Diana Palmer

Hutton a spol 01. Kdysi v Paříži

PRVNÍ KAPITOLA

Nápadná blondýna oblečená v módních červených šatech stála s vysokým tmavovlasým mužem před Monou Lisou. Žena poznamenala cosi vtipného ve francouzštině a muž se zasmál. Vypadali, jako by se ještě chtěli před obrazem umístěným za neprůstřelným sklem zdržet, ale za nimi už stála dlouhá fronta turistů, kteří netrpělivě čekali, až přijde jejich chvíle shlédnout mistrovské dílo Leonarda da Vinciho, a svou netrpělivost dávali hlasitě najevo. Jeden z návštěvníků mířil na nesmrtelné dílo fotoaparátem, dokud ho nezpozoroval hlídač.

Brianne Martinova sledovala ten výjev z nedaleké lavičky a turisté jí připadali téměř stejně zajímaví jako obrazy. V šortkách a tričku, s blonďatými vlasy spletenými do copu a s batůžkem přehozeným přes rameno vypadala jako studentka - kterou také byla. Brianne bylo téměř devatenáct a v Paříži navštěvovala exkluzivní dívčí školu. Vyrůstala však v rodině, která nebyla ani příliš zámožná, ani příliš vlivná, a tak se s většinou spolužaček nedokázala sblížit.

Její rodiče patřili ke střední vrstvě. Příležitost vyzkoušet si životní styl bohatých dětiček dostala jen díky tomu, že se její matka znovu provdala a vzala si ropného magnáta Kurta Brauera. Ne že by snad Brianne po internátní škole toužila. Jenomže Kurt Brauer se svou nevlastní dcerou nevycházel, a když s ním její matka Eve přišla do jiného stavu, otčím se rozhodl Brianne zbavit. Soukromá internátní škola v Paříži mu připadala jako ideální řešení.

Matka nic nenamítala, což Brianne obzvláště zabolelo.

„Uvidíš, že se ti tam bude líbit,” povzbuzovala ji s úsměvem. „A budeš tam mít spoustu peněz na útratu - to je přece taky prima změna, ne? Tvůj otec nikdy nevydělal víc,

než na holý živobytí a nikdy se ani pořádně nesnažil to někam dotáhnout.”

Takovéhle poznámky způsobovaly, že i vztah mezi Brianne a její drobnou, světlovlasou matkou byl občas napjatý. Eve byla milá, ale sobecká žena, která byla vždycky připravena chopit se příležitosti, jež se naskytla. Neuplynulo ani pět měsíců od smrti Briannina milovaného otce a k Briannině úžasu byla matka znovu vdaná, těhotná a stěhovala se spolu s ní z malého bytu v Atlante do vily v Nassau. Za to, jak brilantně Brauera dobyla, by se nemusel stydět žádný válečný stratég.

Kurt Brauer byl bohatý, ale Brianne vlastně nikdy nezjistila, jak k penězům přišel. Oficiálně se zabýval těžbou ropy, ale v jeho kanceláři v Nassau - kde se čas od času vyskytoval - si podávala dveře divná, nebezpečně vypadající individua.

Brauer bydlel v Nassau, ale měl také vily na plážích v Barceloně a na Riviéře a vlastnil jachtu, která ho vozila z jedné vily do druhé. Limuzíny se šoférem a hostiny, které stály tisíce dolarů, byly pro něj samozřejmostí. Briannina matka byla ve svém živlu, poprvé v životě vychutnávala, jaké to je být bohatý. Brianne ale šťastná nebyla. Její otčím si toho okamžitě všiml a zbavil se jí dřív, než mohla narušit jeho vztah k Eve.

Louvre navštěvovala Brianne znovu a znovu. Od chvíle, kdy do Paříže přijela, si tenhle zmodernizovaný palác zamilovala. Louvre právě prošel celkovou rekonstrukcí, a i když některé změny se jí nelíbily - jako například ty obrovské moderní skleněné pyramidy -, do vystavovaných sbírek se zamilovala. Byla mladá, a tak se neostýchala dávat nadšení z nových zážitků a nových poznatků najevo.

Náhle si všimla vysokého muže, který nehnuté stál před jedním z obrazů ze sbírky italského umění. Z jeho postoje bylo zřejmé, že obraz v něm nebudí žádné nadšení - Brianne měla navíc dojem, že muž snad obraz ani pořádně

nevnímá. Obličej, v němž upoutávaly nápadné tmavé oči, měl výraz plný bolesti.

Cosi na tom muži jí bylo povědomé. Měl husté tmavé vlasy, protkané šedinami. Byl urostlý a štíhlý. Všimla si, že v jedné ruce drží nezapálený doutník. Možná si uvědomoval, že v téhle místnosti plné drahocenných exponátů se nesmí kouřit, ale prostě potřeboval něco držet v ruce. Tak jako si ona potřebuje okusovat nehty, když je rozčilená. Možná, že nebýt toho doutníku, také by si okusoval nehty.

Ta představa ji pobavila a Brianne se pousmála.

Podle oblečení musel být bohatý. Měl sportovní sako s bledě žlutými proužky, bílé kalhoty a bezovou košili. Kravatu neměl. Na pravém zápěstí si všimla plochých zlatých hodinek a na levé ruce snubního prstenu. Doutník držel v levé ruce, takže byl zřejmě levák.

Muž se otočil, takže se najednou dívala přímo do jeho opáleného obličeje s orlím nosem a hustým obočím nad černýma očima… Ten obličej ji fascinoval. A byl jí povědomý. Namáhala si paměť, odkud ho může znát… a pak si vzpomněla: když se její matka znovu vdala, uspořádal otčím večírek pro své obchodní partnery a tenhle muž byl mezi nimi.

Hutton, vybavilo se jí jeho jméno. Je to Pierce Hutton. Patří mu nějaká velká stavební firma. Ano, stojí v čele Hutton Construction Corporation, která je specializovaná na konstrukci vrtných plošin pro těžbu ropy v moři a na stavbu sofistikovaných výškových budov. Je známým architektem, obzvláště v ekologických kruzích, a řada politiků ho nemá ráda, protože kritizoval nedbale prováděná ekologická opatření. Začaly se jí vybavovat i další podrobnosti. Zemřela mu manželka. Večírek se konal čtvrt roku po její smrti, ale nevypadalo to, že by se během těch tří měsíců s její smrtí vyrovnal.

Huttonův zjev ji tak upoutal, že vstala a popošla k němu. Díval se na obraz, jako by uvažoval, jestli k němu nemá přiložit hořící zápalku.

„Je to slavný obraz, vám se nelíbí?” oslovila ho. Ačkoliv Brianne byla dost vysoká, Huttonovi dosahovala jen po ramena.

Zamračeně se na ni podíval. „Je ne parle pas anglais,”

řekl ledově.

„Ale ano, mluvíte anglicky,” ujistila ho. „Vy se na mě pochopitelně nepamatujete, ale setkali jsme se na recepci v Nassau, když se moje matka provdala za Kurta Brauera.”

„Vyřiďte své matce upřímnou soustrast,” řekl anglicky.

„Co si přejete?”

Na okamžik se jejich pohledy střetly. „Chtěla jsem vám říct, že mi je moc líto, že vaše paní zemřela. Na té recepci se o tom vlastně nikdo ani nezmínil. Mám pocit, že si netroufali. To je asi v takové situaci normální, nemyslíte? Lidi buď předstírají, že se nic nestalo, nebo jsou celí rudí rozpaky a zamumlají něco, čemu není rozumět… Když mi zemřel táta, bylo to přesně stejné… Moc jsem si přála, aby mě někdo objal a nechal mě, abych se mu vyplakala na rameni,” usmála se smutně. „Ale to se asi málokomu poštěstí.”

Jeho výraz nebyl o nic srdečnější. S pohledem upřeným na její pihovatý nos řekl: „Co děláte tady ve Francii? To začal Brauer obchodovat v Paříži?”

Zavrtěla hlavou. „Máma čeká dítě a já jim doma překážela. Tak mě sem poslali do školy.”

„Tak proč nejste ve škole?”

„Vypustila jsem ruční práce,” ušklíbla se. „Netoužím umět šít a dělat polštáře. Chci se naučit účetnictví a pracovat s tabulkovými procesory.”

Ironicky zakašlal. „Ve vašem věku?”

„Je mi skoro devatenáct,” informovala ho. „Matyka mi jde, dostávám z ní samé jedničky,” pochlubila se. „Až za nějaký ten rok vystuduji, tak se u vás přihlásím o místo! Už

se těším, až z tohohle vězení vypadnu a budu moct jít na univerzitu.”

„Mnoho štěstí.” Dokonce se usmál, i když jen váhavě.

Ohlédla se do sálu, kde visel obraz Mony Lisy. Fronta byla stále stejně dlouhá, jen byla hlučnější a výkřiky z ní zlostnější. „Nemůžou se dočkat, až ten obraz uvidí,” poznamenala, „a pak jsou zklamaní, že je tak malý a sklo na něm tak tlustý. Párkrát jsem slyšela, co si povídají. Všichni čekají, že uvidí nějaké obrovské plátno. Po tom čekání ve frontě by chtěli, aby bylo přes celou stěnu.”

„Život je plný zklamání,” zamumlal.

Znovu se k němu otočila a pohlédla mu do očí.

„Opravdu mi je moc líto, co se stalo vaší paní. Slyšela jsem, že jste byli svoji deset let a měli jste se moc rádi. Musí to být hrozné…”

Rázem se uzavřel do sebe. „O soukromých věcech se nebavím -”

„Já vím,” přerušila ho. „Chce to čas, to je všechno. Ale neměl byste zůstávat sám. Ona by si to jistě nepřála.”

Brada se mu zachvěla, jako by se vší mocí snažil nepodlehnout lítosti. „Poslyšte, slečno…”

„Martinova. Brianne Martinova.”

„Časem zjistíte, že je bezpečnější nedávat se do hovoru s cizími lidmi,” varoval ji.

„Já vím. Vždycky se do něčeho zapletu a nemyslím na to, že bych taky mohla přijít k úrazu… Ale vy přece nejste cizí.” Usmála se a upřela na něj světlezelené oči. „Vy jste silná povaha, to je mi jasný - není vám ještě čtyřicet, a už jste toho tolik dokázal! Na každého někdy padne beznaděj. Ale i když svět vypadá černě, vždycky existuje světýlko naděje.” Viděla, že se chystá něco namítnout, a zdvihla ruku, aby ho umlčela. „Už jsem zticha…” Kývla hlavou k obrazu muže a ženy, který si předtím prohlížel. „Nezdá se vám, že ten chlap nemá správné proporce? Mně připadá trošku… zakrslý, vám ne? A ona je zase trochu moc buclatá, i když tenhle malíř byl na kypré nahotinky expert.” Brianne

si bolestně povzdechla. „Co bych za to dala, kdybych měla aspoň trochu proporce jako ona.” Podívala se na hodinky, a tak jí uniklo, jak sebou Pierce Hutton trhl a jak se mu v očích objevil váhavý úsměv. „Panebože, přijdu pozdě na matyku, a tu bych rozhodně vynechat nechtěla… Na shledanou, pane Huttone.”

Ani se neohlédla a utíkala ke schodům vedoucím k východu, dlouhé, hubené nohy jí jen kmitaly a cop jí poskakoval po zádech. Vyčouhlá, trochu neohrabaná holka, nicméně Huttona to setkání potěšilo.

Tak ona si myslela, že se mi nelíbí ten obraz, pomyslel si pobaveně a zrak mu ulpěl na nezapáleném doutníku, který stále ještě držel v ruce.

Ve skutečnosti sem nepřišel obdivovat obrazy, ale chtěl nějak zabít čas a přitom se rozhodnout, jestli má či nemá skočit večer do Seiny. Margo ho opustila, a i když se snažil sebevíc, nedovedl si bez ní představit další život.

Už nikdy neuvidí, jak jí modré oči září veselím, už nikdy si z něj nebude utahovat kvůli jeho posedlosti prací, už nikdy neuslyší její hlas se slabým francouzským přízvukem. Už nikdy neucítí, jak se v jejich setmělé ložnici její tělo chvěje rozkoší pod jeho, už neuslyší její prosby, neucítí, jak se mu její nehty zarývají do zad, když ji znovu a znovu přivádí k vyvrcholení.

Několikrát zamrkal, jak ho slzy začaly pálit v očích. Měl pocit, že v jeho srdci zeje díra. Od pohřbu se nikdo neodvážil s ním důvěrněji promluvit. Ve svém domě v Nassau zakázal, aby někdo vůbec vyslovil její jméno. V práci dřel do úpadu a byl hrubý na lidi kolem sebe. Ale nikdo se nebránil, chápali ho. Jenomže byl tak zoufale sám. Neměl rodinu, neměl děti, neměl nikoho, kdo by ho utěšil.

Největším neštěstím bylo, že po tom tragickém potratu před mnoha lety nemohla už mít Margo děti. Ale ani to jim nevadilo. Nikdy. Margo pro něho byla vším a on byl vším pro ni. Bylo by skvělé mít děti, ale nebyli tou touhou

posedlí. Žili spolu naplno, vždy pohromadě a milovali se až do samotného konce.

Margo se o něj nepřestávala starat, ani když se před jeho zmučenýma očima měnila v bledou kostru potaženou kůží. I tehdy jí leželo na srdci, jestli pravidelně jí a jestli chodí včas spát. Uvažovala i o tom, co s ním bude, až na něj nebude moct dohlížet.

„Venku sněží, a ty si nikdy nevezmeš kabát,” vyčítala mu chabě. „A když prší, tak chodíš bez deštníku. Ani ponožky si nevyměníš, když si je promáčíš… Děláš mi starosti, mon cher. Musíš na sebe dávat pozor, tu comprends?”

A on tedy slíbil, že se polepší, a plakal při tom, a Margo ho tiskla na svoje pohublá prsa, tam, v jejich společné ložnici.

„Panebože,” vzlykl, jak ho ty vzpomínky zaplavily.

Několik turistů se na něj poplašeně podívalo a Hutton si až teď pořádně uvědomil, kde je. Zavrtěl hlavou, jako by z ní chtěl vytřást bolestné vzpomínky, otočil se a vyšel ven do sluncem prohřáté Paříže.

Obvyklý pouliční ruch, hluk aut, jejich troubení a konverzace kolemjdoucích ho vrátily zpátky do normálního světa. Hluk a špína pařížského centra působily na mnoho lidí depresivně, ale Huttona neobtěžovaly. Mechanicky sevřel ruce v kapsách v pěst, pak je uvolnil a nahmatal zapalovač. Na schodech do postranní ulice se zastavil a vyndal zapalovač z kapsy. Byl to dárek od Margo k desátému výročí svatby. Byl pozlacený a na plášti byl vyrytý Piercův monogram. Nosil zapalovač neustále s sebou - teď ho pohladil a prudká bolest mu stiskla srdce.

Zapálil si doutník a zabafal. Na okamžik měl pocit, že ho kouř dusí, ale pak mu přinesl úlevu. Zhluboka se nadechl a rozhlédl se - kolem proudili turisté do Louvrů. Byli na dovolené a starali se jenom o to, jak se pobavit. Zatímco on nevěděl smutkem kudy kam, oni byli samý smích a zábava.

Pak si vzpomněl na tu dívku a na to, co mu řekla. Bylo to neuvěřitelné - zčistajasna se tu zjeví holka, kterou vůbec nezná, a dává mu rady, jak překonat depresi.

Musel se při té vzpomínce usmívat. Byla to fajn holka a neměl jsem na ni být tak strohý, vyčítal si. Pomalu si vybavoval, co všechno mu řekla: jak byla nešťastná ze ztráty svého otce, jak se její matka znovu provdala za Brauera a čekala s ním dítě. Tak mladá a už věděla o smutku a bolesti svoje. Doma překážela, tak ji poslali sem.

Hutton pokýval hlavou - každý člověk má nějaké problémy, takový je život.

Podíval se na rolexky na zápěstí a smutně se pousmál. Za třicet minut má být na schůzce s jedním z ministrů, ale když se podíval na ulici, jak je v téhle době beznadějně ucpaná auty, tak bude mít štěstí, když přijede jen s půlhodinovým zpožděním.

Popošel k chodníku a zamával na nejbližší taxi; co nadělá, prostě přijede pozdě.

Brianne vběhla do budovy školy a nenápadně vklouzla do třídy; Emily Jarvisová ji ale zpozorovala a začala si šuškat se svými přítelkyněmi. Emily byla povýšená holka, z níž si Brianne za těch pár měsíců, co v téhle exkluzivní škole byla, stačila udělat nepřítele. Naštěstí měla Brianne strávit v téhle škole už jenom jeden měsíc. Doufala, že pak půjde studovat na univerzitu. Ale zatím, ušklíbla se, to musím v téhle nóbl škole vydržet a tohle soužití se snoby, jako jsou Emily a její kamarádky, přečkat.

Otevřela učebnici a poslouchala, co jim vykládá učitelka o pokročilých partiích aritmetiky. Alespoň tyhle hodiny jí něco dávaly. A na rozdíl od šití a vyšívání ji rovnice bavily.

Po hodině si na ni Emily se svými dvěma věrnými průvodkyněmi počkala. Emily byla ze staré šlechtické britské rodiny, jejíž rodokmen sahal až k Tudorovcům. Byla to blonďatá krasavice, vždy oblečená v drahých

modelech. Ale byla sprostá jako kanál a byla to nejstudenější lidská bytost, jakou Brianne znala.

