydere…“

„Já od tebe nechci žádnou vděčnost,“ zarazil ji stručně, vyhnul se jejím očím a zadíval se ke skalním útesům. „Potřeboval jsem zkrátka sekretářku a tys zase potřebovala práci. Byl to obchod.“

Nad těmi slovy v ní pokleslo srdce. Doufala, že je v tom něco víc než jenom tohle, ale netroufala si dát najevo zklamání. Co jiného ale čekala, když všechny naděje na jejich společnou budoucnost ležely dávno pohřbené kdesi v minulosti? Kromě toho bylo třeba pamatovat na Bena a na její vinu. Ta pořád stála v cestě všemu, v co by možná chtěla doufat.

Složila si ruce do klína a sklopila k nim oči. „Ale stejně to od tebe bylo moc hezké,“ pokračovala tvrdošíjně. „Máma mi tvrdila, že se ztrácím před očima. A možná měla pravdu. Potom… potom, co Ben umřel, jsem se přestala zajímat úplně o všechno.“

Sundal si klobouk se širokou střechou a rozčileně si prohrábl husté tmavé vlasy. „Já bych řekl, že je to docela přirozená reakce,“ poznamenal krátce. Zabodl se do ní pohledem. „Ale nesmí to trvat věčně. Musíš si uvědomit, že Ben je mrtvý a ty máš před sebou ještě spoustu života. A už jsi z něj ztratila hodně času, když ses držela toho, co bylo. Teď musíš myslet na sebe.“

V tom měl větší pravdu, než si myslel, jenže to nebylo kvůli Benovi. Ta minulost, která ji tížila, sahala ještě o pár let dál. Trápilo ji to, že se chtěla tak zoufale vrátit do večera, kdy ji Ryder poprvé políbil, dostat s ním ještě jednu šanci. A to nepřicházelo v úvahu.

Vzdychla si. „Vážně?“ zeptala se. Nechtěla už o tom uvažovat, a tak raději posbírala zbytky a naskládala je do plastového sáčku. Ryder ho spolu s košem a chladicí taškou šel uložit zpátky do auta. Ivy zůstala sedět dole na kamenných stupních a zamyšleně vyhlížela přes tu nádhernou prázdnotu roviny, která se táhla až k řetězci hor. Připadalo jí, že by tak dokázala hledět věčně. Připadalo jí, jako by se tu zastavil čas.

Ryder se vrátil a trochu se zamračil, jak na ni shlédl. „Žádné smutnění,“ varoval ji.

„To bych si ani netroufla, šéfe.“ Jemně se usmála. „Musíme už jet?“ zeptala se. „Je tady tak pěkně.“

„Ne, jistěže nemusíme pospíchat.“ Vystoupal na kamenné stupně a usadil se na ten nad ní. Pak najednou sklouzl přímo za ni, takže se teď ocitla mezi jeho dlouhýma rozkročenýma nohama. Štíhlýma rukama ji objal nad pasem a držel ji. „Nelekej se,“ konejšil ji, když cítil, jak se okamžitě napjala. „Budeme jenom tak sedět a pozorovat vítr, jak fouká. V pořádku?“

Polkla. To horké a silné tělo, které ji objímalo, v ní vyvolávalo tuze opojný pocit. Až se bála, aby náhodou bezděčně neodhalila, jak je před ním bezbranná. Ale bylo to tak příjemné, že se nezmohla na protest.

„V pořádku,“ odpověděla měkce a přinutila se uklidnit, dovolit Ryderovi, aby tak s ní jen tak seděl a objímal ji. Zavřela oči a přirozeně si opřela hlavu o jeho širokou hruď. Jenom chvilku, jenom jeden tenhle maličký doušek ráje, slibovala si, a pak se zase bez odmlouvání vrátí zpátky do pozemského světa.

Zavřela oči a cítila, jak se jeho ruce kolem ní svírají, až byla zády pevně přitisknutá k jeho široké hrudi a plochému břichu.

„Sedí se ti příjemně?“ zašeptal jí do ucha hlubokým hlasem. Dobře se hodil k poklidu údolí, rušenému jenom závany větru. Dokázala si představit, že jsou dva poslední lidé na světě.

„To ano,“ přiznala sotva slyšitelně, protože nechtěla porušit to kouzlo.

Jeho tvář se jí tiskla k vlasům. Poprvé za celé roky v sobě cítil klid a pokoj, zmizela ta neustálá roztěkanost, která ho ovládala posledních několik měsíců. Ivy voněla po růžích a on vzpomínal na všechny ty dlouhé noci, kdy ležel a bolestně toužil po tom, aby ji zase cítil v náruči. Úžasné, pomyslel si, že mu to dovolí, aby ji takhle objímal. Možná vnímala tu vzájemnou blízkost stejně jako on, cítila potřebu dotýkat se někoho mezi těmito opuštěnými pozůstatky minulosti.

Shlédla na opálené ruce, které ji držely, na vlastní prsty, tolik bledé oproti jeho. Měl veliké ruce.

„Máš tak veliké ruce,“ zamumlala. Najednou se jí zachtělo se ho dotknout. Zlehka ty prsty pohladila, přejela po rovných upravených nehtech.

„Ty je máš zase elegantní,“ odpověděl. Cítila, jak mu hluboký hlas zaduněl v hrudi pod jejími zády. „Nikdy jsi nehrála na žádný nástroj?“

„Ne. Chtěla jsem, ale nikdy na to nebylo dost peněz. Táta umřel, když jsem byla hodně malá, víš.“

„Já jsem ho nepoznal,“ vybavil si. „Přestěhovali jsme se do Albany, když jsi byla na základce, a to už jste byly s mámou samy.“

„Ano,“ přikývla. „A hned jsem se skamarádila s Eve.“

„A seznámila ses se mnou,“ dodal.

„Tvá rodina se k nám vždycky chovala tak pěkně,“ vzpomínala. „Měla jsem tvou mámu moc ráda.“

„Každý ji měl rád,“ řekl tiše. „Byla to dáma. Opravdová dáma.“

Otevřela oči a hleděla na měnící se odstíny červené a oranžové a žluté na holé skalní stěně, pořád ještě poznamenané dávnými dny těžby. „Kdežto tvůj táta mi odjakživa připadal takový nějaký nepřístupný,“ uvažovala. „Byl vážně takový?“ „Rád vydělával peníze,“ povzdechl si po chvíli a přitáhl si Ivy ještě blíž, protože se zvedl vítr a začalo být chladněji. „On mámu miloval, jenže po svém. A dost jí tím ubližoval. Nikdy nebyl zvlášť srdečný člověk. I teď jsme s Eve rádi, když se nám ozve aspoň o Vánocích. On si moc na rodinu nepotrpí.“

Položila dlaně na jeho ruce. „Připadáš si osamělý, Rydere?“ zeptala se měkce.

Tvář se mu napjala. Shlédl na její dlouhé černé vlasy, krev se v něm vařila. To s ním dělalo to její horké tělo. „Ano, jsem osamělý,“ potvrdil stručně. „A ty ne? Nejsme náhodou všichni osamělí?“

„Asi ano.“ Přejela mu po jednom tmavě opáleném prstu až k nehtu. Ani si neuvědomila, jak smyslné je to gesto, dokud neuslyšela, jak Ryder zatajil dech, a neucítila, jak kolem ní sevřel ruce.

„Opatrně, holka,“ zamumlal jí chraplavě do ucha. „Mohl bych si to špatně vyložit.“

Srdce v ní poskočilo. Ten nádech touhy v jeho hlase si nemohla s ničím splést. Roztřásla se jí z toho kolena a byla moc ráda, že sedí.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ řekla tiše.

„Na co?“

Polkla a chvíli váhala, ale pak to ze sebe přece jen dostala: „Proč ses ještě neoženil?“

Ruce s těmi dlouhými prsty si ji přitáhly blíž, pak jí sklouzly na stehna v džínsech a nenucené se tam zabydlely. „Manželství je vážná věc,“ prohlásil. „Já na rozvody nevěřím.“

„Určitě jsi… určitě jsi o tom někdy uvažoval,“ vypravila ze sebe. Vážně by měla nějak protestovat proti tomu důvěrnému doteku, ale nedokázala to. Bylo to příliš opojné. Celé tělo jí ožilo tak, jak už dlouho ne.

„Uvažoval o čem?“ zašeptal jí do ucha a pak jí chytil lalůček mezi zuby a jemně ho stiskl.

Zřetelně si vzdychla. „O… o manželství,“ podařilo se jí vykoktat.

„No, možná jednou,“ zašeptal. Ruce mu vyjely po stehnech výš a přes ploché bříško a váhavě se zastavily pod ňadry. „Třeseš se.“

„No… co čekáš… když se mě dotýkáš… takhle?“ vydechla zastřeným hlasem.

„Takhle?“ zamumlal jí do ucha a přejel prsty přes plná prsa tak lehce a dráždivě, až jí bradavky rázem ztuhly a zcitlivěly.

„Rydere!“ hlesla.

„Snad tě to nešokuje?“ zeptal se jí do ucha trochu posměšně. „Jsi přece vdova, žádná nevinná panna.“

Zachvěla se, jak se jí jeho ruce najednou vtiskly do napjatého těla a táhly si ho blíž. „Byla jsem panna… tehdy večer,“ vyhrkla a celá hořela, jak se jí ty doteky líbily. „A tys mě odstrčil…!“

„Ano.“ Ten večer. Ten hrozný večer. Ten nádherný večer tehdy v domě. V duchu zas slyšel její žádostivý hlas, cítil pod rty její hedvábnou pleť. Tělo mu najednou bezděčně a zrádně zareagovalo na to lákání.

V duchu zaklel a prudce Ivy pustil. Zvedl se, aby se od ní dostal dál, než stačí poznat, jak moc se vzrušil. Obrátil se a zapálil si cigaretu. Vystoupil o dva schody výš, aby měl její lákavý obrázek z dohledu, než se stačí zase ovládnout. Nejraději by se nakopl za to, že dopustil, aby se mu věci takhle vymkly z ruky. Na tohle bylo moc brzo. Připadalo mu, že nad sebou úplně ztratil vládu už ve chvíli, kdy se jí dotkl. Bude se od ní muset držet dál. Musí se od ní držet dál, jinak ji vyděsí a odradí. Není ještě připravená na další vztah.

Ivy ho pozorovala a nechápala, co se stalo. Celá se z té důvěrné chvilky chvěla. Nechtělo se jí ani věřit, že se jí opravdu tak dotýkal, jenže brnící tělo jí dokazovalo opak. Založila si ruce na ještě pořád velmi citlivých prsou a ucítila, jak se do ní zakusuje zima. Ani si nevšimla, jak se ochladilo. To díky Ryderovu horkému tělu, které se k ní ještě před chvílí tisklo.

„Měli bychom se vrátit,“ prohlásil za okamžik úsečně a udusil cigaretu. Obrátil se, sešel ze schodů, vykročil k autu a ani se neohlédl, jestli jde za ním. Otevřel jí dveře, ale nedotkl se jí, dokonce se na ni ani nepodíval, když odjížděli.

Cítila se příliš nejistá, nebylo jí do řeči, a tak celou cestu až do motelu vládlo v autě napjaté ticho. Je to zvláštní, pomyslela si, jak se všechno může tak rychle zkazit. Ale styděla se Rydera zeptat, co udělala nebo řekla, že se najednou proměnil a byl tak chladný.

Když se dostali do motelu, choval se k ní zdvořile a slušně a dokonale profesionálně. Ale Ivy to neuniklo a všímala si, že po celý zbytek dne mezi nimi pečlivě udržoval náležitou vzdálenost.

Věděla, že už dlouho nebyl se ženou, protože jí to řekl. Možná to jeho smělé a důvěrné chování způsobilo jenom prostředí tam v dole, kouzlo toho místa a vzájemná blízkost, možná by se tak zachoval ke každé aspoň trochu pohledné ženě. Takhle to musela brát a nehonit se za nějakými bláznivými představami. Ben je přece po smrti, na které se sama podepsala. Nemůže podlehnout touze po Ryderovi, takže bylo jenom dobře, že nenechal zajít věci dál. Koneckonců přece nešlo o to, že by se do ní zamiloval nebo něco podobného. Byla to prostě jenom stejná divoká a nebezpečná touha, jakou k ní pocítil, když jí bylo osmnáct a když probudil stejnou ostudnou touhu i v ní.

Druhý den se vrátili domů. Ryder Ivy odvezl před jejich dům a zastavil.

„Zvládneš to zítra ráno do práce?“ zeptal se tiše.

„Ano, díky,“ odpověděla. „Budu tam přesně v osm třicet. A děkuju ti i za ten výlet,“ dodala upjatě a vyhnula se jeho pohledu. „Moc se mi líbil.“

„Dokud jsem to celé nezkazil, chceš říct,“ dodal s tvrdou tváří a chladným pohledem. „No, neboj se, tady ve městě to bude jednodušší. Ta spousta lidí kolem, ta mě udrží v mezích.“

Překvapilo ji, co řekl. Zvědavě se na něj podívala a chystala se něco říct.

„Nechrne to být,“ řekl, a celým svým výrazem jako by ji nabádal, aby mlčela. „Uvidíme se zítra.“

„Dobře.“ Očividně pospíchal, aby už zmizel. Vystoupila tedy z vozu a on jí odnesl zavazadlo na verandu. Položil ho tam, zdržel se sotva na krátký pozdrav s Jean a už nastupoval zpátky do auta a odjížděl.

„Bavila ses dobře?“ zeptala se jí Jean s úsměvem, když dceru vřele objala.

„Byla to práce, mami,“ připomněla jí Ivy, „ne dovolená. Ale ano, měla jsem se moc dobře.“ Jean už se dál nevyptávala a Ivy sama od sebe nic dalšího neřekla. Vážně se o tom nechtěla bavit.

Druhý den nařídil Ryder jedné ženě ze sekretariátu, aby Ivy pomohla zvládnout nahromaděné papírování, a sám si našel čas provést ji po podniku a ukázat jí nejdůležitější stránky práce. Choval se už aspoň o něco přístupněji a ona za to byla moc vděčná.

„Já vím, ono to vypadá, že je toho hrozně moc,“ povzdechl si, když už získala trochu představu o tom, co budou zahrnovat její povinnosti. „Ale na nějakou dobu budeš mít výpomoc a nakonec si zvykneš.“

„Jistěže ano,“ souhlasila. Měla na sobě svůj jednoduchý černý kostýmek, ale pokusila se ho zjemnit růžovou blůzkou. Vlasy si stáhla do francouzského drdolu. Vypadala elegantně a zároveň i profesionálně.

„V té růžové ti to sluší,“ zamumlal jaksi zamyšleně a dovolil svým světlým očím chvíli bloudit po té dokonalé pleti, po jemně růžových měkkých ústech. „Moc, moc ti to sluší.“

Začervenala se, až jí ta pleť potemněla. Vzhlédla a usmála se na něj. Tyčil se nad ní, velký a silný a nádherně mužný. Zajela očima k jeho širokým výrazným ústům a nejradši by se natáhla a přitiskla k nim rty. Tep se jí zrychlil divokou nečekanou touhou.

„Děkuju ti,“ vypravila ze sebe celá bez dechu.

Nedokázal od ní odlepit pohled. Připadal si před ní bezmocný. A zároveň se najednou cítil tři metry vysoký a silný jako medvěd. Rozčileně si povzdechl nad vlastní zranitelností. „Udělala jsem něco špatně?“ znejistěla. Tvářil se tak zachmuřeně, že z toho byla celá stísněná. I ženy v sekretariátu si toho všimly a začínaly si mezi sebou cosi mumlat.

„Proč myslíš?“ zeptal se nepřítomně.

„Protože na mě tak nasupeně hledíš.“

„Opravdu?“ Pokrčil rameny a odvrátil pohled. Odkašlal si. „No, tak pokud už jsi to pochopila, půjdu. Mám teď schůzi vedení.“

„Já myslím, že si poradím,“ přikývla. Okamžik ho hltala tmavýma očima, pak je rychle sklopila. „A díky, žes mě provedl a představil.“

„Za málo.“ Vykročil kolem ní, ale ještě se prudce zastavil a shlédl jí přímo do očí. Měl na sobě tmavý oblek s vestou, byl prostovlasý a vypadal každým coulem jako byznysmen. Látka byla dost drahá na to, aby skvěle padla, pěkně mu přiléhala k mohutné postavě. Ivy málem nahlas zasténala nad tím, jak dokonalý muž se tu nad ní sklání.

„Vzal bych tě na oběd,“ poznamenal měkce, „ale byly by z toho řeči.“

„Ano.“ Stydlivě se usmála. „Ale stejně díky.“

„V sobotu k nám musíš přijít.“

„Proč?“ zeptala se, udivená tou náhlou změnou tématu.

„Lososové kroketky,“ vysvětlil prostě.

„Chceš říct, že je to jak v té pohádce Hrnečku, vař? Žes Kim Suna nastartoval a teď ho nemůžeš zastavit?“ zeptala se a trochu škodolibě se usmála.

„Přesně tak. Musíš ho honem naučit, jak se vaří něco jiného, než mi narostou žábry a šupiny.“

„Dobře.“

„Tobě to nevadí?“ zamumlal. Zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Kim Sun je šikovný žák. Mám ho ráda.“

„On tě má taky rád.“ Cosi zhluboka zabručel a pousmál se. „Takže se zatím měj.“

Odešel a Ivy ho doprovázela pohledem. Připadalo jí, že je to ten nejzáhadnější mužský na světě. Tolik osamělý, pomyslela si. I uprostřed davu, i tady v kanceláři působil jaksi vzdáleně. Zajímalo by ji, jestli se k němu někdy dostane tak blízko, aby poznala, jaký doopravdy je.

Zavolala na ni jedna ze sekretářek. Ivy se zvedla a šla jí odpovědět na jakousi otázku o projektu v Arizoně. Starosti o Rydera odložila až na potom.

Koneckonců, je tady kvůli práci, ne proto, aby snila o svém šéfovi.

PÁTÁ KAPITOLA

Ještě že Ivy bavilo cestování, protože hned příští týden musel Ryder letět do Jacksonvillu na Floridě. Ivy vzal samozřejmě s sebou.

Ubytovali se v luxusním hotelu přímo u řeky St. Johns, tentokrát v apartmá. Hotelový sluha vyšel až k autu, které Ryder vypůjčil na letišti, chopil se jejich zavazadel a odnesl jim je nahoru do pokoje. Ivy takové výjimečné zacházení vyvádělo z míry, nebyla na podobné věci zvyklá, ale Ryder působil, že je to pro něj běžná věc. Povzdechla si a pomyslela si, že je to další z mnoha rozdílů mezi jejím a jeho stylem života.

Najedli se v restauraci kousek od hotelu, v báječném podniku, který vypadal, jako by byl celý vyřezaný z nějakého gigantického stromu. Podávali tam jedny z nejlepších plodů moře, jaké kdy Ivy ochutnala, a obsluha byla skvělá. Rozhodli se, že se po večeři projdou, a tak kráčeli po břehu řeky zpátky do hotelu. Ryder byl jaksi zamlklý a zadumaný, už od chvíle, kdy dorazili.

Oba se oblékli pohodlně on měl tmavé volné kalhoty a světle žlutý svetr a ona jednoduché ústřicově bílé denimové šaty a pestrý šátek s karmínovým vzorem. Nenápadně k němu zajela pohledem. Bylo jí příjemné jít vedle toho velkého krásného muže a představovat si, že k němu patří.

Připadalo jí, že to Ryder tady ve městě dobře zná, a neubránila se pomyšlení, s kolika jinými ženami už tady asi byl. Ale nedovolila si ptát se ho na tak důvěrnou záležitost.

Proti nim šla dvojice se třemi malými dětmi. To nejmenší, dobře oblečený chlapeček, se najednou přímo před jejich očima pustilo k vodě. Matka vyjekla a obtloustlý otec se rozběhl za chlapcem, ale Ryder byl rychlejší. Několika skoky hošíka dohonil, chytil ho, až vyjekl, zvedl ho velkýma jistýma rukama do výšky a se smíchem ho nesl zpátky vyděšeným rodičům.

„Je pěkně rychlý,“ řekl té dvojici, která se blížila spíš Ivyině věku než jeho.

„Rychlejší, než byste čekal!“ zasmála se matka. Teď, když byl chlapec v bezpečí, se jí očividně ulevilo. „Děkujeme vám moc! Nikdy bychom ho nedohnali včas.“

„Tak si říkám, že bych měl pár kilo shodit,“ prohlásil chlapcův otec a děkoval stejně jako jeho žena. Převzal si kroutící se dítě od Rydera. Chlapeček měl světlé vlásky a modré oči a vyloženě rošťácký úsměv. Vrtěl se a snažil se dostat zpátky na zem.

„Lybičky,“ hlásil tátovi. „Lybičky tam,“ ukázal k řece. „Já chci lybičky.“

„Málem sis je prohlédl pěkně zblízka, tygře,“ zamumlal Ryder a laskavě se na dítě usmál. „Zatím se raději koukej jenom do akvária.“

„Já se o to postarám,“ sliboval chlapcův otec. Pozdravil Ivy, která se k nim připojila, a pohledem až moc nadšeně obdivoval její štíhlou postavu. V pravý čas si ale všiml, jak se Ryder najednou napjal a natáhl krk, a vzpamatoval se. Obrátil se zpátky k tomu vysokému muži, který se teď tvářil jako kakabus. „Jste tady s manželkou na dovolené?“ zeptal se a nervózně si odkašlal.

„Na pracovní dovolené,“ odpověděl Ryder stručně, než stačila Ivy zaprotestovat. Objal ji jednou rukou kolem štíhlých ramen a přitáhl si ji k sobě. „A měli bychom se pustit do práce. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ rozloučila se s nimi ta dvojice.

Ryder se za nimi díval, jak odcházejí, a Ivy mu ve světle lampy četla ve štíhlé temné tváři cosi jako vztek.

„Co se děje?“ zeptala se. „Vypadáš naštvaně.“

„Ty sis nevšimla, jak tě svlékal očima?“ zeptal se výsměšným a trochu hrubým tónem. Přejel jí očima po těle s výrazem, který v chabém světle řídce rozmístěných pouličních lamp nedokázala pořádně zařadit.

„Rydere, měl přece tři děti…“ namítla.

„Ale pořád to byl chlap, nebo ne?“ zeptal se. Vydechl a pomalu se vzpamatovával. Tohle se mu vymykalo z rukou. Nemůže si dovolit dávat najevo takovou žárlivost, mohlo by ji to odstrašit.

Napřímil se v ramenou.

„Ale ten kluk byl bezvadný,“ řekl, aby změnil téma. „Opravdová osobnost.“

„Ty máš rád děti, že?“ zeptala se, vzhlédla k němu a usmála se na něj, jak vykročili dál. Nenamítala nic proti jeho ruce kolem svých ramen a on se neměl k tomu, že by ji stáhl. Bylo příjemné cítit tam tu teplou váhu. Srovnala s ním krok, jak tak šli dál po širokém chodníku a po ulici vedle projížděla auta.

„Ano, mám je rád.“ Shlédl na ni. „Ty toho o mně vážně moc nevíš, viď?“ zeptal se.

„No, vím, co rád jíš, že vyděláváš spoustu peněz, že jsi věčně hrozně zaměstnaný a že máš široké srdce.“ Rozpačitě se pousmála. „Ale máš pravdu, asi toho o tobě moc nevím.“ Kromě toho, že tě miluj u, mohla by dodat.

Zastavil se a obrátil si ji k sobě. Jeho velké ruce lehce spočívaly na jejích ramenou, zatímco kolem nich pestře zářila světla nočního Jacksonvillu a zvuk dopravy jako by utichl.

„Přestaň přede mnou utíkat,“ řekl nečekaně.

V tom tlumeném světle mu pořádně neviděla do očí. Litovala, že neví, jak se tváří, protože jeho hlas zněl najednou jaksi divně.

„Já… já ti nerozumím,“ hlesla.

„Ale ano, rozumíš.“ Hruď se mu těžce zvedla a zase klesla. Pokračoval chraplavě: „Ivy, já vím, že jsem ti ublížil, tehdy před těmi lety. Ale teď, když už jsi starší, tak to možná líp chápeš, že muži se můžou chovat nerozumně, když jsou vzrušení a pak zklamaní.“

Ty teplé silné ruce, které se jí zatínaly do ramen, v ní vyvolávaly závrať. Vzhlížela k němu ve tmě a moc ráda by podnikla ten poslední krůček, kterým by se k němu přiblížila a přitiskla. Chtěla, aby ji objímal, aby se vyrovnala se všemi těmi prudkými city, které v ní vyvolával. S Benem nikdy nebyla takhle zmatená a potěšená jako s Ryderem. Ben v ní nic takového vyvolat nedokázal. „To už bylo dávno,“ volila pečlivě slova. Upírala mu oči do svetru. „Rydere, víš, já ještě… je to tak krátká doba,“ vydechla.

„Už zase Ben, co?“ Ruce se mu napjaly. „Bože můj, já ti ho vyženu z hlavy…!“

Sklonil se a vyhledal její ústa. Dotkl se jich nejprve zlehka, málem váhavě, ale když ucítil ty voňavé rty, ztratil hlavu. Prudce se nadechl a pak ji začal líbat, prudce a neurvale, i když to neměl v úmyslu. Ivyino měkké teplé tělo, které držel v náruči, ho až nesnesitelně vzrušovalo. Zasténal nad jejími zaskočenými ústy, zvedl si ji do náruče, aby ji měl ještě blíž, a pásl se na ní. Rozhostilo se podivné ticho, aspoň Ivy to tak připadalo. Srdce jí tlouklo tak, až přehlušovalo hluk provozu vedle na silnici.

Ivy cítila horko po celém těle, zoufale se chtěla odevzdat těm pocitům, které v ní Ryder probouzel. Ale nedal jí prostor reagovat. Nemohla dělat nic, než lapat po dechu a poddávat se jeho divokému náporu. A když ucítila, jak se mu chvějí ty paže, kterými ji drtil, položila mu ruce na ramena a odstrčila ho. Jeho vášeň ji děsila, protože byla útočná. Útočná, stejně jako býval Ben…

Ryder slyšel, jak vyslovila jméno toho druhého muže, a okamžitě se odtáhl, prudce ji postavil zpátky na zem. Tvář mu najednou ztvrdla. „Zatracený Ben!“ vyrazil se sebe vztekle.

Odvrátil se a vrazil si ruce do kapes. Srdce mu bušilo tak, že ho to bolelo. Byl celý rozpálený, kůže mu hořela, hlava se točila, tak dokonale se odevzdal tomu polibku, a ona se zmůže jen na Benovo jméno, dokáže jenom vzpomínat na Bena. Nejradši by do něčeho praštil.

Ivy si až opožděně uvědomila, co udělala. Rozhodně nechtěla vyhrknout jméno mrtvého manžela. Stalo se to jenom proto, že jí Ryderovo divoké chování vrátilo zpátky všechny děsivé vzpomínky.

Popošla k němu, ale neobrátil se k ní. Natáhla ruku a opatrně ho pohladila po zádech. Ucítil ten jemný dotek a ztuhl.

„Já vím, co si myslíš,“ začala měkce. „Ale to se pleteš. To nebylo proto…“

Kolem s rachotem projel mohutný tahač a jeho rámus přehlušil to, co se pokoušela říct. A Ryder neměl tolik trpělivosti, aby počkal. Mezitím už vykročil dál a chladně ji táhl s sebou za loket zpátky k hotelu.

„Rydere, prosím,“ pokusila se mu to znovu vysvětlit, když se ocitli v hale. Podal jí klíč k apartmá.

„Můžeš jít už nahoru,“ řekl stručně. „Já se ještě někde zastavím.“

A než mohla něco namítnout, už byl pryč, mířil k hotelovému baru a své nepochopení si nesl s sebou. Ivy rozhodila rukama a vydala se do apartmá.

Možná je nám souzeno zůstat každý sám, pomyslela si, když ležela v posteli a sklíčeně si to znova probírala. Hrozně moc toužila poddat se Ryderovi, proniknout k němu blíž, milovat ho. Ale nerozuměla jeho náladám, jeho prudkému a někdy i útočnému chování. Nemohl tušit, že když je tak hrubý, připomíná jí Bena, a ona mu to povědět nedokázala. Jenže dokud budou mít mezi sebou tajemství, není naděje na lásku.

Tu noc trvalo dlouho, než usnula, a pak se jí vrátily staré známé noční můry. Ben se nad ní tyčil, třásl s ní, nadával jí, že ho podvádí s Ryderem. Stáhl z ní šaty, opilecky se smál a hrubýma rukama ji přitlačil do matrace. Páchl z něj bourbon a ona začala ječet.

„Ivy, prober se!“

Probrala se z omámení spánku a ucítila, že s ní třesou skutečné ruce. Trhla sebou, prudce otevřela oči, ale stejně moc neviděla, protože se jí zalily slzami. Bílou bavlněnou košili měla celou zpocenou.

„Jsi v pořádku?“ Zamrkala a zvedla oči k Ryderovi. Strnula, když ho pořádně uviděla. Rozhodně nejsem v pořádku, musela by mu upřímně přiznat.

Přiběhl k ní rovnou z postele, alespoň to tak vypadalo podle námořnicky modrých hedvábných pyžamových kalhot, které mu obepínaly štíhlé boky. Jinak byl nahý a snědá chlupatá široká hruď se jejím fascinovaným očím předváděla v celé své kráse. Vlasy měl rozcuchané a tvářil se přísně. Shlížel na ni lesklýma šedýma očima.

„Ječelas jako siréna,“ zamumlal, stál nad její postelí a oběma rukama se opíral o štíhlé boky. Neubránil se, pohled mu bezděčně sklouzl na tmavé hroty ňader, rýsující se pod tenkou košilí.

Klín tmavých chlupů na jeho hrudi směřoval dolů k plochému břichu, svůdně odhalenému nad sníženým pasem kalhot. Vypadal veliký a sexy a nebezpečný, jak tak stál v její ložnici, a už jenom při pohledu na něj jí vysychalo v puse. Nechtělo se jí ani věřit, jak na ni působí jeho polonahé tělo. Na Benovi se takhle nepásla pohledem nikdy. Ale Ryder byl jiný. Brnělo jí celé tělo, když se na něj podívala. Maličko se zamračila. Nepoznal to?

Nervózně k němu zvedla ospalé a okouzlené oči. „Měla jsem zlý sen,“ řekla. Přikývl. „O Benovi, hádám.“

„Ano.“

„Mě prostě zaráží, jak ti na něm může pořád tolik záležet, po tom všem, co ti udělal.“

Klesla pohledem na jeho nahou hruď a bezděčně si vychutnávala její dokonalost. „Byl to můj manžel,“ prohlásila chraplavě. „Dlužím mu věrnost, když už nic jiného.“

Chystal se něco říct, ale ta slova ho zarazila. „I po smrti?“ vyštěkl.

Zavřela oči. Jak by mu mohla přiznat, co způsobila její posedlost, co udělala s Benem, s jejím manželstvím? Nebyl prostě způsob, jak to vyjádřit slovy.

„Vstaň,“ řekl nečekaně a prohrábl si rukou už tak dost rozcuchané tmavé vlasy. „Naliju ti něco k pití.“

Věděla, že si předtím nechal poslat nahoru brandy a sklenky. Ale ona neměla tvrdý alkohol ráda. Způsobil jí už dost starostí a problémů.

„Víš přece, že nepiju,“ začala.

Zabodl se do ní pohledem. „No, já ano, když je vhodná příležitost. A neříkej mi, že bys nepotřebovala něco, co by ti pomohlo zas usnout. Pojď.“

Odhodila pokrývky, i když se jí nechtělo. Teprve když vstala, vzpomněla si, že nemá župan. Zaváhala, zůstala nervózně stát vedle postele v tenké bílé bavlněné košili, látka jí jemně obepínala prsa, než spadala dolů ke kotníkům. S dlouhými vlasy kolem ramen vypadala jako nějaký padlý anděl.

„Budu se snažit na tebe nezírat,“ řekl tiše. Odvrátil se a šel první, aby ji neviděl. Následovala ho do luxusního obývacího pokoje apartmá s pohovkou, křesly a konferenčním stolkem.

Nalil brandy do dvou skleniček a jednu jí podal, pak si k ní přisedl na pohovku. Stočila se do jednoho rohu a nohy si stáhla pod košili.

„Pořád se mě bojíš?“ zeptal se a pohodlně se usadil na druhém konci pohovky. „Ivy, měj rozum. Já nejsem o nic nebezpečnější než jiní muži. A potřebuju nejdřív nějakou výzvu. Uklidní tě to trochu?“

Hleděla dolů do sklenky s brandy na bledou jantarovou tekutinu. Byla to nejspíš nějaká vzácná a drahá značka, ale ona by ji stejně neznala. Když vyrazil flámovat Ben, stačil mu obyčejný bourbon.

„Já se bojím většiny mužů,“ přiznala se mu po chvilce. Ten zlý sen ji pořádně zdrtil. Najednou cítila, že ji to věčné předstírání už unavuje. „Zkus si to, žít tři roky s hrozbami a násilím, a uvidíš, co to s tebou udělá.“

Tvář mu ztvrdla. „Já vím, že tě minimálně jednou udeřil,“ zahučel. „Těch modřin by si všiml i slepý. Už jsem ti říkal, že jsem se právě proto od tebe držel dál. Tvoje máma mi přísahala, že ho vášnivě miluješ.“ Povzdechl si. „Já vím moc dobře, co všechno si ženy dokážou namlouvat o mužských, které milují.“

Nevěděla si s tím rady. Ryder měl úplně zkreslené představy o tom, co cítila k Benovi, ale nemohla mu je vymlouvat. Přitom by mu musela prozradit věci, které si svěřit netroufala. Zatímco váhala, napila se brandy a ticho mezi nimi se začínalo protahovat. Ryder si naproti ní zapálil cigaretu a kouřil, dlouhé nohy měl natažené na konferenčním stolku. Hleděl do prázdna a vypadal docela unaveně. A možná, že byl vážně unavený, protože žil dvojnásobným tempem než normální člověk.

Ivy si povzdechla. Chuť brandy nebyla nepříjemná, ale ona nebyla na alkohol zvyklá a nevěděla vlastně, jak na ni zapůsobí. Brzy se jí začala trochu motat hlava a připadala si až moc uvolněná.

„Co by bylo, kdyby ses ode mě nedržel dál, Rydere?“ zeptala se a zvedla k němu oči.

Tvář se mu napjala. Vyprázdnil sklenku brandy a uhasil napůl dokouřenou cigaretu. Zavrtěl hlavou. „Nebudeme se do toho radši teď pouštět. Je pozdě. Jestli si myslíš, že už bys dokázala usnout, tak to radši rozpustíme,“ navrhl a zvedl se z pohovky.

Taky vstala a trošku se zamotala, jak na ni zapůsobil alkohol. Všimla si, že je Ryder mnohem vyšší, když na sobě neměla boty. Zastavila se přímo před ním a vzhlédla. Znovu ji uchvátilo, jak mužně na ni působí, zvlášť takhle polonahý.

„Víš, co je legrace?“ vyhrkla najednou. „Ben byl bez šatů celý bílý.“

Zaťal zuby.

„Trávím dost času venku.“

„To on taky trávil,“ namítla.

„Ben byl světlý typ. Já nejsem. Já se opaluju snadno. Ivy…“ nedokončil.

Váhavě natáhla ruku a dotkla se jeho hrudi. Prsty měla chladné, ale propalovaly se mu kůží jako cejchovací železo. Cítil, jak ho to začíná vzrušovat, a zajel prsty k její ruce, aby si ji odtáhl z roztouženého těla dřív, než bude pozdě. Ale nemohl se přimět to udělat, nedokázal se dobrovolně připravit o její dotek. Do nosu mu zalétla její vůně, čistý květinový závan, vůně, kterou s ní už měl spojenou.

„Nedělej to,“ řekl tiše. „Takhle ne, když jsi celá vedle z té brandy.“

Pomalu do sebe nasála vzduch. „Jako za starých časů,“ postěžovala si chraptivě. „Vyčítáš mi, že před tebou utíkám. A přitom mě od sebe odstrkuješ sám.“ Ve svém opojeném stavu vnímala jeho odmítnutí zvlášť bolestně, až jí vtryskly slzy. Přitiskla mu ruku na hrudní kost a cítila, jak mu pod horkými svaly tvrdě bije srdce. „Proč?“ zašeptala. „Proč to děláš?“

„Protože na to nikdy není správný čas ani správné místo,“ zavrčel vztekle. Chytil ji za ruku a přejel si s ní přes prsa. Ucítila ztvrdlou bradavku a pod ní divoké bušení srdce. Přitiskl jí tam dlaň. „Cítíš?“ zašeptal hrubě, volnou rukou ji chytil za dlouhé vlasy a odtáhl jí hlavu, aby jí líp viděl do očí. „Cítíš, co se mnou děláš? Nikdy jsem nepoznal ženskou, která mě dokázala tak vyvádět z rovnováhy jako ty.“

„Nic jiného v tom není?“ zeptala se smutně. „Jenom… to toužení?“

Oči mu hořely a rychle nad sebou ztrácel kontrolu. Cítil se jako opilý, ale nebylo to alkoholem. Musel ji odsud dostat, dokud je ještě čas. „Ty víš, co si myslím o závazcích, že?“ vyhnul se přímé odpovědi.

„Ty to nechceš,“ vyhrkla. „Nikdy jsi to nechtěl.“ Sklopila oči k zemi a stáhla ruku z jeho hrudi. „Omlouvám se. Myslím, že jsem trochu opilá.“

„Jsi dost opilá,“ opravil ji. „A je načase, abys šla do postele.“

„Nejsi tak klidný, jak vypadáš, co?“ popíchla ho jemně a zašklebila se.

Oči mu ztemněly, jak na ni shlížel.

„Ani zdaleka nejsem klidný,“ přisvědčil. „Ale nevyužiju tě.“

„Mám tak legračně slabé nohy,“ zamumlala a tlumeně se zahihňala.

„To se nedivím.“

Zhluboka se nadechla a najednou ucítila, jak se svět kolem ní vytrácí.

Ryder ji zachytil, než stačila spadnout. Zvedl si ji do náruče a odnesl ji do ložnice. Připadala mu lehoučká jako pírko, a když ji pokládal na pokrývky, musel při každém pohybu bojovat se svým svědomím. Položil ji pod deku a přehoz a rychle jí je přetáhl až přes prsa. Vypadala jako andílek, jak tam tak ležela, černé vlasy rozprostřené kolem jemné tváře, oči zavřené, dlouhé tmavé řasy se rýsovaly na krémové pleti. Byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy poznal, a zoufale ji miloval. Jenže ten černovlasý anděl byl ještě pořád posedlý svým zemřelým manželem a Ryder nemohl soupeřit s duchem.

Divoce zaklel, obrátil se a vyšel z pokoje.

Druhý den ráno zaspal, což se mu nestalo už celé roky. V noci ještě dlouho nemohl usnout, ležel a soužil se touhou po Ivy. Když konečně přišel do obývacího pokoje apartmá, Ivy už objednala snídani. Hotelová služba ji musela dodat před chvilkou, protože z kávy, kterou si nalila do šálku, se ještě kouřilo. „Jé,“ zaradovala se nesměle. „Zrovna jsem se tě chystala zavolat.“

Doufala, že přijde sám a nebude ho muset budit. Na předchozí noc měla dost trapné vzpomínky. Rukama si bezděčně a nervózně uhladila blůzu ústřicové barvy, kterou si oblékla k tmavým kalhotám.

„Najezme se,“ řekl. „Pak si můžeme zajet do St. Augustinu a prohlédnout si město.“

„A taky pevnost svatého Marka?“ zeptala se. Viděl, jak se jí rozzářily oči.

„Taky,“ přikývl. „A půjdeme i do Ripleyova muzea kuriozit, jestli chceš.“

„Díky, Rydere,“ vydechla.

Nalila mu šálek kávy a přisunula mu ho po stole. Očima se zdržela na modré kostkované košili s rozhalenkou. Ta barva mu pěkně ladila ke světlým očím a pod límečkem vykukovala sexy hruď. Vzpomínala si, jak se ho tam dotýkala, a znovu si začala připadat provinile. Copak se nikdy nenaučí přestat se mu nabízet?

Pomalu se napila kávy. „Rydere, ta včerejší noc je mi moc líto,“ řekla tak tiše, že to málem nebylo slyšet.

„To se vsadím,“ odpověděl hlubokým a odměřeným hlasem. „Nebolí tě hlava?“

Zašklebila se a přejela si rukou po čele. „Trošku. Vzala jsem si pár aspirinů.“

„Mořský vzduch ti možná pomůže. Pokus se něco sníst,“ poradil jí.

Zvládla toast, ale nic víc. Jíst s kocovinou nebylo lehké a ona dostala tvrdou lekci.

„Nemyslela jsem to tak, že je mi líto, že jsem se opila,“ začala.

„Pokud se chceš omlouvat za něco jiného, tak na to rovnou zapomeň,“ mávl rukou a nepodíval se na ni. „Dopij si to kafe a půjdeme.“

Nebyl to moc slibný začátek, ale cenila si aspoň toho, že se Ryder nepouští do rozebírání jejího chování.

Odvezl je po dlouhé pobřežní silnici do St. Augustinu, nejstaršího přístavního města celých Spojených států. Stará pevnost vyrazila Ivy dech. Rozkládala se na místě obráceném k zálivu Matanzas nedaleko od Atlantiku. Čtverhranná stavba byla vybudována z kamene zvaného „coquina“, mušlového vápence. Zdivo, ohlazené věkem, neslo šedou barvu. Pevnost obklopoval příkop se dřevěným mostem, po kterém vcházeli dovnitř turisté.

Pevnost měla dlouhou a hrdou historii, patřila střídavě Španělsku, Velké Británii a potom Americe. Byla to vlastně nejstarší pevnost ve Spojených státech, vybudovaná ke konci sedmnáctého století. Ivy si po cestě z Jacksonvillu na jih přečetla turistický průvodce a dozvěděla se něco o starém městě. V roce 1513 sem připlul španělský cestovatel Juan Ponce de Leon. Zabral půdu pro Španělsko, ale v roce 1564 si ji přivlastnili Francouzi a vybudovali tu osadu. Následujícího roku ji zničili Španělé a založili město St. Augustine.

Základní část současné pevnosti Castillo de San Marcos byla dokončena v roce 1695, ale stavět se začalo už o třiadvacet let dříve, v roce 1672. Během času přibylo několik dalších obranných náspů. V roce 1825 se však pevnost přejmenovala na Fort Marion a pod tím názvem zůstala až do roku 1942, kdy se zas vrátila ke svému původnímu jménu. Statečně přestála spoustu útoků a obléhání. V roce 1702, když patřila Španělům, ji začali obléhat Britové usídlení v Jižní Karolíně. Obléhání trvalo padesát dní a vyústilo ve zničení celého města tedy celého kromě pevnosti, ta coby jediná stavba přečkala.

Ivy kdesi četla a teď si vzpomněla, že na konci devatenáctého století po porážce legendárního náčelníka Geronima sem byl převezen hrdý apačský kmen Chiricahua. Jak tak s Ryderem procházela tu prastarou pevnost, pokoušela se představit si, jak se asi pouštní Apači museli cítit v těchto vlhkých stěnách. Kromě malého zeleného dvora, obklopeného ze všech stran šedými zdmi, se dalo dívat jenom na nebe nahoře. Zavřela oči a představovala, kolika lidem tato pevnost ovlivnila život. Viděla Spaněly v brnění, kráčející po valech sem a tam, a pak první Američany, kteří pevnost bránili. Historie tu dýchala z každého kamene, a pokud existovali duchové, pevnost jich musela být plná. Taková spousta vzpomínek, pomyslela si. Tolik osudů na jednom jediném místě.

Zachvěla se, trochu tou tajemnou atmosférou a trochu kvůli chladné mlze. Nevzala si dnes ani svetr, nečekala, že vítr od oceánu bude tak studený. Ryder si najednou stáhl sportovní sako, jemně jí ho přehodil kolem ramen a přidržel vpředu za klopy. „Začíná být chladno,“ poznamenal. „Nenapadlo mě, že bude taková zima.“

„Mně je dobře,“ bránila se měkce. „Ale ty bez toho saka prochladneš,“ zaprotestovala a vzhlédla k němu jasnýma tmavýma očima.

„Bože můj, nedívej se na mě takhle, když jsme mezi lidmi,“ zasténal zoufale. Ruce měl pořád ještě na klopách saka, přidržoval jí ho na těle. Za sebou měli skupinku postarších turistů, kteří se šourali za svým průvodcem po šedém kamenném opevnění.

Ivy vzrušovalo, jak lehce dokáže Rydera vyvést z míry. Ta schopnost probudit v něm zájem byla opojná a sladká a ona nedokázala odolat, musela si to ještě vyzkoušet. Posunula se o kousíček, jen tak, aby se kotníky jeho rukou dotýkaly jejích ňader. Čekala, že v tu chvíli jistě sako pustí a odstoupí od ní.

Ale neudělal to. Ani se nepohnul, jen na ni upřel světlé oči a chvíli ji pohledem držel v šachu. Vítr foukal, zvolna padala mlha a v pozadí cosi drmolil hlas průvodce. Pak se Ryderův pohled svezl na sako a jeho ruce se pohnuly. Úmyslně, cílevědomě sjely níž k jejím napjatým bradavkám a pak zase zpátky, tak jemným, erotickým pohybem, až se pod ní rozklepala kolena.

Vrátil se k jejím očím a pomalu v nich pátral. Slyšela jeho prudký dech, vycházel odněkud z hloubky hrudi, hrozil, že se v něm úplně zadrhne. „Ty… neměl bys tohle dělat,“ zašeptala chabě. „A já bych ti to neměla dovolit.“

„Tak mě zastav,“ vyzval ji tiše. Zadíval se jí přes rameno. Průvodce pořád rozkládal, skupinka se od nich pomalu vzdalovala, ale pořád se nacházela na stejné úrovni, poblíž jedné ze strážnic, vybudovaných z kamenných bloků. Kdo by se na ně zaměřil, viděl by všechno.

Slyšela vlastní srdce, jak divoce bije. Přiblížila se k němu a položila si mu hlavu na širokou hruď. „Rydere,“ zašeptala toužebně. S úžasem zaznamenal, jak se mu poddala. Působila bezbranně, a on by toho neměl využívat. Bůhví, že se moc snažil udržovat si odstup, věděl, že by neměl dopustit takové sblížení, zvlášť když ještě pořád truchlila pro Bena. Ale bylo to jako chtít nemožné. Ivy mu připadala omamná jako droga, ztrácel vlastní vůli, ztrácel odhodlání i rozum. Nedokázal se zarazit. „Stůj klidně,“ zašeptal. „Pokud vyjekneš, hned si nás všimnou.“

Uvažovala, co tím myslel, dokud neucítila, jak jeho ruce putují ke knoflíčkům blůzy a pomalu je rozepínají. Vylekala se a zároveň ji to nadchlo. Srdce jí nad tou troufalostí vyskočilo až do krku. Měla by protestovat, věděla, že by měla protestovat, vytrhnout se mu, ale ten pocit byl moc příjemný na to, aby se ho vzdala. Cítila na holé kůži hřbety jeho štíhlých prstů a kousla se do rtu, aby prudce nevydechla.

Ryder zvedl hlavu a shlédl na ni, potom opatrně střelil pohledem za pomalu se vzdalující postarší skupinkou. Neměl tohle dopustit, nikdy s tím neměl začínat. Krev se v něm už vařila, a když to takhle půjde dál, za chvíli se úplně přestane ovládat. Jenže Ivy byla tak sladká a poddajná a neodolatelná a on po ní toužil už moc dlouho. Třesoucí se prsty se konečně vypořádaly s knoflíčky. Očima se pásl na hebké růžové kůži. Pod blůzkou neměla nic. Odsunul látku a odhalil pevnou oblinu ňader a napjaté bradavky. Zamotala se mu z toho hlava.

„Rydere,“ zašeptala rozechvěle.

„Nádhera,“ vydechl prudce. „Ležím v noci v posteli a představuju si tě takhle, s těmi naběhlými prsy a tvrdými bradavkami, jak je líbám…“

Měla co dělat, aby nad tou lákavou představou nezasténala nahlas, a zachvěla se.

„Ano, líbilo by se ti to, viď?“ zašeptal chraplavě. „Mně taky. Ale jestli to udělám, jestli se skloním a začnu tě tam líbat, úplně ztratím hlavu. A myslím, že i ty.“ Povzdechl si a zkontroloval okolí. „Ale nejsme tu proto, abychom dělali turistům divadlo.“

Prudce a trhaně vydechla. Vrátil se pohledem k jejím odhaleným ňadrům a šedé oči se mu začínaly lesknout. „Málem cítím, jak chutnáš, Ivy,“ zasténal.

Divoce se k němu přitiskla a znovu se zachvěla, když ji objal a přitiskl si ji na široká prsa. Stáli tam a oba horečně přemýšleli, co bude dál.

„Bože, to jsme si ale vybrali chvíli, zatoužit po sobě právě tady a teď,“ vydechl jí u ucha. Jeho mohutné dlaně ji začaly hladit na lopatkách. Turisté si konečně od průvodce vyslechli všechno, co jim chtěl říci, a pomalu scházeli po schodech. Děkoval za to bohu, protože mu vlastní tělo dávalo pěkně zabrat.

Odtáhl ji od sebe, ale jen tak, aby mohl vsunout ruce mezi jejich těla. Vklouzly jí pod blůzu a začaly laskat naběhlá prsa. Rty ji jemně líbal na spánek a na čelo. Laskal ji tak úžasně něžně, až jí připadalo, že se celá rozpouští. Stála poddajně v jeho náruči a jen si vychutnávala doteky pátravých rukou. Cítil, jak se celá chvěje, ale nebránila se, naopak se k němu tiskla, vycházela mu vstříc. Stoupalo mu to do hlavy stejně jako brandy, kterou pil včera v noci. „Podívej se na mě,“ vybídl ji měkce. „Chci se ti dívat do očí, když se tě dotýkám.“

Zvedla tvář a zamlžené oči se setkaly s jeho pohledem. Trochu zalapala po dechu, ty troufalé ruce začaly být ještě troufalejší, palci třel tvrdé bradavky. Připadalo jí, že nic tak příjemného v životě nezažila. Sebrala poslední zbytky zdravého rozumu. „Někdo nás uvidí, Rydere,“ podařilo se jí zašeptat rozechvěle.

„Ne,“ odpověděl. „Už odcházejí.“

A taky že ano. Poslední postarší turisté scházeli za průvodcem ze schodů a nechali Rydera a Ivy na cimbuří nad zálivem samotné. „Konečně sami,“ zašeptal a sklonil hlavu.

Cítila, jak se jeho rty lehce dotkly jejích úst. Tentokrát v tom nebylo nic divokého. Vládlo ticho, přerušované jen větrem, a jeho ústa ji škádlila, lákala ji, aby mu vyšla vstříc, žadonila o tvrdší, hlubší spojení. Rozhořela se pro něj, nechtěla nic víc, než být u něj blízko, jak dlouho to jen půjde.

Proklouzla mu rukama kolem pasu, objala ho a přitiskla se k němu blíž. Náhle ji chytil za boky, sevřel a přitahoval si ji k sobě v pomalém smyslném rytmu. Ze rtů, které laskal, se ozvalo zasténání. Byl už divoce vzrušený a ona mohla cítit fyzický důkaz jako horký cejch na bříšku. Ale i to jí bylo příjemné.

Žasl nad tím, že se mu nevzpírá. Sevřel ji pevně, zvedl hlavu a díval se jí do očí, přitom si schválně přejel jejími boky po těle z jedné strany na druhou. „Cítíš to?“ vyhrkl.

„Ano.“ Pátrala mu v očích, objevila mu ve tváři smyslný a trochu výsměšný úsměv. Začervenala se.

„Děkuj své šťastné hvězdě, že teď nejsme sami tam v apartmá. Tohle jsi mi prováděla celý minulý týden, stačilo, když ses na mě podívala těma svýma postelovýma očima,“ zahučel.

To nebyla zrovna slova, jaká si přála slyšet. Zbledla nad tou narážkou, že ho snad sváděla. Copak by si mohl vážně myslet, že je tak bezohledná?

„Tys s tím začal,“ obvinila ho bezmocně.

„Tys s tím začala,“ opravil ji. Odtáhl se a bezostyšně jí hleděl na nahá prsa. „Nevzala sis ani podprsenku. To bylo kvůli mně, abys mi to usnadnila? Abych se ti mohl líp dostat na kůži?“

Zčervenala a přitáhla si blůzu k tělu. Vyvlékla se mu a třesoucíma se rukama si ji začala zapínat. Vždycky dokázal najít nějaký způsob, jak to svést na ni, když oba ztratili hlavu a laskání se vymklo kontrole. Copak netuší, proč se to pořád děje?

Odstoupil od ní a zapálil si cigaretu. Kouřil a hleděl na záliv pod nimi. Pořád byl ještě celý vzrušený. Proč mi to dělá, lámal si hlavu. A pak se mu najednou vynořilo v hlavě příšerné podezření.

„Ivy, tobě chybí sex?“ zeptal se prudce a obrátil se k ní s vyčítavým výrazem v očích.

ŠESTÁ KAPITOLA

Ivy se na chviličku zarazila a žasla nad tím, jak funguje mužský mozek, než na tu otázku zareagovala. Jestli jí chybí sex, no tohle! Jak by jí mohlo chybět něco takového? Sex, to pro ni přece nebylo nic jiného než nenáviděné a děsivé martyrium, plné trapnosti a ponížení. Proč by se jí po tom mělo stýskat?

Pátrala mu tmavýma očima ve tváři a rozechvělýma rukama si přitáhla nylonové sako těsněji kolem ramen. Proč se jí, proboha, ptá na takovou věc, hned po tom sladkém a příjemném mazlení, které právě zažili? A proč se tak rozčilí pokaždé, když se jí dotkne?

„Připadá mi, že mi spíš chybí zdravý rozum, když to chceš vědět,“ prohlásila nakonec. Přesunula se k hradební zdi a opřela se o ni. Hleděla na vlnité siluety obranných náspů z hlíny, porostlé hladkým zeleným kobercem trávy za příkopem.

Přistoupil k ní se zapálenou cigaretou v ruce, ale pořádně se na ni nepodíval, upíral oči někam do dálky. Byl prostovlasý a díky vlhkému vzduchu vypadaly ty vlasy ještě černější než obyčejně.

„Ty… mě vždycky celého rozhodíš,“ řekl rozmrzele a vyfoukl kouř. „Taky jsem si všimla.“ Přejela prsty po hrubém zvětralém kameni, zhluboka se nadechla, ucítila ve vzduchu zatuchlý a prašný pach zdí. „Proč se tak rozčilíš pokaždé, když se mě dotkneš?“

Vyfoukl další mohutný oblak kouře a přimhouřil oči ke vzdálenému horizontu. „Já tě chci.“

Napjala prsty, jako by je chtěla zabořit do kamene. „Ano, to já vím,“ přisvědčila měkce. „Ale tím jsi mi to nijak nevysvětlil.“

Shlédl k ní. „Už je to dávno, ale jistě si pamatuješ, jak to bylo ten večer tehdy u nás, když ti bylo osmnáct. Jak jsem se málem neovládl.“

„Jistěže se pamatuju.“ Zavřela oči. „Pamatuju se úplně na všechno. Jenomže ses nakonec ovládl a odstrčil jsi mě od sebe. A taky jsi byl vzteklý.“

Obrátil se k ní, tvář se mu napjala, než promluvil. Pohledem pomalu a troufale přejel po jejím těle. „Musel jsem,“ řekl odměřeně. „Bože můj, stačí nám jedna jediná delší pusa a už se přestáváme kontrolovat. Takhle z nás budou milenci, ani nemrkneme. Nebo se chceš tvářit, že to nevíš?“

Nemohla tvrdit, že ne. A tak neříkala nic a jen přejížděla špičkou prstu po rýze na kameni ve zdi a pokoušela se normálně dýchat.

„Dělám to kvůli tobě,“ vyrazil že sebe prudce. „Ivy, oba dva přece víme, že nejsi připravená na další fyzický vztah. Pořád máš ještě zlé sny o tom, jak jsi zklamala Bena. Těch se musíš nejdřív zbavit.“

Cenila si toho, co pro ni Ryder dělá, jak se kvůli ní ovládá. Dojímalo ji, že se tak obětuje, a tak dlouho. Jenže by od něj chtěla víc než jen to, a možná něco jiného. Teď nebo nikdy, napadlo ji najednou. Odhodlá se a konečně mu řekne, jak to doopravdy bylo s jejím manželstvím. Možná, že když Ryder pochopí, proč se takhle cítí, budou pak schopni začít znova.

Váhavě si odsunula za ucho pramínek dlouhých tmavých vlasů. „Víš, Rydere, ty noční můry nejsou o tom, že jsem Bena zklamala,“ řekla chraptivě.

Cítil, jak se v něm zatajil dech. Povytáhl obočí. „Tak o čem teda jsou?“ zeptal se.

„On mi celou dobu ubližoval, myslím fyzicky,“ přiznala nervózně. Klesla mu pohledem na krk, protože se mu přitom nedokázala podívat do očí.

Bylo to poprvé, kdy mu to řekla takhle naplno, přestože mu svěřovala něco, co už vlastně věděl. Ale byl to přinejmenším dobrý začátek.

Jenomže i Ryder měl svá tajemství, o kterých Ivy nevěděla. Tajemství, která souvisela s Benovým životem a smrtí. Už roky s sebou vláčel pocit viny a zatím se nepokusil s ním vyrovnat. Pokaždé, když se Ivy dotkl, černé svědomí se vrátilo. A to ho dohánělo k šílenství, aspoň z půlky. Z té druhé to byla touha, zoufalá láska k Ivy, tak hluboká a pronikavá, až ho celého ovládala.

V duchu si maloval to láskyplné splynutí s ní, soulad a spojení, věděl, že by to byl ten nejsilnější zážitek v životě. Ale jedině pokud ho miluje i Ivy. Nesnesl by, kdyby se s ní miloval a neměl ji celou, kdyby v tom chyběla její láska. Právě to ho pokaždé zastavilo. Právě to ho tolik mučilo.

Teď se mu přiznala, že její manželství nebylo dokonalé. Láska k Benovi, ta naivní a slepá láska to ale očividně všechno přežila, vydržela i přes to, jak krutě s ní ten člověk zacházel. Bolelo ho, když si to jen představil. Nedokázal si srovnat v hlavě, že by se k ní někdo mohl chovat tak bezcitně. K Ivy, k takové milé a příjemné ženě! A on sám se na její situaci podepsal svou hloupostí a nedovtipností. Kdyby se tehdy zachoval jinak, když jí bylo osmnáct, mohl jí celé to trápení s Benem ušetřit. Možná by teď milovala jeho a nesoužila se pro mrtvého Bena. Jenže on se zbaběle stáhl, považoval ji za moc mladou pro manželství. Nechtělo se mu na to ani pomyslet, nesnesl tu představu, co mohlo být, a není.

„Tys asi nevěděla, že pije, když sis ho brala,“ začal a pečlivě přitom volil slova.

„Věděla, ale bylo mi ho líto,“ připustila. „Byl to takový milý a laskavý člověk. A tvrdil mi, že už s pitím nadobro přestal, že se ho nedotkne. Myslela jsem si, že mu v tom budu pomáhat.“ Hořce se zasmála. „Vůbec jsem netušila, do čeho se to pouštím. Čekala jsem, že se to s ním zlepší, ale ono se to naopak pořád zhoršovalo.“

„To je mi moc líto,“ vydechl těžce.

„Mně taky,“ přikývla. „A když už jsem se do toho jednou pustila, nemohla jsem ven. Byla jsem chycená v pasti, trápilo mě svědomí a mučilo mě to, co po mně chtěl. Prostě jsem tak nějak ochladla…“ uvažovala spíš pro sebe než pro něj. Zaváhala. „A to mi zůstalo, v mnoha směrech.“ Pomalu a rozechvěle se nadechla. „Ale nemohla jsem si s tebou nic začít, Rydere. Samotná touha k tomu nestačí,“ podařilo se jí říct. Snažila se nemyslet na to, jak nádherné by bylo naplnění jejich lásky, jen kdyby o to trochu stál. Podívala se na něj, ale vypadal nepřístupně a ve tváři se mu nevyznala. Neprozrazovala vůbec nic. Povytáhl obočí. „Možná tě překvapí, že to říkám, ale ani mně to nestačí,“ ujistil ji. „To proto se od tebe snažím držet dál,“ dodal významně.

„Aha.“ Nevěděla, proč je vlastně překvapená. Ryder přece nikdy nemluvil o lásce. Aspoň že je čestný. Nechce ji svést jenom tak, z čistě fyzické touhy. To ji trochu uklidnilo, uvolnila se.

Když si všiml, jak se tváří, objevil se mu na širokých výrazných rtech konečně úsměv. Povytáhl obočí. „Copak ty sis o mně myslela, že si dělám zářezy do nohy u postele?“ podivil se naoko vážně.

Ta provokativní poznámka ji potěšila. Tohle už byl zase Ryder, jakého znala. Na toho byla zvyklá, s tím uměla jednat. Usmála se na něj a přijala jeho hru. „A neděláš?“ opáčila.

Zavrtěl hlavou. „Hned na začátku jsem ti přece řekl, že už jsem dlouho nikoho neměl. Nedělal jsem si legraci. Dneska už nejsem takový výzkumník opačného pohlaví. Z té zvědavosti jsem už vyrostl.“ Zatvářil se jako beránek, ale hned to pokazil. „I když,“ zamyslel se naoko a pomalu a uznale přejel pohledem po jejím těle, „tebe se to netýká. Bože, moc se mi líbí dívat se na tebe bez šatů.“

Zrudla a odvrátila od něj oči. „Já nevím, co mě to popadlo!“ vyprskla.