„Byla jsi za školou. Řekla jsem to na tebe madame Dubonneový!” sdělila jí Emily s posměšným úšklebkem.

„To je v pohodě,” ujistila Brianne svou spolužačku se stejně vřelým úsměvem. „Já jí zase pověděla, co jste vyváděli s doktorem Mordeuem za tím paravánem během hodiny kreslení a po ní.”

Emily šokované mlčela, a než se vzmohla na odpověď, Brianne jí věnovala další milý úsměv a utíkala po chodbě pryč.

Jako by to ostatní studentky vždycky znovu překvapilo, že za tím Brianniným křehkým a nevinným vzhledem se ve skutečnosti skrývá velice silná a nebojácná osobnost. Holky, které se zpočátku domnívaly, že si na ni mohou dovolovat, brzy zjistily, jak se mýlily.

Ani teď si Brianne nevymýšlela, skutečně s madame Dubonneovou mluvila. Emilyin neskrývaný poměr s profesorem Mordeauem, který na škole učil výtvarnou výchovu, vzbudil pohoršení řady posluchaček. Každému, kdo náhodně vešel do ateliéru, bylo jasné, co ti dva dělají, ani se nemusel dívat na poloprůhledný paraván, za nímž byly vidět jejich siluety - stačilo poslouchat zvuky, které ti dva vydávali.

Ještě téhož dne dr. Mordeau odjel na dlouhou zdravotní dovolenou a Emily se ráno nedostavila do vyučování. Jedna z dívek ji pak viděla, jak po snídani nastupuje se všemi zavazadly do limuzíny se šoférem.

Po tomto incidentu se atmosféra ve škole stala snesitelnější; Emilyiny kamarádky si uvědomily oslabení svých řad a začaly se k Brianne chovat normálněji. Nakonec se Brianne blízce spřátelila se zrzkou jménem Cara Harveyová - té bylo osmnáct a společně navštěvovaly galerie a muzea, kterých měla Paříž víc než dost.

I když by to Brianne nahlas nepřiznala, fakticky tajně doufala, že se třeba v jednom z nich znovu setká s Piercem

Huttonem. Ten vysoký chlap jí prostě učaroval. Připadal jí tak neuvěřitelně osamělý. Ještě nikdy se nedovedla tak dokonale vcítit do duše druhého člověka. Samotnou ji to překvapilo, ale víc to nerozebírala. Tenkrát ještě ne.

V den svých devatenáctých narozenin zašla v podvečer do Louvrů, aby se podívala na obraz, před nímž se s Piercem Huttonem setkala. Kromě Cary, která jí poslala blahopřání, prošly její narozeniny nepovšimnuty. Matka její narozeniny ignorovala už dávno. Otec, který by jí poslal růže či dárek, už tady nebyl. Vlastně ani nepamatovala, kdy se o svých narozeninách cítila tak osamělá.

Tentokrát se ani Louvrů nepodařilo zlepšit jí náladu. Zatočila se v prázdném sále a roztočila dlouhou sukni,

jejíž bledězelený vzor jí zvýrazňoval oči. K sukni si vzala bílé tričko a střevíce bez podpatku. Kabelku neměla, jen malý batůžek na zádech, protože tak to bylo mnohem pohodlnější. Vlasy měla rozpuštěné, dlouhé a rovné. Hrozně ráda by měla kudrnaté vlasy jako některé jiné holky, ale ty její bylo téměř nemožné zvlnit. Prostě jí spadaly do pasu jako žlutý závěs. Nejlíp by bylo je nechat zkrátit, pomyslela si.

Stmívalo se a Brianne si uvědomila, že za chvíli bude muset být zpátky ve škole. Nijak se sice noční Paříže nebála, nicméně se rozhodla, že si vezme taxík.

Jak se rozhlížela po taxíku, její pohled padl na malé bistro.

Měla žízeň, možná by si tam mohla dát skleničku vína.

Aspoň se bude cítit jako opravdový dospělák.

Vešla do setmělé, přeplněné místnosti a ke svému překvapení zjistila, že spíš než v bistru se nachází v baru. Dokonce v luxusním baru. V batůžku neměla moc peněz, a jak se rozhlížela kolem, bar vypadal nad její finanční možnosti. Rozpačitě se ušklíbla a obrátila se zpátky, když ji zčistajasna čísi ruka chytila za zápěstí.

Překvapeně sebou škubla, otočila se a hleděla do povědomých černých očí.

„Dostala jsi strach?” zeptal se Pierce Hutton. „Ještě nejseš dost stará, aby ses směla napít?”

Husté černé vlasy mu zplihle visely do čela. Dýchal přerývavě a mluvil trochu nejistě.

„Dneska mi je devatenáct!”

„Fajn. Tak to tě můžu jmenovat svým šoférem. Pojď se posadit.”

„Jenomže já nemám žádné auto,” namítla.

„No jo, já vlastně taky ne… V tom případě ovšem žádnýho šoféra nepotřebujeme.”

Zavedl ji do rohu, kde na stolku stála hranatá láhev whisky se skleničkou a vedle další, vyšší láhev s čirou tekutinou, vypadající jako sodovka.

Pak tam byla láhev minerálky a popelník se zapáleným doutníkem.

„Ty asi smrad z doutníku nesnášíš, viď?” zeptal se, když se snažil vlézt do boxu, aniž by upadl na stůl. Vypadalo to, že už je v baru delší dobu.

„Venku mi nevadí,” odpověděla, „ale uvnitř mi to nedělá dobře na průdušky. Měla jsem v zimě zápal plic a pořád ještě nejsem ve svý kůži.”

„Já taky nejsem ve svý kůži,” řekl ztěžka a zamáčkl doutník. „Taky jsem se ještě nevzpamatoval. Ale podle tebe to bude lepší, co? Jenomže ty jsi nejspíš pěkná lhářka, protože se to vůbec nelepší… Mám pocit, jako kdyby mi srdce… rozežírala rakovina… Pořád mi chybí stejně.” Obličej se mu bolestně zkřivil a ruce na stole zaťal v pěst.

„Panebože, strašně mi chybí.”

Sedla si až k němu. Jejich box byl skrytý všetečným pohledům ostatních návštěvníků baru. Objala ho a vzápětí měl hlavu položenou na jejím rameni a velkýma silnýma rukama ji tiskl k hrudi. Cítila, jak se Hutton chvěje, cítila, jak jí jeho slzy máčí hrdlo.

Byl velký a těžký, a tak nebylo snadné ho konejšit v náručí jako malého, ale přesto mu šeptala útěšná slova, šeptala, že všechno bude zase lepší, že teď je u ní a nic mu nehrozí.

Když ucítila, že záchvat deprese pominul, upadla do rozpaků. Až si Pierce uvědomí, v jak slabé chvíli ho zastihla, možná mu to nebude příjemné.

Ale její obavy byly zbytečné. Když s povzdechem zvedl hlavu a položil jí ruce na ramena, beze známek studu se na ni zahleděl uslzenýma očima.

„Divíš se? Ty jsi přece Američanka, viď? Chlapi v Americe nepláčou, co? Pohřbí svůj zármutek v sobě a nedávají na sobě nic znát.” Zasmál se a otřel si slzy.

„Jenomže já jsem Řek. Aspoň můj táta byl Řek. Máma byla Francouzka a babička pochází z Argentiny… Mám jejich temperament a dávat najevo city mě neuvádí do rozpaků. Směju se, když mám radost, a brečím, když mi je do breku.”

Sáhla do kapsy pro papírový kapesníček a otřela mu

oči.

„Já taky,” usmívala se. „Líbí se mi tvoje oči. Jsou tak

úžasně tmavý.”

„Zdědil jsem je po tátovi. A po dědečkovi. Dědeček měl několik tankerů… Všechny jsem je prodal a koupil jsem za ně jeřáby a buldozery.”

„Ty nesnášíš tankery?” zasmála se.

„Nesnáším ropné skvrny na moři,” pokrčil rameny.

„Takže stavím vrtný plošiny a dávám si záležet, aby byly pořádně vyprojektovaný a netekla z nich ropa do moře.” Uchopil sklenici a dlouze se napil. Po chvíli posunul sklenici před ní. „Nechceš se taky napít? Je to dobrá skotská, z Edinburghu. Chutná skvěle a nemusíš se bát, je hodně rozředěná.”

„Ještě nikdy jsem nepila tvrdý alkohol,” váhala.

„Všechno je někdy poprvé,” poznamenal.

„Tak jo,” pokrčila rameny. „Na zdraví.” Spolkla velký doušek a pak chvíli seděla nehnuté jako socha, jen třeštila oči, jak jí alkohol vyrazil dech. Nakonec hlasitě vydechla.

„Panebože, to je jako palivo do raketoplánu!”

„Nerouhej se,” napomenul ji. „Dítě nešťastný, takový skvělý pití.”

„Nejsem žádný dítě,” ohradila se. „Je mi devatenáct.” Znovu se napila a opravila se: „Vlastně to bylo docela dobrý.”

Rychle přitáhl sklenici k sobě. „Už máš dost. Byl bych nerad, kdyby mě někdo obvinil, že svádím mladistvý.”

„Udělal bys to pro mě? Prosím!” upírala na něj pohled zelených očí. „Ještě jsem to nikdy nedělala, víš… Vždycky jsem si lámala hlavu, co to do ženských vjede, že se začnou před mužským svlékat. Prohlížet si Louvre není zrovna nejlepší cesta, jak získat zkušenosti se sexem, a jen tak mezi námi, madame Dubonneová si nejspíš myslí, že děti přinášejí vodní ptáci s dlouhým zobákem.”

„Jsi prostě děsná!” zavrtěl hlavou.

„Doufám. Hodně jsem na sobě pracovala, abych toho dosáhla.” Mlčky si ho prohlížela. „Tak co, už je ti lip?”

„Trochu jo,” pokrčil neurčitě rameny. „Nejsem dost opilý, ale taky nejsem schopný nic cítit.”

Položila dlaň na hřbet jeho velké ruky. Byla teplá a silná a tam, kde mizela v bílé manžetě košile, byla porostlá černými kudrnatými chloupky. Nehty měl velké, rovné, pečlivě ostříhané a čisté. Okouzleně se dotýkala jeho prstů.

Sledoval ji a pak se zadíval na její dlouhé prsty s krátce zastřiženými nehty.

„Žádný lak?” poznamenal pobaveně. „A co na nehtech u nohou?”

„Moje nehty jsou moc krátké, aby mělo cenu je zdůrazňovat. Mám ruce a nohy šikovný, ale na okrasu moc nejsou.”

Vzal její ruku do své a zamručel.

„Díky!”

Věděla, co tím myslí. „Občas potřebujeme každý trochu utěšit,” usmála se. „To ještě neznamená, že jsi nějaká padavka. Jsi silnej chlap a dostaneš se z toho.”

„Možná,” pokrčil rameny.

„Docela určitě,” opakovala s jistotou. „Neměl bys už jít domů?” rozhlédla se kolem. „Tamhle se na tebe významně kouká jedna podezřele vypadající platinová blondýna. Tipla bych si, že si tě touží odvést domů, vyspat se s tebou a ukrást ti peněženku.”

Naklonil se k ní přes stůl. „Jsem příliš opilý, abych s ní mohl spát.”

„Řekla bych, že to by jí ani nevadilo.”

Pomaloučku se začal usmívat. „A co tobě? Co kdybys šla se mnou a přece jen jsme zkusili, jestli bych to nesved?”

„Teď když jsi namazaný, tak ne, díky!” zavrtěla hlavou. „Až se budu já poprvé milovat, bude to jako ohňostroj a bude při tom znít Předehra 1812. Jak bych mohla něco takovýho čekat od chlapa, který je opilý?”

Rozesmál se na celé kolo. Měl příjemný smích - hluboký a sytý. Napadlo ji, zda všechno dělá tak opravdově, jako truchlí.

„Ale každopádně mě vezmi domů,” požádal ji, když se přestal smát. „S tebou budu v bezpečí.” Odpočítal na stůl bankovky a pak váhavě dodal: „Ale žádný svádění.”

„Slibuju!” prohlásila a položila si dlaň na srdce.

„Tak jo.” Vstal, zakymácel se a zamračeně podotkl:

„Vlastně se ani nepamatuji, jak jsem se sem dostal. Kriste pane, mám pocit, že jsem prostě odešel uprostřed jednání o kontraktu na nový hotel.”

„Až se tam vrátíš, určitě budou pořád ještě jednat,” zasmála se. „Tak jdeme na to, pane Huttone. Musíme sehnat taxík.”

DRUHÁ KAPITOLA

Pierce Hutton bydlel v jednom z nejnovějších a nejluxusnějších hotelů v Paříži. Když míjeli vrátného, Pierce vylovil z kapsy klíč a podal ho Brianne; vrátný se na ně podíval s neskrývaným podezřením, stejně tak jako o chvíli později recepční, když je u výtahu zastavil.

„Nějaké problémy, pane Huttone?” zeptal se významně.

„Jo, trochu jsem se opil, Henri,” řekl Hutton těžkým jazykem a pevněji objal Brianne kolem ramen. „Můžu vám představit… dceru svého obchodního partnera? Tohle je Brianne!” ukázal na dívku vedle sebe. „Studuje tady v Paříži… Narazila na mě náhodou… u Chez Georges a přivedla mě domů.” Uculil se a dodal: „A zachránila mě před jednou femme du nuit, která měla zálusk na mou peněženku.”

„Ach tak,” přikývl Henri a usmál se na Brianne.

„Nemám vám pomoct, mademoisellel?”

„Pan Hutton je na mě sice trochu těžký, ale myslím, že to zvládnu,” zavrtěla Brianne hlavou. „Spíš jestli byste se na něj nemohl mrknout, až budu pryč… Jestli něco nebude potřebovat!”

Tím padly všechny Henriho zbývající pochybnosti.

„Samozřejmě, slečno, rád.”

„Merci beaucoup. A prosím vás, francouzsky už mi neříkejte nic jiného než il n ‘ya pas de qu-oi,” dodala chvatně, „protože dál moje francouzština nesahá, přestože madame Dubonneová dělá, co umí.”

„Vy chodíte do La Belle Ecoll!” vykřikl recepční potěšené. „Mám tam sestřenici!” Jmenoval dívku, kterou Brianne znala pouze od vidění.

„Černovláska, viďte?” vzpomněla si nicméně a dodala:

„A nosí pořád hrozně dlouhé svetry, i když je venku vedro,” zasmála se.

„Oui,” přikývl Henri. „Té holce je pořád zima… Počkejte, pomůžu vám, mademoiselle,” řekl chvatně, když přijel výtah.

Kromě obsluhy výtahu nebyla v kabině naštěstí živá duše. Henri instruoval muže ve výtahu záplavou rychlé francouzštiny, aby nahoře pomohl slečně dostat Monsieura Huttona do jeho pokoje.

„Pomůže vám, a o Monsieura se vzorně postaráme, nebojte se,” informoval pak Brianne.

„Když jste to slíbil vy, jsem úplně klidná,” usmála se Brianne.

Henri přikývl a v duchu si pomyslel: taková prima holka. A ty úžasné blonďaté vlasy!

S pomocí výtahové obsluhy Brianne dopravila Huttona ke dveřím jeho pokoje. Odemkla Huttonovým klíčem a pak ho společně dovedli do ložnice.

Ložnice byla velká, černobíle vymalovaná místnost, jíž vévodila obrovská postel se čtyřmi sloupky, tyčícími se ke stropu jako čtveřice štíhlých duchů. Když Huttona položili na černě povlečenou postel, otevřel doširoka oči a zamumlal: „Je mi nějak divně!”

„To ráda věřím,” přikývla s úsměvem Brianne. Poděkovala muži z výtahu, který se uklonil a beze slova odešel.

Pierce se na dívku zkoumavě zahleděl a pak se reptal:

„Myslíš, že bys mi mohla pomoct se svlíknout?” Brianne zrudla.

„No… já…,” koktala rozpačitě.

„Všechno je někdy poprvé,” připomněl jí znovu.

Váhavě se na něj podívala. Tak, jak vypadal, asi opravdu nebyl schopen se svléknout sám. Byl úplně sťatý. Nejspíš si ráno ani nevzpomene, utěšovala se, jak se sem dostal.

Rozvázala mu boty a zula ho. Pak mu stáhla ponožky. Chvíli zvažovala, jak dál, načež mu pomohla se posadit a svlékla mu sako. Když mu rozepínala košili, ucítila vůni

drahého mýdla a kolínské. Opálenou hruď měl porostlou hustými černými chloupky.

„Margo byla panna,” zamumlal náhle Hutton. „Musel jsem ji přemlouvat, aby se svlékla… I když mě měla strašně ráda, bránila se, protože věděla, že to bude bolet.” Něžně pohladil Brianne po tváři. „Myslím, že dneska už žádný panny ani neexistujou… Margo a já jsme se nehodili do dnešní doby. Byli jsme strašně staromódní… Poprvé jsme se milovali až po svatbě.”

„Můžete zdvihnout ruku? Jo, takhle,” přikývla a stáhla mu košili z jedné paže. Nechtěla poslouchat tuhle zpověď. Když mu košili svlékala, musela obdivovat jeho opálenou a svalnatou hruď. Rozhodně nevypadal jako muž, který tráví život za psacím stolem.

„Je ti teprve devatenáct,” povzdechl si. „Kdybys byla starší, myslím, že bych se s tebou dokázal pomilovat… Jseš moc hezká, maličká… A tvoje vlasy mě vzrušujou. Jsou tak úžasně dlouhý a hustý.” Vzal její vlasy do obou rukou a pevně je stiskl v dlaních. „Takový sexy vlasy.”

„Ty máš taky krásné vlasy,” prohodila, aby nebyla konverzace tak jednostranná. Podívala se váhavě na pásek jeho kalhot. „Dál už asi nemůžu…”

„Ale můžeš,” řekl tiše. Přitiskl jí ruce na přezku opasku a díval se, jak se celá rudá poslušně snaží pásek rozepnout. Když se jí to podařilo, vědomě jí položil prsty tak, aby uchopily okraj kalhot i slipů, pak se prohnul v pase, aby mohla oboje snáze svléknout. „A teď tahej!” přikázal jí.

Tohle je něco jiného než obrazy v Louvrů, napadlo ji.

Měl nádherné tělo, které jako by samo o sobě bylo umělecké dílo. Nebyl na něm ani gram zbytečného tuku. Když mu stáhla kalhoty ke kolenům, celá rozčilená se zarazila a jako ochromená zírala na nejintimnější partii jeho těla.

Ještěže jsem opilý, pomyslel si Hutton, protože jinak by mě to posvátné vytržení, s nímž si mě prohlíží, beznadějně vzrušilo. Ale ve stavu, v němž se nacházel, necítil žádnou

žádostivost, a to bylo dobře - kvůli Brianne. I takhle byla vyplašená ažaž. Představil si, jak by asi byla šokovaná, kdyby byl úplně vzrušený, a při tom pomyšlení se pousmál.

Ale k něčemu takovému nedojde. Margo je mrtvá. A s ní zemřel i on. Moje nitro je mrtvé, opakoval si. Zavřel oči a povzdechl si.

„Proč musí lidi umírat,” zeptal se unaveně. „Proč nežijí věčně?”

Jeho slova ji probudila ze strnulosti. Rychle mu stáhla kalhoty a přehodila přes něj přikrývku.

„Kéž bych to věděla,” odpověděla a posadila se vedle něho na postel. Vzala jeho ruku do své a dodala: „Měl by ses vyspat. To ti udělá dobře.”

Otevřel oči a zašeptal: „Bylo jí teprve pětatřicet… To přece dneska není žádný věk…”

„Já vím.”

Přitiskl si její dlaň na prsa.

„Takže rytíři existují i v ženské podobě,” zažertoval.

„Kde máš brnění a meč, blonďatá Johanko?”

„V kapse. Chceš je vidět?”

„Měl jsem štěstí, že jsem tě potkal,” usmál se.

„Rozháníš moje chmurný myšlenky.” Mlčky ji pozoroval.

„Ale tobě to setkání neposloužilo… Mám na tebe moc špatný vliv.”

„Vždyť té whisky byl jenom jeden hlt.”

„A k tomu ještě striptýz,” dodal. „Promiň mi to… Kdybych byl střízlivější, nikdy bych tě do takové trapné situace nepřivedl.”

„Nebylo to tak hrozné. Koneckonců, Louvre je plný nahatých chlapů…” Vyprostila ruku z jeho sevření a vstala.

„Můžu pro tebe ještě něco udělat, než odejdu?”

„Nic nepotřebuju,” zavrtěl hlavou. „Raději už utíkej do školy. Nemělas posledně potíže, že jsi byla za školou?”

„Vůbec ne,” usmála se. „A příští měsíc tam už stejně končím.”

„Kam máš namířeno pak?”

Chvíli vypadala zasmušile, pak pokrčila rameny.

„Přes léto budu nejspíš v Nassau. Ale na podzim začnu chodit na univerzitu, ať si doma říkají, co chtějí. I kdybych si ji měla platit sama. Už takhle jsem o rok zpožděná proti stejně starým holkám. Víc času už ztratit nechci.”

„Když ti to nezaplatí vaši, zaplatím ti studium já,” řekl k jejímu úžasu. „Až vystuduješ, můžeš mi to splácet.”

„To bys… to bys udělal, i když jsem úplně cizí holka?”

„Jaká cizí holka?” zamračil se. „Vidělas mě přece nahatýho?”

Na tenhle argument neznala odpověď.

„Jseš mimořádně úspěšná, musím říct. Až doteď byla Margo jediná žena, která mě takhle viděla.” Na jeho obličeji se opět objevil prázdný výraz.

Pohladila ho po tváři.

„Závidím jí,” řekla. „Muselo to pro ni být úžasné - být takhle milována.”

„Bylo to vzájemné,” zamumlal.

„Jistě, já vím… Moc mě mrzí, že nemůžu udělat něco, aby tě to přestalo bolet.”

„Nemáš ponětí, jak moc už jsi pro mě udělala,” ujistil ji důrazně. „Ten den, jak jsme se potkali v Louvrů - ten den jsem uvažoval, že bych mohl jít za ní. Tys to na mně poznala?”

Brianne zavrtěla hlavou.

„Jenom jsem na tobě poznala, že se cítíš strašně osamělý… a zoufalý.”

„To jsem byl. A tys ty pocity zmírnila. A dneska to na mě padlo znova - a tys přišla ještě jednou.” Podíval se jí do očí. „Nikdy nezapomenu, žes mi pomohla, když mi bylo nejhůř. Kdykoliv budeš něco potřebovat, přijď za mnou. Mám taky dům v Nassau, kousek od Brauerova. Když budeš mít doma moc velký problémy, můžeš vždycky zaběhnout za mnou.”

„Jsem moc ráda, že budu mít v Nassau přítele,” přikývla.

Zamračil se. „Já vlastně žádnýho přítele nemám. Alespoň až doteď.” Hluše se zasmál. „Pro chlapa v mým věku je to trochu legrační mít kamarádku, jako jsi ty.”

„Zrovna jsem chtěla říct to samý!” zasmála se.

„Lidi budou mít řeči, ale na to se můžeme vykašlat.” Vzal ji za ruku a dvorně ji políbil. „Ještě se uvidíme, Brianne.”

„Já vím,” přikývla. Vstala, ale znovu se zarazila a pohlédla na jeho sklíčený obličej. „Musíš se dívat do budoucnosti,” řekla tiše. „Jednoho dne to najednou přestane bolet. Určitě máš nějaké plány, které jsi ještě neuskutečnil, projekty, o kterých jsi vždycky snil a ke kterým ses ještě nedostal…”

Unaveně zavřel oči. „Poslední dva roky jsem se staral o Margo a díval se, jak ji rakovina zaživa požírá… Je to pro mě těžký - naučit se žít jenom kvůli sobě… Nemám nikoho jiného, o koho bych se staral.”

„Nedívej se na mě!” vyhrkla. „Já se o sebe dovedu postarat sama, já jsem nezávislá, fakt!”

Oči mu potemněly, když řekl: „Ty jsi úžasná holka… Možná, že strážní andělé opravdu existujou a ty jsi ten můj… Ale bude to vzájemné: já zase budu tím tvým… Vyber si, na kterou univerzitu chceš chodit. Dostanu tě tam, i kdybys chtěla třeba do Oxfordu… Mám známé úplně všude.”

„Nevypadáš zrovna jako pohádkový dědeček,” uchichtla se.

„Zdání klame. Já taky ještě nikdy neviděl zpovědníka s dlouhými blonďatými vlasy.”

„Tak já už běžím,” ušklíbla se.

„Ahoj - a díky.”

„Za málo. Ty za to stojíš - aby tě někdo zachránil před tebou samým.” Ve dveřích zaváhala a otočila se. „Už je to lepší, že ano?” zeptala se náhle vážně. „Chci říct, teď už neuděláš… žádnou hloupost, slibuješ?”

Opřel se o loket a zadíval se na ni. „Slibuju,” prohlásil slavnostně.

„Tak se měj,” špitla.

„Ty taky.”

Otevřela dveře a znovu se váhavě zastavila.

„Já vím, že bys tu chtěla zůstat,” řekl chraptivě. „Ale to nejde.”

Zůstala stát a dívala se na něho, oči rozšířené údivem.

„Já to nechápu,” zamumlala trochu ustrašeně.

„Sblížili jsme se mnohem rychleji, než je to obvyklý,” vysvětlil. „A vytvořilo se mezi náma… takový nějaký pouto… Mně se to taky ještě nestalo.” Usmál se. „Nelam si s tím hlavu. Přátelství je vzácná věc. Prostě to ber jako fakt.” „Tak jo,” usmála se.

„Ještě moment,” vzpomněl si. „Můžeš mi prosím tě podat kalhoty?”

„Půjdeš mě vyprovodit?” zeptala se pobaveně. „To jsou vtipy,” zamumlal. „V tomhle stavu bych asi spadnul do výtahové šachty… Ne, chci ti něco dát…”

„Jestli mi chceš dát nějaké peníze…” „Přestaň se na mě tak podezíravě koukat!” zavrčel a vyjmul z peněženky navštívenku. „Tohle je moje soukromá linka tady v hotelu,” podal kartičku Brianne. „Kdybys měla nějaké potíže nebo kdybych ti mohl nějak pomoct, zavolej mi.”

Strčila kartu do kapsy a omluvně se na něj podívala.

„Promiň, že jsem tě podezírala…”

„Za co bych ti asi tak mohl nabízet prachy?” vrčel podrážděně. „Za peníze dělají holky mnohem víc než že chlapovi stáhnou kalhoty.” Zůstala na něj překvapeně zírat.

„Tak padej,” pokračoval. „Ať už mě neuvádíš v pokušení svýma černýma myšlenkama.”

„Nemám žádné černé myšlenky,” protestovala. „Dovol ať se zasměju!”

„Koukám, že ti je opravdu lip,” usmála se. „Už jsi zase správně nabručenej. Teď můžu s klidným svědomím odejít.”

„To taky uděláš nejlíp.”

„Neměla bych zajít do Chez Georges,” navrhla ještě ve dveřích, „a poslat ti sem tu zmalovanou ženskou? Ta určitě bude vědět, co má dělat, když máš sundaný kalhoty!”

„Jsi pěkná nemrava!” vyčetl jí přátelsky.

„A co nejdřív se to naučím i já, pak budeš koukat!” flirtovala s ním Brianne dál.

„Brianne!” Znovu se otočila.

„Copak ještě?”

„Buď opatrná, až si budeš na tohle vybírat učitele! Dej si velký pozor!”

„Buď klidný!” Koketně pohodila hlavou. „Už mám jednoho vyhlídnutýho.”

„Vážně? A koho?” zeptal se.

Ušklíbla se a vyšla ze dveří, pak ale strčila dovnitř hlavu a řekla: „Tebe. Až tě časem přejde ten smutek… Mám dojem, že stojíš za to, abych chvíli počkala!”

Než se stačil z toho šoku vzpamatovat, byl v ložnici sám.

Nassau bylo k prasknutí přeplněno turisty. Proudili podél pobřeží od nového turistického centra v Coral Bay do vlastního Nassau a zase zpátky. Pomalované výletní autobusy se prodíraly hustou dopravou a každou chvíli se jen s obtížemi vyhýbaly chodcům a cyklistům.

Brianne se procházela po tržišti na Prince George Wharf a obdivovala pestrobarevné slaměné taštičky a klobouky a panenky.

Nakonec si ale koupila jenom nový klobouk. Byl spletený z konopí a do dýnka měl vpletené purpurové květy. Z tržiště se odebrala do přístavu a pozorovala, jak ze zálivu opatrně vlečou na širé moře velký zaoceánský parník ze Spojených států.

Sledovat, jak obrovské lodě připlouvají do přístavu a zase odplouvají na moře, ji nikdy nepřestávalo bavit. Často

také připlouvaly vojenské lodě, jako byl ten americký torpédoborec, který právě kotvil na konci mola. Pozorovala, jak se námořníci vracejí na loď, jak se prodírají mezi turisty a zastavují se, aby obdivně okukovali krásnou brunetu, která právě nastupovala na nedalekou výletní loď.

Byl už sice čas na oběd, ale Brianne se ještě domů nechtělo. Nemluvě o tom, že Brauerovu vilu mohla stěží nazývat domovem; byl-li to něčí domov, pak snad jen její matky a jejího napůl vlastního bratra. Bratříčkovi byl právě rok a matce jako by z oka vypadl.

Brianne se snažila vyskytovat v Brauerově vile tak málo, jak to jen šlo.

Momentálně měl její otčím na návštěvě nového obchodního partnera. Philippe Sabon pocházel ze Středního východu a byl zhruba stejně starý jako Pierce Hutton. Byl vysoký, štíhlý, smavý a s jednou tváří zjizvenou vypadal jako dobrodruh. Brianne ho nikdy předtím neviděla a ráda by si to odpustila i teď - litovala, že se vůbec domů vracela. Sabon zastával funkci vysoce postaveného a bohatého státního úředníka v jedné z rozvojových arabských zemí. Jeho matka byla Arabka a otec byl - údajně - Francouz tureckého původu. Jinak byla jeho minulost zahalena temnotou. Slyšela, že je milionář, ale přitom Brianne vyprávěl o životě žebráků na periferii Bagdádu takové podrobnosti, jako kdyby je sám prožil. Také se jí doneslo, že má zvrácenou zálibu v mladých a nevinných dívkách.

Kdyby neměl tak špatnou pověst, byl by docela zajímavým společníkem.

Kurt Brauer se snažil využít každé příležitosti, aby ji se Sabonem dal dohromady. Philippe se sice vždy choval velice korektně, ale přesto něco v tom, jak se na ni díval, ji znervózňovalo.

Sabon přijel, aby přiměl Brauera investovat do jakéhosi projektu v Quawi, malém území vklíněném mezi státečky Perského zálivu. Quawi byla jediná ze zemí v té oblasti, která zatím odmítla těžit na svém území ropu. Stařičký šejk,

který tam vládl, si ještě pamatoval evropskou nadvládu a nechtěl, aby se něco takového znovu opakovalo. Nicméně Sabon ho přesvědčil, že chudoba v jeho zemi dosáhla takové míry, že ji už déle nelze ignorovat. Sabon vlastnil ostrůvek při pobřezí Quawi. Když řekl Brianne jeho jméno, vysvětlil jí, že v arabštině to znamená „krásný”.

Sabon zřejmě přesvědčil Kurta, aby přemluvil konsorcium ropných firem k investování do ropných zásob v Quawi. Jako ministr tamní vlády (mnozí tvrdili, že si tu funkci prostě koupil) měl možnost prosadit každý investiční záměr, který chtěl. Měl na starosti využívání nerostného bohatství země a část práv převedl na Kurta, který vyslal tým inženýrů, aby zjistili, jak to v zemi vypadá s ropnými zásobami.

Ukázalo se, že pod pískem je skutečně uložena spousta ropy a zemního plynu. Jediné, co bylo zapotřebí, byly další peníze, protože ropná společnost byla ochotná financovat jenom část nákladů potřebných na těžbu, a státní pokladna Quawi na takovou investici rovněž neměla. Ačkoliv se to Brianne zdálo divné, Kurtovi to zřejmě vůbec nevadilo - hlavně že získal koncesi na těžbu poloviny nerostného bohatství země.

Kurt a Sabon zřejmě spojili své finanční rezervy a Kurt pak přesvědčil ropné konsorcium, aby se na celém podniku podílelo. V důsledku toho všeho investoval Kurt většinu svého kapitálu do tohoto podniku, na jehož konci se už viděl jako miliardář. Potřeboval jen, aby měl Sabona v rukou, a zisky z těžby plynuly do jeho kapsy.

Sabon však už dříve Brauerovi naznačil, že má na Středním východě v záloze bohatého přítele, který by byl ochoten Brauera v rozbíhající se transakci zastoupit. Brauer už ovšem zašel příliš daleko, aby mohl bez ztrát z projektu vycouvat. Pak si všiml, jak je Sabon fascinován jeho nevlastní dcerou. Pokud by tedy mohla Brianne sloužit jako návnada, která Sabona udrží v jeho vlivu, byl rozhodnut mu ji poskytnout - ať už s jejím souhlasem, nebo bez něj.

Celé Nassau si vyprávělo o Sabonových perverzních zálibách. Když ho Kurt Brianne představoval, měla skutečně pocit, jako by ji očima přímo svlékal. V Sabonovi její chladné přijetí vyvolalo o to větší zájem. V Brianne jejich setkání vyvolalo děs. Pohled jeho černých očí jí naháněl strach. Byl zdvořilý a choval se až přehnaně uctivě; byl zábavný společník. Jeho chování jako by bylo v rozporu s jeho pověstí. Připadal jí jako ledovec - jeho skutečná povaha zůstávala skryta a to, co pronikalo na povrch, byl jenom stín jeho skutečného já. Lidé o něm tvrdili, že je perverzní, ale Brianne v jeho chování absolutně nic perverzního neshledávala. Připadalo jí, že se spíš lidí straní, že je samotář. Vyhledával sice Brianne, ale jen ji mlčky pozoroval a z jeho chování nevycítila ani neúctu, ani obscénnost. Možná, napadlo ji, je to její nezkušenost, která jí brání rozpoznal jeho skutečnou povahu.