„Nic hrozného, holka,“ vydechl tiše. Dokouřil cigaretu a uhasil ji botou. „Jsi sama, a to jednoho nakonec vždycky dostane. Netrap se s tím. Jsi jenom člověk, to je všechno. Zrovna jako já.“ Položil jí paži kolem ramen, ale bylo to jen bratrské gesto. „Necháme to všechno tak, jak to bývalo, ano? Žádné tlaky, žádné problémy. Jsme přece kamarádi už dlouho. Tak si to nekazme.“ „To bych nesnesla,“ přiznala se a vychutnávala si jeho blízkost. Spokojeně si povzdechla. Připadalo jí, jako by se právě zbavila nějakého těžkého závaží. „Ten průvodce říkal, že tady dole mají výstavu výzbroje a brnění,“ vzpomněla si. „Nepůjdeme se tam podívat?“ Vykulila na něj oči a zatvářila se jako malá holčička, která láká staršího bratra na kolotoče.

Její nadšení bylo nakažlivé. Zlehka se zasmál. „To klidně můžeme,“ odpověděl. „A potom tě pozvu na nějaké prima mořské plody.“

„Paráda!“ Celá zářila, jak tak spolu kráčeli zpátky po schodech dolů. Zdálo se jí, že Ryder už má trochu lepší náladu. Mluvil přívětivě a choval se mnohem příjemněji, skoro jako starý dobrý Ryder.

Jak se tak na něj soustředila, zapomněla dávat pozor na cestu a zakopla o schod. Až dolů na kamennou plošinu to bylo daleko, schylovalo se k ošklivému pádu. Ale Ryder se k ní pohotově vrhl, zachytil ji a stáhl si ji silnými pažemi do náruče.

„Bože můj, dávej pozor, co děláš!“ napomenul ji rozčileně, málem až vztekle.

Nejprve slyšela jenom ten vztek, ale pak si všimla, jak se mu chvějí ruce, a když se zase ustálila a vzhlédla k němu, viděla, že zbledl.

„Děkuju ti,“ zašeptala měkce.

Pustil ji z náruče jako horký brambor. „Nemáš zač,“ zahučel. „Ale teď už si dávej trochu pozor, ano? Ty schody jsou dost prudké.“

„Budu.“ Cítila, jak ji lehce drží za ruku u lokte, a musela se tajně usmát. Celou ji rozehřívalo, jak se Ryder stará o to, aby si neublížila.

Ten příjemný hřejivý pocit jí vydržel po celý zbytek dne. Prohlédli si nedaleké Ripleyovo muzeum kuriozit a Ivy běhal mráz po zádech, když viděla přehlídku železných panen a Číňana se dvojíma očima.

V jedné místní restauraci si dali rybu s hranolky a pak se vydali k malému podloubí, pod nímž se k jejímu překvapení skrýval obchůdek s vánočními dárky a dekoracemi, otevřený po celý rok. Ivy v něm objevila celou místnost plyšových medvídků a měla z nich oči navrch hlavy. Ryder se neudržel a jednoho jí koupil, medově zbarveného méďu s dost věrnou podobou a dlouhým čumáčkem. Kráčeli po chodníku zpátky k autu a Ivy si k sobě tiskla ten měkký plyš.

„Děkuju ti,“ zvedla k němu rozesmáté oči a v náruči pevně svírala velikou hračku.

„Tobě stačí ke štěstí málo, viď?“ mávl nad tím rukou, ale nedokázal zatajit, jak ho její radost těší.

„Víš, Rydere, pro mě to není maličkost,“ namítla. „Tady v tom obchodě ze mě zas byla malá holka. Takového medvěda jsem si přála pomalu celé dětství. Jenomže tehdy jsme s mámou neměly moc peněz, takže jsem se musela bez takových věcí obejít. Vlastně jsem ani moc hraček neměla,“ vzpomínala.

„Nikdo by aspoň nemohl říct, žes byla rozmazlená,“ zamumlal. Probouzely se v něm ochranitelské pudy, když ji tak viděl s tím vycpaným zvířátkem. Vzpomínal si, že rodina McKenzieů byla vážně chudá, když se s rodiči a se sestrou přestěhoval do jižní Georgie a seznámil se s ní. Ale Ivy byla stejně jako matka vždycky šťastná a veselá navzdory tomu, že měly hluboko do kapsy. To byla jedna z věcí, které na nich odjakživa obdivoval.

„Začínám si připadat rozmazlená teď,“ zamumlala a kolébala medvěda. „Děkuju ti, Rydere. Budu se o něj dobře starat,“ slíbila s úsměvem.

„Není zač.“ To, jak se tvářila, mu stačilo, děkování nepotřeboval. Pobavilo ho, že se jí hračka tolik líbila. Po cestě zpátky do Jacksonvillu ji musel přesvědčit, aby ji odložila na zadní sedadlo.

Musel povečeřet s jistým obchodním kolegou, takže nechal Ivy pro jeden večer samotnou. Objednala si u hotelové služby salát a podívala se v televizi na pozdní film, než šla konečně do postele. Ležela na přikrývkách se svým drahocenným medvědem vedle sebe a modlila se, aby se v noci nevrátily zlé sny. Chtěla by Ryderovi povědět o svém manželství, o tom, jak to doopravdy bylo s Benem, jaké to s ním bylo v posteli. Dnes to zkusila, ale začal mluvit o něčem jiném, než se do toho mohla pustit. Možná, že to bylo dobré. Lítost byla to poslední, o co by od něj stála. Ne, vážně nechtěla, aby ji litoval.

Neubránila se a vrátila se v duchu k tomu, jak ji v pevnosti políbil. Vzpomínala, jak vášnivě ona sama reagovala na jeho touhu. Možná, že nakonec přece jen není tak chladná, jak jí Ben namlouval. Dávalo jí to malou naději. Zavřela oči a nechala se zaplavit vzpomínkami. Připadalo jí, že znovu cítí Ryderovy oči na svém těle, horký tvrdý nápor úst, jemné laskání rozpálených silných rukou. A to horko, které se v ní probudilo. To horko už tu bylo zas. Neklidně se převalovala po pokrývkách, noční košile jí vyjela po stehnech nahoru. Celá jen hořela. To, co cítila, bylo neznámé a tuze nádherné a Ivy si nemohla pomoci, zalétala pohledem k otevřeným dveřím a napůl doufala, že jimi vstoupí Ryder. Ale nevstoupil a horečka toho vzrušeného vzpomínání ji nakonec vyčerpala.

Přetáhla přes sebe pokrývky, objala medvěda, přitiskla ho k sobě a zavřela oči. Konečně usnula a nezdály se jí žádné zlé sny.

Když se Ryder konečně vrátil, nevěděla už o světě.

Zastavil se u otevřených dveří její ložnice a usmál se, když viděl, jak objímá medvěda. Došel k posteli a zvážněl, jakmile shlédl na její spící tvář. Nevěděl, jestli cítí víc něhu nebo touhu. Dlouhé tmavé vlasy jí v rozcuchaných vlnách klouzaly po polštáři. Černé řasy se rýsovaly nad tvářemi, začervenalými spánkem. Přikrývku měla přetaženou přes prsa a on měl co dělat, aby potlačil pokušení stáhnout ji a popást se pohledem na její hrudi. Každý den mu přinášel novou výzvu, nový boj, který se sebou musel vybojovat, aby si udržel odstup. Miloval Ivy víc než vlastní život. Netušil ani, jak dlouho to ještě před ní dokáže tajit.

Sklonil se, zadržel dech a něžně, jako vánek přejel rty nad jejíma zavřenýma očima. Pohnula se a usmála se a zašeptala jedno jméno.

Pomalu se napřímil a srdce se mu divoce rozbušilo v hrudi. Vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Připadal si jako omráčený. To jméno, které tak chraplavě zašeptala ze spánku, bylo jeho. Druhý den ráno zamířili domů, ale Ryder ještě udělal zajížďku a zastavil se v přístavním městě Savannah, aby na River Street koupil čokoládové bonbony pro Ivyinu mámu. Kráčeli po ulicích, dlážděných kočičími hlavami, vybudovaných před dávnými generacemi. Obdivovali sochu Mávající dívky, vytvořenou na památku Florence Martusové, osamělého děvčete, které vítalo v přístavu lodě, vracející se z moře. Ve dne s šátkem, v noci s lucernou stávala ta žena na molu více než čtyřicet let a říkalo se, že nikdy nezmeškala jedinou loď.

Ivy v Savannah ještě nikdy nebyla. Fascinovaly ji obrovské duby stejně jako přístav samotný. Kolem se procházela spousta lidí, jenže Ryder by spíš uvítal soukromí. Chtěl si s Ivy promluvit v klidu, aby se přitom nemusel soustředit na řízení. Pak ho něco napadlo. Soukromí. Jistě. Jak to, že na to nepřišel dřív?

„Jak by se ti líbilo jít se podívat na pláž?“ zeptal se jí najednou. „Ale je zima!“ podivila se.

„Jistěže ano. Ale ne taková, abychom se nemohli posadit do písku a koukat se na moře.“

Zasmála se. To bylo bláznivé. Ale s Ryderem se jí takové věci líbily. „Dobře. Moc ráda!“

„Tak pojďme,“ pobídl ji a sevřel jí ruku do teplé dlaně. Odvedl ji zpátky k autu, kde na zadním sedadle důstojně trůnil medvěd, a vyjel z městečka k pláži. V tuto roční dobu na ní nebyla ani noha, ale o to kouzelnější mohla být procházka po pustém pobřeží. Nikým nerušeni mohli pozorovat, jak se na břeh valí vlny.

Stáhl si ji dolů k sobě u jedné duny porostlé mořskou trávou a vylovil z písku kus škeble. Oba dnes měli na sobě džínsy. Ryder si k nim vzal zelený pulovr a Ivy měla bílou blůzu a šedý svetr. To je zvláštní, uvažovala, že se vždycky obléknou tak, aby jim to ladilo.

„Pověz mi ještě o Benovi, Ivy,“ vybídl ji nečekaně.

Zaváhala. Ty záležitosti byly pořád ještě moc bolavé na to, aby o nich mluvila, ale na druhé straně se jí o nich mluvit chtělo. A nenapadal ji důvod, proč by o tom tedy nemohla mluvit právě teď a právě tady. „Zklamala jsem ho,“ řekla jednoduše. „Když zrovna nepil, tak to byl docela hodný člověk. Ale pak ke konci už pil skoro pořád.“

„A pak ti ubližoval,“ zamumlal.

Přikývla a sklopila hlavu „Potom se mi vždycky hrozně omlouval,“ povzdechla si. Vítr se jí zapletl do vlasů a čuchal jí je. „Já jsem neuměla být taková, jakou mě chtěl mít. Ale vážně jsem se snažila,“ vysvětlovala a zvedla k němu utrápené oči. „A nedokázala jsem to. Já… Rydere, víš, já myslím, že jsem frigidní.“

„Cože jsi?“ zeptal se, protože měl pocit, že přes příboj to slovo přeslechl.

Vzdychla si. „Frigidní,“ opakovala hlasitěji. Styděla se to slovo i vyslovit.

Vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si ji. Vážně tedy slyšel dobře.

„Opravdu?“ zamumlal a pousmál se, tvrdá tvář mu tak na chviličku zjemněla. „To si vážně myslíš? Potom, co jsme spolu dělali v St. Augustinu?“

Okamžitě si uvědomila, o čem mluví, a zatajila dech. „No… tomu jsem se taky divila.“

„Opravdu?“ pobídl ji lehce, aby pokračovala.

Polkla. „S Benem jsem nikdy nic takového nezažila,“ přiznala se mu. Cigareta mu ztuhla v prstech, zůstal na ni překvapeně hledět. „Nikdy?“ Cítil, jak se v něm všechno převrací naruby.

Útlá ramena se jí zvedla a zase klesla. „Nikdy,“ přiznala. „A on to samozřejmě věděl. Nejdřív jsem se snažila předstírat, ale nešlo mi to, a…“

„Proč sis ho, propánaboha, brala, když to bylo tak?“ chtěl vědět.

„Já si zpočátku myslela, že na tom tak moc nezáleží,“ vyhrkla a sama slyšela, jak to musí znít hloupě. „Ben se ke mně choval hezky, byl příjemný a laskavý. Nevadilo mi, když mě líbal. To bylo ono, vlastně jsem přitom nic necítila. A v posteli… ach bože,“ zaskučela nešťastně a složila si tvář do dlaní. „Bože můj, za celý život jsem nikdy nic tak nesnášela jako… tamto!“

Konečně se tady k něčemu dostávali. Dlouze si potáhl z cigarety a pečlivě volil slova. „Tamto,“ řekl s důrazem, „je krásné spojení dvou lidí, kteří o sebe stojí. Ale musí se navzájem přitahovat. Musí v tom být ta chemie. Bez ní to prostě nejde.“

„No, o tom už jsem se poučila. A dost tvrdě,“ přikývla. „Byli jsme s Benem kamarádi. Myslela jsem si, že to bude stačit.“ „V posteli ne,“ uvažoval a měřil si ji.

„Ne. V posteli zdaleka ne.“ Propletla si prsty. „Já měla z těch věcí strach, potom, co se tehdy stalo s tebou. Ne jenom z tebe,“ vyhrkla rychle, když viděla, jak zpřísněl, „ale hlavně z toho, co jsem cítila a co jsem dělala. Myslela jsem si, že když je Ben tak milý a mě to nebude tolik vzrušovat, bude všechno nádherné. Víš, jeho jsem se nebála. On byl bezpečný…“ Hlas ji zradil. „Ale já ne,“ doplnil a upřeně se na ni díval.

Vzhlédla a pak zase sklopila oči. „Ne. Tys nebyl bezpečný Tys mě úplně proměnil, udělal jsi ze mě někoho jiného, sotva ses mě dotkl, a já si s tím neuměla poradit.“ Hleděla na moře, na bílé hřebeny vln a pohled měla čím dál tím skleslejší. „A svatební noc, to byl konec všech iluzí. Pro mě i pro něj. Myslel si, že vím, co dělat. Věřil bys tomu…?“ Hlas se jí zlomil.

„Já o tom radši ani nechci slyšet,“ zavrčel.

Ivy k němu překvapeně zvedla oči. Nedíval se na ni, byl celý napjatý. Páni… jemu to dělalo starosti!

„S tebou by to takové nebylo, že ne, Rydere?“ zeptala se jemně a upřeně mu hleděla do očí. „To, co jsem cítila, když jsme byli spolu myslím to vzrušení to by mi všechno ulehčilo, ne?“

„Jistěže,“ přikývl. Hlas se mu chvěl, připomínalo to tupé dunění vln, narážejících na pláž. „To vzrušení by ti asi ušetřilo většinu bolesti. Postupovala bys tím vším stejným tempem jako já. Bylo by to podobné jako tam v pevnosti, Ivy, když jsi zaklonila hlavu a natahovala ses ke mně, abys mě mohla líbat. Chtěla bys to sama. Bylo by to jenom mnohem, mnohem divočejší a sladší.“

„Nikdy jsem nemyslela, že v posteli má být člověk divoký,“ ozvala se váhavě.

„Já nemyslím krutý,“ zdůraznil. „To je rozdíl.“

„Vážně?“ Mluvila smutně. „Já vím, že ti musím připadat hrozně naivní. A nezkušená. A taky to tak je. Dokud jsem se nevdala, měla jsem se sexem jedinou zkušenost, a to byl ten večer s tebou.“

Jeho tělo na to přiznání bouřlivě zareagovalo. Vstal a obrátil se k ní zády, snažil se ovládnout. „Možná by bylo lepší pro nás oba, kdybych se tě tehdy ani nedotkl,“ prohlásil hořce.

Nevzhlédla. Taky ji to napadlo že kdyby ji tehdy nepolíbil, možná by byla schopna aspoň nějak reagovat na Bena. Mohl být ještě naživu, protože by neexistoval nikdo, s kým by ho mohla srovnávat. Myslela by si, že nic lepšího prostě není. Ale i když o tom uvažovala, věděla už předem, že by to tak nebylo. Do Rydera se bezhlavě zamilovala dávno předtím, než jí do života vstoupil Ben. Ryder byl celý její život. A pořád je.

Ryder dlouho hleděl na její sklíčenou tvář a pak se soustředil zase na moře. Uhasil cigaretu podpatkem boty a zapálil si další. Zamyšleně začal přecházet po pláži a jednu ruku měl vraženou hluboko do kapsy. Vítr mu zvedal vlasy a čuchal je.

Ivy si nemohla pomoci, musela se na něj dívat. Kochala se jeho vysokou mohutnou postavou, obdivovala ho, jak stojí a hledí na moře. Byl to pohledný muž a jeho zevnějšek dělal se ženami kouzla. Ale nešlo jenom o to. Měl i laskavou a štědrou duši. A ta vyvážila jeho výbušnou povahu a záchvaty melancholie. Neměnila by na něm nic. Byl pro ni všechno, co by měl muž být, a ona po něm moc toužila, všemi způsoby. Uvažovala, co by jí asi tak řekl, kdyby se mu k tomu přiznala.

Zvedla se z písku a došla k němu. Na pláži bylo teplo, ale uvnitř mrzla až na kost. „Vždycky se od mě tak nějak vytratíš,“ postěžovala si smutně a přistoupila k němu tam, kde vlny olizovaly písek. „A někdy přitom ani neodejdeš.“

Nepodíval se na ni. Vypustil oblak kouře a sledoval vodu, jak víří po pláži. „Víš, kolik života jsem strávil sám?“ zeptal se.

Ne, to nevěděla. Věděla, že žil sám od té doby, kdy se Eve vdala a jejich otec se přestěhoval do New Yorku, ale o Ryderově dětství toho moc netušila. Eve bratra milovala, ale měli mezi sebou dost velký věkový rozdíl a nikdy si proto nebyli doopravdy blízcí. Eve o Ryderově dětství nikdy nemluvila. A on sám toho na to téma moc nenapovídal. „Myslela jsem, žes měl normální rodinný život,“ pokrčila rameny. „Vyrostl jsem v jedné exkluzivní internátní škole,“ svěřil se jí. „Když jsem přijel domů, otec mě sice snášel, ale tím to taky končilo.“

„Máma tě měla moc ráda,“ připomněla mu.

„Ano, to ano,“ souhlasil nepřítomně. „Ale já potřeboval taky tátu, a ten se o mě ani trochu nezajímal. Myslím, že vlastně ani děti nechtěl. Rozhodně se nikdy nechoval tak, jako by o ně měl zájem. Nakonec mi úplně znemožnil trávit čas s mámou. Po dvanáctých narozeninách jsem už ani nesměl jezdit domů na prázdniny. Z osmé třídy mě poslal na vojenskou akademii a odtamtud jsem mazal na vysokou taky vojenskou a do armády. Tehdy už byla na světě Eve a máma se věnovala hlavně jí. Divné bylo, že tátovi tolik nevadilo, když se soustředila na dceru.“

Mluvil hořce a nejspíš mu taky hořko bylo, pomyslela si, jak ho tak sledovala. „Možná, že dceru nepovažoval za takovou konkurenci jako tebe.“

„Jo, na to jsem nakonec taky přišel,“ povzdechl si „No, přece jenom se mi v životě dost daří a nejspíš za to vděčím tátovi. Ale byly doby, kdy bych celou kariéru moc rád vyměnil za někoho, kdo mě vezme třeba na baseball, nebo si se mnou zachytá vzadu na dvorku,“ ušklíbl se.

„Ale měl jsi aspoň nějakého tátu,“ těšila ho. „To já jsem toho svého nepoznala. Máma vždycky říká, že to byl úžasný člověk.“

„To docela věřím. Tvoje máma je taky úžasná.“ Obrátil se k ní a světlé oči mu sklouzly po její tváři, ozářené sluncem. „Páni, svítíš jako nová mince,“ zamumlal, jak si ji tak prohlížel. „Bože, ty jsi ale krásná.“

„Kdepak,“ namítla měkce. „To teda nejsem.“

„Ale ano. A nejenom tím, co je vidět.“ Pohladil jí štíhlou rukou po tváři, jemně a něžně. „Jsi jako panenka z drážďanského porcelánu. Udělal bych pro tebe úplně všechno.“ Srdce se v ní rozběhlo. Ryder vypadal smutný a zároveň tolik přitažlivý. Byla to vražedná kombinace. Toužila po něm a toužila ho utěšit, toužila mu dát sama sebe. Začínala se jí z toho točit hlava. „Vážně všechno?“ přeptala se. Schválně se k němu posunula o něco blíž, tělo se jí už zas rozezpívalo touhami, které objevovalo teprve teď. Chtělo se jí ho políbit. Bylo jí to jasně vidět v očích i ve tváři.

„Ano,“ vyrazil ze sebe chraplavě. Začal dýchat rychleji. „Co ode mě chceš?“

Zvedla tvář. „Chci pusu,“ zašeptala tak tiše, že to přes hučení vln skoro nebylo slyšet.

V očích se mu zablesklo. „Myslíš to doopravdy?“ odpověděl tiše a snažil se to ještě všechno obrátit v legraci. „Abys věděla, v mém věku je líbání vážná věc.“

Pohladila ho po hrudi, líbilo se jí, jak mu ta jemná látka obepíná horké a pevné svalnaté tělo. „Myslím to vážně,“ přisvědčila a v očích měla nekonečně něžný výraz, kdežto on spíš nekonečně varovný.

„Tak pojď za mnou,“ vyzval ji měkce, odhodil cigaretu do příboje a rozevřel náruč.

Přistoupila k němu, nijak se nezadržovala, ani se nepokoušela předstírat zdrženlivost, přitiskla se k němu celým tělem a zvedla k němu ústa.

Málem se roztřásl, tak na něj zapůsobilo, jak nečekaně a ochotně se mu odevzdala. Chytil jí tvář do dlaní a dlouho jí pátral v očích, pak se zvolna sklonil a jemně se pustil do jejích úst.

Ty drobné, jemné polibky vzbudily touhu, ale nestačily jí, chtěla víc. Přesně to měl očividně od začátku v plánu. Začínala cítit nával horka, šířil se jí z břicha do nohou, až se jí rozechvěly. Přivinula se mu k pevným, svalnatým pažím, vědomě ho tou pózou sváděla, oči přivřené, zamlžené touhou a potěšením, kterého se tak trochu děsila. Nedokázala se ale ubránit.

Ryder si to užíval úplně stejně jako ona. Líně se usmál, jak si tak vychutnával její měkké rty, ponoukal je, aby se mu otevřely a pustily ho dál. Ale stáhl se, když se k němu zvedla, pečlivě udržoval aspoň nepatrný odstup a přitom zkušeně budoval napětí mezi nimi víc a víc, vedl ho až… no, sám ani nevěděl, kam to vlastně povede.

Zachytila zoubky jeho spodní ret a pak, jak v ní rostlo potěšení, i ten horní. Tiskla se k němu svůdně měkkým tělem, vychutnávala si jeho sílu, naléhala na něj, až ucítila prudkou reakci mužského těla na své provokování. A ani tehdy se nestáhla. Jen zadržela dech, protože už začínala poznávat, jak se nad tím vždycky celý zarazí. Bylo to známé. A dokonce vítané.

Vycítil, jak se mu odevzdává, a taktak se udržel. Pomalu, nabádal se v duchu. Pomalu, abys ji nevyděsil. Nesmíš si vzít všechno hned.

Štíhlýma citlivýma rukama jí začal klouzat po zádech a přitom si hrál s jejími rty. Dostal se až dolů a něžně stiskl místečko těsně nad zadečkem. Cítil, jak prudce vydechla, a srdce v něm poskočilo.

„Nohy… třesou se ti nohy,“ vydechla a zatínala mu nehty do paží.

„Ano.“ Sklonil hlavu, aby se jí dostal ještě blíž ke rtům. „A postarám se, aby se tobě třásly ještě víc, to se vsaď,“ zašeptal. Sevřel jí boky a začal si ji o sebe třít ze strany na stranu, takže na bříšku jasně cítila důkaz toho, jak prudce je vzrušený. Zdálo se jí, že se jí celé tělo svírá nedočkavostí a potěšením, dokonce i když ztuhla a povytáhla se k němu.

„Přímo na… veřejné pláži,“ začala rozechvělým hlasem.

„Na prázdné veřejné pláži,“ zašeptal. „A jenom se líbáme, nic víc.“

„Ne,“ chvěla se. „Ne, to není… jenom líbání!“

„Ale není to ani nic víc,“ zašeptal jí zblízka u úst. „Jenom počkej, maličká. Musím si vzít ještě něco víc…“

Poslední slovo přehlušilo dunění příboje, ale na tom nezáleželo. Cítila, jak se jí jeho rty prodírají ústy a jazyk se naléhavě tlačí dovnitř.

Ten pocit nezažila nikdy s nikým jiným než s Ryderem. Byl až nesnesitelně sladký. V břiše jí zuřil divoký žár, až se rytmicky chvěla, přitisknutá na jeho napjatých stehnech. Pevně ji sevřel do náruče a povytáhl a jeho ústa začala být naléhavá. Cítila, jak jí buší srdce. V tu chvíli by se mu bez váhání odevzdala přímo tam na písku a ani by ji nenapadlo se zastydět.

Věděl to. Její reakce se nedala přehlédnout. Naplnilo ho to radostí a ještě víc v něm přiživilo vášeň.

„Rydere, já už se neudržím dlouho na nohách,“ podařilo se jí vypravit ze sebe, když se ta neodbytná ústa na chvilku odlepila od jejích naběhlých rtů.

„Víš sama, jak to dopadne, pokud si lehneme. Pak už budeme moct říkat, že se známe doopravdy dobře,“ prohlásil rozechvěle.

„Ale nemůžeme přece… tady,“ zaprotestovala slabě.

„To si myslíš ty,“ prohlásil se smutným humorem a přitiskl její boky ke svým, aby ji ubezpečil, že mohou, přímo tady na místě.

„Já myslím, co lidi,“ zajíkla se. Podívala se mu do očí. „Někdo by sem mohl přijít.“

„Já vím.“ Jeho ústa se jí snesla na víčka, na nos, na tváře, na bradu. „Jenomže pustit tě není jen tak. Lehčí by bylo vyšplhat na Everest na bruslích.“

„Je mi to líto.“ Otevřela oči a vzhlédla k němu. Paže měla pořád ovinuty kolem jeho krku. „Já jsem tě neprovokovala. Když mě chceš tak moc, ani by mě nenapadlo tě zastavit,“ zašeptala stydlivě.

Na tváři se mu napjal sval. „To jsem myslím poznal. Ale nebudu po tobě chtít nejvyšší oběť. Teď ještě ne.“ Pomalu ji pouštěl z náruče, tuze zvolna. Paže se mu pořád třásly a celé tělo ho brnělo.

„Bolí to, že?“ zeptala se jemně a pátrala mu v potemnělých očích.

„To si piš.“ Odsunul ji od sebe a zhluboka se nadechl. Pokoušel se to překonat. Připadalo mu, jako by se do něj zabodával nůž.

„Asi jsem neměla dělat, co jsem dělala,“ řekla váhavě a dívala se, jak zápasí s cigaretou a snaží se ji zapálit ve větru, který se najednou zvedl.

Vzhlédl nad sevřenýma rukama, zatímco z cigarety už stoupal kouř. „Neměla?“ zeptal se a rozesmál se. Napětí polevovalo a teď už se mu ani nechtělo věřit, že k němu Ivy opravdu přišla sama. Ale pokud nepřišel o rozum, tak se to odehrálo přesně tak. „Proč ne?“

„Bylo to… no… takové nestydaté,“ vypravila ze sebe pomalu a zajíkavě.

Zasmál se, ale nebyl v tom žádný posměch. Byl to hluboký a příjemný smích a odrážel se mu i v očích. „Pamatuj si, za to se mi nikdy nemusíš omlouvat. A pokud omezíš ty svoje výpady jenom na mě, tak to zvládneme,“ řekl jí. Naklonil se k ní. „Moc se mi to líbilo,“ zašeptal jí do ucha. Začervenala se. „Mně taky.“

V očích mu zajiskřilo. „V tom případě ti povoluju udělat to znova, pokaždé když na to dostaneš chuť.“

„Vážně?“ zadrhla se.

„Vážně,“ přikývl.

Díval se na ni laskavě. Ben ji kdysi připravil o spontánní chování, o přirozenost. Připadalo mu, že jí to teď pomalu vrací. Jenom doufal, že to sám přežije. Uplynulých několik let toužil jen po Ivy a se žádnou ženou nic neměl. A předtím nebyl zvyklý omezovat se, potlačovat v sobě vášeň. Teď si začínal uvědomovat, jak těžké bude udržet to na uzdě. Nehnat Ivy do vztahu, na který není připravena.

„Měli bychom už radši vyjet,“ řekl po chvilce. „Nechceme, aby měla Jean strach.“

„Ne, to jistě ne.“

Ochranitelsky ji objal kolem ramen. „Ukážeš jí medvěda. Pomyslí si o nás, že jsme se zbláznili.“ Šťastně se usmála. „Už jsi mu vymyslela jméno?“ zajímal se. Usmála se. „Bartoloměj.“

„Cože?“

„No, je to přece takový výjimečný medvěd,“ prohlásila s vážnou tváří. „Takže nemůžeš čekat, že mu dám běžné jméno.“

Zavrtěl hlavou, ale víc už ten výběr jména nekomentoval. Jenom se usmál.

SEDMÁ KAPITOLA

Ryder objevil Kim Suna v Ivyině domě, jak učí Jean péci piškotový koláč.

„Ty nediv,“ zadržel Kim Sun svého šéfa. „Ty říkáš, jídelníček nudný, tak já učím dušené hovězí, játra na cibulce, bečené kuře a makaróny se sýrem. Paní McKenzie učí.“ „Pečené kuře,“ opravil ho Ryder.

„To říkám. Bečené kuře. A já za to učím paní McKenzie dělat dort Napoleon, palačinky Suzette a jemný piškot. Dobrý obchod, co?“ „Dobrý obchod,“ to musel Ryder uznat. Podíval se na Jean. V zápalu práce celá zrůžověla a omládla. Poctila ho spokojeným úsměvem a mávla na něj vařečkou.

Pak zabloudil světlýma očima k Ivy. Průzračně se na něj usmála a on se snad poprvé v životě cítil nervózní. Dostávala se mu pod kůži a on byl dost starý na to, aby poznal, že to není rozumné. Zašlo to s ním moc daleko, navzdory tomu, co si umiňoval. Ivy ho chtěla, tím si už byl jistý, a očividně by připustila sblížení. Ale on si netroufal začít si s ní, dokud se nevzpamatuje ze smrti Bena. I když po svém muži fyzicky netoužila, přece jenom ho milovala. A Ryder stál o Ivyino srdce ještě mnohem víc, než toužil po jejím úchvatném těle. To bylo co říct, protože to tělo chtěl tak moc, že by ve slabé chvilce dokázal lehce ztratit hlavu a vzít si ho. Jenže to by všechno jenom zkomplikovalo.

Musel udržovat pomalé a klidné tempo, což, bohužel, znamenalo, že bude třeba přidržet na uzdě její netrpělivou touhu. Bude to muset zvládnout a přitom ji od sebe úplně neodradit, neublížit její hrdosti a ještě k tomu se sám nezbláznit z vlastní nenaplněné touhy. Dost těžký úkol na tak zoufale zamilovaného muže.