Také zaslechla, že Sabon a Pierce Hutton jsou nepřátelé. Sabon nedávno podpořil režim, vůči kterému byly kvůli jeho agresivní politice už léta uplatňovány hospodářské sankce světového společenství, a Hutton ho za to veřejně odsoudil.

Hutton prý tvrdil, že Sabonovi jde jenom o to, aby získal politickou podporu na Středním východě, že mu jde jenom o moc a o peníze, a aby je získal, je ochoten udělat cokoliv.

V tom je ovšem podobný Kurtu Brauerovi, pomyslela si Brianne. Kurt se rovněž nezatěžoval svědomím, když se jednalo o hmotný zisk. A když už přemýšlela o jeho příjmech, měla stále silnější pocit, že jejich zdroj je velice pochybný. I když byl formálně spojen s těžbou ropy, Brianne si nebyla vědoma, že by skutečně v této oblasti jakkoliv pracoval. A muži, kteří ho navštěvovali, nevypadali jako těžaři… spíš jako zabijáci.

Dlouhodobá přítomnost Philippa Sabona a jeho nepřetržité zkoumavé pohledy Brianne stále víc

znervózňovaly. A tak se zdržovala pokud možno co nejvíce mimo Brauerovu vilu.

Matka jí začala vyčítat, že je nespravedlivá a že by si měla vážit zájmu, který o ni její nevlastní otec a jeho přítel projevují. Celkem vzato, neměla Brianne v tom přepychovém sídle jediného spojence.

Pierce Hutton se vrátil zpátky na ostrov už před třemi měsíci, ale Brianne ho viděla jenom jednou. Bylo to předešlý večer, kdy se sešla místní honorace a Kurt s její matkou ji vzali s sebou. Vypadalo to, že Pierce se už trochu vzpamatoval ze smrti své ženy, ale když uviděl Brianne, byl zjevně v rozpacích.

Když ho zahlédla, usmála se a šla k němu -načež Pierce se na ni podíval téměř nepřátelsky a otočil se k ní zády. Už dlouho jí nebylo nic tak líto. Možná se s ní chtěl přátelit, jenom když byl opilý. Poučila se, a po celý zbytek večera se Huttonovi vyhýbala. Tak se stalo, že s ním nepromluvila ani slovo - a to bylo ostatně nejchytřejší, co mohla udělat, protože Sabon Huttona nesnášel a Kurt by neschvaloval nic, co by Sabona podráždilo. Dokud Sabon bydlel v jeho rezidenci, Brianne bylo jasné, že Pierce tam pozván nebude. Jak se teď rozhlížela po zalidněném bulváru Prince George Wharf, uvědomila si, že skoro celou včerejší noc nemohla spát, protože musela pořád myslet na to, jak nepřátelsky se k ní Pierce zachoval. Vzpomněla si, co všechno jí napovídal, když měl v sobě půl láhve skotské, a jak mu věřila. Na to, že mi je už dvacet, jsem pěkně naivní,

ušklíbla se trpce.

Na své devatenácté narozeniny si pamatovala, jako kdyby byly včera - strávila je v Paříži s Piercem. Na letošní dvacáté narozeniny žádné pozoruhodné vzpomínky neměla: matka a otčím jí dali perlový náhrdelník a Cara Harveyová jí poslala šátek z Portugalska, kam jela navštívit mladší sestru. Navzdory Cařině dopisu a daru od rodičů jí připadalo, že tyhle narozeniny splynuly s šedí každodenního života.

Sabon chtěl na její počest uspořádat večírek na své jachtě, ale Brianne se vymluvila, že musí do města. Bála se, že by ji mohl unést a uvrhnout do jakéhosi sexuálního otroctví - podle toho, co o tom zvrhlíkovi slyšela, by toho byl klidně schopen.

Dívala se, jak dva vlečné čluny otáčejí zaoceánský parník, a připadalo jí neuvěřitelné, že to ta maličká plavidla svedou. Rozpuštěné vlasy jí povívaly kolem ramen a slunce ji hřálo do obnažených ramen v růžovém tílku. V bílých bermudách, naboso obutých sandálech a s maličkým batůžkem na zádech místo kabelky se cítila mladá a plná energie. Kdyby ji netísnily problémy doma, byla by v Nassau šťastná - bylo to fascinující město.

Náhle měla intenzivní pocit, že někdo za ní stojí a pozoruje ji.

Otočila se a spatřila Pierce Huttona oblečeného jako ze škatulky v bílých kalhotách a žlutavé úpletové košili.

Ruce měl vražené do kapes a černé oči upíral na její tvář.

„Dobrý den, pane Huttone,” řekla formálně a usmála se. Takhle se usmívala, když jí představovali cizího člověka

- a Hutton to dobře pochopil.

Trhl sebou a kývl hlavou k odplouvajícímu parníku.

„Měl jsem tu návštěvu ze Států… Právě odplouvá na téhle lodi.”

Nevěděla, co na to říct. Rozpačitě přikývla, otočila se a pomalu odcházela po nábřeží směrem k molu. Věděla přece, že Hutton už s ní nechce nic mít, z jeho chování na večírku to bylo zcela jasné a ona to samozřejmě respektovala.

„Zatraceně, počkej přece!” Strnula, ale neotočila se.

„Ano?” zeptala se.

Kolem se procházeli turisté, hlasitě se bavili a gestikulovali, poblíž jeden z majitelů člunu hlasitě zpíval, aby přilákal návštěvníky Nassau k projížďce - ale Brianne

nic z toho nevnímala -všechno přehlušovalo bušení jejího srdce.

Pak ucítila, jak se zastavil těsně za ní.

„Snažil jsem se zapomenout na Paříž,” řekl tiše.

„Stejně jako Humphrey Bogart,” poznamenala ironicky.

„Cože? Jo tak,” zasmál se. Otočila se.

„Podívejte, o nic nejde. Nic po vás nechci žádnou odměnu, dokonce ani vaši pozornost. Myslím, že Kurt mě velice ochotně pošle studovat, jen aby měl ode mě pokoj.”

„Já ale slyšel něco jiného,” řekl zamračeně.

„Podle toho, co se ke mně doneslo, tě chce dát dohromady se svým novým obchodním partnerem… Tak říkajíc zpečetit spojení obou rodin.”

Zbledla, ale nehnula ani brvou. „Vážně?”

„Neber to na lehkou váhu!” řekl netrpělivě. „Dozvídám se všechno, co se v Nassau šustne.”

Náhle se zachvěla strachem. Otčím jí sice nic takového neřekl, ale jestli se to na ostrově povídá, může to být pravda.

„Dovedu se o sebe postarat,” řekla sebevědomě.

„V devatenácti?” zeptal se pochybovačně.

„Ve dvaceti,” opravila ho. „Tenhle týden mi bylo dvacet.”

„Fajn, třeba nejsi takový děcko, jak vypadáš. Možná, že když jsi mezi svými vrstevníky, dovedeš se o sebe postarat… Ale zlato, bojovat s Brauerem, nebo dokonce se Sabonem, to je nad tvoje síly!”

„Mluvíš z vlastní zkušenosti?”

Významně přimhouřil jedno oko a usmál se. Raději pomlčel o tom, že jednou zasáhl proti Brauerovi, který chtěl dodat zbraně teroristické skupině výměnou za to, že zaútočí na konkurenční tanker. Tahle informace se nikdy nedostala dál než k šéfovi jeho bezpečnostního týmu, Tateu Winthropovi, bývalému agentovi pracujícímu pro vládu.

Winthrop byl čistokrevný Indián z kmene Siouxů, který tenkrát Brauerův připravovaný útok zmařil. Jeho minulost byla i Huttonovi záhadná. Winthrop měl přátele i na těch nejvyšších místech ve Washingtonu a disponoval informacemi, k nimž se nedostal ani Hutton.

„Neřekl jsem, že jsou nad moje síly,” usmál se Hutton na Brianne. „Řekl jsem, že ti dva jsou nad tvoje síly!”

„Chtěla jsem zrovna zajít do hotelu Brittany Bay,” změnila Brianne téma. „Patří Kurtovi a můžu využívat jejich zařízení… Mám tam v Kurtově pracovně plavky a chtěla jsem tam jít na pláž a koupat se…”

„Pojď ke mně domů. Mám taky soukromou pláž, můžeš se koupat tam.”

Vzpomněla si, jak se k ní choval předchozí večer, a zaváhala.

„Nemám pocit, že bys toužil být se mnou pohromadě,” namítla váhavě.

„To je pravda,” souhlasil bez rozpaků. „Ale potřebuješ někoho, kdo by ti pomohl. A vypadá to, že kromě mě momentálně nikoho nemáš.”

Zrudla a uraženě odsekla: „Takže díky, ale nechci!”

„Neukvapuj se,” řekl s povzdechem a chvíli si ji mlčky prohlížel. „Jsi všechno, co mám.”

To prohlášení ji ohromilo. Tenhle chlap je prostě nemožný, pomyslela si. Dělá ta nejnemožnější prohlášení v těch nejnevhodnějších chvílích.

„Víš přece, že nemám žádnou rodinu,” připomněl jí.

„Jsem jedináček a po tom, co Margo potratila, nemohla už přijít do jiného stavu. Kromě pár vzdálených bratranců v Řecku a ve Francii… a jednoho v Argentině nemám nikoho. A taky nemám žádné blízké přátele.” Vrazil znovu ruce do kapes a díval se přes ni na tyrkysově modrou vodní hladinu.

„Brianne, myslíš si, že kromě tebe by někdo hnul prstem, kdybych tam zůstal ležet pod stolem? Mluvím o té noci, co jsem toho trochu moc vypil,” řekl trpce. „Myslíš, že by to někomu bylo líto, kdybych tam zkapal?”

„Mně by to bylo líto,” řekla.

„Já vím. Tím je to ještě složitější. Jseš příliš mladá.”

„To ty jsi spíš příliš starý,” usmála se. „Ale myslíš, že na tom tak moc záleží?”

Pobaveně pokýval hlavou. „Asi ne. Tak pojď. Mám tu vůz.”

TŘETÍ KAPITOLA

Vchod do Huttonovy vily uzavírala vysoká litinová vrata. Pierce Hutton stiskl tlačítko elektronického zařízení na palubní desce svého mercedesu a vrata se rozevřela.

Dlážděná příjezdová cesta byla lemována vysokými borovicemi, jejichž jehličí tvořily nadýchané chomáčky, a nádherně rozkvetlými magnoliemi. Podél pískem sypané cesty vedoucí rovnoběžně se silnicí kvetly ibišky a rostly chvojniky s kruhovitými listy, jichž v dobách pirátských lodí údajně používali otroci jako talířů.

Poblíž budovy stál psinec, v němž pobíhali dva velcí němečtí ovčáci.

„Jmenují se King a Tartar,” informoval ji Hutton, když projížděli kolem drátěného plotu psince. „V noci je vypouštíme ven… Ani já bych se s nimi nechtěl setkat.”

„Když má člověk příjmy jako ty, musí být opatrný,” usmála se.

„To taky jsem,” přikývl. „Vedle mého šéfa bezpečnosti vypadá i ochranka Bílého domu jako spolek amatérů. Budu ti ho muset představit… Je to Sioux.”

„Indián?” podivila se.

„Čistokrevný,” uculil se. „Ale mluví plynně pěti jazyky a vystudoval práva.”

„To tedy není zrovna standardní šéf ochranky.”

„To máš pravdu. Vlastně je trochu záhadná osobnost - spoustu věcí z jeho minulosti nevím. Ale pracuje už pro mě tři roky.” Hutton zastavil před vchodem do domu. Zatímco pomáhal Brianne vystoupit, ze dveří vyšel muž, podle vzhledu Řek nebo Ital, usmál se a posadil se za volant.

„To byl Artur,” vysvětlil Hutton, zatímco muž odjížděl s vozem. „Můj šofér. Odváží vůz do garáže… A tohle je Mary,” pokračoval a usmál se na černošku, která stála ve dveřích. „Koupil jsem ji i s vilou… A dobře jsem udělal, protože nikdo nedovede připravit ústřice jako ona.”

„Nikdo, kromě mý mámy,” přikývla Mary. „Dobrý den, slečno.”

„Dobrý den,” usmála se Brianne.

„Nevolal mě někdo?” zeptal se Hutton.

„Pouze pan Winthrop, ale říkal, že to není nic naléhavého.”

„Dobře. Budu u bazénu.”

„Ano, pane.”

Mary za nimi zavřela těžké veřeje mohutných dveří a Pierce vedl Brianne chladivou kamennou chodbou s klenutým stropem k velkému bazénu.

Od bazénu byl nádherný výhled na moře. Brianne si zaclonila oči proti slunci a zadívala se na výběžek mysu, u něhož kotvily dvě plachetnice.

„Je tu nádherný klid,” poznamenala.

„Proto se mi tu taky tak líbí.”

Otočila se k Huttonovi. Ten právě odsunul čalouněné křesílko od litinového stolku, nad nímž byl rozevřený slunečník, a pokynul jí, aby se posadila.

„Trávíš tu hodně času?” zeptala se zvědavě.

„Ani ne,” zavrtěl hlavou. „Plavu docela dobře, ale moc mě to nebaví. Raději se tu jenom opaluju. Přitom můžu přemýšlet.”

Objevila se Mary a na tácu přinesla dvě sklenice s jakýmsi mléčným nápojem a talíř s koláči. Odložila tác na stolek a zase tiše zmizela.

„Mary peče výborné koláče,” řekl Hutton a sáhl po sklenici. „Ochutnej!”

Poslušně si vybrala jeden koláček.

„Skvělý,” přikývla uznale. Vzala do ruky sklenici a napila se. K jejímu překvapení nápoj neobsahoval žádný alkohol.

Když viděl, jak se zatvářila, zasmál se.

„Přece nebudu nalévat alkohol mladistvým i tady v Nassau!”

„Nejsem žádná mladistvá,” prohlásila.

„Taky ti ještě není jedenadvacet,” oponoval jí a prohlížel si ji tak zkoumavě, že se Brianne neklidně zavrtěla. „Jseš mladičká. Strašně mladičká,” uzavřel své pozorování.

„To se ti zdá, protože jsem měla takové poklidné dětství,” řekla. „A kolik je vlastně tobě?” A zeptala se náhle.

„O něco víc než tobě,” ušklíbl se.

„O hodně?”

Pierce usrkl ze své sklenice. „O hodně. Je mi skorém dvakrát tolik co tobě.”

„Nevypadáš na to,” řekla popravdě. Vypadal spíš tak na třicet, snad až na praménky prošedivělých vlasů na skráních. Melancholicky se začala usmívat, pak řekla:

„Koukám, že myšlenka na moje svedení tě zrovna moc nezaujala.”

„Co tím chceš říct?” vyhrkl užasle.

Jeho tón by slabší povahu odradil od dalšího hovoru na toto téma, ale Brianne se nedala. „Přece jsme se o tom v Paříži bavili,” připomněla mu. „Samozřejmě, tos byl pěkně sťatej, takže mě nepřekvapuje, že si toho z naší konverzace moc nepamatuješ. Ale řekla jsem ti, že si na tebe počkám.” Významně se usmála a dodala: „A taky jsem počkala, i když jsem občas musela přemáhat velké pokušení.”

Nedalo mu, aby se nezeptal: „Jaké pokušení?”

„Do jednoho z kursů chodil hrozně pěkný Portugalec.

Dokonce měl nějaký urozený původ…

Byl starší než my, velice korektní a měl vybrané chování. Všechny holky do něj byly zblázněné. Měl ovšem doma snoubenku.” Zavrtěla hlavou a dodala: „Chudák Cara.” „Kdo je Cara?”

„Moje nejlepší kamarádka… Je z Texasu. Letos jela na prázdniny do Portugalska, protože tam má sestru. A s kýmpak její sestřička nemá poměr? S bratrem toho mého Portugalce.”

„A co tomu říkala tvoje přítelkyně?”

„Sotva se to dozvěděla, začala se se sestřičkou hádat… Cara totiž Raola neměla ráda,” vrtěla Brianne hlavou.

„Vlastně se téměř nesnášeli.”

„Ale tobě se líbil!”

„Mně jo,” usmála se. „Byl ke mně moc milý.” Pierce se uchechtl a s úsměvem se na Brianne díval.

„Čemu se směješ?”

„A co já?” zeptal se zvědavě. „Já jsem k tobě taky milý?”

„Ty? A milý?” vydechla ohromeně. „Panebože… Ty jsi milý asi jako barakuda.”

Pierce se rozesmál na celé kolo.

„Aspoň jsi upřímná,” řekl.

„Snažím se.” Sklopila oči ke své sklenici a povzdechla si. „Philippe Sabon mě pronásleduje,” řekla sklíčeně. „Chtěl na moje narozeniny uspořádat oslavu na své jachtě. Můj nevlastní otec byl hrozně pro, ale já to odmítla. Teď se mnou Kurt nemluví… Ale vyslechla jsem, jak se ti dva na mě domlouvají, a mám z nich strach.”

Hutton zamíchal led ve sklenici a pak se napil. „Podle toho, co jsem slyšel, má Sabon slabost pro holky, které ještě nikoho neměly. Radši ti ani nebudu říkat, co prý s nimi dělá… Každopádně tebe nikdy nedostane.”

Jeho slib ji povzbudil. „Třeba bys mi mohl na pár dní půjčit toho svého šéfa ochranky. Pak bych byla klidnější,” navrhla napůl vážně.