Ivy viděla, jak se mu proměnil výraz, a nerozuměla mu. Byla snad moc troufalá? Neodradila ho?

„Radši už se vypravím domů,“ prohlásil najednou Ryder. „Pokud jsi hotový,“ obrátil se ke Kim Sunovi, „můžeš mě tam odvézt.“

„Já prozatím hotový,“ přisvědčil mužík. „Děkuji, paní McKenzie.“ Uklonil se Jean.

„Děkuju!“ odpověděla srdečně. „S těmihle novými recepty Ivy pořádně vykrmím!“

„Hodilo by se jí trochu přibrat,“ podpořil ji Ryder a přejel vroucím pohledem po Ivyině štíhlém těle. „Ale ne že by bylo něco špatného na tom, jak vypadá teď,“ nezapomněl dodat galantně.

„Za tu lichotku bys mohl dostat večeři,“ popíchla ho Ivy s úsměvem.

Zaváhal. „Díky, ale mám tam ještě spoustu papírování,“ odmítl to po chvilce a okamžitě toho zalitoval, když uviděl, jak sklíčeně se zatvářila. Ale nezvládl by to, kdyby měl být s Ivy ještě dneska sám. Tělo mu už teď chystalo peklo za to, co mu předtím nedopřál. Stejně se musíš najíst, tak se chvilku zdrž,“ přidala se s pozváním Jean.

„Příští týden se chystám do Paříže a vaši dceru vezmu s sebou,“ oznámil jí a překvapil tím nejen Jean, ale i Ivy. „Je to samozřejmě pracovní cesta, ale určitě jí vyjde čas i na nějaké nakupování a prohlížení památek. Ale pod jednou podmínkou,“ povytáhl obočí, „že do té doby doženeme všechnu práci.“

„V tom případě,“ prohlásila Ivy měkce, „se okamžitě seber a padej domů, Rydere.“

Zasmál se. „Nelítostná ženská. Nejdřív mi nabízí, že mě nakrmí, za chvíli mě žene z domu. No, aspoň vás zbavím toho kuchaře. Pojď, Kim Sune. Musíme zkontrolovat, jak ses naučil to bečené kuře.“

Mužík se na něj zakabonil.

„Ty počkej a uvidíš, jak dobře to umím. Tak už žádné legrační poznámky!“

„Sliby, sliby, a skutek nikde,“ zamumlal Ryder.

Zamávali oběma ženám a vyšli ze dveří. Pořád se přitom dohadovali.

„Vypadáš spokojeně,“ poznamenala Jean, když se ženy usadily k večeři.

„A taky jsem,“ potvrdila vesele Ivy. Pohrávala si s vidličkou. Zvedla oči k mámě a chvilku ji nejisté pozorovala. Pak si dodala odvahy a řekla to nahlas: „Asi tušíš, že jsem do něj blázen.“

„To ano.“

„Doufám, že není moc brzo,“ začala.

„Ivy, Ben je po smrti,“ řekla matka tiše. „A já nejsem tak slepá, jak si možná myslíš. Já vím, že to manželství nebylo šťastné. Tvářila jsem se, že nic netuším, protože mi připadalo, že to tak chceš. Ale nemyslíš, že je načase toho konečně nechat?“

Ivy to vzdala. „Asi ano,“ připustila. „Jasně, nebyli jsme šťastní, ani on, ani já. Vzala jsem si Bena hlavně proto, že jsem chtěla utéct před Ryderem, a on to věděl. Neměla jsem to dělat, neměla jsem si ho brát jenom kvůli tomu. Jenom doufám, že ještě není pozdě to všechno změnit,“ povzdechla si těžce. Jean povytáhla obočí. Ivy dodala: „Ryder se chová… no, dost divně.“ „Jak?“ „Jako by se nemohl rozhodnout, jestli na mě chce zavrčet, nebo mi dát pusu.“ „No, to je slibný začátek,“ zašklebila se Jean.

Ivy se na ni zamračila. „Tak tomu teda nerozumím.“

„To je jedno,“ mávla rukou máma. „Hlavní věc je, že jste zas spolu. Ber to pomalu a netlač moc na pilu. V mém věku už vím, že někdy je nejlepší nechat věci, aby se děly samy. Když se jim nesnažíš pomoct, všechno se tak nějak pěkně dá samo dohromady. Zkus to.“

„Copak si můžu vybírat?“ zamumlala Ivy. Těžce si povzdechla. „Kéž bych to tak mohla celé vrátit. Ben by mohl být šťastný s někým jiným. A možná by ještě žil.“

Jean jí jemně přikryla ruku dlaní. „Miláčku, co se stalo, to nemůžeš předělat. Musíš jít dál. Ben se s tebou přece ženit nemusel. Na to bys neměla zapomínat. A pokud byl v manželství nešťastný kvůli tobě nebo kvůli něčemu jinému, mohl něco udělat. Nemusel to snášet, mohl klidně požádat o rozvod. A to neudělal.“

„On asi věděl, co cítím k Ryderovi,“ přiznala se Ivy zkroušeně.

„Pokud to věděl, tak měl ještě míň důvodů trčet v manželství, které nikam nevedlo,“ prohlásila Jean moudře. „A ty si nemáš co vyčítat, holka. Nemůžeš přece někoho milovat na rozkaz.“

„Ben pil kvůli mně,“ zašeptala Ivy.

„To teda ne,“ následovala rychlá a stručná odpověď. „Nemůžeš se přece takhle mučit!“ Jean odložila příbor a zašermovala rukama. „Ivy, soucit není dobrý základ pro manželství. A pokud jsi aspoň trochu soudná, tak si musíš přiznat, že sis vzala Bena ze soucitu. Tys ho nemilovala, tobě ho bylo líto!“

Ivy si složila obličej do dlaní. Bylo to tak. Ben ji začal zahrnovat zájmem přesně v té době, kdy se jí Ryder vyhýbal. Plakal jí na rameni a ona ho začala litovat. To bylo celé. Neuvažovala dopředu a spletla si kamarádství s láskou. A kdoví, možná se chtěla i trochu pomstít Ryderovi, ukázat mu, že na něm není závislá. Dát mu najevo, že si ji někdo vezme, když ji on sám nechce. Ale ta hloupá pomsta se nakonec obrátila proti ní.

„Moje ubohé dítě,“ řekla Jean laskavě. Stáhla si plačící mladou ženu do náruče a hladila ji po zádech. „To je v pořádku. Když si přiznáš, v čem je problém, jsi na dobré cestě ho vyřešit. Prostě se z toho ze všeho vybreč a hned ti bude líp.“ A tak ji Ivy poslechla. Tu noc si poplakala a popřemýšlela a poprvé si připustila, jaká přetvářka bylo celé její manželství. Ben si za své problémy mohl většinou sám a její provinilost a lítost je už pak jenom prohloubily. Ale Ben si rozhodoval sám za sebe, stejně jako to dělala ona. Nenutila ho, aby si ji bral.

Teď, když se nad svým manželstvím vážně zamyslela a začala chápat jeho neúspěch, mohla celé to nešťastné období pomalu odložit k ledu. Poprvé se mohla soustředit na Rydera a zkusit zas objevit svou ztracenou ženskost. Připadala si najednou skvěle.

Ten pocit jí vydržel až do rána. Když přišla do práce, našla tam Rydera příjemného a zdvořilého, ale odtažitého stejně, jako když se vrátili domů z Arizony. Pokaždé, když se k němu přiblížila, připadalo jí, jako by se stáhl do ulity. Nejspíš by jí vysvětlil, že je to proto, že ji tak moc chce. Jenže Ivy cítila, že je v tom ještě něco dalšího. Jen kdyby věděla, co to je.

Následující pondělí odletěli do Paříže. Ryder se k ní choval mile a přátelsky jako předtím. Ten jeho bratrský přístup ji už začínal rozčilovat. Ale vzpomněla si na matčinu radu, aby nechala věcem volný průběh. A tak to nechala být a soustředila se na to, co měla před sebou, poddala se vzrušení z té daleké cesty. Vidět Paříž, to byl jeden z jejích velkých životních snů. Ještě pořád nemohla uvěřit, že se tam vážně podívá, a dokonce s Ryderem. Slýchala, že v Paříži je prý možné všechno. Město nad Seinou snad rozpustí tu tvrdou slupku na jeho srdci a pomůže jí ho získat.

Ubytování zajistil v jednom z luxusnějších hotelů v centru města poblíž ChampsÉlysées. Stačilo vyjít na balkon a celá Paříž před nimi ležela jako na dlani. Ivy hleděla přes tepané železné zábradlí k osvětlené Eiffelově věži a do nosu jí zalétal slabý neznámý pach města a vůně pečeného chleba. Do dálky se městem vinula stříbrná stužka Seiny s jejími loděmi a čluny, ulice se táhly až k obzoru a nedaleko se tyčily špičky věží katedrály Notre Dame. Bylo to kouzelné. Zavřela oči a málem slyšela lid, jak na ulicích zpívá Marseillaisu, slyšela vzrušený křik davů z těch dávných dnů, kdy monarchie ve Francii doputovala až pod gilotinu. Bylo tu tolik historie, tolik přítomnosti. Paříž vypadala tak, jak si ji představovala, a ještě mnohem lépe.

„Parádní výhled, co?“

Obrátila se od balkónových dveří a uviděla za sebou Rydera. Kabát a vázanku si sundal a knoflíček u krku rozepnul. Vypadal unaveně.

„Je to to nejkrásnější, co jsem kdy viděla,“ souhlasila. „Rydere, vypadáš dost unavený.“

„To je jenom pásmová nemoc. A co ty, tebe to nezmohlo? Nebo je to věkem?“ dodal trošičku kousavě. „Jsem přece jenom o deset let starší než ty. Nemám už takovou výdrž jako vy mladí,“ zašklebil se.

„Takhle nemluv,“ napomenula ho vlídně. „Jsme v Paříži, tady omládne každý.“ Vykročila k němu, ale Ryder vztáhl ruku a zadržel ji. „Ne, nedělej to,“ zarazil ji krátce. „Možná někdy později, až se dáš citově zase dohromady. Ale teď ne. Teprve se vzpamatováváš z toho manželství.“

„Cože?“ zadrhla se.

„Milovalas přece Bena. A já ti nechci dělat náhradníka. Takže chladnou hlavu, holka.“ Obrátil se a vyšel z pokoje, než na to stačila říct jediné slovo. I kdyby jí to neřekl takhle přímo, dával to jasně najevo svým chováním. Připadalo jí, že se před ní obrnil, aby se k němu nedostala, jako by před sebou držel napřažený nůž a tím ji držel v patřičných mezích. Dělal to slušně a zdvořile, i když jaksi chladně, podobně jako v Jacksonvillu.

Jenže teď netušila, co od ní Ryder vlastně chce. Uvažovala, jestli to vůbec ví sám. Kdyby mu jen dokázala přiznat, co k němu cítí. Tušila, že by to vyjasnilo všechna nedorozumění a nepochopení a vydláždilo cestu do budoucnosti. Ale nedokázala se k tomu odhodlat.

I Ryder měl své problémy. Dusil v sobě pocit viny vůči Benovi už tak dlouho, až ho to trhalo na kusy. Ivy netušila, že právě jeho příkaz poslal Benova otce nepřímo na smrt. Nevěděla, že otcova nehoda byl důvod, proč Ben začal s pitím. Ryder přijal Bena do práce hlavně proto, že ho trápilo svědomí. A možná, že se právě kvůli tomu nevědomky držel od něj a od Ivy dál. Jestliže si Ivy dávala za vinu to, co se stalo z Bena, dokázal si představit, že by to jemu vyčítala ještě víc. Milovala Bena a on mohl za to, jak se změnil. Nepřímo to bylo jeho jednání, které spustilo celou tu řetězovou reakci, vyvolalo Benovy problémy s pitím a dovedlo ho k tomu, že se k Ivy choval surově. Nenáviděl to pomyšlení. A ještě víc nenáviděl myšlenku, že by na to jednoho dne přišla.

Udržovat od ní odstup bylo hotové peklo. Nemohl si pomoci, pořád se na ni musel dívat, posilovat se aspoň tím pohledem. Zdálo se, že se Ivy v Paříži cítí jako doma. Možná to bylo díky jejím francouzským předkům. Zapadala mezi ty uvolněné, spokojené obyvatele města a se svými tmavými vlasy a očima a dokonalou pletí by mohla soutěžit i s těmi nejpůvabnějšími Francouzkami.

Zdálo se, že celá září, s výjimkou těch chvil, kdy se na něj podívala, to jako by pohasla a posmutněla. Věděl, že je z jeho chování zmatená a zraněná, ale jinou možnost neměl. Nedělal si legraci, když říkal, že ztrácí sebeovládání, jakmile se ocitne v její blízkosti. Nechtěl, aby sklouzli k fyzickému vztahu moc brzo, dřív než bude mít Ivy čas překonat vzpomínky na Bena.

Hned druhý den v Paříži ale dostaly jeho dobré úmysly na frak. Na konferenci se objevil jeden velmi pohledný mladý francouzský byznysmen. Stačilo, aby se podíval na Ivy, a Ryderovi se okamžitě zkomplikoval život.

Ivy ten zájem mladého muže lichotil. Po dvou dnech Ryderova ledového chladu, prokládaného bratrsky vlažným chováním, se jí vážně ulevilo, když se setkala s něčím vřelejším. Francouz o ni projevoval náruživý zájem, i když obdivoval hlavně to, jak vypadala. Těšilo ji to, aniž si uvědomila, co to udělá s Ryderem.

Ten Francouz se jmenoval Armand LeClair a mluvil anglicky skoro tak plynně jako svým rodným jazykem.

„Ivy,“ vychutnával si její jméno. Využil krátké pauzy, během níž si řečník připravoval poznámky, a přisedl si těsně vedle ní. „To je rozkošné jméno. Tuze roztomilé. Jako vy sama, mademoiselle.“

„Jste velice laskav,“ odpověděla a stydlivě se usmála. „Kdepak, jenom upřímný,“ opravil ji. „Jste na oběd volná, viďte?“

Pohlédla směrem k Ryderovi a málem zbledla, když si všimla jeho výrazu. Tvářil se, že má sto chutí vraždit. Zabodával se pohledem do jejího společníka tak, že to nevěstilo nic dobrého. Před chvilkou, když se všichni usazovali, se zapovídal s nějakým kolegou. Teď se vracel a zjistil, že mu místo zasedl mladší muž a že může na Ivy oči nechat. To se mu ani trochu nelíbilo a taky se podle toho tvářil. Nedal by rozladění lépe najevo, ani kdyby po tom Francouzi začal střílet.

„Na to se budete muset zeptat mého šéfa,“ prohlásila Ivy vyhýbavě a sklopila oči. Nechá Rydera, ať se s tím chlapíkem vypořádá sám.

Nevěděla, co vlastně zaznělo, promluvili si francouzsky. Ale mladík se začervenal, rychle se začal zvedat a přitom mumlal cosi, co znělo jako omluva.

„Pardonezmoi, mademoiselle,“ prohlásil procítěně a letmo jí políbil ruku. Pak se dal chvatně na ústup a přitom opatrně sledoval Rydera.

„Řekls mu, že jsi nájemný vrah, nebo co?“ zeptala se Ivy s očima navrch hlavy, zatímco se Ryder usazoval na židli, kterou Francouz právě uvolnil.

Neodpověděl jí. Očividně ještě pořád doutnal. „Přijela jsi sem pracovat, ne si začínat se zamilovanými plejboji,“ zahučel stručně.

„To byl plejboj?“ zeptala se mírně. Nechtěla se nechat vyprovokovat.

Zavrtěl se na židli a zdálo se, že se maličko uvolnil. „Ano,“ odpověděl. „Jeho rodina je dost zámožná. Snad má v rodokmenu i nějaké šlechtice.“

„Ó, jak lichotivé, že si mě vůbec všiml,“ zamumlala, aby to zlehčila.

„Lichotivé, sakra!“ Zabodl se do ní pohledem. „Pokud nechceš, abych si to s ním vyřídil přímo před tvýma očima, tak ho už nepovzbuzuj.“

Obočí jí vyjelo nahoru. Tohle vážně nečekala. „Rydere!“ řekla vyčítavě.

„Ty tomu prostě nerozumíš, co?“ vyštěkl na ni. „Ivy, bože můj…!“

Z reproduktorů zaduněl řečníkův hlas a odřízl Ryderovu rozčilenou odpověď v půli. A tak jen vztekle zavrtěl hlavou odvrátil se od ní. Přehodil si nohu přes nohu a zíral přímo před sebe, ale pořád byl nasupený. Ivy vedle něj skoro cítila, jak celý vibruje.

Ona tomu nerozumí. No, to byl teda výrok. Zajímalo ji, co by se dozvěděla dál, kdyby nebyli přerušeni. Reagoval tak prudce, možná ji tím chtěl zastrašit, ale nestalo se. Naopak jí zvláštně lichotilo, že Ryder nemůže vystát, když s ní jiní muži flirtují. Mohla to být samozřejmě jenom čistě fyzická žárlivost…

V duchu zahnala tu nepříjemnou myšlenku. Musí začít myslet pozitivně. Ryder se k ní choval opravdu starostlivě, rád ji líbal, bláznivě po ní toužil a žárlil na ni. To by přece svědčilo o něčem silnějším, než je jenom fyzická touha. Nezbude jí, než zapracovat o něco víc, nasadit silnější zbraně, to je všechno, usoudila.

Neusnadnil jí to. Po té konferenci ji vzal na oběd a nadiktoval jí pár poznámek, které si zapamatoval. Chrlil je na ni jako kulomet, díval se, jak se pachtí, aby to všechno zachytila na papír, a očividně se vyžíval v jejích rozpacích.

„Jsi zlomyslný,“ zamumlala mezi dvěma sousty lahodného předkrmu z kuřecího masa a rýže.

„Jistěže jsem zlomyslný!“ vybuchl, jako by na to čekal. „Přivezu tě do Paříže, a ty mi tu při první příležitosti začneš balit domorodce!“

„Já jsem se ho nesnažila sbalit,“ odpálila ho a černé oči se jí zaleskly ve tváři, zrudlé vztekem. Odložila vidličku. „Požádal mě, abych s ním šla na oběd. Nic víc. Byl to příjemný, milý mladý muž.“

„Byl to vlk, který si vybíral huňatou ovečku jako chuťovku,“ opáčil zarputile. „Chlap pozná, když vidí druhého na lovu, zlato. Je to vrozený instinkt.“

„Já bych s ním stejně nešla,“ namítla konejšivě, aby už to celé smazali.

„Vážně ne? Dorazil jsem právě včas, abych vám to překazil, pokud nejsem úplně slepý.“

„Tak to by sis rovnou měl jít koupit bílou hůl,“ rozzlobila se. „Střídavě mě od sebe odstrkuješ a rozehříváš mě. Jeden den jsi jako rampouch, druhý den jako Romeo a pak zas najednou objevíš, že ke mně chováš bratrské city! Jak se v tobě mám, proboha, vyznat? To je jako zkoušet plavat v lavině!“

„Ty na mě křičíš,“ všiml si.

Zhluboka se nadechla a uvědomila si, že má Ryder pravdu. Pokusila se nevnímat ty pobavené pohledy, které k ní směřovaly od okolních stolů. S dlouhými vlasy, rozpuštěnými na zádech, a v elegantních námořnicky modrých šatech s bílým límečkem vypadala tuze mladě a tuze roztomile. A samozřejmě tuze naštvaně.

Ryder seděl naproti ní v tmavém obleku, který mu dobře seděl k olivové pleti. Pozoroval ji a cítil směsici vzteku a pobavení. Ve svém zápalu celá zářila nebyla už to stydlivé, poddajné stvořeníčko, jaké si pamatoval z mládí. To její bouřlivé vzplanutí se mu moc líbilo. Ale nepřiznal by to ani na mučidlech.

„Takže vůbec nevím, co ode mě chceš,“ zamumlala nakonec a prudce vydechla.

„Na to se napiju,“ přikývl a s posměšným úsměvem pozvedl sklenku vína.

I ona měla víno, i když ho upíjela jenom opatrně, protože na to nebyla zvyklá. Každý si tu dával k obědu víno, kromě několika málo stolovníků, usrkávajících minerálku Perrier. Ivy neměla chuť na něco, co jí připadalo jako obyčejná voda, a tak si radši vybrala lehké suché bílé víno. Teď toho ale litovala, protože ji ještě víc rozehřívalo a rozčilovalo a měla pocit, že to Ryder vidí.

„Pokud mám být jenom tvoje sekretářka, proč bych si nemohla vyjít na schůzku?“ zeptala se.

„Sama jsi mi přece tvrdila, že pořád ještě držíš smutek za manžela,“ vyhrkl ostře. „Nebo je to všechno tím, že ti připadám moc starý?“

Nemohla věřit svým uším, netušila, jak by mohl říct takovou hloupost. „Moc starý?“ opakovala tupě.

„Na flirt se to hodí, ale na nic víc už ne, co?“ pokračoval a čím dál víc se tím dostával do varu. „Ten mladý Francouz je možná spíš tvoje gusto. Koneckonců, vzala sis Bena, a ten byl sotva o rok starší než ty žádný přepracovaný stárnoucí workaholik jako já.“ Vypadal, jako by to myslel vážně. Úplně ji to vyvedlo z míry. Přejela hladkou ručkou po jeho veliké. „Rydere, tak to přece není. V životě by mě nenapadlo, že jsi starý nebo přepracovaný.“

Tvář se mu napjala. „Vážně ne?“

Shlédla na ty dlouhé prsty, které laskala. Silné, mohutné ruce. Beze šperků. Rovné nehty, dokonale čisté. „To ty pochybuješ, ne já,“ řekla tiše. „Já myslím, že tě prostě nepřitahuju.“

Ruka se bleskurychle obrátila a sevřela její dlaň. „To je pořádná pitomost,“ řekl.

„Fyzicky možná ano,“ připustila, ale pohled k němu nezvedla. „Ale ten tvůj svět a můj se moc liší. Nikdy jsem si nemyslela “ zarazila se, samotnou ji šokovalo, co se právě chystala říct. Ale Ryder ji nenechal vycouvat. Sevřel ruku na její dlani ještě pevněji. „Nikdy sis nemyslela co?“ chtěl vědět. „Řekni mi to!“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Nikdy jsem si nemyslela, že bych mohla být dost dobrá pro někoho, jako jsi ty,“ přiznala se zkroušeně. „Byla jsem moc mladá, moc jednoduchá a moc chudá. A něco z toho pořád platí. Taková ženská se do toho tvého světa nehodí.“

Mlčel tak dlouho, až k němu zvedla oči. S překvapením zaznamenala v jeho obličeji stopy jakéhosi příšerného hlubokého zranění. „Nikdy jsi mi nic takového neřekla,“ vyrazil ze sebe po chvíli.

„To přece musíš vědět, že jsi bohatý,“ popíchla ho měkce. „Rydere, proboha, copak jsi opravdu slepý? Já v takovéhle vybrané restauraci ani nevím, jaký příbor si mám k čemu vzít. A kdybys mi neobjednal, nedokázala bych si ten francouzský jídelníček ani přečíst. Nejsem zvyklá pít víno a nechat si lichotit od mladých Francouzů a nevím, jak se chovat ve vyšších kruzích. Cítím se z toho trapně a mám z toho strach,“ vychrlila na něj.

„Ivy,“ vydechl chraplavě, „proč jsi mi to neřekla dřív?“

Řekl to takovým způsobem a podíval se na ni přitom tak, až jí přejel mráz po zádech. Pokrčila rameny. „Nevěděla jsem, jak ti to říct.“ Povzdechl si a přitáhl si její ruku dlaní vzhůru k horkým rtům. „Omlouvám se, neuvědomil jsem si, že je mezi námi nějaký společenský rozdíl. Prostě mě ani nenapadlo nad tím uvažovat. Vždycky jsem tě bral jako součást svého okruhu lidí. Svého a své sestry.“

Myslel to vážně! Pátrala zvědavě v jeho očích a cítila, že už je zase ztracená. Ovládlo ji stejné nebezpečné vzrušení, jaké ji ovládalo vždycky, když byl Ryder takhle blízko. Přejel smyslně ústy po její dlani a přitom si ji pořád měřil.

„I kvůli tomu jsi přede mnou pořád utíkala, ne?“ zeptal se pomalu. Pokrčila rameny a klesla pohledem.

„No… asi ano.“

„Samé nedorozumění,“ zamumlal nespokojeně. „Je toho hrozně moc. Někdy uvažuju, jestli si to vůbec někdy všechno ujasníme.“

„Neujasníme… jestli se mi budeš pořád vyhýbat,“ řekla neohroženě, ale zvednout oči přitom nedokázala.

„Až se konečně rozloučíš s Benem a necháš ho v klidu ležet v hrobě, až začneš myslet dopředu, pak se ti možná přestanu vyhýbat. Záleží to na tom,“ dodal suše, „co máš v plánu ty sama. Já vím, že to není lehké.“

To ji šokovalo tak, že vzhlédla, a když uviděla, jak se tváří, potěšené se zasmála.

„Víš to jistě, že to záleží na mně?“ odpověděla uličnicky. „Eve vždycky říkávala, že od sebe musíš ženské odrážet holí.“

„To jsem býval mladší,“ připomněl jí a přinutil se pustit její měkkou a teplou ruku. „Mladší a hloupější, mnohem míň jsem si vybíral.“

„To znamená, že teď už si vybíráš víc?“ zeptala se, jenom aby to od něj slyšela.

„Samozřejmě,“ odpověděl a zašklebil se. „Románky na jednu noc jsou už například mimo hru.“

„Ale manželství taky,“ popíchla ho jemně.

Ovládl se a nedal na sobě nic znát. „Manželství je navždycky,“ prohlásil. „To je dlouhá doba na to, aby ji člověk strávil s jednou ženou.“

Cítila, jak v ní klesá srdce. Dotkla se stopky své křišťálové sklenky a přejela po ní prstem. „Manželství by mělo být navždycky, ne?“ zeptala se zamyšleně. Pomyslela na Bena a na to, jaký by teď měla život, kdyby neumřel, a bezděčně se otřásla.

Ryder se zasmušil. Ben. Pořád jenom ten Ben. Ben opilec. Ben násilník. Nepřekonatelný, nezapomenutelný Ben. Hodil do sebe zbytek vína.

„Dneska odpoledne mám schůzku,“ oznámil jí prudce, řekl to příjemným, ale pracovním tónem. „Mohla bys mi mezitím přepsat ty poznámky a nějak se zaměstnat, dokud se nevrátím?“

Zvedla k němu oči. Zas ta prudká změna nálady. Nechápala to. Může za to ta zmínka o manželství, ta ho tak vykolejila? Možná že ano. Samozřejmě jí neušlo, jak moc Ryder manželstvím pohrdá. To ale znamená, že pokud si s ním někdy něco začne, nemůže čekat nic víc než krátkou a bezstarostnou aférku. Hluboko v srdci cítila, že by takovým způsobem žít nikdy nemohla. Na to byla moc ovlivněná výchovou, nedokázala jednat tak lehkovážně. Jenomže… Na druhé straně byla do Rydera tolik zamilovaná, že by nedokázala odmítnout, kdyby o ni někdy projevil zájem. Ano, musela si to přiznat přijala by ho jakkoli, jak by se jí dal. Zoufalostvím se jí chtělo skučet.

„Přepíšu ti to a pak se nějak zaměstnám,“ zamumlala.

„Ale ne s tím zatraceným Francouzem,“ varoval ji ještě a zatvářil se jako ztělesněná hrozba. „Přísahám bohu, Ivy, nedělám si legraci. Jestli ho uvidím do míle od tebe, tak mu dám co proto!“

„Co je ti do toho, s kým se stýkám?“ neudržela se. Zvedla se od stolu a snažila se, aby neviděl, jak polyká slzy. „Ty mě přece nechceš!“

„To teda, sakra, chci,“ namítl prudce a tiše.

„Tamtím… tamtím způsobem možná ano,“ vyhrkla rozechvěle a veliké oči se jí zalévaly slzami, už je nedokázala potlačit. „Jenomže to nestačí!“

Rozčileně se rozhlédl kolem, uvědomil si, kde jsou. „Nemůžeme o tom mluvit tady,“ řekl krátce.

„Nemusíme o tom mluvit vůbec,“ opáčila. „Ty dělej šéfa a já budu sekretářka. A u toho ať to zůstane. Vyprávíš mi, že nejsem připravená na nic jiného. Možná, že ani ty nejsi, Rydere.“ Sebrala si kabelku a tvářila se důstojně, i když se tak vůbec necítila. „Vrátím se do hotelu a pustím se do práce, pokud ti to nevadí.“ „Klidně,“ odsekl.

Všimla si, že se na ni nesoustředí. Sledoval pohledem jednu tuze půvabnou Francouzku, která právě míjela jejich stůl. Pokukovala po něm zvlášť nápadně a Ryder se na ni usmál, samozřejmě jenom proto, aby Ivy rozčilil. Dívka úsměv opětovala a nápadně zvolnila krok. „Nečekej na mě, jestli přijdu pozdě,“ oznámil Ivy a doprovodil to významným úsměvem.

Ivy nevěřila vlastním očím ani uším. Pohlédla k té ženě, která se zastavila za rohem a nespouštěla oči z Rydera. „To nemyslíš vážně. Jak si to představuješ? Já nemůžu, a ty můžeš, tak to je?“ zeptala se ublíženě.

„Já jsem chlap,“ odsekl. „Cos čekala, že odmítnu tak nápadnou výzvu?“

Slzy ji nesnesitelně pálily v očích. „Nenávidím tě!“ zašeptala divoce.

Divoce se nadechl.

„Ach bože!“ vyrazil ze sebe. Zavrtěl hlavou a přejel si dlaní po čele. „Ivy, nechrne toho, ano? Přijel jsem sem pracovat, ne balit ženské. Ale přísahám ti, že by mě to někdy dost lákalo, a to kvůli tobě! A teď už běž a dej se do práce!“

Chtěla vykročit, ale zaváhala a obrátila se zpátky k němu. V krásné tváři se jí jasně odrážely všechny touhy a strachy. Musela se zeptat. „Rydere, že ne…?“ hlesla tiše a podívala se za tou ženou.

„Co na tom záleží?“ odpověděl stejně tiše.

„Záleží,“ zašeptala a zatvářila se tuze sklesle. „Mně na tom záleží… a moc.“

Dlouze se nadechl, natáhl se a přejel prsty po jejích jemných ústech. Byly bez rtěnky, a přesto tak sytě růžové a hebké na dotek… „Nevím, jestli jsem rád, nebo toho lituju,“ zamumlal. „Ale aspoň to teď chápeš s tím Francouzem, ne?“ dodal.

Pokusila se něco říci, ale nedokázala to. Nezbyla jí žádná obrana. Obrátila se a odešla z restaurace. Snažila se jít co nejdůstojněji a ani jednou se přitom nepodívat na tu francouzskou krásku.

Dívka ji vyprovodila pohledem a odhodlaně zamířila k Ryderovi. Promluvil s ní jen pár slov, odmítl ji zdvořile a mile, i když už Ivy byla pryč a nemohla to vidět. Musel si najít něco, čím by se večer zaměstnal, jinak by ještě mohl provést nějakou pitomost. Ale jiná žena, to nebylo řešení. Chtěl jenom Ivy. To byl celý jeho problém.

V duchu zaklel, zaplatil a vyrazil na tu obchodní schůzku. Doufal, že ho práce odreaguje od myšlenek na Ivy a dá mu aspoň na několik minut klid. A když bude mít aspoň trochu štěstí, bude už Ivy spát, až se vrátí do jejich apartmá.

OSMÁ KAPITOLA

Ivy si dala k večeři salát a vypila si v apartmá hrnek černé kávy. Přišla půlnoc a zase minula a Ryder se pořád nevracel. Mučila se myšlenkami na něj a na tu Francouzku. Řekl, že to nemyslel vážně, ale co když potřebuje ženu tak moc, že se nedokáže ubránit? Nesnesla pomyšlení na tu scénu Ryderovo pevné silné tělo a s ním ta jemná francouzská smyslnost.

Oblékla si noční košili a lehla si, ale usnout nedokázala. Trápila se přemýšlením, co asi Ryder dělá, a pak i úvahami, jestli se mu něco nestalo. Uplynula dost dlouhá doba, než konečně slyšela, jak se otevírají dveře apartmá. Oddechla si úlevou, pak zatajila dech a poslouchala, jak Ryder zamířil do své ložnice.

Nenahlédl do sousedního pokoje, nepodíval se na Ivy. Dneska byl moc rozbolavělý na to, aby tolik riskoval. Celý večer neměl v hlavě nic jiného než ji, a přes to, jak ji rozčilil s tou Francouzkou, nechtěl mít se žádnou ženou nic společného. Kromě Ivy.

Svlékl se a zalezl si pod pokrývky, ale tušil, že hned tak neusne. Zapálil si cigaretu a pokoušel se vyhnat si ji z hlavy, aby se aspoň trochu vyspal. Pořád ji viděl před sebou, jak vypadala tam v pevnosti svatého Marka ve St. Augustinu. Cítil, jak se ho horce dotýkala na pláži v Savannah. A čím víc se těm vzpomínkám bránil, tím víc ho pronásledovaly a tím víc ho vzrušovaly. Tělo ho zradilo, začalo ho trápit nenaplněnou touhou. Vrtěl se na posteli, měl co dělat, aby se udržel a nezasténal. Musím na ni přestat myslet! umiňoval si.

Ivy i přes zavřené dveře slyšela ty neklidné pohyby ve vedlejší ložnici. Poslední dobou měl tak výbušnou náladu, že stačilo dýchnutí a už se rozčilil. A bylo to s ním čím dál tím horší. Ivy nevěděla, co si s tím počít. Cítila, jak ji celé dny pozoruje, jako by na něco čekal, ale netušila, na co. Věděla jenom to, že je nějakým hrozným způsobem zraněný, a ráda by mu pomohla.

Při zhasnutých světlech se ty divné zvuky rozléhaly nějak hlasitěji. Zaslechla cosi, co jí připadalo jako zoufalé sténání. Bez uvažování vylezla z postele a rozsvítila světlo. Přiblížila se k jeho dveřím a až moc si přitom uvědomovala, jak nebezpečné je vstoupit do mužské ložnice jen v prakticky průhledné modré noční košili s hlubokým výstřihem vpředu i na zádech. Ale tohle byl přece Ryder, žádný cizí muž, a navíc její přítel.

Tiše otevřela dveře a nakoukla dovnitř. Malou lampičku na nočním stolku měl rozsvícenou, ale nečetl si. Ležel roztažený na posteli, na sobě přikrývku a svalnatým předloktím si zakrýval oči.

Bosýma nohama přešla po koberci jako myška. Neslyšel ji. Celá okouzlená se zastavila u jeho postele. Přikrývka mu zakrývala jenom bedra. Zbytek se tu otevřeně předkládal jejímu dychtivému pohledu: nahoře široká svalnatá hruď s hustými tmavými chlupy, které se mu kudrnatily až pod štíhlý pás, a dole dlouhé, svalnaté a dobronzova opálené chlupaté nohy.

Bena viděla svlečeného tisíckrát, a nikdy si ten pohled zvlášť nevychutnávala, ale s Ryderem to bylo něco jiného. Hleděla na něj s očima navrch hlavy, pásla se na jeho svalnatém dokonalém těle. Pohnul se, znovu zasténal a předloktí mu sjelo z očí. Uviděl Ivy, jak stojí u jeho postele.

Ztuhl. „Asi jsem opilý,“ prohlásil nepřítomně. „Co tady děláš?“

„Slyšela jsem tě,“ řekla měkce a starostlivě. „Jsi v pořádku, Rydere?“

Zaťal zuby a sklouzl pohledem po jejím těle. Zdržel se na oblině ňader, na krémové kůži, odhalené v hlubokém výstřihu. Černé oči měla měkké, dlouhé černé vlasy jí lehce padaly na krémová ramena a on po ní toužil tak mučivě, že ho to málem dusilo. „Běž odsud, Ivy,“ vyrazil ze sebe chraplavě. „Rychle běž a radši se zamkni!“

Znělo to výhružně, ale tentokrát jí to bylo jedno. Připadala si živě jako nikdy dřív. Pálilo ji celé tělo, jen se na něj podívala. Nechtěla se o ten obrázek jen tak připravit.

„Proč?“ zeptala se mírně, ale pevně. „Nemůžeš mi říct, co se děje?“

„Vážně to chceš vědět?“ zeptal se utrápeně. Zoufalství a touha se mu v těle mísily tak horce, že ho celé bolelo. „No tak dobře, proč ne? Už jsi přece velká holka. Tohle se se mnou děje, Ivy.“

Odhodil pokrývku.

Otevřela ústa, chtěla něco říct, ale nemohla. Byl dokonale vzrušený, tak bezostyšně, že by si toho musela všimnout i panna. Trochu se chvěl a oči v napjaté temné tváři měl šedé a lesklé.

„Ach, Rydere,“ zašeptala bezradně. Hleděla na něj tmavýma očima, ale byl to otevřeně obdivný pohled, vůbec ne vylekaný ani rozpačitý. Omámeně si pomyslela, že je to v pořádku. Nemůže být přece rozpačitá při pohledu na tak nádherného mužského.

„Bože můj!“ vyjekl se a odvrátil se od ní. Posadil se na kraj postele a hlavu si složil do dlaní. „Bože, já jsem se musel zbláznit! Omlouvám se, moc se omlouvám. Běž pryč, miláčku, ano?“

Přistoupila blíž, nesnesitelně dojatá jeho bezmocností. Posadila se vedle něj na postel a váhavými chladnými prsty mu přejela po paži.

Trhl hlavou a podíval se na ni, jako by nevěřil, že před ním ještě neutekla.

„Lehni si, Rydere,“ zašeptala roztřeseně. Nevěděla přesně, co má dělat, ale jistou představu měla. Nedokázala teď odejít a nechat ho tady takhle, i kdyby ji za to měl nenávidět, až zase bude při smyslech. Musela jen jednat rychle, než ji opustí odvaha.

„Co?“ vyrazil nevěřícně.

Opřela se mu do ramen a zatlačila ho na záda na postel. Stříbřitě se lesknoucí oči na ni hleděly s úžasem. Nepodívala se do nich. Sklonila hlavu a váhavě se dotkla ústy chloupků na jeho hrudi, zatímco druhou rukou sklouzla po plochém břiše.

Prudce vyjekl, hlas se mu chvěl a rukama jí vjel do vlasů. „Ivy… proboha… ne!“

Nedala si říct, nepřestala s tím. Chvějícími se prsty sjela níž a začala ho laskat, malinko zaražená nad tím pevným, mohutným, silným mužským tělem. Rty putovala po napjaté kůži, do tváře ji lechtaly chloupky, zatímco ruka neúnavně hladila, tiskla, svírala a laskala.

„Ne…“ zasténal a třásl se.

„Ukaž mi, jak se ti to líbí,“ zašeptala, ale nepodívala se na něj. Přitom pořád pokračovala. Ležel před ní bezbranný a ona se ještě nikdy v životě necítila tak vyplašená a opojená jako právě teď.

„Ivy!“ Hlas ho zradil. Věděl, že by ji měl zastavit, ale chyběla mu síla. Její doteky ho zbavily veškeré zdrženlivosti a sebeovládání. Chytil ji tedy za ruku a vedl ji, jeho tělo reagovalo žádostivě, nekonečně žádostivě, nekontrolovatelně se třásl. Cítila, jak se pod jejími ústy chvěje, slyšela jeho přerývaný dech, zatímco ji naváděl k vlastní extázi.

Když dospěl k vrcholu, vykřikl. Přinutila se zvednout k němu rozpačité oči a podívat se na něj. Všechno se v ní sevřelo, bylo to neuvěřitelné. Ben ani v jejich nejdůvěrnějších chvilkách nevypadal… takhle! Kdyby nevěděla, o co jde, soudila by, že umírá. Pulzoval v jejím sevření, bezmocný, slepý, hluchý, otupělý vůči všemu kromě rozkoše, z níž málem ztrácel vědomí.

Když křeče pominuly, odhrnula mu z čela zpocené tmavé vlasy, políbila ho tam a šla najít vlhkou žínku a ručník. Vrátila se a našla ho ležet stejně, jak ho opustila. Přejížděla mu teplou žínkou po těle s nevýslovnou něhou. Cítila, jak mu divoce bije srdce, jak se snaží vzpamatovat se po tom, co s ním právě udělala.

Šedé oči se otevřely. Četla v nich malinko vyčítavý a skoro nedůvěřivý výraz. Pořád se ještě trochu chvěl. Pořád vypadal tak nádherně bezbranně.

„Jsi v pořádku?“ zašeptala měkce.

„Ano.“ Chytil ji za volnou ruku a přitáhl si její dlaň hladově k ústům. „Děkuju!“ zašeptal horečně, hlasem ještě chraplavým z toho zážitku.

„Omlouvám se, že jsem byla tak nešikovná,“ řekla váhavě. „Já… no, já ještě nikdy…“

Pátral jí v očích. „Ani s ním?“

Věděla, že myslí Bena. Stydlivě zavrtěla hlavou. Vyhnula se těm zkoumavým očím a upřela pohled na širokou nahou hruď se změtí tmavých chlupů. „Rydere, můžu se tě zeptat na něco… no, na něco osobního?“

„Co bys chtěla vědět?“ zeptal se měkce.

„To, cos teď zažil, zrovna teď…“ začala váhavě a velkýma očima se na něj zas podívala. „Jaké to je?“ zeptala se tlumeným šepotem. Zamračil se, nechápal, na co se vlastně ptá. „Bylas přece vdaná. Ty to nevíš?“

Zarazila se a pak si povzdechla a zavrtěla hlavou. Nemohla mu lhát a ani nechtěla.

Posadil se zpříma a potemnělýma očima si ji měřil. Díval se na ni tak zkoumavě a tak zblízka, že z toho celá znervózněla. To, na co se jí pak zeptal, bylo otevřené a přímo k věci.

Začervenala se. Ani Ben se jí nikdy na takovou důvěrnost nezeptal. „Ne,“ přiznala se.

„On to věděl?“

„To ano,“ odpověděla. „Říkal mi, že jsem frigidní.“ Nervózně si poposedla. „Víš, pro mě to s ním bývalo dost nepříjemné,“ zamumlala a škubla sebou při té vzpomínce. Zamračila se. „A někdy to hrozně bolelo!“

Štíhlýma krásnýma rukama jí chytil obličej a přiměl ji, aby se na něj podívala. „On s tebou nikdy nedělal, cos teď udělala se mnou, aby ti to ulehčil?“ „Nerozumím,“ vyhrkla.

Nechtělo se mu ani věřit, co z toho vyplývá. Taková krása, taková nádherná smyslnost, a ještě nebyla probuzena. Ivy zůstávala ze spousty stránek vlastně nedotčená. Hladovýma očima přejel po hebké oválné tváři, v níž zářily ty veliké černé oči, po hedvábných černých vlasech, které jí padaly na nahá ramena, po pevných oblinách nádherných prsou. Chvilku mu trvalo, než se vzpamatoval a vrátil se k tomu, nač původně myslel.

„Jak dlouho mu to trvalo?“ zeptal se otevřeně.

„Rydere!“ „Musím to vědět,“ namítl měkce. „Věř mi.“ Uhnula pohledem. „Já nevím. Dlouho ne. Vždycky tak pospíchal…“

„Míň než pět minut?“ zachrčel s kamennou tváří.

„No…“ Polkla. „Ano.“

Těžce si vzdychl. „Bože můj,“ řekl.

„Myslela jsem, že ho miluju,“ povzdechla si. „Ale v posteli jsem ho nechtěla,“ přiznala utrápeně. „Netušila jsem, jaký to bude život.“

Cítil soucit, ale zároveň ho vzrušovalo pomyšlení na jednu věc. Zvedl jí zase tvář, aby se na něj podívala. „Chtěl bych pro tebe udělat, cos udělala pro mě,“ zašeptal jí tiše. „Dovolíš mi to?“ Zrudla. „To nemusíš…“ „Chtělas přece vědět, jaké to je,“ řekl pomalu a hlubokým hlasem. Stáhl ji na postel a přitiskl dolů na pokrývku. Tmavé vlasy se jí rozsypaly kolem začervenalé tváře jako svatozář. „Chci ti to předvést.“ „Rydere…“ namítla nervózně, oběma rukama se mu opřela do pevné nahé hrudi, pod prsty ucítila kudrlinky chlupů a pod nimi pevné svaly.

„Klid,“ řekl. „Nemám tu nic s sebou, takže se nemůžeme milovat. Ale neublíží ti to.“

Cítila jeho dech na svých rozevřených rtech, jak se k ní sklonil. „Copak muži nemají vždycky… něco při sobě?“ zeptala se nervózně.

Usmál se u jejích chvějících se úst. „Ivy, neměl jsem ženskou skoro dva roky,“ zašeptal. „Proč bych s sebou měl něco nosit?“

„Tys neměl…?“

Umlčel její otázku tím, že přitiskl rty k jejím ústům a začal ji líbat. Slabě voněla po růžích a on si pomyslel, že za celý život se ještě neocitl tak blízko ráje jako dnes. Byla úžasná na dotek, úžasně chutnala. Tělo mu pořád ještě horce pulzovalo uvolněním, které mu tak štědře a tak nečekaně poskytla. A teď chtěl, aby to taky poznala. Aby zažila tu nesnesitelnou sladkost, když člověk patří někomu, kdo o něj hluboce stojí, kdo ho miluje víc než vlastní život. Nemohl jí to takhle říct. Nechtěla by to slyšet, teď rozhodně ne. Ale sám si to uvědomoval a to dodávalo další rozměr jeho měkkým polibkům, jemnému laskání prstů, jak ji tak hladil po hladké paži a připravoval na to, co přijde.

„Uvolni se,“ zašeptal. Tvrdými rty se dotkl hebké kulaté bradičky, putoval po tváři, posunul se níž k rychle pulzujícímu místečku na krku, ke klíční kosti. „Uvolni se, maličká. Já ti neublížím.“ Zalapala po dechu, když se jeho ústa dala zas do pohybu. Chvilku ji laskal kolem výstřihu noční košile, sázel polibky na klíční kost, až zabloudil níž a našel měkkou oblinu ňadra. Bezděčně mu vjela rukama to hustých tmavých vlasů. Ale místo aby ho od sebe odstrčila, zdržela se tam a začala si pohrávat s pramínky. Něco se s ní dělo. Chvěla se, když ji jeho rty laskaly a otíraly se, hladily a něžně kousaly, postupovaly stále blíž k pevnému citlivému hrotu ňadra. Nechápala, jak mohl tak prudce ztvrdnout, nechápala ani to pulzující horko, které jí začalo narůstat v podbřišku.

Ryder cítil, jak jí buší srdce čím dál tím rychleji, slyšela, jak se jí změnil dech. Byla už vzrušená, a to sotva začal. Zahřálo ho u srdce. Přejel ústy naplno k bradavce a lehce a horce ji sál, vychutnával si ji jazykem, byl čím dál náruživější. Vykřikla. Prsty se jí roztřásly, vypnula se k němu, tělo se jí chvělo.

Cítil, jak ho to samotného okamžitě zase vyburcovalo, jak její vzrušení rozpálilo touhu i v něm, a snažil se ovládnout, zachovat si chladnou hlavu. Teď bylo na řadě její uspokojení, ne jeho.

Volnou rukou se přesunul dolů, pomalu jí vykasal košili po sametových stehnech, až si našel cestičku pod ni. Lehce jel rukou po nahém stehně. Napjala se, a když ruka doputovala až nahoru a jemně se jí dotkla v klíně, chytila ho za zápěstí a těžce vzdychla.

Zvedl hlavu a shlédl jí do vykulených vylekaných očí. „Ano, je to hodně důvěrné, že?“ zeptal se měkce.

Neodpověděla, jen mlčky přikývla. Díval se jí zblízka do očí, laskal ji tím pohledem. „Ale já jsem ti dovolil, aby ses mě tak dotýkala.“

To byla pravda. A přes ty lehké rozpaky, které cítila, v ní ty prsty probouzely úžasné pocity, jak se s rozvahou pohybovaly. Sevření na jeho zápěstí povolilo, nechala ruku spadnout na postel, pozorovala jeho tvář, jak se jí dotýkal stále důvěrněji.

Bez varování ji přepadl první nával rozkoše a ona až nadskočila a roztřásla se.

„Rydere!“ vyrazila ze sebe.

„Ano,“ řekl tiše a upřeně se jí díval do očí. Znovu se jí dotkl, sledoval její reakci a pomalu zrychloval ten pomalý rytmický pohyb, dotýkal se jí naléhavěji, až lapala po dechu a svíjela se na pokrývce.

Vypnula se k němu, najednou jí vadila ta látka, která ji před ním zakrývala, najednou zatoužila, aby ji viděl. Smyslnost v ní potlačila stydlivost, touha jí zuřila v těle jako prudký žár. „Dívej se… na mě,“ zašeptala nesouvisle.

„Dívám se,“ vydechl chraptivě.

„Ne. Na mě… celou,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. „Nahou,“ dodala.

Zadrhl se v něm dech. „Bože!“ vyrazil ze sebe. Odtáhl se, ale jenom na tak dlouho, než jí nedočkavě stáhl noční košili přes hlavu a odhodil na zem. Ruka se hned poslušně vrátila na místo a pokračovala ve své úžasné práci, uvěznila ji zas v tom smyslném omámení. Očima se pásl na nádherném nahém těle, pohled na ni ho až bolel. Zabloudil ke dlouhým pěkně tvarovaným nohám, k plným bokům, štíhlému pasu a napjatým prsům. Zdržel se na tmavých bradavkách, tak tuhých a zduřelých, sklonil se k nim a sál je, vychutnával si sténání, které začala vydávat. Měla krásná prsa a zdálo se, že ji těší, když se jich dotýká a líbá je. Zuby jemně přejel po jednom hrotu ňadra, až ho chytila za hlavu a leknutím vydechla.

Zvedl hlavu, cítil, jak roztahuje nohy ještě víc a začíná se mu vzpínat k ruce.

„Neublížím ti, neboj se,“ zašeptal. „Jen tě rád trošku kousnu,“ dodal a sklonil hlavu a lačně se jí pustil do nahého ramene, pak k pasu a zase zpátky nahoru. „Nevadí to?“

„Nevadí…!“ Chvěla se teď, celá se chvěla, jak zrychlil plynulý rytmus ruky. „Rydere!“

Zvedl hlavu, aby se na ni mohl dívat. Bylo to pro ni vlastně poprvé a on nechtěl přijít ani o jeden vzdech, ani o jediný výraz tváře. Naklonil se k ní blíž, až měla před očima jen jeho.

„Až to ucítíš,“ zašeptal smyslně, „zkus nezavírat oči. Chci se na tebe přitom dívat.“

Dívat se… dívat se… dívat se. Ten hluboký sexy hlas jí zněl ozvěnou v duchu, zatímco jí tělo ovládala rozkoš. Hleděla na něj vykulenýma omámenýma očima, viděla ho rozmazaně, když ji zaplavila křeč. Slyšela vlastní bezmocný vysoký výkřik, který jako by nebral konce, jak se pocity vršily jeden na druhý a ovládaly její bezmocné tělo. Nikdy si nepředstavovala nic tak úžasného, tak vřelé a intenzivní potěšení, až se málem podobalo bolesti. Nevěděla, jak to vůbec vydrží, cítila, že má tvář vlhkou, asi od slz, když se křeče vystupňovaly a pak se začaly konečně rozplývat do neovladatelného chvění. Stříbrná vlákénka rozkoše se jí rozrůstala do celého těla a ona ochabla na posteli a bezbranné vyjevené oči se setkaly s jeho pohledem. Přečetla si v něm vítězství a prudkou radost.

Pak jí vyjel štíhlou rukou nahoru po těle, přitiskl dlaň pevně na bříško, troufale zajel k jednomu ňadru a zdržel se v jeho hedvábně hebkém žáru.

„Rydere… to… to bylo krásné,“ vydechla, protože jí chyběla výstižnější slova.

Místo odpovědi se jenom usmál.

„Může být milování taky takové?“ zašeptala roztřeseně.

Pomalu přikývl.

„Samozřejmě ještě složitější a příjemnější,“ zašeptal. „A mnohem nebezpečnější.“

„Proč?“ Sklouzl jí očima na bříško a zdržel se tam s téměř dychtivou touhou, kterou neviděla.

„Protože bych tě mohl přivést do jiného stavu,“ řekl chraplavě.

Srdce jí poskočilo, sotva si to představila, ale hned se zas vrátila zpátky na zem. Smutně a lítostivě se na něj usmála. „Ne, to bys nemohl,“ poznamenala tiše. „Rydere… já nemůžu mít děti.“

Zadržel dech. Zvedl hlavu a škubl sebou, jak tak na ni shlédl. „Ach bože, Ivy!“ zabručel nezřetelně.

Nechápala, proč najednou vypadá, jako by potřeboval utěšit. Ona si na svou bolest už zvykla. I když měla s Benem tak těžké časy, nevadilo by jí mít dítě. Jenže nikdy neotěhotněla.

Sama od sebe se jí vybavila vzpomínka z Jacksonvillu, na toho malého chlapce, kterého Ryder zachránil před pádem do řeky. Dobře si všimla, jak pěkně se k dítěti choval. Měl děti rád. Jednou je bude chtít a teď už ví, že ona je mít nemůže. Ale jiná žena by samozřejmě mohla… Potlačila to smutné pomyšlení a něžně ho pohladila po tváři. „Je mi to líto,“ řekla a snažila se zadržet slzy. „Já jsem moc chtěla děti!“

Sklonil se a jemně přiložil své rty k jejím, pohnul se tak, že se jeho chlupatá hruď otírala o její naběhlá ňadra, líně, škádlivě a provokativně.

„To je jedno,“ zašeptal jí zblízka. „A nic to nemění na tom, kdo jsi a co jsi. Nejsi proto o nic míň žena. Myslím, žes mi to už dneska dokázala.“ Zvedl hlavu a shlédl na její zrudlou tvář, zvedl se na předloktích, aby si mohl prohlížet její krásná ňadra.

Nervózně se pod tím nestoudným soustředěným pohledem zavrtěla.

Podíval se jí do očí. „Copak, budeš se přede mnou stydět, když jsme teď jeden druhému ulevili s tou touhou?“ zeptal se jemně a s úsměvem. „Bohužel asi ano,“ přiznala se. Trochu se zachvěla. „Nikdy bych Benovi nedovolila, aby se na mě díval… takhle.“ Vykulila oči. „A tebe jsem nechala, aby ses na mě díval, když… když…“

Tvář se mu napjala. „Mám ti povídat, jak jsi vypadala?“ zeptal se chraplavě. „Nebo si to líp představíš, když si vzpomeneš, jak jsem vypadal já, když jsi mě dovedla k vyvrcholení?“

Zrudla, ale pohledem neuhnula. „Nikdy se mi ani nesnilo, že bych tohle mohla muži dělat.“

„A jenom tak pro zajímavost, proč jsi to udělala, Ivy?“ zeptal se.

„Potřeboval jsi to,“ zašeptala. Prsty ho pohladila po pevných ústech. „Bože můj, Rydere, tys to potřeboval a já musela něco udělat!“

Něco v něm se zachvělo radostí. Takže pořád existuje naděje. Pokud na něm Ivy tolik záleží, pak je možné, že jí na něm jednoho dne třeba začne záležet ještě víc. Dodávalo mu to naději.

Chytil jí prsty a jeden po druhém je něžně líbal a okusoval. Světlé oči se mu rozzářily.

„V tom případě ti povím tajemství,“ nadnesl a jeho hlas se hluboce a pomalu rozezněl pokojem. „Nikdy jsem ještě nenechal ženu, žádnou ženu, aby mi tohle dělala.“

Viditelně se rozzářila a usmála se na něj. „A mě ano,“ zašeptala.

„Nezastavil jsem tě,“ zamumlal suše. „V tu dobu už bych to stejně ani nedokázal. Bože můj, kdo by si to pomyslel?“ zasmál se. „Stydlivá jemná malá Ivy, a zatlačí mě do postele a dělá si se mnou, co chce. Tvoje máma by z toho úplně ztratila řeč.“

Lekla se, posadila se zpříma, nádherně se tak nad ním tyčila a vystavovala se jeho očím. „Neřekneš to přece mámě?“ zeptala se nevěřícně.

„Proboha, ta by nás asi oba zabila!“ prohlásil. „Pojď zas sem ke mně.“ Stáhl si ji do náruče a vzepřel se nad ní, tvář uvolněnou, pohled měkký a majitelský. „Chci s tebou dneska spát v téhle posteli.“

Teď už nebyla tolik opilá vášní, a proto zaváhala. Bylo těžké zvažovat to s chladnou hlavou, i po té důvěrnosti, kterou právě sdíleli.

„Já… já nevím,“ řekla nerozhodně a zamračila se.

Vyhladil jí tu vrásku z čela ukazováčkem. „O tamto nejde,“ ujistil ji tiše. „Jenom jsem tě prostě chtěl držet celou noc v náruči.“

„Aha.“ To by se jí taky moc líbilo, ale připadala si teď vedle něj podivně stydlivá, i když se jí krev prudce hrnula žilami.

„Ivy, oba dva jsme svéprávní dospělí,“ řekl tiše, jako by uhodl, na co právě myslí. „Dneska v noci mě to mučilo a tys mi pomohla se uvolnit. A doufám, že jsem udělal totéž pro tebe. Ale nenechal bych nikoho jiného, aby to se mnou dělal. Rozumíš tomu, miláčku?“ dodal, jako by na tom záleželo. „Nedopustil bych, aby si žádná jiná žena se mnou takhle dělala, co chce.“

Pátrala v jeho něžných očích, cítila, že se jí pokouší říct něco, co není schopna pochopit.

„Takové veliké oči,“ zamumlal a usmál se. „Tak to obrátím. Ty bys ležela nahá v náruči nějakému jinému muži a nechala ho dělat to, co jsem s tebou dělal já?“

„Jistěže ne!“ vyhrkla a ani o tom neuvažovala. Najednou se zarazila a zalapala po dechu. Teprve teď jí došlo, že je před ním nahá!

Křečovitě sevřela pokrývky a chystala se do nich zabalit, ale vzal ji za ruku a zadržel ji. Zavrtěl hlavou. „Tvoje tělo dneska patří mně,“ přesvědčoval ji měkce. „Dala jsi mi ho, vzpomínáš? Já ho nezneuctím, ani nezneužiju, ani neohrozím, takže není důvod, abys ho přede mnou schovávala. Páni, stačil by mi tenhle pohled na tebe, nic víc bych k životu nepotřeboval,“ řekl pevně a studoval ji troufalým majetnickým pohledem.

Napůl seděla a dívala se mu do očí a ty oči jí prozrazovaly, že mluví pravdu. Hleděl na ni tak, že to hraničilo až s úctou. Připadalo jí, že se nedokáže pohnout. A zároveň si troufla sjet pohledem po jeho těle a pomalu jí docházelo, že to cítí stejně. Nikdy neviděla nikoho, kdo by se s ním mohl srovnávat. A byla pyšná na to, že jí právě tenhle nádherný muž dneska patří.

Pomalu a rozechvěle se nadechl a uvědomoval si, jak neúprosně a vytrvale jeho tělo reaguje na Ivyinu přítomnost. Musela si toho všimnout taky. Raději se hned obrátil a s dlouhým povzdechem se natáhl na posteli. „Bože, co to se mnou děláš!“ rozesmál se žalostně. „Zhasni, miláčku, a pojď už za mnou.“ „Nebudeš…?“ zaváhala. Zavrtěl hlavou. „Tvoje máma by nás uškrtila už za to, co jsme udělali. Radši budeme spát, než nám to celé přeroste přes hlavu. Ano?“ Jemně se usmála. „Ano.“

Existovalo samozřejmě nejméně padesát dobrých důvodů, proč by si měla zase obléct noční košili a vrátit se do vlastního pokoje. Ale ona se neřídila ani jedním, místo toho mu jen poslušně vklouzla do náruče. S úžasem vnímala ten příjemný pocit, když se svou jemnou pletí dotýkala jeho chlupaté kůže. Sevřel ji v náruči a přitáhl si ji tak, až měla tvář na jeho hrudi.

„Nepřijde sem nikdo, že ne?“ zeptala se nervózně, protože leželi jenom tak na pokrývkách.

Políbil ji na víčka. „Neboj se, nikdo nás takhle neuvidí,“ zašeptal. „A už spi, moje drahá.“

Nevěděla jistě, jestli dobře slyšela ta poslední slova, ale znělo to tak.

Řekl je, samozřejmě že ano. Počkal, až si byl jistý, že Ivy doopravdy usnula. Pak se nadzvedl a prohlížel si její spící tvář. Záleželo jí na něm. A možná víc, než si sama zatím uvědomovala. Nejradši by se roztancoval po posteli. Zatím to byla ještě fyzická záležitost, ale to neznamenalo, že to postupně nepřeroste v něco víc. Zlehka ji pohladil po čele, málem se jí ani nedotýkal, aby ji neprobudil. Bylo to zvláštně důvěrné, ležet takhle u ní a hlídat její spánek. Tajil se mu z toho dech.

Nakonec si zase lehl, opojený tím pohledem a doteky. Objal ji, celý vzrušený z toho horkého měkkého těla, tak důvěřivě spočívajícího v jeho náruči. Ale pak nakonec přece jen usnul a poprvé za celé roky spal v naprostém klidu.

Když se Ivy druhý den probudila, byl už úplně oblečený, stál vedle postele a lačně si ji měřil. Ležela roztažená po pokrývkách v pozici, která by se dala nazvat otevřeně vyzývavou. Rozechvěl se a raději honem sklouzl očima zpátky k její tváři.

Zdály se jí sny. Nepamatovala si, co to bylo, ale v tom snu byl Ryder. Její tělo, vyladěné teď na zázrak naplnění, vědělo, že jí ho dokáže dát. Chtěla ho. Maličko se prohnula v bocích s ještě napůl přivřenýma očima. Bradavky jí najednou ztuhly.