„Postarám se o tebe sám,” řekl vážně. „Můžeš zůstat tady u mě, dokud Sabon neodjede. Podle mých informací mu doma hrozí vojenský převrat podporovaný sousední zemí, která má zálusk na jeho ropné zásoby…”

„Stejně jako můj nevlastní otec,” podotkla. „Nastrkal už do budování ropných zařízení v Quawi tolik peněz, že je téměř na mizině. A přemluvil k investicím i spoustu dalších lidí… Kdyby se tam změnil režim a noví vládci neuznali závazky staré vlády, mohl by klidně skončit na ulici a prodávat párky.”

„Anebo se potápět v moři a hledat ústřice.”

„To těžko. Kurt neumí plavat.”

„Tenhle obchod se mu může vymknout z ruky,” prohlásil Pierce zamyšleně. „Mít Sabona za partnera je pěkně riskantní.” Vážně se zadíval na Brianne. „Takže by se rád pojistil. Třeba se tou pojistkou máš stát ty?”

„Jen přes mou mrtvolu,” zrudla.

Hutton to nechal bez komentáře. Zvažoval celou situaci, a připadalo mu, že není růžová. „Jak k tomu vlastně došlo, že tvá matka skončila s Brauerem?”

„Moje matka je moc krásná,” řekla Brianne. „Prodávala klenoty v jednom exkluzivním obchodě a Brauer tam kupoval šperk pro nějakou svou přítelkyni. Máma tvrdí, že to byla láska na první pohled.” Brianne pokrčila rameny.

„To nemůžu posoudit. Každopádně to bylo pár měsíců po tom, co umřel táta, a máma se cítila osamělá… Takže se stala Brauerovou milenkou,” pousmála se. „Pak mu dala nůž na krk: buď si ji vezme, anebo bude konec. Tak si ji vzal.” Zamyšleně si pohrávala se sklenicí, pak dodala: „Teď mají spolu syna a máma se v tom malým vidí.”

„A Brauer se k ní chová slušně?”

„Ne, to určitě ne,” řekla bez váhání. „Máma se ho bojí. Nevím o tom, že by ji Brauer třeba skutečně uhodil, ale má z něj strach. Když se za něj vdala, často se hádali - ale teď, když s ním má syna, dává si už pozor.”

„Vypráví ti o něm něco?” Brianne zavrtěla hlavou.

„Kurt si dává záležet, abych nebyla s mámou skoro nikdy sama.” Podívala se Huttonovi do očí a dořekla: „Byl mi nesympatický od samého počátku, ale máma si myslela, že to je kvůli tomu, že s ním začala chodit tak brzy po tátově smrti.”

„Brauer není zrovna typ milujícího manžela,” řekl Pierce významně.

„Ty na něj něco víš, viď?” zpozorněla.

„Vím, že je to lstivý a bezcharakterní chlap, který se neštítí udělat absolutně cokoliv, pokud na tom může vydělat… Už delší dobu jsme spolu na kordy. Před pár lety jsem ho připravil o spoustu peněz a to mi nikdy neodpustil. Jestli má nějaký seznam nepřátel, tak já v něm určitě figuruju na prvním místě.”

„Můžu vědět, jak jsi ho ty mohl připravit o peníze?”

Pierce váhal, zda jí má prozradit podrobnosti, ale nakonec si řekl, že bude jen dobře, když se Brianne dozví o svém otčímovi pravdu. „Brauer se dohodl s jednou teroristickou skupinou, že přepadnou vrtnou plošinu a způsobí ekologickou katastrofu.”

„Cože? Ale proč?” vydechla šokované.

„S jistotou to nevím,” pokrčil rameny. „Brauer si svá tajemství nechává pro sebe a jeho obchody jsou taky důvěrné. Vím jenom, že mu tenkrát jeden z konkurentů vyhrožoval. Brauer si patrně řekl, že když to nahraje tak, aby to vypadalo, že ten chlap svou zločinnou nedbalostí narušil globální životní prostředí, tisk se do něj tak obuje, že to bude jeho konec. A to by se mu asi i podařilo.”

„A tys mu to překazil?”

„Tate Winthrop mu to překazil,” pousmál se Pierce.

„Winthrop má nejrůznější kontakty, a tak se mu podařilo tu Brauerovu dohodu anulovat… Brauer nikdy nezjistil, jak jsme toho dosáhli, ale vím, že mě podezřívá, že jsem v tom měl prsty.”

„Vy dva jste konkurenti?”

Pomalu dopil a pak se uchechtl. „Přesně vzato ani ne. Sice se taky podílím na obchodě s ropou, ale zabývám se hlavně konstrukcí a výrobou vrtných plošin, kdežto Kurt má podíl ve firmě, která ropu přepravuje…”

„Takže vlastně Kurtovi nijak vadit nemůžeš, ne?”

„Jak už jsem říkal: nějaké nevyřízené účty máme, a tak se ke mně donesly různé zastřené hrozby. Zrovna dávám do provozu nejnovější typ plošiny a žádné poškození životního prostředí si nemůžu dovolit. Investoval jsem spoustu peněz

do bezpečnostních zařízení, které mají jakýkoliv únik ropy znemožnit… Poslal jsem radši Winthropa s pár lidmi na plošinu, aby zabránili případné sabotáži.”

„Kde to je?”

„V Kaspickém moři,” řekl Pierce. „Je tam spousta ropy, ale většina těžařů se tam bojí investovat, protože politická situace na Středním východě je nejistá. Bude třeba buď ropu transportovat skrz riziková Ale nakonec jsme se s okolními státy přece jenom dohodli a věřím, že na té dohodě vydělají všechny zúčastněné strany.”

„Zní to jako velice náročná akce.”

„Taky že je. Jsme na životní prostředí velice opatrní. Nechci, aby došlo k jakémukoliv únik ropy. A nejen kvůli nepříznivé publicitě… Nesnáším prostě lidi, kteří jsou schopni obětovat naši planetu jenom kvůli tomu, aby na tom vydělali!”

„Pak tě nemám mít ráda!” zasmála se. Opětoval její úsměv. Měl ji taky rád. Ale nesmí dopustit, aby se mu situace vymkla z rukou, aby se přestal ovládat. Musím si pořád říkat, že je to ještě dítě, umiňoval si.

„Vůbec nejíš naše koláčky,” kývl k talíři na stole. „Ty nemáš ráda sladké?”

„Mám, a moc. Ale nějak nemám hlad… Pořád musím myslet na Sabona… a mám strach.” „Přestaň se bát. Já si to s ním vyřídím.” „Má spoustu peněz,” řekla ustaraně. „Patří mu celý ostrov. Někde na Středním východě. Jmenuje se Jameel.”

„Jestli tě to uklidní, tak já vlastním ostrovy dva,” zasmál se. „Jeden je u pobřeží Jižní Karolíny a druhý kousek odsud, tady na Bahamách.” „Vážně?” řekla s úctou.

„A jsou obydlené?” „Nejsou ani obydlené, ani na nich nic netěžím. Nechávám je v původním stavu jako přírodní rezervaci.” Spokojeně se usmál, když viděl její souhlasný výraz. „Jednou si tam zajedeme a ukážu ti je.”

„To bych moc ráda!” rozzářila se.

„Bude mi potěšením,” ujistil ji. Chvíli se zamyšleně díval na prázdnou sklenici v ruce, pak změnil téma.

„Vyprávěj mi něco o svém tátovi. Čím byl?”

„Pracoval v bance. Měl na starosti půjčky… Nebyl ani žádný krasavec, ani žádný intelektuál - ale byl moc dobrosrdečný a mě měl strašně rád.” Vzpomínka na otce ji celou rozesmutněla. „Máma na mě nikdy neměla čas, ani když ještě nebyla zaměstnaná a byla doma. Pak pracovala šest dní v týdnu v tom klenotnictví a pořád měla dojem, že jí táta nezajistil takovou životní úroveň, jakou by si zasluhovala. V jejích očích byl neúspěšný a v jednom kuse mu to předhazovala.”

„Chudák otec,” zamručel Hutton.

„Jednoho dne šel ráno docela normálně do práce, a pak nám po obědě z banky zavolali, že dostal infarkt. Šel zrovna za jedním z náměstků ředitele a najednou zkolaboval… Snažili se mu pomoct, ale už ho k životu nepřivedli. Zemřel na místě.”

„To je mi moc líto. Muselo to být pro tebe hrozné.”

„To bylo… Máma vlastně ani moc netruchlila. A za tři měsíce už měla Kurta a já jsem najednou byla sama.”

Rozhostilo se dlouhé ticho, pak Hutton řekl: „Já vlastně byl sám už odmalička. Moji rodiče zahynuli při leteckém neštěstí, ještě když jsem chodil do základní školy. Vyrůstal jsem s dědečkem z otcovy strany ve Spojených státech… Dědeček měl pár lodí, které vozily ropu, a malou stavební firmu…”

„Takže tam ses vyučil stavařině,” podotkla.

„To byly moje první úkoly: pomáhat stavět domy. Začínal jsem od píky a postupoval pomalu. Dědeček mě nerozmazloval, ale měl mě rád. Byl Rek a i po tom, co dostal americké občanství, zachovával všechny staré zvyky.” Pierce se při vzpomínce na dědečka začal usmívat.

„Zbožňoval jsem ho, i ty jeho drsné způsoby.”

„Ale Hutton - to přece není žádné řecké jméno,” nadhodila.

„Děda se jmenoval Pevros. Na Huttona se přejmenoval až později. Je to jméno nějaké bohaté rodiny, o níž četl v novinách, když už byl ve Státech… Nechtěl, aby bylo podle jména poznat, že není Američan. Já mám pořád ještě francouzské občanství, ale mohl bych si požádat i o americké, protože jsem strávil polovičku života v Nové Anglii.”

„Říkals, že děda měl malou stavební firmu… Ale ta tvoje je přece obrovská. A nadnárodní.”

Pierce pokrčil skromně rameny. „Měl jsem cosi jako šestý smysl, když šlo o spojení s jinými firmami, které mou firmu posílilo. Párkrát mi to vyšlo, a pak už mě nic nemohlo zastavit. Tankery jsem prodal a vybudoval jsem firmu, která je ve svém oboru klíčová… Margin otec vlastnil řadu firem, které dodávaly stavební materiál… Spojení s ním vyústilo ve svatbu a v deset nejšťastnějších let mýho života.” Najednou měl tvář jako vytesanou z kamene.

„Myslel jsem, že nám to vydrží věčně.”

Automaticky mu položila dlaň na hřbet ruky. „Já taky pořád ještě postrádám tátu… A tak si dovedu trochu představit, jak ti musí být.”

Náhle jí pevně sevřel ruku. „Tvoje soucitná duše mě zachránila… Kdybys mě tenkrát v Paříži neodvedla do hotelu, nemám ponětí, jak bych skončil.”

„Zato já to vím,” řekla okamžitě. „Skončil bys v posteli s tou platinovou blondýnkou a šlohla by ti peněženku.”

Hutton se zasmál.

„Nejspíš ano. Byl jsem příliš opilý na to, abych si dělal starosti, co se mnou bude… Jsem rád, žes tam byla,” řekl vděčně.

„Já taky,” přikývla a oddaně opětovala stisk jeho ruky. Pohlédl jí do očí a mimoděk ji začal hladit po dlani.

Vnímala dotek jeho prstů tak intenzivně, jako kdyby ji hladil na těch nejintimnějších místech.

Vycítil její reakci a uvědomil si, že od Marginy smrti neměl žádnou ženu… Jenže to ještě neznamená, že bych

měl začít svádět tuhle nevinnou holčičku, napomínal se. Byl to ale krásný pocit - vidět, jak oddaně na něho hledí, jak se rozechvívá pod doteky jeho prstů. Takovémuhle pokušení by snad musel podlehnout úplně každý, omlouval se sám sobě.

Připadalo jí, že se zalkne touhou. „Mám pocit, že se ti to líbí, viď? Hladit mě…”

„Proč se ptáš?” zeptal se tiše.

„Protože mě začínají děsně bolet místa, o kterých ti nemůžu povídat,” zašeptala se sklopenýma očima.

Stiskl jí ruku.

Najednou už nebyl schopen rozpoznat, co je správné a co ne. I on byl vzrušený, až ho to začínalo bolet. Potřeboval se uvolnit, než bude pozdě.

„A co kdybych se ti svěřil, že já jsem na tom stejně?” zeptal se chraptivě.

„Chceš říct, že tě to bolí na tom samým místě?” zeptala se odvážně.

„To bys mi musela nejdřív říct, kde je to tvoje,” zamumlal vyzývavě.

„Jižně od pupíku,” řekla se sklopeným zrakem a šeptem dodala: „A taky mě bolí prsa.”

Upřel zrak na její ňadra: pod tenkým tričkem se rýsovaly jejich bradavky. Hlasitě polkl.

„Nikdo si je ještě zblízka neprohlížel,” zašeptala. „A nikdo se jich ještě nedotýkal,” pokračovala.

Měl pocit, že ztrácí půdu pod nohama. Musím se na ni přestat dívat, umiňoval si, musím na ni přestat myslet. Musím po ní přestat toužit.

Podařilo se mu na ni zapomenout během těch měsíců, co nebyl v Nassau. Jenomže pak ji uviděl na večírku, kde byla s rodiči, a všechny myšlenky, které ho předtím pronásledovaly, byly zpátky.

„Je mi sedmatřicet,” řekl významně.

„No a co?” zeptala se zadýchaně.

„No a tobě je dvacet!”

„Výmluvy, samé výmluvy,” zamumlala posměšně. Měla pocit, že jeho něžnosti jí způsobí zástavu srdce, a široce rozevřela rty. „Kriste pane, nemůžeš něco udělat? Cokoliv!”

Zakroutil nešťastně hlavou.

„Mary je hned za dveřma a Artur sem pro mě přijde každou chvíli.”

Hlasitě si povzdechla.

Rychle ji pustil a vstal. Pro jistotu se od ní odvrátil, protože se jen s vypětím vší vůle přemáhal, aby ji neobjal, aby se jí nezmocnil hned tady na zahradě.

Vrazil ruce do kapes. Všiml si, že vyboulené kalhoty prozrazují, jak je vzrušený, a ušklíbl se.

Až dosud byla Margo jediná žena, která ho takhle rychle dokázala vzrušit. Vypadalo to, že dlouhá abstinence se na něm podepsala. Musí se postarat, aby tohle nevinné stvoření rychle zmizelo z jeho života.

Když se opět otočil, dívka už byla na cestě k domu. Dohonil ji až uvnitř. Šla odměřeně dál a ani se na něj nepodívala.

„Promiň,” řekla přiškrceně. „Nevím, co to do mě vjelo… Možná je to nějaký virus, který paralyzuje mozek, takže člověk neví, co mluví…”

Zasmál se, přestože mu nebylo do smíchu. „A nejspíš je nakažlivý.”

„Buď tak hodný a nedělej si ze mě legraci,” utrousila.

Pořád se na něj odmítala i jen podívat.

„Nevím, jak jinak bych z toho vybruslil,” bránil se.

„Moc mě to mrzí, ale tenhle týden děti nesvádím.”

Konečně se zastavila a zlostně se na něj podívala.

„Možná sis toho nevšiml, ale já se snažila svést tebe! Jenomže absolutně bezúspěšně… Asi budu muset najít nějakou školu, kde se svádění učí, a zapsat se tam.”

„Ty jsi ale nestydatá holka!”

„Děkuju. Přidám tuhle poklonu k těm předchozím lichotkám.”

„Nemyslel jsem to jako kompliment.”

„Když to nechceš udělat ty, tak to bude chtít udělat Sabon!” řekla náhle smrtelně vážně.

„A než aby se mě ten chlap dotknul, tak to radši skočím z Prince George Wharf rovnou do moře.”

„Co má tohle co společného se Sabonem?” zeptal se s nefalšovaným údivem.

„Sabon má rád holky, které ještě nikoho neměly.

Panny!”

„Jo tak, začínám ti rozumět,” zamumlal. „Chceš říct, že když se z tebe najednou stane zkušená milovnice, ztratí o tebe Sabon zájem. To si vážně myslíš?”

„Jo, myslím. A kdyby ses nenechal prosit, mohlo by moje jméno zmizet ze seznamu ohrožených druhů… Jenomže to ne! Kdepak by ses ty obětoval pro mou budoucnost! Promiň, že jsem po tobě chtěla, aby ses namáhal jít se mnou do postele.”

Nevěřícně na ni hleděl. „Buď opatrná,” řekl, „bruslíš na tenkým ledě.”

„Nevadí, tak tedy zajdu večer na Paradise Island do kasina. Tam určitě najdu nějakýho zoufalce, který se mnou půjde…”

Chytil ji za rameno a otočil k sobě. „To ať tě ani nenapadne!” rozkřikl se na ni a tvářil se tak vztekle, až ji zamrazilo.

„Když ty nechceš!” zašeptala.

„Třeba si to rozmyslím,” zamumlal. Byl rozčilený a na první pohled na něm viděla, jak v něm bojují protichůdné pocity.