„Bože můj,“ vyrazil ze sebe utrápeným hlasem.

To, jak najednou zbledl a napjal se, ji dokonale probudilo. „Rydere?“ vyjekla a zvedla se na loktech. Její tělo se mu předvedlo ještě dokonaleji.

Musel se hodně nutit, aby vůbec dokázal promluvit. Všechno mužské se v něm vzpínalo, ponoukalo ho strhat ze sebe šaty, skočit za ní do postele a jediným prudkým návalem touhy si ji vzít. Byla jako oheň a on se do něj toužil vrhnout, nechat se jím spálit. Ale nemohl. Právě teď by nechybělo moc a ztratil by hlavu. Bylo to moc nebezpečné.

„Odcházím na konferenci,“ procedil skrz zuby. „Měl bych se vrátit kolem jedné.“

„Dobře.“ Začervenala se pod jeho troufalým pohledem a uplynulá noc jí najednou připadala neskutečná, připadala si rozpačitě. Honem se natáhla pro pokrývku a stydlivě se jí přikryla. Uvažovala, co má říct. „Já… já si projdu ty poznámky ze včerejška a opravím je a přepíšu. Včera večer jsem byla moc unavená.“ Nehorázná lež. Byla jednoduše moc ublížená a nešťastná, když se s ní Ryder v té restauraci tak rozloučil.

Svaly ve tváři se mu napjaly. „Jistě,“ řekl.

Obrátil se a vyrazil z pokoje, aniž se ohlédl. Proklínal vlastní bezbrannost, bezmocnost. K ženám se celý život choval podle svého, až do té doby, než mu do něj vstoupila Ivy, teprve pak poznal tuhle hlubokou zranitelnost. Dostala ho na kolena, a to se vlastně ještě ani nepomilovali. Bože, kdyby se s ní někdy doopravdy miloval, možná by ho připravila o celou duši! Když se na ni podíval, věděl, že je ztracený, že by udělal cokoli, co by po něm chtěla, že by byl po zbytek života úplně bezmocný, protože ji tolik miluje. Vyšel z apartmá celý omámený a vnější dveře za ním hlasitě práskly.

Ivy se mučila uvažováním, co ho to zase popadlo. Nelitoval toho jejich nezvyklého zážitku? Možná za ním neměla v noci vůbec chodit. Ale to, co dal jejímu vyhladovělému tělu, za dnešní rozpaky stálo. Tiše zasténala, když si vzpomněla na ty žhavé divoké pocity, které se jí nakonec zmocnily. A on se na ni přitom díval. Nechala ho, aby se ni díval, v takové intimní chvíli…!

Nedokázala by se na sebe ani podívat do zrcadla a nezačervenat se. Stydlivá jemná malá Ivy, a zatlačí mě do postele, divil se. Nemohl tomu uvěřit a ona samozřejmě taky ne. Ryder pro ni byl až do dnešního rána nejlepší kamarád, jakého měla. Teď už si nebyla jistá, co pro ni vlastně je kamarád nebo budoucí milenec nebo něco mezi tím.

Lámala si hlavu, jestli s ní vůbec ještě někdy promluví. Možná, že je z toho taky rozpačitý A připadá si trapně. Jistě nemá ve zvyku svěřovat se ženám, jak dlouho byl bez sexu, nebo se nechat přistihnout v tak bezmocném roztouženém stavu.

Ryder měl jistě spoustu žen, uvědomila si najednou. Věděl přesně, jak ji proměnit na nemyslící žádostivé tělo. Dotýkal se jí zkušeně rukama i ústy.

Nesnášela je všechny. Nesnášela každou ženskou, která mu kdy ležela v náruči a nechala se divoce ovládat jeho tělem. Jeho tělem…

Zachvěla se. Takové krásné, dokonalé mužské tělo.

Dovolil jí, aby ho viděla bezmocného, dovolil jí, aby z něj bezmocného udělala. Vzpomínala si, jak v tu chvíli vypadal, pěsti zaťaté, zaklesnuté u čela postele, silné tělo vypnuté, třáslo se v křečích, tvář zkroucenou, jak křičel v extázi uspokojení.

Celá se z toho rozpálila. Říkal, že milovat se naplno je taky takové. Ale nebylo. Věděla dobře, že milovat se naplno bolí. Je to rychlé a nepříjemné.

Na druhé straně, Ryder s ní postupoval tak zvolna a důkladně a ona přitom cítila tak úchvatné vzrušení. Možná, že s takovým mužem by bylo milování ještě krásnější. Možná, že kdyby mu dovolila…

Polkla a připadala si, jako by jí najednou vylétla teplota. Jaké by to bylo, ležet uvězněná pod tím nádherně silným tělem a cítit jeho zkušené ruce a ústa? Zavřela oči a zkoušela to v duchu představit: sebe prohnutou, jeho štíhlé ruce svírají její boky a pohybují jimi k sobě, napjatá a zpocená tvář, dech rozechvělý a mělký, jak by postupně zrychloval rytmus těch prudkých pohybů, její nadšené výkřiky rozkoše…

„Bože můj!“ vyrazila ze sebe. Prudce se zvedla, vylezla z postele a zamířila do koupelny. Pustila sprchu naplno, vstoupila pod studený proud vody a uvítala ten šok, který ji vrátil zpátky na zem. Život se jí najednou zkomplikoval.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Byl to nejhorší den v Ivyině životě. Ryder se po celou dobu choval jako ztělesněná zdvořilost a ani jednou se nezmínil o tom, co se stalo, dokonce ani nijak nevysvětlil tu svou podivnou náladu, když ráno odcházel z apartmá. Byl jaksi odtažitý, stejně jako předtím už mnohokrát. Jenže tohle bylo horší, protože pod povrchem cosi vřelo.

Netušila, proč to tak je. Pokud litoval, že došlo k té jejich společné noci, proč jí to neřekl? Nebo jí to vlastně říkal prostřednictvím toho odtažitého chování a toho, jak se jí vyhýbal?

Věděla jenom to, že ji to zoufalství zabíjí. Před pouhým měsícem ještě ani pořádně nechápala, co je to vlastně touha nebo naplnění. Teď to věděla a nemohla se toho nabažit. Chtěla Rydera všemi způsoby, jakými může žena chtít muže. Snila o něm, toužila po něm, představovala si ho, byla by pro něj zemřela. Ale on si jejího horečného zanícení nejspíš ani nevšiml, kdežto ona se pokaždé celá roztřásla, sotva se k ní přiblížil. Musel jí to ostatně číst v očích, kdykoli se na něj podívala.

Během krátkého pracovního oběda jí oznámil, že se následující den vracejí domů. Zaskočilo ji to, nečekala takový náhlý obrat. Netušila, jak bude schopna žít dál, jak se dokáže vrátit do běžné reality.

Ale možná to tak bude nejlepší. Ryder jí sejde z očí, sejde z mysli. V kanceláři poslední dobou moc času netrávil.

Poslední večer v Paříži mu odměřeně a neosobně dala dobrou noc a odešla do svého pokoje. Ale bolel ji i dotek lehké noční košilky na rozpálené kůži. Shodila ji ze sebe a roztáhla se nahá na chladivé pokrývce. Okamžitě pomyslela na Rydera a bezmocně se prohnula. Dlouhé vlasy jí rámovaly zrudlou roztouženou tvář jako černá svatozář. Raději ani neuvažovala o tom, jak teď musí vypadat. Nejspíš jako nějaká zkažená ženská, pomyslela si a bylo jí to jedno. Tělo ji bolelo, pálilo, jako by ji přepadla nějaká vražedná horečka. Aspoň že ty přikrývky trochu chladily. Měla by vstát a zhasnout světlo, ale nestarala se ani o to, byla moc nešťastná.

Najednou se otevřely dveře a vešel Ryder. Strnulá tvář mu při pohledu na ni ještě zpřísněla. Měl na sobě černý froté župan a pod ním nic. Rovné černé vlasy se mu vlhce kroutily ze sprchy, kterou si dal, aby se zbavil myšlenek na Ivy. Nepovedlo se. Když se teď na ni díval, lehce chápal, proč na ni nemůže přestat myslet. Snažil se, bůh ví, že se moc snažil se od ní držet dál. Ale už to nedokázal. Slyšel její neklidně převalování, její rychlý dech, stejně jako ona slyšela jeho předchozí večer. Nebo to možná jen vycítil, stejně mu připadalo, že je poslední dobou na ni dokonale vyladěný.

Práskl za sebou dveřmi, prudce a odhodlaně ze sebe shodil župan a blížil se k posteli.

Ivy se ani nepohnula. Byl vzrušený a neobtěžoval se zakrývat to před jejím uchváceným, obdivným pohledem. Přečetla si mu v očích, co po ní chce, ještě dřív, než si k ní lehl, než se nad ni naklonil a pásl se očima na jejích nádherných křivkách, na dokonalé růžové kůži. Věděla, že po ní chce přesně to, co ona po něm.

Hladově se k němu vzepnula, oči se jí leskly touhou, krev se v ní vařila. „Chci tě,“ zašeptala bezmocně. „Je mi líto, nemůžu si pomoct. Chci tě tak strašně moc, Rydere! Už to dál nevydržím!“

„Ano, já vím, jaké to je. To je v pořádku. Já tě chci stejně.“ Sklonil se a láskyplně přejel ústy po jejích pootevřených rtech, s nadšením cítil, jak se ty rty pod jeho dotekem lačně rozestupují. „Trošku se pomazlíme a pak snad dokážeme usnout,“ vydechl jí do úst.

Ale když sjel rukou po horkém měkkém bříšku, chytila ji za zápěstí a zadržela ji.

Zvedl hlavu a podíval se jí do horečnatých očí. Povytáhl tázavě obočí.

„Ne,“ zašeptala třesoucím se hlasem. „Já chci tebe. Naplno, pořádně.“

Tvář mu ztuhla. „Ivy…“

Poznala mu na očích, že se zdráhá. Byl to staromódní muž a znal ji i její matku roky. Měl k ní ochranitelský vztah. Ale ona nestála o jeho svědomí. Chtěla jenom jeho pozornost, jeho zájem a jeho tělo.

Vklouzla jednou hladkou nohou pod něj a posunula se, až ležela přitisknutá ke křivce jeho boků. Provlékla pod ním paži, aby to k němu měla ještě blíž, takže se mu měkkým ňadrem pevně tiskla na hruď. Volnou rukou ho začala jemně, ale odhodlaně laskat. Okamžitě ucítila, jak se neovladatelně chvěje.

„Prosím,“ zašeptala a tiskla se k němu, sváděla ho k intimnosti, jakou s žádným mužem nesdílela od konce svého tragického manželství. Málem sama sebe nepoznávala. Dotýkala se ho rozechvěle a s přímo posvátným úžasem a tlačila se k němu ještě blíž. Omámeně vnímala to nádherné pulzování, které cítila pod rukou.

„Tak dobře,“ vyrazil ze sebe najednou a chytil ji za vlasy, aby ji o kousek odtáhl. „Ale ne takhle. Ne… takhle. Nech mě, ať tě nejdřív vzruším. Pokud se máme milovat, chci, aby to pro tebe byl zážitek. Chci tě úplně uspokojit. Nebude to zábava na dvě minuty.“

Zvědavě k němu vzhlížela, ale sklonil k ní ústa a ona cítila teplou váhu jeho chlupaté hrudi na prsou, štíhlou ruku, která jí pomalu klouzala dolů po bříšku ke stehnu a pak zase zpátky nahoru.

Přes všechnu tu naléhavou touhu, jaká sálala z jeho napjatého těla, se choval jako ztělesněná trpělivost. Políbil ji vřele, ale hravě a neuspěchaně, okusoval jí rty, jemně je zkoumal jazykem, dával si na čas. A celou tu dobu si jeho neodbytná ruka pohrávala na jejích prsou, až ji rozbolela a vzdouvala se, a i pak se vyhýbal ztvrdlým napjatým bradavkám. „Ach bože,“ zaskučela.

Měkce a uličnicky se zasmál. „Už?“ zašeptal. „A to jsme sotva začali.“

„Já asi umřu,“ zaprotestovala a vyčítavě na něj upřela veliké černé oči. Osedlal si ji, důkaz jeho touhy ji bezostyšně horce tlačil na bříšku, když se sklonil k jejím rtům a začal je lehce kousat a sát.

„Tak říkají Francouzi vyvrcholení,“ zašeptal. „Malá smrt. Vědělas to?“

„Ne.“ Začervenala se.

Cítil to horko na jejích tvářích a laskal jí celý obličej. Roztáhl svalnaté nohy, kolébal ji mezi nimi a posunul se tak, aby mohl sklonit hlavu, vzít do úst bradavku a začít ji mučit. „Líbí se ti to, viď, maličká?“ zašeptal a jemně zatáhl za tvrdý hrot, laskal ho rty i jazykem. „Mně se to taky líbí. Máš měkká a pevná prsa a já miluju, když mi je tiskneš na nahou kůži.“

„Rydere,“ zasténala a chvěla se.

Sjel ústy k jejímu bříšku, přitiskl je tam, pak ke stehnům a bokům, jemně kousal, rozpaloval ji ještě víc. Zajel jí rukama mezi stehna, opatrně je roztáhl a probouzel v ní pocity, jaké ještě nezažila.

Posunul ji a jemně jí roztáhl nohy, aby mohl vklouznout mezi ně. Nosem měkce třel její nosík a usmíval se, když lehce přejížděl rty po jejích zavřených víčkách. Štíhlé ruce jí přejely po bocích, pak dozadu nad zadeček, tiskly ji k němu důvěrně blízko. Jednou rukou jí sjel po bříšku dolů, zvedl hlavu a vyhledal její oči, zatímco se jí důvěrně dotýkal a zkoumal ji.

„Ano,“ zašeptal měkce. „Už jsi připravená. Víc než připravená.“

Nerozuměla. Třásla se, rty nateklé po dlouhých tvrdých polibcích, chladné prsty zaťaté v jeho týle. „Připravená?“ hlesla slabě.

„Přijmout mě do sebe,“ zašeptal. Hleděl jí do očí. „Splynout se mnou. Obalit mě, Ivy,“ vydechl, na nic už nečekal a vyrazil boky kupředu.

Bylo to neuvěřitelně erotické. Zalapala po dechu, když ho ucítila, chvěla se rozčilením, když do ní začal pronikat, tak mohutný a horký. Ztuhla, protože ji to na chvilku zabolelo. Vyděsila se, připomnělo jí to zážitky, na které by už nechtěla nikdy vzpomínat.

Světlé oči shlédly do jejích. „No tak, no tak,“ zašeptal něžně, usmál se a na chvíli se zadržel. „Pomalu, maličká. Zkus se nenapínat. To zvládneš. Uvolni se.“

Přiblížil se k jejím ústům, vjel jí jazykem mezi zoubky a ona zavřela oči a vnímala jen ten nádherný pocit. Ani si neuvědomila, jak ji napětí opustilo.

„To je ono,“ pochválil ji. Pak znovu vyrazil boky a v očích se mu objevil zvláštní triumfální lesk. „Ano. Ano!“

Dívala se mu do očí a cítila, jak se jí jedním hladkým a nádherným pohybem úplně zmocnil.

Nepohnul se, zdálo se, že ani nedýchá. Na lícních kostech se mu objevila červeň, zachvěl se, tvář se mu napjala, oči vysílaly horečný pohled do jejích.

„Bože můj,“ zašeptal málem s úctou, hluboký hlas se mu třásl. „Ach, bože můj, Ivy, jsem v tobě!“

Taky se chvěla. S nedůvěřivě pootevřenými rty se odtáhla a shlédla dolů. Zčervenala, když viděla, jak intimně jsou spojeni. Prudce se nadechla a cítila, že Ryder se taky kochá tím pohledem. „Připadám si, jako by to bylo poprvé,“ zašeptala. „Ani nevíš, jak moc je to pravda,“ řekl chraptivě. „Ale já to díky tobě cítím taky tak, lásko.“ Maličko nejistými prsty k sobě zase zvedl její tvář. „Ivy. Ivy,“ šeptal, a zatímco vyslovoval její jméno, pohyboval se pomalu, sunul boky dopředu a zase se stahoval v pomalém něžném rytmu, který v jejím mladém těle rychle probudil úžasné pocity. Pozoroval její tvář, napjatou stejně jako ta jeho. „To je ono,“ vydechl prudce. „Dělej, co chceš. Ukaž mi, jak se ti to líbí. Ano. Ano, Ivy, ano!“ vyrazil ze sebe.

Cítila, jak se Ryder začíná s každým tvrdým výpadem bezmocně třást. Přesunula se mu rukama na boky a pak, s pohledem upřeným do jeho očí, s nimi zabloudila na jeho ploché břicho a níž. Zasténal a ona to udělala znovu, pohladila ho, prudce se nadechla nad tím příjemným pocitem a chvěla se nad vlastní troufalostí.

„Bože, Ivy,“ zašeptal nezřetelně. „Ach bože, já už to nevydržím…!“

Cítila to v jeho horečných prudkých pohybech, ale nevadilo to, protože už byla připravena dosáhnout vrcholu. Nehty mu bezděčně zarývala do boků, zatínala zuby a lapala po dechu. Vypínala se k němu slepě a odhodlaně, směřovala sobecky k vlastnímu naplnění, i když cítila, že se Ryder připojuje k jejím bezmyšlenkovitým pohybům, přestává se ovládat podobně jako ona.

Začala sténat, protože to bylo k nevydržení. Chtěla ho víc, víc, víc, a k tomu ta bolavá prázdnota, kterou měl naplnit… teď!

Rozechvěla se závratně příjemnou křečí. Znovu vykřikla, hodila hlavou dozadu, napínala se, zatímco jí jeho štíhlé ruce svíraly boky a drtivou, neovladatelnou silou si ji tiskly k sobě. Mumlal něco, co slyšela jenom matně, hluboký hlas se mu chvěl a pak sám zaklonil hlavu a chraptivě vykřikl. Cítila, jak ho ovládá první křeč, následovala další a pak další, fantasticky přiživovaly její vlastní naplnění, až to bylo k neunesení.

Cítila, jak se jeho zpocené tělo tiskne na její vlhkou kůži. Kapičky potu mu stékaly z vlasů a padaly jí na prsa, přímo tam, kam se před chvilkou hladově nořila jeho ústa. Chvěl se v její náruči, bezmocně se třásl stejně jako ona, bojoval o každý namáhavý nádech.

Srdce jí bušilo tak nahlas, že ho málem slyšela. Nebo to bylo jeho srdce? Pohladila ho po vlhkých vlasech, aby se ujistila, že žije. Tělo ji bolelo, jako by byla zmlácená. Ale rozlévalo se v něm prudké horko a každé zachvění prodlužovalo tu rozkoš.

Pohnula se a ucítila, že je pořád ještě v ní.

Začal se zvedat, ale chytila ho rozechvělýma rukama za boky a zastavila ho.

S námahou zvedl hlavu a podíval se jí do velikých okouzlených očí.

„Já vím, tvoje tělo by to dokázalo pořád,“ zašeptal a usmál se něžně a vyčerpaně. „Ale to moje si musí napřed odpočinout. Potřebuju pár minut, než se můžeme znovu milovat.“

Z těch slov ji rozbrnělo celé tělo. Než se můžou zas milovat. Ano. Přesně takové to bylo, tohle znamenalo někoho milovat. Pohladila ho po tváři a přejela prstem po hustém tmavém obočí. „To nebylo proto,“ zašeptala.

„Tak proč?“ zeptal se měkce. Stydlivě se mu podívala do očí. „No… je mi zkrátka příjemné cítit tě v sobě.“

Na tohle prohlášení jeho tělo důrazně zareagovalo. Ryder se prudce a užasle nadechl.

Zvědavě mu pátrala ve tváři. „Říkals přece, že nemůžeš,“ začala.

Zachvěl se. „Vážně?“ Opřel se na loktech, takže se tyčil nad ní. Pomalu a něžně pohnul boky a i ona se zachvěla. „Naposled mě to málem zabilo,“ vydechl a sklonil se k jejím ústům. „Nevím, jestli to ještě vydržím.“

„Bolí to?“ zamračila se, nerozuměla.

Rozesmál se i přes narůstající touhu. „Tu extázi,“ zašeptal a upřeně na ni hleděl. „Tu malou smrt, bože, připadalo mi, jako že tě vraždím. Ty vzlyky, slzy…“

„Bylo to krásné,“ zašeptala a dívala se na něj. Rytmicky se zvedala, pomáhala mu, cítila, jak jí tělem znovu projíždí chvění. „Bylo to krásné, tak krásné…! Ach, Rydere, Rydere… prosím… udělej to znova!“

Tentokrát nemohl čekat a ani se nepokoušel. Jeho touha byla stejně naléhavá jako ta její. Tlačil se na ni divokými, skoro zuřivými pohyby a ona se držela z posledního zbytku sil, dokud je ta úžasná rozkoš v křečích znovu společně nevynesla do agónie naplnění. Bylo ráno. Ivy si naposled pamatovala to, jak si ji Ryder k sobě tiskl a přetahoval přes ně přikrývky. Ruce se mu pořád ještě trochu chvěly po té námaze, kolébal ji a jí se pomalu zavřely oči.

Ještě pořád je neotevřela. Jen naslepo zatápala kolem sebe, doufala, že se dotkne jeho těla, ucítí zas pod rukou ty pevné svaly, tu horkou kůži… Nic.

Překulila se, ale postel byla prázdná. Přesvědčila se pohledem a povzdechla si. Zřejmě se nikdy neprobudí včas, aby viděla Rydera odcházet.

Přehodila dlouhé nohy přes okraj postele a vstala, protáhla se. Oči jí sklouzly na prostěradlo. Zamračila se, když si všimla skvrny. Celá zmatená se prudce nadechla.

„Teď už chápeš, proč to bylo jako poprvé?“ ozval se tichý hlas zezadu.

Vyjeveným pohledem zabloudila k Rydeovi. Mozek jí najednou odmítal sloužit.

„Nechápeš to, holka?“ zeptal se Ryder ze dveří a uznale si měřil její nahé tělo. Byl už zas úplně oblečený a očividně na odchodu.

„Nechápu?“ opakovala, stydlivě se natáhla po županu, který tam nechal, a vklouzla do něj.

Přišel k ní a jemně si ji k sobě přitáhl. „Proč to zpočátku bolelo.“

Pátrala mu v očích a najednou všechny dílky do sebe zapadly. Temně se začervenala.

„Je to tak,“ zamumlal. „Pořád jsi ještě byla zčásti nedotčená. Já odstranil tu zbylou bariéru,“ vydechl a začal rty škádlit její ústa. „Takže se dá říct, že jsem si včera v noci odnesl kousek tvého panenství,“ řekl to s jakousi zvláštní mužskou pýchou.

Zasténala mu u úst a přitiskla se k němu, cítila jeho vášeň a s nadšením ji vstřebávala.

„Máš z toho radost?“ zašeptal a až se zapotácel z toho, jak se k němu náruživě tiskla.

„Ano!“ Otevřela oči a pásla se na něm pohledem. „Po tom jsem vždycky toužila, abys byl můj první. Bože, chtěla jsem tě tak dlouho,“ zašeptala a nemohla se zastavit, vyklopila mu to všechno. „Když mi bylo teprve patnáct, pozorovala jsem tě a představovala si, jaké by to bylo, kdybys ke mně v noci přišel a miloval se se mnou!“

„Vážně?“ zeptal se chraptivě.

Z jeho výrazu zrozpačitěla. Zaváhala. „Myslela jsem, že to víš,“ vydechla. „Říkala jsem ti, že s Benem jsem nic takového nikdy necítila. To proto, že… protože jsem to zažila jenom s tebou a on to věděl.“

„Ivy, uvědomuješ si, co říkáš?“ zeptal se nejisté. „Já jsem to nevěděl! Nikdy jsem netušil, že mě tak chceš, a tak dlouho!“

„Ale já jsem byla přesvědčená, že to víš. Po tamté noci ses mi vyhýbal…“ připomněla mu.

„To ty mně taky. Vyhýbala ses mi jako moru a vrhla ses na Bena.“ „Protože jsem věděla, že tebe mít nemůžu,“ zašeptala zastřeným hlasem. „Tys mě nechtěl, protože jsem byla moc mladá. A brals mě spíš jako sestru než jako milenku. Myslela jsem si, že mi právě tohle dáváš najevo, když ses mi vyhýbal.“ Zamračila se. „A i když jsi mě tenkrát pozval na schůzku, pak jsem si myslela, že je to jenom z lítosti, protože víš, co k tobě cítím. Takže jsem pak radši šla s Benem, když mě taky pozval.“

Zadržel dech. „Bože!“ hlesl. „Copak je?“

Nemohl mluvit. Nemohl dýchat. Ona ho chtěla. Netušila, co cítí, protože si myslel, že je moc mladá. A tak odešel a ona si zas myslela, že ji tím odmítl, a honem se vdala za toho zatraceného Bena. Ben věděl, že chce Rydera, ne jeho, a proto k ní začal být surový. Zatočila se mu hlava. Nedokázal to snést.

„Musím jít a zkontrolovat rezervaci letenek a zařídit ještě pár věcí,“ prohlásil stroze. „Uvidíme se později. Počkej tu na mě.“

A byl pryč.

Odešel, aniž se ohlédl, zamyšlený a vážný. A Ivy za ním hleděla a srdce se v ní lámalo, protože mu zrovna přiznala, co k němu cítí. Nebylo to pro ni lehké, a on si to vyslechl a odešel, jako by ho to znechutilo.

Jak to tedy vlastně je? Cítil k ní jenom touhu, a teď, když se naplnila, je konec? Netouží po komplikacích spojených s její láskou? Je to tím? V očích ji začaly štípat slzy. Co teď bude dělat? Ryder se schválně nevrátil do hotelu málem až do poledne. Rozloučil se s kolegy, dvakrát překontroloval rezervaci letenek a pak se už jen tak procházel venku v dešti a pokoušel se nějak vypořádat s tím, co udělal. Jak to, že netušil, co k němu Ivy cítí? Jak to, že celé ty roky neviděl její touhu?

Ale nakonec si uvědomil, že to byla z její strany vážně jenom touha, snad spojená se sympatií a poblázněním. A ta touha, ta ji taky ovládala uplynulou noc. Ben ji nikdy nedovedl k naplnění a ona teď už poznala, co to je být doopravdy ženou. Ryder jí to dal, a proto ho zbožňovala. Ale láska to nebyla. Byla to spíš náklonnost, pobláznění a touha. Jenže on chtěl její lásku.

Vrátil se do pokoje a bodl ho provinilý pocit, když uviděl její popletenou a nešťastnou tvář. Nevěděl, co jí teď má říct, aby to všechno zase napravil. Nikdy se jí neměl dotknout. A ona teď byla probuzená a vzrušená a dychtivá a bude chtít plný sexuální vztah, který jí nemůže dát. Příliš moc o ni stál, aby nechal to krásné mezi nimi sklouznout k obyčejnému románku.

Sundal si klobouk a položil ho na stůl. „Ivy,“ začal tiše a bledé oči pátraly v jejích ublížených tmavých, „musíme si promluvit.“

„Není třeba,“ prohlásila s veškerou hrdostí, kterou dokázala dát dohromady po tom jeho divném chování dneska ráno. Dumala o tom celé dopoledne, až se rozhodla, že nejlepší cesta a jediná je předstírat vystřízlivění a nechat ho jít. On nechtěl manželství a ona zase nechtěla románek, takže to byla nejlepší cesta pro ně pro oba, jak z toho vycouvat. Vždycky mohla svést své chování na potřeštění z romantické Paříže.

„Nemusíš mi vysvětlovat nic,“ pokračovala. Nepokoušela se pochopit ten zvláštní výraz na jeho tváři. Prostě do toho skočila rovnýma nohama, spustila a nenechala se přerušit: „Tys byl žádostivý a já taky. My… navzájem jsme se uspokojili, to je všechno. Nemusíš se bát, že bych ti nějak zkomplikovala život.“

Unaveně si povzdechl. Jak to může tak říct? Uspokojení vzájemné touhy, kdežto pro něj to bylo víc, tak nepředstavitelně víc.

To lhostejné odbytí jejich milování ho rozzlobilo. No, když to pro ni znamená tak málo, on jí rozhodně nebude vykládat, jak moc to znamenalo pro něj. Tuhle hru mohou klidně hrát i dva. Zvedl bradu a studoval její bledou tvář. Měla na sobě jednoduché černé šaty, ve kterých vypadala ještě bledší, ale dodávaly jí jistou královskou eleganci. Jak je krásná, pomyslel si sklíčeně. A on teď bude muset po zbytek života vzpomínat na její nahé tělo, roztažené na posteli, na ústa, jak ho vítala, na dlouhé jemné nohy, klouzající po jeho, na výkřiky rozkoše, které mu dosud zněly v uších. Nejradši by začal skučet nahlas.

„Jsem rád, že to chápeš,“ reagoval stručně.

„Jsem dospělá ženská, ne dítě,“ odpověděla a vyhnula se jeho pohledu. „Ode dneška to bude prostě normální pracovní vztah. Budeme prostě jenom přátelé, já… ti nebudu komplikovat situaci.“

„Jak bys mohla,“ zamumlal. „Ale o to přátelství jsme přišli, Ivy,“ řekl těžce.

Zaváhala, protože zrovna tohle slyšet nechtěla. „Opravdu si to myslíš?“

Hořce se zasmál a zapálil si cigaretu. Připadalo mu, že v poslední době se tomu zlozvyku nedokáže ubránit. „Ty to vůbec nechápeš, Ivy.“ Vyfoukl obláček kouře a v očích se mu usadil nebezpečný výraz. „Tak dovol, ať ti to vysvětlím. „Pokaždé, když se na mě po zbytek života podíváš, uvidíš mě, jak ti ležím nahý v náruči. A já uvidím tebe stejně. Nezbavíme se toho.“

Zčervenala a zaťala ruce v klíně. Povzdechla si, protože ji napadalo jediné řešení.

„Možná by bylo dobře, kdybych si našla nějakou jinou práci.“

„To nebude třeba,“ zarazil ji stručně. „Příštích pár týdnů budu hodně mimo zemi, takže je dost možné, že mě nebudeš muset ani vídat.“ Zvedla k němu ublížený pohled. „Rydere,“ zašeptala zničeným hlasem.

Zatvářil se tak, že z toho nedokázala nic vyčíst, a odvrátil se od ní. „Měli bychom jet na letiště, Ivy,“ prohlásil a zněl to skoro normálně.

„Už jsem nám zabalila věci,“ přikývla. „Jenom to ještě zkontroluju.“ Ani na vteřinku by nepřiznala, že je zklamaná, že odjíždějí tak brzo. Toužila si prohlédnout Paříž, podívat se aspoň na Eiffelovu věž, ale oni tu celou dobu jenom pracovali. Při té myšlence se začervenala, jak tak kontrolovala zásuvky prádelníku. Ne, to nebyla tak úplně pravda, dělali jsme i jiné věci, pomyslela si. Pohled jí nezadržitelně zabloudil k posteli.