Hutton byl zmatený. Pořád ještě palčivě vnímal, že ztratil Margo, a milovat se s jinou ženou mu pořád ještě připadalo jako manželská nevěra. Ale Brianne byla mladá a milá a měla ho ráda a dát jí, co chce, by bylo příjemné. Na druhé straně byla až příliš mladá a příliš vnímavá. Kdyby tu nebyl ve hře přízrak Philippa Sabona, ani by o tom jejím šíleném nápadu neuvažoval…

„Kroť se,” řekl stručně. „Neztrácej hlavu.”

„Ty jsi samá dobrá rada,” mručela. „Proč si mě radši neopřeš o zeď a neuděláš mi to?”

„Jsi strašná holka!” povzdechl si.

„Absolutně,” souhlasila. „Důsledek toho, že žiju mezi idioty.” Dívala se na něj a začala se usmívat. „Přemluvím tě. Za pár dní.”

„Kam se poděl pověstný panenský strach?”

„Nemám ponětí, ale poptám se ti.”

„Ty se nebojíš, že to bude poprvé bolet?”

„S tebou? To nemyslíš vážně.”

Musel se rozesmát. „Takových poklon. Jenomže já stárnu, třeba nesplním tvoje očekávání.”

„Ale splníš,” řekla s jistotou. „Vlastně by ses se mnou miloval docela rád. Jenom ti pořád vadí, že jsem podle tebe moc mladá. Ale to je omyl! Vyrostla jsem mezi lidmi, kteří jsou starší než já, a tak jsem byla vždycky vyspělejší než moji vrstevníci.”

„Nic jsem ti neslíbil,” řekl chvatně. „Jenom to, že o tom budu uvažovat.”

Pokrčila rameny. „No jo, jen rozmýšlej. Já tě nehoním. Ale jestli mě bude pronásledovat zlý vlk, přiběhnu za tebou a kašlu na to, kolik bude zrovna hodin.”

„Proč si je vlastně tak jistý, že jsi v tvým věku pořád ještě panna?”

Zlostně na něj pohlédla.

„Protože mě Kurt nechal bez mého vědomí sledovat. Od prvního dne, co jsem byla v Paříži ve škole, jsem měla detektiva v patách…”

„Pak ale taky ví o našich setkáních v Paříži,” poznamenal Hutton zamyšleně.

„A před dvěma měsíci Kurt trval na tom, že se musím nechat důkladně prohlídnout, že prý řádí nějaká viróza.” Brianne se při vzpomínce na prohlídku zachvěla. „A při té příležitosti mi udělali i gynekologickou prohlídku,” řekla tiše. „Netušila jsem, že se k tomu ten doktor chystá, dokud

mě sestra najednou nepoložila na záda.” Přejela si rukou přes obličej. „Křičela jsem a protestovala, ale doktor získal informaci, kterou Kurt chtěl.”

„Něco takového by žádný doktor -” vztekal se Pierce.

„Nebyl to normální doktor,” přerušila ho. „Ve Státech mu zakázali praxi, a tak se usadil tady, na Bahamách a otevřel si tu jakous takous ordinaci.”

„Darebák,” zamumlal Hutton.

„O co Kurtovi šlo, jsem pochopila teprve ve chvíli, kdy se Sabon začal vyskytovat všude, kde jsem se objevila, a sledoval mě jako ostříž…” Podívala se na Huttona a tiše dodala: „Já nejsem bázlivý typ, ale z toho chlapa mi jde mráz po zádech!”

„Nic si z toho nedělej,” těšil ji. „Na spoustu chlapů působí taky tak.”

„A na tebe?” zvedla zvědavě obočí.

„Já dělal dva roky mechanika u vrtné věže!” zasmál se a ukázal Brianne ruce, jejichž klouby byly plné drobných jizev.

„Silný a nebojácný,” zahihňala se.

„Jo,” přikývl prostě. „Já se hned tak neleknu.”

„Takže ty se vlastně nebojíš ničeho, viď?” dobírala si

ho.

Naklonil se až k ní a zašeptal: „Jenom panen, co jsou

posedlé sexem!”

Brianne zrudla a pak se rozesmála na celé kolo.

„Koledovala jsem si o to.”

Rozesmál se s ní a přitom ho napadlo, že nikdy nepoznal děvče, jako je ona. Dokázala měnit jeho vidění světa, díky jí zase vycházelo slunce a na nebi zářila duha. Raději ani neuvažoval, kam by tyhle pocity mohly vést.

„Půjdu zavolat Artura, aby přivezl vůz,” řekl. „Počkej tady.”

Otočil se a zmizel v domě.

K nelibosti nevlastního otce se Brianne v následujících dnech držela na míle daleko od jeho přítele Philippa Sabona. Téměř neustále byla v Piercově společnosti, byli vídáni pohromadě na nejrůznějších místech - jak spolu rybaří na moři, jak se spolu koupají či opalují na pláži, až o nich začaly kolovat řeči.

Vytvořilo se mezi nimi pouto přátelství tak vzácné, jako byl vzácný humor, který je spojoval. Pierce si ani neuvědomoval, jak nepostradatelnou součástí jeho života se Brianne stává; ani si neuvědomoval, jak ubylo chvil, kdy pln lítosti vzpomíná na Margo.

Těšil se na setkání s Brianne, líbil se mu její ironizující pohled na svět, její bystré chápání politiky. Na to, jak byla mladá, měla neobyčejně pronikavé vidění světa. Udělala na něj hluboký dojem a byl rád, že spolu tráví tolik času.

Zato Kurtu Brauerovi se to nelíbilo. Napětí kulminovalo, když Philippe připlul s jachtou, aby uviděl Brianne, a ta nebyla doma. A co víc, najatý detektiv Kurta velice podrobně informoval, kde a s kým Brianne tráví všechen čas.

„Ty víš, že jsem si tvou nevlastní dceru oblíbil!” vyčítal Sabon Brauerovi, černé oči mu plály vztekem a ruce měl sevřené v pěst. „Dokonce jsem ti řekl, že uvažuju o tom, že bych se s ní oženil… A přitom jí dovoluješ, aby prakticky žila s Huttonem. To ji snad mám unést, abych ji mohl vidět?”

Kurt chlácholivě zvedl ruce. „Přeháníš, tak zlé to není.” Tišeji dodal: „Přece jsi četl tu lékařskou zprávu, ne?” Briannina matka byla kdesi poblíž a Kurt netoužil po tom, aby zrovna tohle zaslechla. „Ujišťuji tě, že Brianne je počestná a s nikým si jen tak nic nezačne. Že se vyskytuje pohromadě s Huttonem, nic neznamená.” Sabon chvíli mlčel.

Dobře si všiml, jak se Brauerův výraz během jejich hovoru mění - jak nejdřív strachem zbledl, a pak se mu oči rozsvítily lačností. Brauer neměl ponětí o jeho skutečných

plánech, o jeho pravých záměrech. Sabon si dal velmi záležet, aby je uchoval v tajnosti. V této chvíli bylo nanejvýš nutné, aby s ním Brauer spolupracoval, a proto musel použít všech prostředků, aby si jeho spolupráci pojistil.

„Dobře vím, jak moc jsi teď na mně závislý,” řekl Sabon chladně. „Nechal jsem si prověřit tvou finanční situaci, Kurte. Kdybych tě z tohohle podniku vyšachoval dřív, než se ropa začne těžit a zpracovávat a nahradil tě někým jiným, bude z tebe žebrák, nemám pravdu?”

Brauer ztěžka polkl. Byl v tomhle dobrodružství až po krk a couvnout neměl kam. Sabon byl příliš dobře informován. „Víceméně to tak nějak je,” přiznal neochotně. Nahmatal v kapse čistý bílý kapesník a otřel si zpocené čelo. „Nemám jinou možnost než pokračovat v téhle akci až do konce… Ale ten tvůj nápad, jak do toho zaplést Spojené státy… nevím, jestli to je rozumný. Nevím, jestli vyjde…”

„Samozřejmě, že vyjde,” prohlásil Sabon sebevědomě. Chvíli pozoroval svého společníka, pak dodal: „Už jsem ti přece řekl, že sňatek mezi mnou a Brianne by byl prospěšný pro nás oba. Zpečetil by naše spojenectví.”

„Sňatek s Brianne.” Kurtovi se rozzářily oči. Sabon byl milionář. Možná dokonce patří k nejbohatším lidem na světě… Určitě by se postaral i o příbuzné své manželky. Takže i kdyby tahle riskantní investice nevyšla, měl by dost peněz. Už by nemusel spoléhat na své obskurní obchody se zákazníky, kteří často zapomínali platit. Už by se nikdy nemusel starat o to, jestli má dost peněz. Začal se zeširoka usmívat. „Je to vlastně skvělý nápad! Máš pravdu, tím bychom naše spojenectví perfektně zpečetili…”

Sabon se vyhnul jeho pohledu a začal si zapalovat tenký turecký doutník. „Myslel jsem si, že by se ti to mohlo zamlouvat.”

Kurt se přímo rozplýval. Jeho budoucnost vypadala zajištěna. Teď jen musí co nejdřív promluvit s manželkou a vysvětlit jí, jak důležitá pro ně může být Briannina známost

se Sabonem. Určitě ho podpoří. Koneckonců je Briannina matka a Brianne ještě není jedenadvacet. Může být k souhlasu donucena. A stejně tak může být k souhlasu donucena i její matka, pomyslel si cynicky.

„A pak si vezmeš na starost tu věc v Americe,” dodal Sabon.

„Samozřejmě, bude mi potěšením,” mávl Kurt ledabyle rukou. „Jako by to bylo už vyřízené… Z Brianne bude dokonalá manželka a budeš s ní mít spoustu dětí!”

Sabon mlčel. Ten nápad, že by mohli spojit jejich dvě rodiny, zabral. Teď už si s Kurtem nemusel dělat starosti. Na okamžik si představil mladičkou Brianne plnou života ve svém náručí a trýzeň té vize byla téměř nesnesitelná.

Ve své posedlosti po moci a penězích by Brauer prodal svou dceru a udělal cokoliv. Sabon skryl pohrdání, které v něm jeho bezohledný společník vyvolával, a litoval, ne poprvé, že nemá jinou možnost, jak dosáhnout pro svou zemi to, co si předsevzal.

Brauera měl sice z krku, zato Pierce Hutton představoval pro jeho plány téměř stejně velké nebezpečí jako nepřítel na hranicích Qawi. Musí si držet Huttona co nejdál od těla, dřív než mu Brianne prozradí něco, co by ho přimělo zasáhnout.

Snažil se toho dosáhnout tím, že vyžadoval po Brauerovi, aby Brianne byla doma, a tím, že nadhodil možnost sňatku s ní. V duchu se Brianne omluvil; byla tak milá a tak laskavá a jeho návrh zhorší už tak napjaté vztahy mezi ní a jejím otčímem. Ale teď už nemůže váhat, teď už je v sázce příliš mnoho. Musí myslet na lidi doma.

„S tím únosem jsi to ale nemyslel vážně, viď?” vytrhl ho Kurt Brauer ze zamyšlení.

I když to Sabon původně řekl jen tak, čím déle o tom teď uvažoval, tím víc se mu ta možnost zamlouvala. „Byl by to jeden ze způsobů,” řekl zamyšleně, „jak si zajistit její… spolupráci, nemyslíš?”

Kurt se zamračil. Brianne byla americkou občankou a Hutton nad ní držel ochrannou ruku. „Mohlo by se tím všechno zkomplikovat,” namítl.

Philippe se chladně pousmál. „To je jistě pravda.” Nic víc k tomu neřekl, ale tvářil se tak záhadně, že Kurt znervózněl.

V tomhle podniku byl až příliš angažován. Nemůže si prostě dovolit, aby ho Sabon přechytračil. A nejjistěji se pojistí, když nebude otálet a první ránu zasadí on. Už teď měl polovinu koncesních práv na těžbu surovin v Philippově maličké, ale zatím nedotčené vlasti. Kdyby se mu podařilo svrhnout vládu - a jaký odpor by asi ten přestárlý šejk s tou svou maličkou armádou mohl klást? -, mohl by Sabona vyšachovat ze hry… Pak bude mít víc peněz, než si kdy představoval, a může klidně zaplatit svým pochybným přátelům, aby se postarali o bezpečnost jeho investic. Už se nebude muset zabývat podloudným prodejem zbraní jako teď.

Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu tahle možnost zamlouvala. Sabon je koneckonců neobyčejně důvěřivý… Myslí si, že má v rukou všechna esa, a bude se divit, až zjistí, že nemá žádná. Ani jediné.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Sotva Philippe odešel, aby se vrátil na svou jachtu, Kurt Brauer se vypravil za manželkou. Dozvěděl se od ní, že Brianne a Pierce spolu odjeli nakupovat do Freeportu. Eve netušila, že její dcera si výlet do Freeportu vymyslela, protože uviděla vplouvat do přístavu Sabonovu jachtu a ve skutečnosti se utíkala schovat do Pierceova domu.

Sabonovy hrozby na Kurta Brauera hluboce zapůsobily. Připadal si jako mezi mlýnskými kameny: Sabonovi nedůvěřoval a vycouvat z obchodu také nemohl. A Brianne ho zvolna přiváděla k šílenství svým odhodláním se Sabonovi důsledně vyhýbat.

Brauera štvalo, že mu Brianne odmítala pomoct udržovat se Sabonem přátelské vztahy a snažila se ho přechytračit. Nevěděl, jak moc vážně Philippe mluvil o jejím únosu, ale teď si začínal myslet i on, že to může být jediný způsob, jak ji přivést k rozumu.

S manželkou Brianninu svatbu projednal, ale samotnou Brianne zastihl až druhý den: zůstala schována u Piercea, dokud neuviděla, že Sabon zase odplul. Když ji Brauer zahlédl u domu na pláži, rychle se za ní rozběhl.

„Philippe je rozhořčený z toho, jak se mu pořád vyhýbáš!” vytkl jí, celý rudý zlostí. „Ví, že nemůžu vycouvat z těch investic u něj doma a vyhrožuje mi, že si najde jiné partnery. A ty mi odmítáš pomoct ho uklidnit a rozptýlit ho… A už vůbec se mi nelíbí, že se pořád motáš kolem Huttona. Musíš přece vědět, že se s Huttonem nemáme rádi.”

„Je to můj přítel,” prohlásila Brianne pevně. „Mně je sympatický.”

„Zbláznila ses? Vždyť je skoro dvakrát tak starý jako ty!” rozčiloval se Brauer a najednou zapomněl, že jeho přítel Sabon není o nic mladší. „Nepřeju si, abys s ním trávila tolik času. Nedělá to dobrý dojem. A kromě toho,”

řekl s obavami, „Philippe to zjistil a je kvůli tomu ještě víc naštvaný. Nesouhlasí s tím.”

„Tak protože Philippe nesouhlasí s -” vybuchla.

„Ty pořád nechápeš mou situaci!” okřikl ji Brauer a vztekle rozhodil rukama. „Nemůžu si dovolit ho proti sobě popudit. Všechen majetek jsem investoval do těžby ropy u něj doma. Strašně riskuju!”

„Neměl ses nechat do takovýho riskantního podniku zatáhnout!” namítla.

Vztekle si ji změřil. „To já přemluvil jeho,” opravil ji.

„Protože všechno, co jsem do toho vrazil, dostanu trojnásobně zpátky. Moje finance už nejsou takový jako bývaly,” dodal chladně. „Kdybych nic nepodniknul, přišel bych i o to málo, co mi zbývá… Tohle je skvělá příležitost, jak naprosto bezpečně vydělat peníze. Stačí jenom, abych zůstal s Philippem zadobře. Nemůžu si dovolit, aby se na mě naštval - nebo dovolit tobě, abys ho naštvala ty!”

Brauer se odmlčel. Dobře viděl, jak je Brianne čím dál tím podrážděnější. Zkoušet to s ní po dobrém nemělo smysl. „Je načase, aby ses vdala!” prohlásil bez obalu.

„Philippe mi řekl, že má o tebe zájem. Bude to ten nejlepší způsob, jak naše partnerství utvrdit.”

Brianne zůstala na otčíma nevěřícně zírat.

„Provdat se… za něj!” vyhrkla šokované. „To teda ne! Tvýho přítele Philippa si nevezmu! Jsem z něj vyděšená k smrti. Tys neslyšel, co se o něm říká? Co provádí s mladýma holkama?”

Mlčky se na ni díval, pak pomalu a významně pokračoval: „Tvoje matka tu je docela šťastná, nemyslíš?” Usmál se, ale byl to úsměv, ze kterého šel strach. „Ona i její dítě. Nechtěla bys přece, aby… měla problémy, že ne?”

Byla to hrozba sice zastřená, ale na Brianne zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Celá strnula a horečně přemýšlela, co tím chce otčím říct. Věděla, že matka se svého manžela bojí a že už hluboce lituje, že se za Brauera vdala. Také si uvědomila, že s malým dítětem je matka

dvojnásob zranitelná. Nesmím Kurta dráždit víc, než snese, uvědomila si. Musím být opatrná už kvůli matce. Ale nic na světě mě nepřinutí, abych si vzala toho odporného chlapa - i kdyby Brauer stokrát tvrdil, že tím zachráním matku a bratra.

Stála před otčímem, vystrašená, ale nezlomená, a horečně přemýšlela, jak nejtaktičtěji odpovědět. V duchu byla přesvědčená, že Pierce ji ochrání - to ovšem otčímovi rozhodně říkat nehodlala. To by ho mohlo rozvzteklit tak, že by se pomstil na její matce.