Zadržela dech a celé tělo jí prudce zareagovalo na tu vzpomínku, rozbrnělo ji a zatoužilo po Ryderovi. Celé dopoledne doufala, že se vrátí a omluví se, řekne jí, že to byla chyba, že tady zůstanou ještě týden, že po ní zas touží, že ji miluje. Naposledy se rozhlédla po pokoji a s bolavým srdcem si povzdechla.

Říká se, že Paříž je město milenců. No, ona a Ryder se tu vážně stali milenci, ale doopravdy a naplno jenom jednu noc. A pokud jejich milování pro Rydera znamenalo něco zvláštního, tak jí to nedal najevo. Působil dnes docela stejně jako obvykle, snad jenom trochu přísněji. Nejspíš se s tím vypořádá mnohem snáz než ona.

Co jsem vlastně čekala, pomyslela si nešťastně, vyznání nesmrtelné lásky a věčné spojení? Ještě dobře, že ne, protože bylo jasné, že se od Rydera ničeho podobného nedočká.

Ve dnech, které následovaly po jejich návratu z Paříže, Ivy napadalo, že snad dělá osobní sekretářku duchovi. Den poté, kdy dorazili domů, se Ryder vypravil kamsi do světa za neznámými úkoly. Ivy dorazila do kanceláře v Albany trochu nervózní, ale úzkost byla zbytečná, protože jí Ryder nechal jen vzkaz u sekretářky svého viceprezidenta, že bude měsíc mimo kancelář. Ivy ať se stará o poštu, třídí materiály, bere telefony a zapisuje vzkazy, dokud se nevrátí. Kromě toho jí nenechal žádný vzkaz, ani pár řádků. Nic osobního. Vůbec nic.

Ivy litovala, že Eve nežije někde blízko. Potřebovala by teď kamarádku, aby si s ní mohla sednout a vyplakat se jí na rameni. Nebylo by to samozřejmě jen tak, protože původce jejích problémů měla Eve přímo v rodině, ale snad by to pochopila. S matkou o tom, co se stalo v Paříži, mluvit nemohla. Vůbec by to nešlo, přiznat se k takovému šílenství. Ivy mámu milovala, ale Jean byla dost puritánská a ani trochu moderní. Ona by to nepochopila.

Ivy si dlouze povzdechla a pustila se do probírání pošty. Uvažovala, jak má zvládnout zbytek života s tak utrápeným srdcem.

Smutné bylo, že Ryder byl její kamarád, než se spolu zapletli fyzicky. Vymazat si ho ze života nedokáže, leda by se odstěhovala na Mars. A i pak by si matka našla nějaký způsob, jak jí posílat vzkazy a sdělovat jí v nich nejnovější zprávy o tom, co Ryder dělá. Nemá se prostě před ním kam schovat.

Sklíčenost se na ní podepisovala i fyzicky. Chuť k jídlu ji den za dnem opouštěla, až nakonec přežívala jenom na toastech, černé kávě a salátech. Neměla zájem o svět kolem sebe a byla pořád slabší a slabší, měla čím dál tím míň energie. Deprese si na ní vybírala hroznou daň.

Jean si samozřejmě musela všimnout, v jakém stavu se nachází. „Nemyslíš, že by sis měla zajít k doktorovi?“ zeptala se jí ustaraně jeden večer.

„Jsem jenom unavená,“ namítla Ivy. Bylo teprve sedm hodin a jí už se zavíraly oči.

„Unavená! Bože můj, ty jsi v jednom kuse unavená. Usínáš vsedě, nejíš… holka, mám o tebe takový strach,“ bědovala matka.

„Pokud chceš vědět, jak to je, tak myslím, že mám depresi,“ přiznala se Ivy po chvilce a sklopila smutné oči. „Ryder mi vážně moc chybí.“

Jean se uvolnila. „Tak takhle to je.“

Ivy přikývla. „Už je pryč skoro měsíc, a přitom nenapsal, ani mi nezavolal,“ postěžovala si a odhalila matce to, co ji bolelo nejvíc. „Posílá mi vzkazy přes sekretářku pana Wooda, co mám udělat, a pokyny a smlouvy chodí faxem, ale nikdy se mnou nepromluví přímo.“

„Stalo se něco tam v Paříži?“ zeptala se matka měkce.

Ivy se radši rychle odvrátila, než si mohla všimnout její zčervenalé tváře. Jean se nedala jen tak lehce ošidit a Ivy nechtěla s matkou probírat tak osobní záležitost.

„Stalo se tam jedině to, že řekl, že se nechce ženit,“ odpověděla Ivy.

„Ubohé dítě,“ povzdechla si Jean a vzala tu poznámku jako celou pravdu. Vřele dceru objala. „Jednu věc si ale zapiš za uši, holka. Většina mužů se ženit netouží. Někdy to chce jenom trochu času, než si to rozmyslí.“ Měkce se zasmála. „Víš, tvůj otec byl taky takový Ale pak usoudil, že manželství vlastně není tak špatná věc, a jakmile si to vzal do hlavy, byl z něj ten nejlepší manžel, jakého jsi kdy viděla. A tebe zbožňoval.“

„Škoda, že jsem ho nepoznala,“ povzdechla si Ivy.

„Taky mi je to líto. Byl to mimořádný člověk.“ Pustila ji. „Myslíš, že bys teď mohla něco sníst?“

„Zkusím to. Jenom prostě nemám moc chuť k jídlu,“ odpověděla Ivy a poslušně se posadila se ke stolu. „A divné je, že se mi dělá zle z vůně slaniny. Myslíš, že bych mohla mít něco se žaludkem?“

„Asi to vážně bude špatné trávení,“ souhlasila Jean a konejšivě se na dceru usmála. V duchu si pomyslela, že to nemůže být nic jiného, protože Ben je po smrti už víc než půl roku. Přesunula se ke sporáku a začala nandávat na talíře večeři.

Uplynuly ještě tři týdny, než se Ryder konečně vrátil. Ivy už se nevolnosti postupně zbavila, ale večerní slabost jako by se ještě zhoršila. Chuť k jídlu pořád nestála za nic, ale přestala si dělat starosti, protože začala trochu přibírat v pase. Považovala to za jasný důkaz, že se zase spravuje a že je zdravá. Jednou brzo ráno v pondělí vešel Ryder nečekaně do kanceláře. Ivy vzhlédla od psacího stolu. Netečné oči v pohublé tváři jí ožily. „Rydere!“ vyjekla.

Nemohla vědět, jak změněná připadá Ryderovi, který ji neviděl skoro sedm týdnů. Pamatoval si zdravou, energickou ženu s nádhernou pletí a jiskřivýma očima. Teď byla ta žena hubená jako tyčka a s matnými vlasy a kůží. Vypadala, jako by byla nějak těžce nemocná. Úsměv, který od něj čekala, se nedostavil. Ryder se vlastně spíš mračil, když se zarazil ve dveřích a hleděl na ni.

„Bože můj!“ vyrazil ze sebe a málem se zapotácel nad tím, co viděl. „Co se ti stalo?“

„Co by, nic se mi nestalo,“ zadrhla se. Zvedla se ze židle, obešla stůl a přinutila se k vyčerpanému úsměvu. „Moc ráda tě zase vidím, Rydere.“

Ani se nepohnul. Kufřík, který nesl v ruce, odložil na zem. Ale vypadal ustaraně.

O pár chvil později se potvrdilo, že důvod ke starostem tu doopravdy byl. Ivy zamrkala, ucítila, jak se jí najednou zatočila hlava a jak přestává vidět. Tiše vyjekla a dál už si jen uvědomovala, jak se s ní zatočil svět a podlaha se jí žene vstříc.

DESÁTÁ KAPITOLA

Ryder ji zachytil do náruče a vyděšeně se zamračil, ale Ivy se hned vzpamatovala.

„To nic není,“ ujišťovala ho a doprovodila to statečným úsměvem. Ryder je doma. Teď už bude zase všechno v pořádku. Vzhlédla k němu a v očích se jí odrážela láska, navíc se k němu potěšené přitiskla. „Co se děje, to nedostanu ani pusu?“ popíchla ho starým známým způsobem, i když přitom měla napjatý hlas a tvářila se spíš prosebně než lehkomyslně.

„Dostala bys ji, kdybych věděl jistě, že se potom ještě dokážu zastavit,“ zamumlal. Uvědomoval si, že kolem po chodbě procházejí lidé a dveře jsou jenom přivřené. Pátral v jejích velikých tmavých očích. „Vážíš jako pírko. Ty vůbec nejíš, Ivy?“

Ustaraný tón, který mu zaslechla v měkkém hlubokém hlase, ji zahřál u srdce. Pokrčila rameny. „Myslím, že jsem chytila nějaký virus,“ zamumlala mátožně. „Byla jsem trochu nemocná, po ránu jsem se necítila dobře a od té doby prostě nějak nemám chuť k jídlu.“

„Cože?“ vyvalil oči.

„Ale už jsem se toho zbavila. Jenom když vařím, zvedá se mi ze všeho žaludek.“

Nechtělo se mu ani věřit, že jí nedochází, co mu to vlastně popisuje. Tam v Paříži mu ale tvrdila, že nemůže otěhotnět, takže je o tom zřejmě přesvědčená i dál. Očividně ji ta možnost vůbec nenapadla. Jenomže to, co mu tady popsala, mu připadalo jako jasné ranní nevolnosti. On to musel vědět, sestra Eve byla těhotná třikrát a se svými zážitky se bratrovi vždycky nadšeně svěřovala.

Iva by mohla být těhotná. Až se mu z té nádherné možnosti zatočila hlava.

„Bylas u doktora?“ zeptal se měkce, stál jako sloup a čekal na odpověď.

„Ty už mluvíš jako máma,“ prohlásila a zasmála se. „Ne, nebyla. Nepotřebuju to, Rydere. Teď už je mi vážně líp, jenom se ještě snadno unavím. Já bych řekla, že to bylo něco jako slabá chřipka.“

„Nevypadáš dobře.“

„Když už se máme navzájem hodnotit, tak mi taky připadáš dost vyčerpaný,“ přešla raději do protiútoku. Všimla si, že v té štíhlé tváři s ostrými rysy přibylo pár nových vrásek a pod světlýma očima se objevily tmavé kruhy. Ale stejně to byl nádherný mužský. Voněl po drahé kolínské a po mýdle, poznala by ho po té vůni i se zavřenýma očima, připadala jí neuvěřitelně svůdná. „Copak, trávíš noci s krásnými děvčaty?“ zamumlala, jako by ho jen tak provokovala, ale pod tím ironickým tónem se schovávala zvědavost. Vážně by ji to moc zajímalo.

Zabodl se do ní pohledem, zatvářil se, jako by ho urazila. „Jako bych se po té noci s tebou ještě někdy mohl dotknout jiné ženské,“ řekl tiše.

Připadalo jí, že jí srdce každou chvíli vyskočí z hrudi a vylétne až do nebe. „Vážně?“ zeptala se zastřeně. „Vážně.“

Sklonil hlavu a měkce přejel svými ústy po jejích, cítil, jak rozevírá rty, bez výhrad se mu poddává. Bylo to stejné jako tu noc v Paříži. Tiše zasténal a přitáhl si ji blíž. Jeho ústa byla jemná, ale stále naléhavější. Pořád ji ještě držel v náruči, ale místo aby si ji odvedl k sobě do kanceláře, posadil se na kraj Ivyina stolu a zvedl si ji na klín. Líbal ji tak dlouho, až se mu nedostávalo dechu a musel se od ní odlepit. Ivy čeká jeho dítě!

Tohle mu znělo v hlavě pořád dokola jako nějaké zaklínadlo. Probíral si v duchu tu možnost, zkoumal ji ze všech stran, přesvědčoval sám sebe, že platí. Ano, skoro jistě je těhotná a jeho bavilo a těšilo, že si to zřejmě sama neuvědomuje. Jean by si možná domyslela, o co jde, jenže Ivy se matce s tou divokou pařížskou nocí určitě nesvěřila. Nejspíš se styděla a bála se její puritánské reakce. Užasl nad tím, jak silně ho to zasáhlo, jaká radost se ho zmocnila při pomyšlení, že Ivy nosí jeho dítě. Nejradši by se roztancoval.

Ale když zvedl hlavu a podíval se do její ostýchavé a rozzářené tváře, napadlo ho, že jí nemůže říct, co si domyslel. Ještě ne. Ona je přesvědčená, že otěhotnět nemůže, takže ji bude muset nasměrovat k doktorovi.

A dávat velký pozor, aby se z té nečekané noviny nezbláznila. Potom, až se mu s tím svěří, musí dělat samozřejmě překvapeného. Kdyby jí dal najevo, že to věděl, myslela by si, že ji chce jenom kvůli dítěti. Celé to bylo dost ošemetná situace a Ryderovi nezbývalo než doufat, že ji zvládne.

Rozhodl se, že první krok bude předcházet si ji a namlouvat. Žádné uspěchané milování, žádné důvěrnosti. Musí ji přesvědčit, že je věrný a spolehlivý a zoufale zamilovaný. Uvědomil si, že to všechno měl udělat, než s ní vlezl do postele. Jenže tehdy v Paříži se mu z ní tak točila hlava, že nebyl schopen myslet, natož si promýšlet nějakou strategii. Díkybohu, ještě je možná čas, pokud bude postupovat opatrně a pomalu.

Otřel si mazlivě nos o její a usmál se. „To bylo milé přivítání. Můžu přijít na večeři?“

Prudce se nadechla. „Ano, jistě! A Kim Suna můžeš vzít s sebou,“ začala.

„Kim Sun jel navštívit rodiče, už to potřeboval. A já nakonec taky. Bude pryč ještě dva týdny. Mám štěstí,“ zasmál se uličnicky.

„Chybí ti a sám to dobře víš,“ popíchla ho.

„Možná. Ale tys mi chyběla mnohem víc,“ zašeptal. Znovu se dotkl její úst, udělal to zlehka a s neuvěřitelnou něhou. Přitom si ji tiskl na pevnou hruď a maličko kolébal. „Nevěřila bys tomu, ale ze světa se úplně ztratily všechny barvy.“

„Věřila. Tady bez tebe to bylo úplně stejné,“ zašeptala náruživě. Pevně ho objala kolem krku, zasténala a pak se k němu natáhla a hladově ho políbila. „Půjdeme spolu do postele?“ zeptala se troufale.

Ztuhl. Otřel se tváří o její obličej, dál ji kolébal a chvíli uvažoval, co jí na to říct. Teď musel postupovat opatrně. „Chtěl bych,“ vydechl upřímně. „Ani nevíš, jak moc bych chtěl! Ale ty a já musíme začít znova, úplně od začátku. Držet se za ruce, chodit do kina, na schůzky… takové věci, které jsme vynechali.“

Trhla sebou v jeho náruči. Snad nemluví o… Ale zvedla hlavu a podívala se na něj a poznala, že to myslí vážně. Mluví o opravdovém vztahu. Jaký ten vztah bude a jak dopadne, to netušila, ale bylo jí to jedno. Měla Rydera zase doma a věděla, že se s ní chce scházet, že s ní chce být. Na ničem jiném jí nezáleželo.

Zdálo se, že je z té společné budoucnosti stejně nadšený a zaujatý jako ona. Ivy připadalo, že až vykročí, bude se vznášet, jako by se ani nohama nedotýkala podlahy.

„Vždycky jsem snila o tom, že bych s tebou chodila,“ přiznala se mu.

„Já měl taky různé sny. A většinu jsi mi jich splnila tam v Paříži,“ zamumlal a políbil ji na zčervenalou tvář. „Nestyď se za to. Bylo to to nejúžasnější milování, jaké jsem zažil.“

„A asi jsi toho zažil už dost,“ povzdechla si a té lichotky si ani nevšimla.

„To, co v Paříži, jsme ale předtím nezažili ani ty, ani já,“ zdůraznil. V očích se mu rozsvítilo. „A spoustu věcí ses tam naučila. Pamatuješ?“

Jistěže si pamatovala. Její tělo se mu rozechvělo v náruči, jak se jí vzpomínky vrátily s plnou silou.

„Mrzí mě, že jsem o tom začal,“ zasténal, protože ho to samotného vzrušilo. Rychle vstal a postavil ji na zem, aby si mohl zapálit cigaretu. „Omlouvám se, ale mám trochu problém.“

Opřela se zády o stůl, potěšená tím, co se stalo, protože to znamenalo důkaz, jak lehce na něj dokáže zapůsobit. Pozorovala ho zasněnýma očima a usmívala se. „Ale nemůžeme to dělat znova?“

Zavrtěl hlavou v obláčku kouře. „Zatím ne.“

„A pak?“ nenechala se odbýt.

Zasmál se. „Pak už nebudeme mít na výběr. Ale do té doby toho máme spoustu na práci. Spoustu toho o sobě musíme ještě zjistit.“

„Uděláš si na to čas?“ zeptala se uličnicky.

„To rozhodně,“ ujistil ji. Přimhouřil světlé oči. „Mám v plánu se teď o tebe moc dobře postarat, slečno McKenzieová.“ „Ty mluvíš, jako bych potřebovala opatrování,“ poznamenala dotčeně.

„A nepotřebuješ? Upřímně řečeno, jsi hubená jako špageta – spíš jako nudle,“ zavrtěl hlavou.

„Trápila jsem se kvůli tomu, žes byl pryč,“ řekla jakoby z legrace, i když to byla pravda. To si lehce přebral a pousmál se. „A teď jsem zpátky a už nikam nepojedu. Takže nemáš žádnou výmluvu, abys dál hladověla. Koukej se vykrmit.“ „Jenom mi nenabízej slaninu. Fuuj!“ Zašklebila se. „Nevím proč, ale je mi z ní hrozně zle.“

Pomyslel na toho mrňavého tvorečka, který nemá rád slaninu, a srdce v něm poskočilo. Nemůže jí teď vysvětlovat, že ani on slaninu nerad. Jeho syn nebo dcera po něm tu chuť očividně podědili.

Ten večer mu nepřipravila slaninu. Opekla šunku a udělala k ní bramborový salát a k tomu upekla domácí housky a na závěr koláč s pekanovými oříšky, Ryderův oblíbený. Jean si z ní kvůli tomu dělala legraci, ale Ivy tentokrát neprotestovala. Byla tak spokojená, až to vypadalo, že celá září.

Ryder si přidal ode všeho. Bylo to první jídlo za celé týdny, na které měl vážně chuť. Sám za těch pár týdnů trochu pohubl. Přejel pohledem Ivyinu blaženou tvář, zdržel se na jejích něžných ústech. Nemohl se ubránit jaksi majetnickému pocitu. Měla na sobě jednoduché ústřicově bílé šaty s karmínově červenou vzorovanou šálkou kterou už na ní viděl a to jí moc slušelo. Nemohl se na ni vynadívat, jak se mu líbila.

I on se jí líbil. Oblékl si bílý rolák a tvídové sportovní sako a tmavé kalhoty a vypadal tak hezky, až se jí z toho převracelo srdce.

Po moučníku se Jean která vycítila nové spodní proudy dobrovolně přihlásila k mytí nádobí a vyhnala Ivy a Rydera do obývacího pokoje. S úsměvem a taktně za nimi zavřela dveře. „Amor v bavlněné zástěře,“ zamumlal Ryder vděčně a usadil se na pohovku.

„Až na to, že nemá luk a šípy,“ dodala Ivy tiše.

„Dobře že neví nic o Paříži, jinak by nám to nádobí spíš hodila na hlavu, miláčku,“ zasmál se. Světlé oči na ni shlížely a hřály ji, líbila se mu její ostýchavost. Natáhl se a jemně si ji k sobě přitáhl. „Tentokrát se budeme chovat slušně. Nic vážného. Nechceme, aby se nám to vymklo z ruky.“ „Ale ano, chceme,“ zašeptala uličnicky a přisunula se k němu blíž.

Zasmál se, chytil ji za boky a pevně ji od sebe odsunul. „Jistěže chceme,“ připustil neochotně. „Ale ne tady. A ne dneska večer.“

Objala ho a přitiskla si mu tvář na tenký bílý rolák, cítila, jak mu pod ním hlasitě a rychle bije srdce. Jeho pevné a silné tělo hřálo, objímat ho byla čirá radost. „Nemohla jsem spát,“ vyhrkla bez uvažování, zatímco hleděla přes jeho hruď ke krbu. Hořel tam oheň, protože elektrické topení na celý starý dům nestačilo. Krb toho taky moc nezmohl, ale malý obývák příjemně vyhřál. A do ohně se navíc krásně hledělo.

„Ani já jsem toho moc nenaspal,“ přiznal se. Zvedl důrazně prst. „A nebylo to kvůli jiným ženským. V noci jako by mi v náruči něco chybělo. Zvykl jsem si mít tě u sebe a držet tě až do svítání.“

„Psst,“ varovala ho a opatrně se podívala ke kuchyňským dveřím. „Máma by tě mohla slyšet. A nechceme přece, aby nám naplácala utěrkou.“

„Správně, to teda nechceme,“ zasmál se jí u temene hlavy. Sevřel kolem ní paže. „A co ty? Tobě taky chybělo to spaní se mnou, doufám?“

Přikývla. Zavřela oči a povzdechla si. Díky jemu si připadala hodně žensky. Bylo příjemné moci se pro změnu o muže opřít. Dřív to bylo přesně naopak. Ben se skoro pořád opíral o ni. „Nějak jsi zmlkla. Proč?“ chtěl vědět.

„Myslela jsem na Bena. Na to, jak na mě závisel. A napadlo mě,“ dodala, když cítila, jak ztuhl, „jak je příjemné, že se teď můžu opřít o tebe.“

Zas se uvolnil. „Je taková věc, kterou o Benovi nevíš,“ začal. „Pojď, sedni si sem ke mně, Ivy. Než se spolu dostaneme dál, musíš to vědět všechno.“

Svezla se mu rychle z klína, protože vypadal a mluvil ustaraně. Odsunul se na odřené pohovce o kousek dál a spojil si ruce za hlavou.

„Benův táta zemřel při havárii. Nepřímo jsem za to mohl já, protože jsem mu nařídil, aby zajel na staveniště a přivezl mi nějaké papíry. Našel láhev skotské, kterou jsem měl v zásuvce stolu. Když ho vyřezali z toho vraku, zjistilo se, že byl těžce opilý.“ Nepodíval se na ni. Ještě ne. „A od té doby se Benovi rozpadl život. Proto začal taky pít. Takže vidíš,“ dokončil těžce. „Mám prsty v každém problému, který jsi v manželství měla.“

Chvilku seděla bez hnutí a mlčela. Uvažovala o Benovi, o vlastní vině a o tom, jak ji máma přivedla k rozumu. O tom, jak se s tou vinou konečně vyrovnala a zbavila se jí. Ryder to ještě neudělal. Musí mu s tím pomoci. Teď to už dokáže, protože ze sebe konečně tu minulost setřásla.

Natáhla ruku a lehce ho pohladila. „Nikdo přece nemůže za problémy těch druhých,“ prohlásila tiše. „Říkáš, že Ben pil kvůli otcově smrti, ale nutil ho k tomu někdo? On přece měl na výběr, Rydere. Všichni máme na výběr, jenže si někdy vybereme špatně. Ben to taky udělal. I já, když jsem si ho vzala. Teď ale musím žít dál a ty taky. Ohlížet se zpátky nám nepomůže. Žádná lítost na světě nezmění ani vteřinu z toho, co se stalo.“

Zamračil se a upřeně si ji měřil.

„Mně s tím pomohla máma. Domluvila mi, abych se té viny konečně zbavila,“ vysvětlila mu prostě. „A já to pochopila a zdá se mi, že jsem se z toho dostala. Zklamala jsem Bena, nebyla jsem ta manželka, jakou si představoval. Ale nemusel se mnou přece zůstávat a nemusel se dát na pití. To si vybral sám. Mohl si za to sám.“

Propletl s ní prsty. „Máš pravdu. A tvoje máma je moudrá ženská.“

S tím musela souhlasit.

„Víš, tohle jsem v sobě nosil dlouho,“ přiznal se jí a studoval její ruku. „Myslel jsem, že bys mi to třeba mohla vyčítat.“ Usmála se.

„Ne. Já ti nevyčítám nic.“ Najednou jí blesklo v očích. „Jenom to, žes mě přivlekl domů z Paříže, než jsem si stačila prohlédnout Eiffelovku,“ postěžovala si a zašklebila se na něj.

Měkce se zasmál a připadal si, jako by se najednou celý uvolnil. „Bože můj, já vážně provedl takový odporný zločin,“ zhrozil se naoko. „Omlouvám se, zlato. Tehdy mi to zrovna moc nemyslelo.“

„Proč jsme vlastně odjeli tak najednou?“ zajímala se. Připadala si najednou dost sebejistá, aby si troufla se zeptat.

„Ty to nevíš?“ Zvedl si ji a znovu si ji posadil na klín. Uložila se pohodlně a hlavu si mu opřela do ohbí lokte. „Nedokázali bychom toho nechat. Museli bychom se milovat celý den, každý den, pořád, po celou dobu, co bychom tam byli. Tady doma je to mnohem bezpečnější. Máme tu Jean,“ zkontroloval pohledem dveře do kuchyně, „ta nás zachránila před námi samotnými. A pořád ji máme.“

„Ano, ale když je teď Kim Sun pryč, jsi v domě sám,“ prohlásila pomalu a významně.

Usmál se na ni. „K sobě domů tě radši nevezmu. Jean je dáma ze staré školy a má představu o tom, co se sluší a patří. Tohle by se jí nelíbilo. A já bych nechtěl ohrozit tvou pověst.“ „Jak staromódní,“ zašeptala.

„Takový už jsem, pokud mě zrovna nějaká tmavooká černovláska nepřipraví o rozum.“ Jemně ji políbil, takže když promluvil, maličko se jí dotýkal rty. „Moc rád bych tě přivedl do jiného stavu, Ivy,“ zašeptal procítěně, potlačil přitom úsměv a čekal, co mu na to řekne.

Zachvěla se. Zareagovala na ta slova jakýmsi tichým zvukem, znělo to, jako by zapředla. Natáhla se a přitáhla si jeho tvář blíž, aby k němu mohla hladově přitisknout ústa. „To bych taky ráda,“ vydechla sklíčeně. „To bych moc ráda, Rydere!“

Jeho paže se sevřely a polibek pokračoval a pokračoval, divoce nabýval na síle, zatímco oba propadali jeho kouzlu. Jazykem jemně vklouzl do jejích otevřených úst. Tak hluboce to na ni zapůsobilo, že popadla jeho velkou štíhlou ruku a lačně si ji přitiskla na ňadro.

Pokusil se odtáhnout, ale zaťala mu nehty do hřbetu ruky a držela ji tam.

„Tohle není moc dobrý nápad,“ podařilo se mu vypravit ze sebe chraplavě.

„Ale ano, je,“ zašeptala mu u úst. Její paže vyjely nahoru a ovinuly se mu kolem krku a ňadro se tak zvedlo výš, přesně do jeho horké dlaně. „Chci si strhat šaty,“ zasténala. „A chci je strhat tobě. Chci se s tebou pomilovat přímo tady na koberci před krbem!“ „Bože svatý, já umřu!“ zaskučel. Jeho ústa se propalovala do jejích a ruka klesla k nohám v punčochách, vklouzla pod okraj šatů a vyhledala měkké teplé stehno. „Ivy…!“

V kuchyni prudce zarachotily hrnce a pánve a upozornily je na to, že Jean je nedaleko.

Ryder zvedl hlavu a přesunul ruku neochotně zpátky k jejímu pasu. Dýchal stejně trhaně jako ona a srdce mu bušilo tak, až se z toho třásl. „Teď si o mně asi budeš vážně myslet, že jsem zkažená,“ zašeptala rozechvěle. „A je mi to jedno. Tohle už s nikým jiným nikdy nezažiju.“

„To taky doufám,“ zamumlal tiše a navzdory té divoké touze se musel usmát. Zvlášť ve tvém stavu, mohl by dodat, ale zadržel se a neudělal to. Odsunul jí dlouhé vlasy dozadu. „A jenom abys věděla, vůbec si nemyslím, že jsi zkažená. Myslím, že jsi normální ženská s tuze zdravým vztahem k důvěrnostem. A jsem moc rád, že mi věříš a že se mi takhle volně svěřuješ.“

„Chceš mě tak moc?“ zeptala se měkce.

Přikývl. „To ano.“ Mluvil tiše, ale byl v tom dobře znát vzrušený hlad. Opřela se o něj a položila si tvář na hrubý tvíd jeho saka. Zavřela oči.

„Nechce se mi vstávat. Musím?“

„Tvoje máma by si ještě mohla něco domyslet, zlato,“ zašeptal jí do rozcuchaných vlasů na spánku. „Radši budeme chvíli opatrní.“

„Dobře.“ Dovolila mu, aby ji složil na pohovku, a bylo to právě včas, protože jen za pár vteřin vešla dovnitř Jean s tácem s kávou. Zářivě se na ně usmála a posadila se k nim na pohovku se spokojeným výrazem ve tváři. Jean byla sice spokojená, ale své role samozvané gardedámy se nevzdala. Sedávala s nimi, když Ryder přicházel na večeři, i když se přijel podívat na nějaký film na videopřehrávači, který jim přivezl, jak říkal, hlavně pro vlastní zábavu. Nosil i nejnovější filmy, trávil u nich večery, hověl si na pohovce a jednou paží objímal Ivy, zatímco se dívali. A Jean byla pořád s nimi, neříkala nic, ale nic jí taky neušlo.

Nikdy nenavrhl, aby jeli do jeho domu, a dával pozor, aby s Ivy netrávil moc času o samotě. Zato jí často posílal květiny a volal jí pozdě v noci, jenom aby si s ní popovídal, a přitom si vychutnával své tajné povědomí o jejím stavu. Někdy měl co dělat, aby se nerozběhl na ulici a nevyprávěl tu sladkou novinu každému na potkání. Nosí jeho dítě, a neví o tom. Někdy se sám pro sebe usmál, stačilo mu jen se na ni podívat. Vychutnával si její krásu, její vyrovnanost, očividnou radost z jeho společnosti. Bylo to jako vznášet se na nebesích. A po celou tu dobu u něj dál pracovala. Kolikrát měl co dělat, aby se soustředil na práci. Nemohl z ní prostě odtrhnout oči. Jednou ho přistihla, jak ji pozoruje. Vyprovázela zrovna z kanceláře architekta, který je navštívil. Zalétla k Ryderovi očima a všimla si jeho soustředěného pohledu. Zahřálo ji u srdce.

Povytáhl obočí a usmál se, opřel se ramenem o dveře mezi jejich dvěma místnostmi a už na ni zíral přímo nepokrytě. „Moc ti to sluší, děvče.“ zamumlal. „Do tváří se ti začíná zase vracet barva.“

„Cítím se už líp,“ souhlasila. „No, až na to, že jsem věčně ospalá.“ Bojoval sám se sebou. Nejradši by ji chytil a odvezl k doktorovi a trval na tom, aby se nechala prohlédnout a zjistilo se, že je všechno v pořádku. Od té doby, kdy se vrátil, ale uběhla jen krátká doba. Cítil, že se k ní musí přibližovat opatrně. Celý jejich budoucí život závisel na tom, co udělá teď. Nemohl si dovolit ten vztah uspěchat, ale na druhé straně nemohl ani čekat moc dlouho.