Brianne sice už dva roky nepřestávala matce vyčítat její uspěchaný sňatek a stejně ukvapené těhotenství, ale přece jenom to byla její matka. A tak i když byla přesvědčena, že matka svým chováním zradila otce a zrazuje i ji, přece jenom nechtěla poskytnout Brauerovi záminku, aby matce ublížil.

„Je ti to jasné, Brianne?” ozval se znovu Brauer.

„Uděláš, co po tobě chci?”

„Mám snad na vybranou?” zeptala se tiše.

„Ne, to nemáš,” ušklíbl se. „Takže můžeme začít plánovat svatbu, ano? Tvoje matka to určitě přivítá.”

„Ale ne teď!” řekla Brianne a rychle přemýšlela, na co by se vymluvila. „Mám domluvený oběd s kamarádkou. Ve městě v Lobster Baru.”

„S kamarádkou?” Brauer byl okamžitě ve střehu. „S jakou kamarádkou?”

Mozek měla jako ochrnutý. Kamarádku měla vlastně jen jednu.

„S mou přítelkyní ze školy. Jmenuje se Cara.” Konečně se zmohla na souvislou odpověď: „Cestuje na lodi a bude tu jenom dneska odpoledne… Od maturity jsme se neviděly…” Brauer mlčel, bylo vidět, že není zcela přesvědčený, že Brianne mluví pravdu. „Dobře. Ale Philippe odplul jenom na jeden z okolních ostrovů a zítra tu zase bude. Očekávám,

že na něj budeš milá.”

„Jistě.”

S velkým úsilím se jí podařilo vyloudit na tváři úsměv. Pak se otočila a bledá jako stěna odešla do svého pokoje, aby se oblékla na cestu do města.

Briannina matka Eve nechala dítě chůvě, která trvale bydlela v domě, a vklouzla do dceřina pokoje. Brianne se právě převlékala do džínsů a zelené blůzy, která ladila s barvou jejích očí.

„Už s tebou mluvil?” zeptala se Eve.

„Jo, mluvil.” Brianne se zadívala na matku a najednou si všimla vrásek v její krásné tváři, všimla si i strachu, který se skrýval v jejích očích a který tam ještě nedávno nebyl.

„Netušila jsem, že to bude chtít hnát takhle daleko, Brianne,” řekla matka provinile. „Já vím, že ty toho Sabona nemáš ráda. A vím, co se o něm říká… Ale je vlivný a bohatý -”

„A podle tebe jsou ovšem peníze ze všeho nejdůležitější,” poznamenala Brianne chladně.

Matka odvrátila pohled. „To jsem neřekla, ale tenhle muž ti může splnit každé přání… A Kurt bude šťastný.”

„Nevidím smysl svého života v tom, abych udělala šťastným tvého muže!” řekla Brianne ledově. „A jestli si myslíš, že si toho chlapa vezmu jenom proto, aby Kurt Brauer byl šťastný, pak jsi špatně informovaná.”

„Ale tohle… tohle jsi mu doufám neřekla!” vyhrkla matka vyděšeně.

„Samozřejmě že ne!” uklidnila ji Brianne. „Nejsem pitomá. Ale musím tě upozornit, že si neodpustil skryté výhrůžky ohledně tebe a dítěte.”

Brianne a Eve si nikdy nebyly opravdu blízké. V těžkých chvílích, jako byla tahle, to Brianne obzvláště postrádala - teď by bylo zapotřebí, aby jedna druhé důvěřovaly a mohly se povzbuzovat. Eve už dlouho podváděla, pokud šlo o její věk. Briannina přítomnost, neřkuli její stáří, ji okamžitě usvědčovaly z podvodu. Jako

mnohé jiné krásné ženy se nedokázala smířit s tím, že stárne.

Eve bezmocně máchla rukou s pečlivě provedenou manikúrou. „Kurt je hrozně vzteklý,” poznamenala ustrašeně. „Přede mnou se ovšem ovládá,” dodala rychle,

„ale kvůli tobě jsme se často hádali… To taky byl jeden z důvodů, proč jsem souhlasila s tím, abys jela studovat do Francie… Už nějakou dobu nám to v manželství úplně neklape a teď, když se zapletl s tím Arabem, teď je to ještě horší.”

„Myslela jsem, že je chytřejší - takhle se s ním zaplést,” poznamenala Brianne.

„Nemohla bys předstírat, že si ho vezmeš, alespoň tak dlouho, než přijdu na to, jak z toho vyklouznout?” Eve si nervózně uhladila přibarvené blonďaté vlasy a prosebně se zadívala na dceru. „Musím myslet na Nicholase, na svoje dítě. Kdyby mě Kurt zažaloval, že chce dítě do své péče… určitě by vyhrál. Nemám žádné vlastní peníze. Prosím tě, uvaž to všechno! Jestli to nechceš udělat pro mě, udělej to pro Nicholase. Dovedeš si představit, jaký by měl život bez matky!”

Brianne si to bohužel představit dovedla. Nicholas by vyrůstal vystaven na milost a nemilost muže veskrze nemilosrdného. Dopjala si blůzu a ustaraně se podívala na matku. „Vzpomínáš, jak jsi říkávala, že jediné, co potřebuješ ke štěstí, jsou peníze?”

Matka si nešťastně povzdechla. „Už jsem byla unavená z toho, jak jsme pořád nic neměli,” stěžovala si trpce. „Co to bylo za život? - pracovat jako blázen a nic nemít. Tvůj táta neměl žádnou ctižádost.”

„Možná že ne. Ale zato byl laskavý a dobrosrdečný,”

řekla Brianne tiše. „Ten by tě nikdy neuhodil.”

Dívala se na pobledlou Eve a najednou si uvědomila, že tahle žena je sice její matka, ale ji nikdy nemilovala, nikdy jí nezáleželo na tom, co se s ní stane. A už vůbec ji nehýčkala a nerozmazlovala jako teď Nicholase. Jako by

chtěla Brianne neustále připomínat, že ji nechtěla, že o ni nestojí.

„Na tátovu lásku a věrnost jsi okamžitě zapomněla. Neuplynul ani měsíc od jeho pohřbu a už ses vrhla do náruče Brauerovi,” vytkla Brianne matce. „Nedovedeš si představit, jak mi bylo.”

Matka se na ni šokované zadívala a úzkostlivě si přitiskla ruku na hrdlo. „Ale… ale Brianne… Vždyť jsi mi nikdy nic neřekla…”

„Cožpak mělo cenu ti něco říkat?” usmála se Brianne smutně. „Na mých citech, na mým smutku ti houby záleželo. Rozhodně bys neriskovala, že kvůli mým pocitům ztratíš Kurta a jeho peníze.”

„Jak se mnou můžeš takhle mluvit!” ohradila se Eve.

„Jsem přece tvoje matka!”

„Opravdu?” zašeptala Brianne bolestně. „Nepamatuju se, že by ses někdy se mnou mazlila, že bys mě objala, když jsem plakala, že bys dělala něco jiného, než žes mě kritizovala a přála si, abys mě měla z krku.” Eve zaraženě mlčela.

„Táta ano, ten mě měl opravdu rád!” řekla Brianne hrdě. „Vzal mě do náruče, když mi bylo smutno. Chodil se mnou na výstavy a na koncerty, i když si to sotva mohl dovolit. Ty sis jenom stěžovala, že se mnou maří čas, který by mohl věnovat na to, aby ho povýšili.”

Eve se zamračeně dívala na dceru. Jako by tu náhle proti ní stála cizí žena. „Netušila jsem, že bys byla chtěla být se mnou… Měla jsem pocit, že mě nemáš ráda.”

„Ten samý pocit jsem měla i já. Nebyla jsem dost krásná.” Znělo to tvrději, než Brianne zamýšlela, ale z těch slov mluvila léta plná lítosti a zklamání.

Eve ztěžka polkla, pak dala ruce v bok. „Kdybys měla ten správný účes a trochu se namalovala a nosila ty správné šaty…”

„Tak bys mě mohla mít ráda?” zeptala se Brianne ironicky.

Eve sebou bolestně trhla. Popošla k dceři, jako by ji chtěla obejmout - ale bylo to gesto, které bylo sotva znatelné a které přišlo příliš pozdě.

Brianne se natáhla pro kabelku ležící na posteli a otočila se k odchodu; měla pocit, že další slova jsou už zbytečná.

„Kam jdeš?” zeptala se matka bezmocně.

Brianne se k ní otočila a usoudila, že bude lépe jí neříct pravdu. „Cara, moje kamarádka ze školy, je dneska odpoledne v Nassau. Domluvily jsme se, že spolu půjdeme na oběd.”

„Ach tak, jistě, to je fajn,” řekla Eve. Nuceně se usmála. „Už si s tím vším nedělej starosti. Uvidíš, že všechno dobře dopadne. Kurt je jenom nervózní kvůli té poslední investici. Jakmile to bude mít z krku, všechno bude zase fajn… Má mě rád. Opravdu mě má rád,” pokračovala v příkladné ukázce sebeklamu. „A má rád Nicholase. Určitě by nám neublížil, ať už tobě řekl cokoliv.”

„To ráda slyším,” usmála se Brianne. „Takže vám žádné nebezpečí nehrozí a Philippa Sabona si brát nemusím, je to tak?”

Matce při těch slovech zmizela z tváří všechna krev.

„Brianne, tohle si musíš moc dobře rozmyslet!” vyhrkla zoufale. „Nesmíš se rozhodnout ukvapeně!”

„Buď klidná, rozmyslím si to dobře,” ujistila ji Brianne a rozpačitě převracela kabelku v ruce. Najednou si vedle své krásné matky připadala jako ošklivé kačátko. Měla sice hezké nohy a krásné vlasy, ale zdaleka nesplňovala matčiny představy, jak by její dcera měla vypadat.

Jako by vycítila, co se dceři honí hlavou, Eve k ní popošla a poprvé po mnoha letech pohladila Brianne po dlouhých, hustých vlasech.

„Máš nádherné vlasy,” řekla tiše. „Moje vizážistka by s nima dovedla zázraky. A kdyby ses hezky oblékla… Nikdy jsem si pořádně nevšimla, jaká je z tebe hezká holka…”

A nevšimla by sis toho ani teď, kdyby ses nebála, že bez mé pomoci přijdeš o tohle teplé hnízdečko, pomyslela si Brianne s nechutí. Ale mlčela, jen o krok ustoupila a matčina drobná ruka klesla zpátky.

Popošla rychle ke dveřím a na prahu se ještě otočila a podívala se pohrdavě na matčinu tvář, hezkou a bezduchou jako tvář krásné panny.

„Mně je jenom dvacet, a přesto vím, že štěstí se nedá koupit. Jak to, že tys to nepochopila ani ve čtyřiceti?”

Matka strnula. „Je mi sotva pětatřicet,” opravila dceru a nuceně se zasmála. „A pak, mám ráda hezký věci.”

„Užij šije. Protože tě přijdou hodně draho.”

„Brianne,” zmohla se Eve na protest, „je to snad něco tak hrozného, žádat tě, aby ses vdala za jednoho z nejbohatších mužů na světě?”

„Každá z nás dvou čekáme od manželství něco jiného,” podotkla Brianne.

„Uvědom si, co všechno jsem pro tebe udělala… A co všechno pro tebe udělal Kurt,” dodala rychle, když si uvědomila, jak málo se ona sama starala o blaho své dcery.

„Poslal tě přece do té velice drahé soukromé školy v Paříži. A dává ti peníze i teď. Nemyslíš, že bys mu měla být aspoň trochu vděčná?” Eve se znovu usmála - prázdným, neosobním úsměvem, kterým okouzlovala Kurtovy obchodní partnery, děsivá individua, jejichž spojení s manželem pořád ještě úplně nechápala. „Jsem přesvědčená, že až si to pořádně rozmyslíš, uděláš, co je správné!”

Brianne na to nic neřekla. Nemělo by to žádnou cenu.

Nikdy si s matkou nebyla příliš blízká, a teď si byly vzdálenější než kdy předtím. Matka se nechtěla s Kurtem a jeho penězi rozloučit, ať to stojí, co to stojí. Byla pro to ochotna dokonce obětovat i svou dceru.

Ale Brianne rozhodně neměla v úmyslu nechat se obětovat. Chystala se požádat o pomoc muže, o němž pevně věřila, že ji zachrání.

Měla štěstí a Pierce Hutton byl doma. Právě telefonoval s šéfem své bezpečnostní služby a zprávy, které slyšel, byly znepokojivé.

„Včera v noci se někdo pokoušel dostat na vrtnou věž,” informoval ho Tate Winthrop. „Pokus jsme zlikvidovali,” pokračoval rychle, jako by tušil, že jinak bude následovat výbuch rozhořčení. „Ale pochybuju, že tím to končí. A taky jsem získal poslední informace o tom Sabonově státečku.”

„Jak to tam vypadá?”

„Jeden z jeho sousedů, který sám ropu nemá, prý horečně kupuje zbraně od jedné spřátelené země - chystají se zřejmě napadnout těžní věže na prvních Sabonových polích. Ale pokud jde o ložiska ropy, tak měl Sabon pravdu. Podle mých informátorů to tam bude zlatý důl.”

Pierce se pohodlně natáhl a jeho zrak zabloudil na bílý písek pláže za bazénem. Usrkl whisky a řekl: „Tak přemýšlím, jestli by nebylo nejlepší je nechat, ať ta ropná pole zlikvidují.”

„Proč myslíš?”

„Když necháme Brauera na pokoji, vybuduje tam ropné věže bez jakýchkoliv protihavarijních zařízení a bez ohledu na ekologii.”

„Jestli ale na ta pole zaútočí a budou odraženi, tak podle mého názoru při ústupu ta ropná pole zapálí,” poznamenal Tate.

Pierce tiše hvízdl.

„To by byl pěkný malér. Tím si ale přízeň Washingtonu určitě nezískají.”

„Když už mluvíme o Washingtonu,” ozval se Tate,

„slyšel jsem, že Brauer tam má želízko v ohni. Chystá se pro ten svůj projekt získat podporu americké vlády.”

„Děláš si legraci?”

„My, co jsme pracovali pro CIA, nemáme smysl pro humor.” „Tak promiň.”

„Brauer chodil do školy s jedním senátorem, co sedí ve výboru pro zahraniční záležitosti,” pokračoval Winthrop.

„Kontaktoval ho a co nevidět prý vyrazí do Států, aby tam získal pomoc.”

„To chce, aby mu strýček Sam pomohl financovat stavbu těžních věží?” podivil se Pierce.

„To samozřejmě ne. Chce, aby jim strýček Sam během stavby poskytl ochranu.”

„Sabon je přece milionář a patří mu půl země, když pominu, že mu patří i král a polovina ministrů. To se nedokáže ochránit sám?”

„Sabon je bohatý, ale jeho země ne. Se Sabonem je to vůbec zvláštní,” dodal Winthrop. „Má reputaci chlapa, který má perverzní sexuální choutky, ale přitom ho nikdy nikdo z ničeho nežaloval a nikdo nikdy neviděl žádnou jeho odkopnutou milenku.”

„To je divné.”

„Brauer ho líčí jako bezohledného darebáka, kterému jde jenom o prachy - ale ve své vlastní zemi má Sabon úplně jinou pověst.” Winthrop se odmlčel, pak dodal: „Proč by si někdo dobrovolně budoval pověst sexuálního zvrhlíka?”

„To teda nemám ponětí. Já si zase lámu hlavu, proč si vybral jako partnera zrovna Brauera.”

„Třeba nezná nikoho jiného, kdo má vlivné konexe ve Washingtonu,” nadhodil Winthrop. „Nemyslíš, že to může být ten důvod?”

„Možná že jo. Ale nebezpečnějšího spojence si těžko mohl vybrat. Brauer má na svědomí tolik darebáctví, že ve srovnání s ním vypadá Sabon jako dobrák.”

„Jo, to máš pravdu.”

Znělo to, jako by Winthrop byl duchem nepřítomný, a Pierce zpozorněl. Měl intenzivní pocit, že Winthrop není soustředěný na to, o čem se spolu baví. „Nemáš nějaké problémy?”

„Jo… Ale čistě soukromé. Není to nic, s čím bych si nevěděl rady,” řekl Winthrop tiše. „Podívej, zavolám pár

lidem, abych zjistil, koho to vlastně Brauer ve Washingtonu zná. Jestli se ty dozvíš něco nového, ozvi se.”

„Dobře… Sabon byl včera ve městě. Ale dneska už je zase pryč.”

„Tomu říkám krátká návštěva. Víš co chtěl?”

„Brauer má dvacetiletou nevlastní dceru. Vypadá to, že Sabon o ni má zájem,” řekl Pierce a rysy mu ztvrdly.

„Kriste pane.”

„Dovedeš si představit, co s ní udělá, když ji dostane?” pokračoval mrazivě Pierce. „Je chytrá a odvážná, ale proti Sabonovi šanci nemá.”

Něco z tónu Pierceova hlasu zřejmě Winthropovi prozradilo, že celá záležitost není jeho šéfovi lhostejná, takže se zeptal: „Chceš, abych přijel?”

„Zvládnu to sám,” řekl Hutton. „Ještě nejsem taková padavka.”

Z druhé strany se ozvalo uznalé zakašlání.

„Kdo tě viděl, jak jsi na vrtný plošině srazil Colby Lanea, ten by si neodvážil něco takového ani naznačit!”