„Mám dneska ještě nějaké schůzky?“ zeptal se.

Zkontrolovala kalendář. „Až do zítřka ne,“ řekla. „Odjíždíš?“ „Odjíždíme oba.“ „Kam?“ chtěla vědět.

Ale zavrtěl jen hlavou, odlepil se ode zdi a zavolal svého viceprezidenta. Řekl panu Woodovi, že s Ivy na zbytek dne odjíždějí, a požádal ho, aby jedna ze sekretářek laskavě brala telefony v jeho kanceláři.

„Ale kam to jedeme?“ vyzvídal dál, když v Ryderově autě vyrazili.

„Na pahorky Kolomoki,“ řekl jí název sídla, kde kdysi žili předchůdci indiánů kmene Lower Creek. Ty kopce byly rozlehlé a po většinu zimy pusté. V létě přitahovaly stejným dílem turisty i studenty archeologie.

„Není na to špatná roční doba?“ zaváhala.

„Na to, co uděláme my, není. Jsi připravena vylézt na Teple Mound?“ dodal a zaletěl k ní pohledem.

Travnatý vrcholek kopce byl vysoký asi tak sedmnáct set metrů, a navzdory betonovým schodům a kovovému zábradlí to nebyl nejlehčí výstup.

„Myslím, že ano,“ přikývla. „A proč zrovna tam?“

„A kde jinde můžeme být úplně sami, když se teď Kim Sun vrátil?“ zeptal se, ale nepodíval se přitom na ni, soustředil se na cestu.

Začervenala se. V hlase mu zaznělo něco, co ji lekalo a lákalo zároveň. V celém těle ji zamrazilo.

Měla na sobě dlouhou vlněnou kostkovanou sukni, bílou blůzu a modrý svetr. Naštěstí si ráno obula černé boty bez podpatku a ne vysoké střevíčky, jaké nosila obvykle. Zvládne to. Zabloudila k němu očima. Měl tmavě modrý oblek, který jako obvykle seděl k jejím barvám.

„Nejsme zrovna oblečení na lezení po kopcích,“ začala váhavě. „Nejsme oblečení ani na válení v trávě, ale přesně to se stane, až tě tam nahoru dostanu,“ poznamenal prakticky a usmál se jejím směrem. „Nebo si myslíš, že dokážeme jen tak sedět a povídat si a nedotýkat se přitom?“

Zaklonila hlavu, opřela se o sedadlo a hladově na něj hleděla. „Ne, to si nemyslím.“ „Ani já ne, maličká.“ Natáhl se po její ruce a na okamžik s ní propletl prsty. „A pokud se nám to vymkne z ruky, budu moc a moc něžný.“

„Ty bys dopustil… aby se to vymklo z ruky?“ zašeptala chraptivě, protože až dosud to byl on, kdo je oba držel na uzdě.

Zabočil na cestu, která vedla k pahorkům, a zaletěl ke své spolujezdkyni pohledem. „Pokud to budeš chtít…“

To pomyšlení jí nedalo pokoj celou dobu, dokud se nedostali na místo. Oblast pahorků Kolomoki byla působivá, kopce byly rozesety mezi červenými prašnými cestami. Temple Mound se krásně tyčil nad menšími kopci a rovnou plání a dominoval jejímu okolí, lemovanému stromy. Visely z nich tilandsie a na neudržované půdě hojně rostly bodláky. Ivy doufala, že se tento park nikdy nepromění na středisko přecpané turistickými lákadly, jak to bylo běžné v jiných částech státu. Přijet sem znamenalo vrátit se tisíc let zpátky do minulosti, užívat si klid, ptačí písně na jaře a v létě, plané rostliny, které kvetly v teplejším počasí. Teď, když byly stromy holé a tráva mrtvá, to působilo trochu přízračně. Kolem nebyla živá duše, jen o něco dřív minuli policejní auto. Ryder držel Ivy za ruku a pomalu s ní stoupal po schodech, dával pozor, aby nezakopla. Nechápala, proč o ni tak starostlivě pečuje, a tak to hodila za hlavu a jen se z toho radovala.

Když byli na vršku a ještě oddechovali po tom stoupání, objal ji Ryder jednou rukou kolem ramen a společně shlíželi na krajinu, rozkládající se dole.

„Odsud by se člověk dokázal rozhlížet věčně,“ povzdechla si spokojeně.

„Já bych neřekl,“ namítl. „Stojí tu v cestě moc stromů. Vzpomeň si, jak to vypadalo na západě. Kdybys tam vystoupala takhle vysoko, viděla bys na míle daleko, protože tam není nic, co by bránilo výhledu.“

Vzhlédla k němu. „Tam v Arizoně se mi moc líbilo,“ zavzpomínala. „To mě taky.“ Obrátil si ji v náruči a podíval se do její zaujaté tváře. „Miluju tě, Ivy,“ řekl měkce. A pak ji políbil.

Z očí se jí vyvalily slzy, přitiskla se k němu. Ta tři slova jí vibrovala v roztřeseném těle jako vzácná ozvěna, ale neumlkala, zněla dál a dál. „Tos přece neřekl,“ zakvílela mu u lačných úst. „Neřekls to, že ne? To se mi muselo jenom zdát!“ „Jistěže řekl,“ vydechl. Políbil ji na víčka, až je musela zavřít přes slané slzy, které se jí valily z očí. „Nezdálo se ti to. Někdy si myslím, že jsem si tě jenom vymyslel někdy ve snu. Miloval jsem tě, už když ti bylo osmnáct, ale myslel jsem, že jsi moc mladá. Nedokázal bych se udržet, stačilo mi tě jenom poprvé políbit. Počkal jsem pár let a chtěl jsem tě znovu zkusit dostat. Jenomže ses mě bála a uteklas mi k Benovi.“ Plakala a naříkala nic.

Zvedl hlavu a hořce si vzdychl, přitom pátral v její tváři. „Myslel jsem si, žes ho milovala,“ svěřil se jí zasmušile. „To proto jsem se po pohřbu tak dlouho neobjevil. Dal jsem ti tu práci, jenom abych mohl být s tebou. A v noci jsem nemohl spát a ležel jsem a pokoušel se vymyslet způsob, jak ti říct, co cítím.“

„Ach… Rydere!“ Hlas ji zradil a po tváři se jí lily slzy jako hrachy. „Milovala jsem tě… chtěla jsem tě… žila jsem jenom pro tebe. Ben to věděl a nenáviděl tě, nenáviděl mě, nenáviděl nás oba…!“

Oči mu divoce hořely a jeho ústa se přitiskla na její, sála z ní ta slova. Zvedl ji, najednou byl tak dychtivý, že ani nepomyslel na její stav. Přitiskl ji pevně k sobě a líbal ji s veškerou touhou, nashromážděnou za ty roky. Miluje ho. Řekla mu, že ho miluje!

„Tys to nevěděl?“ zasténala, když se konečně na chvilku odlepil a oba se rozechvěle nadechli.

„Ne,“ přiznal. Pátral jí ve tváři s tak láskyplným výrazem, až si připadala jako jeho bezmocná otrokyně. „Nikdy jsem si nepředstavoval, že bys o mě mohla stát. Tam v Paříži, tam jsem poznal, že tě dokážu svést, že mě chceš do postele, ale to mi nestačilo. Neplánoval jsem, že to zajde tak daleko, ale miloval jsem tě už tak dlouho a zoufale jsem po tobě toužil. Tak strašně zoufale, že jsem se neudržel,“ vydechl jí u rtů. „Neomlouvám se za to, ale lituju, že jsme tehdy oba nebyli moudřejší. Měli jsme vědět, co k sobě cítíme, a že je to vzájemné.“

„Ale teď už to víme,“ vydechla. „Prosím, Rydere, vezmi si mě za ženu. Já ti nedokážu už nikdy odolat a pro mámu by to byl hrozný skandál. Nepřežila by to, kdybychom spolu prostě jenom tak žili.“

Připadalo mu, jako by se mu tělem prohnalo tsunami. Dlouho se už mučil přemýšlením nad tím, jak se jí na tuhle věc zeptat, a ona to vyklopí tak jednoduše. Málem se tomu rozesmál.

„Chceš to?“ zašeptal a jemně ji přitom hladil. „Vážně chceš být moje žena? Žít se mnou napořád?“

„Ano,“ souhlasila vřele. „Budu se o tebe dobře starat, Rydere. Budu ti vařit no, dobře, vařit budeme já a Kim Sun,“ opravila se a napadlo ji, jak moc ji to bude těšit, protože s Kim Sunem spolu výborně vycházejí. „A budu se o tebe starat, když budeš nemocný, a v noci se s tebou něžně milovat.“

Srdce se mu divoce rozbušilo a krev se mu hnala v žilách. Pátral Ivy v tmavých očích a pak se sklonil, aby ji z celého srdce políbil. Chvěl se tím novým, příjemně bolavým pocitem. Teď už věděl, jaké to je milovat a zároveň být milován, patřit někomu.

„Já tě budu milovat taky moc něžně,“ vydechl. Jeho rty na nic nečekaly a naléhavě se pustily do jejích úst. Přitáhl si ji blíž, aby ucítila, jak je vzrušený. „Doufal jsem, že tady bude trochu tepleji,“ vyhrkl, když se kolem nich přehnal chladný vítr moc chladný na to, aby se mohli milovat přímo tady na místě. „To já taky,“ zašeptala. „Rydere… možná bychom tu mohli někde šikovně zaparkovat,“ začala.

Zvedl hlavu a podíval se do té krásné tváře. Uvnitř v něm všechno doutnalo. Měl sto chutí vzít ji za slovo. Chtěl ji tak, že to bylo až k nesnesení, zvlášť teď, ale nerad by zničil, co mezi nimi vzniklo. „Ne,“ zavrtěl hlavou po chvilce. „Takhle to nechci. Miluju tě tak moc, že to nechci pokazit nějakou horkou chvilkou na zadním sedadle.“ Odtáhl ji od sebe a smutně se usmál jejímu vědoucímu pohledu. „Ale ano, měl bych na to moc velkou chuť. Cítíš přece, jak je to pro mě těžké.“ „Tak těžké to bylo i v Paříži,“ vzpomněla si a roztomile se začervenala.

„Ty si vlastně ani neuvědomuješ, proč to tak bylo, viď?“ zeptal se jí jemně. Vzal jí tvář do dlaní a přitáhl si ji k sobě, třel se o ni obličejem. „Ivy, od toho dne, kdy jsem si uvědomil, že tě miluju, jsem neměl ani jedinou ženu,“ přiznal se. Odtáhla se od něj, aby se na něj mohla pořádně podívat. „Říkals dva roky,“ zašeptala.

„To jsem lhal.“ Spojil ruce za ní a líně ji kolébal ze strany na stranu. „Bylo to pět let.“

„Bože můj,“ vyrazila ze sebe. „Není divu…!“

„Ano. Není divu, že jsem to nedokázal potlačit.“ Pomalu se usmál s jakýmsi hříšným potěšením. „A to pořád ještě nevíš všechno.“ „Ne?“

„Ivy, proč jsi mi říkala, že nemůžeš otěhotnět?“ zeptal se a pozorně si ji měřil.

„Protože nemůžu,“ vydechla smutně a tmavýma očima mu pátrala ve tváři. „S Benem jsem za celou tu dobu neotěhotněla. Je se mnou něco, něco špatně. Záleží ti na tom tak moc?“ zeptala se skoro plačtivě. „Říkal jsi sice, že ne, ale pokud…“

Přestal ji kolébat a vzal ji za ruce, jemně jí je přitiskl na ploché bříško. V bledých očích měl nekonečně něžný výraz. „Necítíš to?“ zašeptal.

Nerozuměla mu. Četl to z toho, jak se na něj nechápavě dívala.

„Ta tvoje nevolnost,“ vysvětloval tiše. „Ta ospalost. To, jak se cítíš unavená. Jak nesnášíš vůni slaniny.“ Něžně se usmál. „Já slaninu nesnáším. Ono taky ne.“ Pohladil ji po bříšku a přitiskl si ji ještě víc k sobě. „V Paříži jsme spolu počali dítě, Ivy,“ prohlásil měkce.

Díval se, jak začíná kulit oči, jak se jí rty rozevírají a užasle se nadechuje.

Ucítila v sobě horko, šířilo se jí v těle jako požár. Pochopila, že je to radost. Rozvzlykala se a přitiskla se k němu, celá se třásla, jak se tak k němu vzpínala, opojená extází, tím nádherným pocitem poznání.

„Tys to vážně netušila, že ne, miláčku?“ zašeptal jí do ucha a rozesmál se, spokojeně a nekonečně šťastně. Sevřel ji pažemi. „Takže říkám ano, vezmu si tě, slečno McKenzieová. A mělo by to být dost brzo, dřív než to na tobě začne být vidět.“

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ sténala. „Je to tak nádherné. Nikdy se mi ani nesnilo…“ Stáhla se a zatvářila se ustaraně. „Ale co když nejsem těhotná?“

„A co ta normální věc, kterou ženy mívají jednou za měsíc?“ zeptal se, aby si ověřil své podezření.

Poklesla jí čelist. „Bože můj. Já si myslela, že je to ze všeho toho vzrušení.“

V očích mu zablikaly ďábelské jiskřičky. „To přece bylo ze všeho toho vzrušení,“ poznamenal.

Vysvobodila si jednu ruku a plácla ho do prsou. „Jestli jsem vážně těhotná, a tys to věděl dřív než já, tak ti to nikdy nezapomenu!“

Zasmál se. „Nezapomeneš, to je mi jasné.“ Zlehka ji políbil na čelo. „Zajdi si k doktorovi. Objednej se hned dneska,“ pobízel ji. „Ale ať jsi těhotná, nebo nejsi a já jsem si sakra skoro jistý, že ano tak se vezmeme. Bože, Ivy, já tě miluju!“ zašeptal horečně. Nemusel to ani říkat nahlas, vyzařovalo mu to z očí, z tváře i z toho, jak ji objímal.

„Já tě taky miluju,“ zašeptala a přitiskla se k němu. „Ale bože, moc doufám, že vážně čekám tvoje dítě.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

A vážně čekala jeho dítě.

Ryder ji odvezl k doktorovi do ordinace gynekologa, který ordinoval pro jejich firmu a pak napjatě přecházel po čekárně, dokud lékař Ivy nevyšetřil. Bavila se, když předtím poslouchala, jak ji objednává a vymýšlí výmluvy pro tak okamžitou návštěvu. Netrvalo to ani hodinu a doktor jim potvrdil jejich podezření a provedl další testy.

„Soudím, že je to chtěné dítě,“ zamumlal lékař suše, když se oba usadili v jeho kanceláři, aby je seznámil s výsledky prohlídky. Ivy seděla a Ryder klečel vedle ní a pevně ji držel za štíhlou ruku.

„Nevíte z toho ani polovinu,“ poznamenal Ryder. Samým napětím chraptěl a přetékal citem, když se podíval na Ivy. Začervenala se a on se usmál.

„No, dám vám tedy kontakt na dobrého porodníka. Od nynějška budete potřebovat pravidelnou prenatální péči. Testy jenom potvrdí to, co už jsem poznal z prohlídky, takže se u něj můžete klidně rovnou objednat.“ Změřil si je oba přes brýle. „Soudím, že jde o takový ten volný svazek, jaké jsou dneska moderní?“ „Kdepak, my nejsme ani trochu moderní,“ zavrtěla hlavou Ivy. „Budeme se brát.“

„Mohl byste jí vysvětlit, co s chlapem udělá pět let abstinence,“ zašklebil se Ryder. „To proto otěhotněla už před svatbou.“ „To jste byl někde ve válce či co?“ povytáhl obočí doktor a usmál se.

„Miloval jsem jenom ji, a ona nebyla k máni,“ zakabonil se při té vzpomínce. „Ale teď už ji mám jistou. Už mi nikdy neuteče.“

„Taky nevím, proč bych chtěla utíkat,“ poznamenala Ivy. Vůbec jí nevadilo, jak je doktor s pobavením sleduje.

Nedočkavě a přece jen trochu napjatě počkali do druhého dne, než došly výsledky testů. Byly pozitivní, přesně jak předvídal doktor. Teprve teď, když to měli jisté, se chtěli svěřit Jean.

Ryder odvezl Ivy z kanceláře domů a zavedl ji do obýváku. Zrovna tam končil jeden z Jeaniných oblíbených televizních seriálů.

„Něco ti musíme říct,“ prohlásila Ivy.

Jean vzhlédla, a když viděla, jak se oba tváří slavnostně a tajnůstkářsky, jenom povytáhla obočí. Vypnula televizor a obrátila se k nim, ale než stačili začít s přiznáním, spustila sama. „Já jsem si už něco domyslela podle těch nervózních pohledů a vykrucování, když jsem se jí včera ptala, proč je taková rozčilená,“ prohlásila pobaveně. „Jenomže mně už to došlo, abyste věděli, a omlouvám se, že vám beru to překvapení.“ Vítězoslavně si je změřila a prohlásila: „Budete se brát, takže vám rovnou moc gratuluju.“

„To… je bohužel ještě trochu komplikovanější,“ zavrtěl hlavou Ryder a tvářil se trochu zaraženě. Posadil se vedle Jean na pohovku a vzal ji za drobnou ruku, tolik podobnou ruce Ivy. „Budeme mít dítě,“ přiznal jí a ve světlých očích a v úsměvu byla znát posvátná úcta a potěšení z toho prohlášení. „To nejde,“ namítla Jan. „Chci říct, Ivy přece nemůže mít děti.“ „Jak to víte?“ vychutnával si ji Ryder.

„No, to manželství s Benem, a nikdy…“ prohlásila Jean, ale neřekla to s velkým přesvědčením.

„A přesto je těhotná,“ zašklebil se Ryder. „Právě jsme dostali výsledky testů od doktora Jamesona.“

Jean se chytila za srdce. „Sláva!“ vyjekla. „Ach, Ivy!“ Na tváři se jí objevil užaslý a blažený výraz.

Ivy si k nim přisedla na pohovku a se slzami v očích matku objala. „Není to úžasné? Celé ty roky a nikdy nic, a potom poprvé s Ryderem…“ Teprve v tu chvíli si uvědomila, co to prozradila, a začervenala se jako růžička.

Jean se podívala z rudé Ivyiny tváře na Ryderovu rudou tvář a našpulila rty. „Paříž?“ „Paříž,“ vzdychli společně.

„Nejste manželé!“ „Po cestě domů jsme si vyzvedli povolení. A já znám soudce, který za těchto okolností nebude vyžadovat krevní testy. Zítra budeme svoji. Souhlasíte s tím? A dáte mi svou dceru?“ zeptal se.

Jean se na ně nasupeně zahleděla. „Měla bych vám oběma naplácat.“ „Já ji miluju,“ řekl a vroucně se podíval na Ivy. „Čekal jsem pět let, abych jí mohl ukázat, jak moc.“ Pokrčil rameny. „No, a ukázal jsem jí to trochu názorněji, než jsem měl původně v plánu.“ Jean už nezbyl žádný argument. „Pokud jsi čekal pět let, tak dokážu pochopit, jak se to stalo.“ Chytila se za hlavu. „Sakra, ona mi tu chodila každé ráno celá zelená a mně to ani nenapadlo, ani když začala chodit do postele se slepicemi.“

„Nikdo z nás neměl podezření, a já nejmíň,“ rozesmála se Ivy. „To Rydera napadlo, že budu asi těhotná. Netušila jsem, co je se mnou špatného.“

Jean hvízdla. „To mu nikdy nezapomeneš. Už tě vidím, jak se to jednou snažíš dětem vysvětlit.“

„Když je řeč o dětech,“ zamumlal Ryder zamyšleně, „jedna moje teta má dvojčata. Nemáte je v rodině taky?“

„Má babička je měla,“ vzpomněla si Jean. „Tvého prastrýce Harryho a prastrýce Todda,“ připomněla Ivy. „Nebyli jednovaječní, ale dvojčata byli.“

„Dvojčata, to by bylo úžasné,“ povzdechla si Ivy, položila si ruku na bříško a usmála se na Rydera.

„Dvojčata, trojčata, já beru všechno,“ zamumlal. „Jenom doufám, že z toho neumřeme,“ řekl pomalu a pátral v jejích očích.

„Neumřeme z čeho?“ zeptala se Ivy a zasněně se usmála.

„Z toho našeho štěstí,“ řekl. Jean se rozesmála a objala ho. „Já vím přesně, jak ti je. No tak vítej do rodiny, chlapče.“ Svatba se konala druhý den odpoledne. V noci, když Ivy ležela v Ryderově náruči v jeho ložnici, přitulila se k němu a v duchu si tu svatbu znovu probírala.

„Bylo to tak krásné,“ řekla. „Všechny ty květiny a Eve jako družička a její děti s košíky květin.“

„A k tomu ta nejkrásnější nevěsta na světě.“ Sklonil se a něžně ji políbil. Byli už v pyžamech a tiskli se k sobě v posteli. Dosud se s ní ale nepomiloval a Ivy by ráda věděla, proč ne.

„Na novomanžela jsi dost chladný,“ postěžovala si a usmála se na něj v měkkém světle noční lampičky. „Jsi vůbec ten člověk, který se mě před třemi dny chystal svést na té indiánské hoře?“

„Přede dvěma,“ opravil ji. „Jistěže jsem. Ale připadalo mi, že jsi unavená po tom obřadu a doprovázení Eve a Curta s dětmi na letiště.“

Obrátila se a přisunula se blíž k němu. Měkkou ručkou mu zabloudila na ploché břicho a začala ho tam laskat, jemně hladit kudrnaté chloupky.

Zachvěl se a zadržel dech.

„Já si to myslela, že se jenom tak přetvařuješ,“ vydechla radostně a jela mu ústy dolů po nahé hrudi.

Navedl jí ruku na místo, kde ji cítil nejraději, a otočil se, vklouzl jednou a pak i druhou svalnatou nohou mezi její. „Opatrně,“ zašeptal navzdory touze. „Opatrně. Musíme myslet na naše dítě.“

„Ano.“ Políbila ho, hýčkala ho, dokazovala mu lásku se vší něžností, jaké byla schopna, zatímco ji hladil a sázel polibky na napjatá, naběhlá prsa.

Netušila, že milování může být tak něžné a zároveň tak intenzivní. Přizpůsobil se jí a vzrušoval ji jemně a zvolna, až se celá chvěla a tiskla se k němu. Teprve pak si k době přitáhl její boky a něžně zahájil ten sladký a neuspěchaný proces milování.

Cítila to horké a pevné tělo, jak na ni leží, jak ji naplňuje, otevřela oči a podívala se na něj. Chvěla se bolavě palčivou touhou, kterou v ní probudil.

Zajel rukou dolů, chytil ji za zadeček a usmál se, začal si ji přitahovat ještě blíž. Pojímala ho s lehkostí, necítila nic nepříjemného. Po bolesti, kterou pocítila, když se milovali poprvé, nezůstala žádná stopa.

„Nebolí to,“ podařilo se jí ze sebe vypravit.

„Taky by už nemělo.“ Políbil ji. „Tam v Paříži jsi byla skoro jako panna. Teď už jsi úplně moje žena. Hodíme se k sobě jako ruka a rukavička.“

To přirovnání jí vyrazilo dech. Hleděl jí upřeně do očí a měkce a hluboko do ní pronikal víc a víc, až byli spojeni tak pevně, jak to jenom šlo. Teprve pak se na chvilku zastavil a zadržel dech, než se začal pohybovat.

Bylo to neuvěřitelné. Celou dobu se mu dívala přímo do očí, cítila, jak se jeho tělo otírá o její pomalým a něžným rytmem, hruď a břicho porostlé chlupy ji příjemně škrábají na měkké kůži. Sáhla mu na hruď a ucítila pod rukou tvrdou pevnou mužskou bradavku a pod ní napjaté svaly. Přitom ji zasáhla první vlna rozkoše, až sebou v jeho náruči překvapeně škubla.

Otevřela ústa a tiše zasténala, oči měla zamlžené. Pozoroval ji a vychutnával si čistě mužský triumf, cítil, jak v ní roste napětí stejně jako v něm. Zrychlil rytmus a tlak, oběma rukama ji držel tam, kde ji chtěl mít nejblíž, na bocích. Tiše ji chválil a podněcoval, když se sladila s jeho naléhavými pohyby.

Pokoj kolem ní se rozplynul. Slyšela, jak pod nimi naráží tělo na látku, slyšela syrový vzdech, jak se pohyboval rychleji a rychleji, vnímala sílící sténání, které mu vycházelo z rozložité hrudi, zatímco zahájil prudký závěrečný výstup k naplnění.

Přidala se k němu, vzpínala se potěšením, cítila ho v sobě a jeho pohyby najednou odemkly její tělo a daly mu úplný a absolutní přístup k jakési dosud utajené temné extázi. Zdálo se, že oba přímo pulzují, když to vyvrcholilo, tiskli se jeden ke druhému co nejblíž, slepí a hluší. Cítila jenom žár, který v ní zuřil a odrážel se v horečnatém a bolavém rytmu rozkoše.

Ten nádherný pocit se rozplynul až moc rychle, málem tak rychle, jako ho dosáhla. Zabořila si tvář na jeho vlhkou třesoucí se hruď a rozplakala se.

„Proč to nevydrží déle?“ sténala rozechvěle.

Rozuměl tomu. Políbil ji na vlasy, na vlhké čelo. „Jak bychom to přežili, kdyby ano?“ zašeptal. „Ne, nehýbej se,“ vydechl, když se pohnula. „Tak.“

Převalil se na záda, ale nerozdělil je přitom. Držel ji pevně za zadeček, aby zůstali spojeni, sevřel ruce a houpal si ji na těle.

„V pořádku?“ zeptal se.

„Ano.“ Usmála se mu na hrudi a zlehka ji políbila, vlhké chloupky ji přitom zalechtaly v nose. Slabě se třásl po té námaze, stejně jako ona. „Je to pokaždé jiné,“ vydechla spokojeně.

„To by taky mělo. A až se narodí dítě a až se dáš zase dohromady, naučím tě ještě nějaké jiné způsoby.“ Laskal ji po hladkých nahých zádech. „Některé jsou trochu náročnější, takže si je necháme na tu dobu, až nebudeš v tomhle požehnaném stavu.“

Zvedla hlavu a podívala se mu do světlých láskyplných očí. „Říká se, že vášeň může být divoká. Proto jsem se těch věcí vždycky bála. Ale teď s tebou už mě to vůbec neděsí.“ Usmála se a Ryder se uvolnil, jako by dosud zadržoval dech. Zabořila mu ruce do vlasů. „Miluju milovat se s tebou,“ zašeptala. „Můžeme znova?“

Pomalu se usmál a oči se mu uličnicky leskly. „Já nevím. Myslíš, že můžeme?“

Některé věci důvěrné věci, které se v učebnicích nenajdou se učila rychle. Pohnula se na jeho těle, napjala se a stiskla ho nohama. Pak sklonila hlavu a jemně ho kousla do brady. O pár vteřin později už prudce vydechl a lvy se usmála. „Ano,“ zašeptala a oči se jí rozsvítily ženským triumfem. „Ano, můžeme…!“

Dítě se narodilo zhruba za sedm měsíců a nebyla to dvojčata, ale jak Ryder poznamenal, křičet umělo za dva. Jakmile dorazili domů z porodnice, okamžitě se na ně vrhla blažená čerstvá babička. Shlížela na dítě ve své náruči a několik dlouhých minut se pokoušela rozhodnout, komu se nejvíc podobá.

„Nakonec usoudí, že je to celá ona,“ zašeptal Ryder, stál vedle Ivy a pozoroval Jean s malým Clellanem Donaldem Calawayem v rukách.

„Ano, já vím,“ zamumlala Ivy, spokojeně si povzdechla a položila si mu hlavu na rameno. „Koukej, jsme tady úplně zbyteční. Pořídili jsme si ho jenom kvůli mámě.“

„Taky si myslím.“ Shlédl na svou ženu a pátral v jejích unavených očích. „Za chviličku tě odvedu nahoru a uložím tě do postele. Byly to dlouhé tři dny.“ „Nádherné tři dny,“ odpověděla a v očích, které na něj upírala, byla upřímná láska. „Jsi se mnou doopravdy šťastný?“

Pohladil ji po tváři a ruka se mu skoro třásla. „Ty jsi pro mě všechno,“ řekl chraplavě. „Celý svět.“

Taková láska je veliká odpovědnost, pomyslela si, jak se tak na Rydera dívala. Ale ona tu odpovědnost na sebe ochotně vzala. A totéž cítila u něj.

Teprve když poprvé viděla jeho ložnici, pochopila úplně, co k ní celou dobu cítil. Jakmile byli svoji, vytáhl celou spoustu jejích fotografií, které si do té doby pečlivě schovával. A k tomu ještě ten obraz, který mu teď visel nad krbem.

Zajela pohledem ke krbu a nad něj, ke krásné olejomalbě dívky v růžových květinových šatech. Seděla na louce mezi kvítím, dlouhé černé vlasy rozfoukané větrem, černé oči, růžové rty, sladký úsměv. Ryder to namaloval tajně, když jí bylo osmnáct, a pokud by potřebovala nějaký důkaz o tom, co k ní cítil, stačilo jí podívat se na ten obraz. Pořád znovu a znovu ji přemáhalo, když si uvědomila, jak hluboce a jak zoufale ji miloval.

„To mě těšilo celé ty roky, když jsme byli od sebe,“ poznamenal a sledoval její pohled k obrazu. „Taková soukromá vzpomínka na jeden den, kdy jsem tě vzal s Eve na procházku a ty sis oblékla tyhle šaty. Tehdy jsem se do tebe na místě zamiloval.“

„Já jsem se do tebe zamilovala zhruba tak ve stejnou dobu,“ přemýšlela. „Je mi líto, že jsem byla takový zbabělec. Ukradla jsem nám oběma spoustu let.“

„Ne. Tys je využila, vyrostla, dospěla, naučila ses, co to vážně znamená láska. Je mi líto, žes toho musela tolik vytrpět, ale na druhé straně, bolestí člověk sílí, Ivy. A všechno zlé je k něčemu dobré.“

Usmála se. „Asi ano. Hlavní věc je, že už je to všechno pryč a my jsme konečně spolu.“ Podívala se na Jean, která pořád stála na jednom místě s jejich synem v náruči. „A ještě k tomu máme i dítě. My si tak můžeme stěžovat, že nejsme požehnaní.“

„Já si rozhodně stěžovat nehodlám.“ Přitiskl si její tvář zase na hruď a zavřel oči.

„Já taky ne,“ souhlasila měkce.

Malý Clellan otevřel oči a velikýma modrýma očima se podíval na svou cukrující babičku. „Páni, já už vím, koho mi připomíná,“ prohlásila Jean a blaženě se usmála. „Vypadá přesně jako já!“

Manželé Calawayovi se rozesmáli jako blázni a popletená babička jen udiveně pokrčila rameny a dál si jich nevšímala. Tak nadšeně srovnávala vlastní oči s očima dítěte, že neměla čas uvažovat, co jim na tom připadá tak zábavné.