„Když už o Colbym mluvíš, jak se mu daří?”

„Colby se nechal najmout jako žoldák a bojoval někde v Africe. Ale slyšel jsem, že se vrátil domů a teď dělá pro strýčka Sama. Poslední dobou se tak změnil, že bys ho nepoznal. To ta zatracená ženská!”

„Ta ženská nemůže za to, že ji nechce nechat jít a provdat se za jinýho chlapa,” oponoval Pierce. „Jestli se Colby bude dál dvakrát týdně opíjet a rvát, jednou ho někdo přece jenom zlikviduje.”

„Nikdo si to netroufal zkusit, až ty.”

„Snad ani ty ne?” dobíral si Hutton šéfa ochranky.

„Tak opilý nikdy nebyl, aby si něco začínal se mnou,” uchechtl se Winthrop. „Ty sis nevšiml tý velký jizvy, co má na bradě?”

„Tos byl ty, ty darebáku?”

„Měl jsem zrovna špatnou náladu.”

„Rád bych se setkal s někým, kdo tě poslední dobou zastihl v dobré náladě. Takže bychom si zrovna tak mohli promluvit o tom, co tě žere…”

„Dneska ne. Mám spoustu práce. A ty si dávej pozor! Sabon tě nemá o nic víc v oblibě než Brauer, ale má víc peněz a je zákeřný. Byl bych hrozně nerad, kdy mi sem volali ve tři ráno, že ve Freeportu vyplavilo moře tvý tělo.”

„Neboj se. A brzy se ozvi.”

„Jistě.”

Pierce zavěsil a začal přemýšlet o tom, co se dozvěděl.

Zprávy nebyly povzbudivé.

Podnikání v ropě už bylo takové - buď prožívalo boom nebo krizi. Každopádně bylo složitější, než by se laikovi mohlo zdát. Investor musel překonávat tisíce problémů - úniky ropy a ropné skvrny, exploze, požáry a maléry, způsobené lajdáckostí nespokojených dělníků. Pak tu byly věčné spory mezi ropnými společnostmi, v jakém poměru se mají dělit náklady na stavbu těžních věží a ropovodu a náklady na samotnou těžbu ropy. Když byl vyřešen jeden problém, objevil se druhý - a Pierce byl ten, na kom zvládnutí všech potíží leželo.

Nejnovější Huttonova zakázka představovala dodávku kompletního vrtného zařízení pro konsorcium společností operujících v Kaspickém moři. Celý projekt pronásledovaly politické i právní problémy.

Potrubí mělo vést zemí, na niž uvalily Spojené státy hospodářské sankce a výše dovolených zahraničních investic byla omezena. Rusové zase argumentovali, že stanovená omezení se Kaspického moře netýkají, protože Kaspické moře je vlastně jezero. Ropné společnosti, které se v projektu angažovaly, byly sice mezinárodní, ale sídlily ve státech, které na sankce vyhlášené Spojenými státy přistoupily.

Navíc se stupňovalo nepřípustné vměšování ze strany Sabonovy vlasti. Sabon totiž potřeboval ropovod v téže oblasti. Oproti Huttonovi měl Sabon jednu výhodu - měl

spoustu kontaktů na nejrůznějších místech, protože každý nepřítel Spojených států považoval automaticky Sabona za přítele. Sabon se nemusel ohlížet na vyhlášené sankce nebo nějakou politickou etiku. Sabon prostě podmazal, koho bylo třeba, a pak si mohl dělat, co chtěl. Spolu s Brauerem to takhle poslední dobou praktikovali.

A teď ještě Winthrop tvrdí, že se chystá k velkému politickému klání přímo ve Státech. Brauerův kamarád v Senátu mohl zasadit projektu v Kaspickém moři těžkou ránu, a to by byla rána i Pierceovi, který projekt zajišťoval po technické stránce - dodával konsorciu vrtná zařízení a dělníky, kteří je obsluhovali.

Když se Brianne objevila ve vrátkách vedoucích k bazénu, Pierce ležel na lehátku, opaloval se nahý, jak ho pánbůh stvořil, a promýšlel situaci ze všech stran.

Jakmile Brianne popošla k bazénu a uviděla Pierceho zblízka, celá zčervenala, ačkoliv ho už v Paříži jednou takhle viděla. Pierceho pobavilo, že je pořád ještě stejně nevinná a nezkušená jako tehdy.

„Vypadáš nějak ustaraně,” poznamenal Pierce, když Brianne odložila kabelku na stůl a uvelebila se na lehátku vedle něho.

„Nejsem ustaraná, jsem zralá na sebevraždu,” řekla a pohlédla truchlivě na Pierceho. Po prvním šoku se rychle smířila s Pierceovým nedostatečným oblečením a už ani neodvracela zrak, když s ním mluvila. „Nechceš mi pomoct uvázat kámen na krk, až půjdu skočit do vody?”

„Co se děje?” vyhrkl Pierce vylekaně a rychle se posadil.

„Dostala jsem ultimátum,” řekla Brianne a vlastní hlas jí zněl cize. S pohledem upřeným na nohy naboso obuté v bílých sandálech pokračovala: „Kurt mi řekl, že si buď vezmu Philippa Sabona, nebo si to odnese máma a nevlastní brácha… Kurt je dost zoufalý,” dodala, „takže bych řekla, že to myslí vážně… Vrazil každý dolar do toho Sabonova podniku, a když si to s Philippem rozhází, může

o všechno přijít. A když si toho odporného Philippa Sabona nevezmu, tak si to s ním zřejmě rozhází.”

Pierce šokované zavrtěl hlavou. Že Brauer zašel až takhle daleko, překvapilo i jeho.

„Co bych měl podle tebe udělat?” zeptal se.

Podívala se na něj a pousmála se. „Ty nevíš?” Zaklesla palce za pás džínsů a řekla: „Teď, anebo nikdy!”

Mlčky si ji prohlížel.

„Nechtěla by ses vyjádřit trochu jasněji?”

„Proč ne!” Vstala a jedním pohybem si přetáhla blůzu přes hlavu. Pod blůzou neměla nic, jen krásná, drobná ňadra. „Je ti to teď už jasnější?” zeptala se.

PÁTÁ KAPITOLA

Poslední dobou Pierce odmítal uvažovat o Brianne jako o dospělé ženě. Ještě pořád nepřekonal smutek z Margina odchodu a nebyl tudíž schopen navázat intimní vztah s jinou ženou - tím spíš s ženou tak mladou a nevinnou, jako byla Brianne.

Teď se ale neubránil, aby ho pohled na její odhalená

ňadra nevzrušil.

Brianne fascinovaně sledovala proměnu na jeho těle, ale vzápětí se údiv změnil v obavu. Suverenita, kterou předtím překypovala, se začala vytrácet, až si náhle překřížila ruce a stydlivě si zakryla prsa.

„Ztratila jsi odvahu?” zeptal se posměšně.

V jeho hlase postřehla podráždění. Nemělo smysl zapírat, bylo to prostě tak - pohled na jeho vzrušené tělo ji zastrašil. „Promiň,” zašeptala se sklopenýma očima a rozpačitě dodala: „V časopisech se muži takhle neukazují.”

Vstal a popošel až k ní, vzal ji za ruce, kterými stále ještě zakrývala prsa, a pomaloučku je rozevřel. S uznáním se díval na nádherně vykroužený tvar jejích prsů.

„Mám… je malé,” špitla. Strašně si přála vypadat zkušeně a nad věcí, ale místo toho se cítila nemotorně a trapně. Díval se na ni sice, jako by se mu líbila, ale přesto ji neopouštěla její utkvělá představa, že má ňadra příliš malá.

„Jsi krásná a nemáš je malá,” zavrtěl hlavou. Usmál se na ni, a to ji trochu uklidnilo. Pak se jí zadíval do očí a chápavě se zeptal: „Bolí tě?”

V duchu se podivila, jak na to přišel, a stydlivě přikývla.

„Pojď ke mně, ať s tím něco uděláme.”

Matně si uvědomovala slunce pálící skrz listí stromů, šplouchání vln na pláži. Kdesi poblíž letělo letadlo. Jedinou věc, kterou vnímala ostře a jasně, byl pohled černých očí upřených na její nahé tělo.

Zhluboka se nadechla a popošla k němu. Cítila se nesvá a celá napuchlá. Celou dobu, co Piercea znala, jí připadal přitažlivý, ale tohle bylo mimo její dosavadní zkušenost. Připadala si, jako kdyby se jí zmocnila příbojová vlna, a teď ji unášela pryč na širé moře.

Pomalu zdvihl velkou, opálenou ruku a něžně přejel prstem po obvodu jejího ňadra. Brianne zalapala po dechu.Volnou rukou si ji k sobě přitáhl, až ucítila na čele jeho dech. Pak palcem obkroužil bradavku jejího ňadra. Cítil, jak Brianne ztuhla, jak se jí zrychlil dech.

„Nemůže sem… nemůže sem někdo… přijít?” špitla vyschlými rty.

„Když se tu opaluju, tak sem nikdo nechodí. To je tu nepsaný zákon,” uklidnil ji.

Poprvé od Marginy smrti se cítil znovu jako muž. Bylo to jako znovuzrození - dotýkat se něžných ženských prsů, cítit pod dlaní zrychlující se tep jejího srdce. Brianne voněla po jarních květinách a nemohl se ubránit pomyšlení, jak krásné by bylo svléknout i zbytek jejích šatů a dotýkat se jí na místech, jichž se ještě žádný muž nedotkl.

I jemu se při té představě zrychlil tep. Najednou si přestal dělat hlavu s Brianniným věkem a její nezkušeností. Najednou to přestalo být důležité. Jediné, co ho trápilo, byla stále vzrůstající bolest v rozkroku.

Nahmatal pásek jejích džínsů, rozepjal ho a pak rozevřel zip.

Rychle ho chytla za ruce.

„Přijít o panenství není jen tak,” zašeptal. „Ale uvidíš, že se ti to bude líbit. Udělám ti to pomaloučku, tady na sluníčku.” Políbil ji a zároveň jí stáhl džínsy níž.

Zamumlala něco na protest. Pierce se chápavě usmál, sklonil hlavu a políbil ji na ňadro. Zároveň vnímal, jak její odpor slábne, jak se její tělo poddává, jak ho objímá kolem krku a její prsty svírají vlasy na jeho šíji.

Cítila, že má džínsy stažené pod boky, cítila vánek, který ji ovíval, a bylo to úlevné, protože měla celé tělo

rozpálené. Najednou nemohla dýchat. Cítila, jak jí jeho rty svírají hrot ňadra, a celé tělo ji bolelo.

A teď už ji nelaskal jen rty, teď ucítila jeho prsty v místech, která ještě nepoznala dotek mužské ruky. Možná by měla být vyděšená, měla by se stydět, ale nic takového necítila. Bylo to vzrušující. Dotkl se jí a ona cítila jen touhu se milovat.

Dala nohy od sebe a nabídla mu své tělo, aby si s ním dělal, co chce. Připadala si nespoutaná, svůdná a odvážná. V posledním záblesku příčetnosti si uvědomila, že ji pokládá na velký tlustý ručník ležící na trávníku vedle betonového okraje bazénu. Otevřela oči a překvapilo ji, že má víčka těžká a zmámená.

Stáhl jí džínsy a kalhotky. Byla ráda, protože jí náhle připadaly příliš těsné. Odložil je stranou a za nimi následovaly sandály.

Počínal si pomaloučku a trpělivě. Jako by mu nešlo o nic jiného, než se na ni mlčky dívat. Poklekl mezi její nohy a prohlížel si ji.

Připadalo jí, že ji žár jeho očí spaluje, a zachvěla se. Byl větší, než si kdy představovala, a trochu ji děsil. Ještě nikdy neviděla fotografii muže s erekcí, ale měla dojem, že Pierce je mnohem lépe vybavený než nazí muži, jejichž fotografie si prohlížela se spolužačkami v Paříži v časopisech pro dámy.

Očekávala, že se položí na ni, že ji začne líbat po celém těle či se jí dotýkat stejně důvěrně jako předtím - ale nic takového neudělal. Prostě si ji prohlížel, jako kdyby ignoroval vzrušení a touhu, které jeho tělo tak neomylně deklarovalo.

„Ty se se mnou… nebudeš… ty nechceš…?” šeptala.

„Jestli nechci co?” usmíval se.

„Pomilovat se se mnou!” polkla hlasitě.

Povzdechl si a pohladil ji po stehnech. Zachvěla se rozkoší. „Chtěl bych,” řekl tiše. „Moc bych chtěl. Ale pak bych měl do konce života výčitky svědomí.”

Ušklíbla se.

„Proč zrovna ty musíš mít svědomí? A pak, proč bys měl mít nějaké výčitky? Přece si nebereš nic, co ti nechci dát…”

„Já vím, ale -”

„Copak nechápeš, že když se vrátím domů jako panna, tak ten chlap… ten příšerný chlap…”

„Ty se ale už domů nevrátíš, Brianne,” řekl. „Ani teď, ani později. Zůstaneš tady.”

Překvapeně, téměř s posvátnou úctou na něj zůstala hledět. „Ty chceš, abych tu žila s tebou?” zeptala se se zatajeným dechem.

Přikývl. Díval se na hebkou pokožku, kterou hladil; její zlatavé chloupky se leskly ve slunci jako hedvábí.

„To by se mi líbilo,” řekla.

„Zato tvému nevlastnímu otci ne!” poznamenal.

„Nejspíš by se mohl obrátit na soud a musela by ses zase vrátit.”

„Neposlechla bych!” řekla odhodlaně.

„Kdyby to bylo rozhodnutí soudu, tak bys musela.” Chlácholivě ji pohladil. „Z toho důvodu se rychle vypravíme do Las Vegas.”

„Do Nevady?” vyhrkla udiveně.

„Přesně tak.” Vstal a přitáhl ji k sobě. „Máš nádherné tělo, jako stvořené k milování,” zamumlal a znovu se dotkl konečky prstů bradavek jejích prsů. Laskal je a těšil se z toho, jak se při doteku jeho prstů celá chvěje. „Kdybys byla o dva roky starší, neváhal bych ani vteřinu… Ale na to, aby ses stala jenom milenkou, na to jsi příliš mladičká… Takže se s tebou ožením.”

Její sen se proměnil ve skutečnost. Nevěřícně na něho zírala.

„Ty žertuješ, viď?”

„Ne, nežertuju,” zavrtěl hlavou. „Nedopustím, aby tě dostal do rukou úchylný chlap, jako je Philippe Sabon. A

tohle je jediná možnost, jak tě před ním můžu bezpečně ochránit.”

Připadalo jí, že musí Piercea upozornit i na jinou možnost. „Kdybych měla milence, tak by mě taky nechtěl,” podotkla.

„To si jenom myslíš,” zavrtěl hlavou. „A jak bys mu to asi tak chtěla dokázat?” Zamyšleně se kousla do rtu.

„Těžko,” usmála se.

Objal ji kolem pasu a přitiskl její nahé tělo ke svému; když na břichu ucítila jeho vzrušené mužství a zalapala po dechu, spokojeně se usmál.

„Nemusíš se bát,” řekl. „Tvoje tělo je pružnější, než si myslíš. Vejdu se do tebe, i když si teď myslíš, že to není možné.”

Rozpačitě se zasmála.

„Co kdybychom to zkusili?” navrhla, jak se jí vrátilo původní odhodlání.

„Počkáme, až budeme svoji,” řekl nesmlouvavě.

Udiveně se na něj podívala. „Protože to je poprvé?”

„Jo, protože to je poprvé,” potvrdil. „Jsem trochu staromódní. Některá ženská těla jsou k máni lacino, ale to není tvůj případ. Kašlu na to, co si o tom myslí ostatní nebo jak to praktikují ostatní. Dělám všechno jenom podle sebe. Ber to jako fakt.”

„Takže buď svatba, anebo nic?” zamumlala, šťastná, že si ho může dobírat. Přejela mu rukou po zarostlých prsou, konečky prstů hmatala jeho svaly a dělalo jí to dobře.

„Když myslíš, že to tak bude nejlepší, tak fajn.”

Pohladil ji po dlouhých, hebkých vlasech a pak do nich zabořil prsty. „Mazlili jsme se jako milenci… ale ještě jsem tě pořádně ani nepolíbil,” zašeptal. „Chci tě políbit!”

Objala ho kolem krku a vychutnávala dotyk jejich těl.

„Já tebe taky,” zamumlala a zdvihla obličej k jeho.

Sklonil hlavu a dotkl se něžně jejích rtů. Náhle zaváhal, náhle po ní tak zatoužil, až ho to zaskočilo. Políbil ji a cítil, jak celým jeho tělem projela slastná křeč.

Ucítila, jak se jeho tělo zachvělo, jak přerývaně vzdychl. Zvědavě na něho pohlédla. Maličko se k němu přitiskla a mazlivě přejela stehny po jeho. Hlasitě vzdychl a ruce, kterými svíral její boky, se jí zaryly do těla.

Vzrušeně rozevřela rty. Netušila, že ho může takhle snadno vyvést z míry. Zatím měla pocit, že se beze zbytku ovládá. Jak by asi reagoval… kdyby se ho dotkla…

Vsunula ruku mezi jejich těla a zatímco se mu zbožně dívala do očí, její prsty klouzaly níž a níž, až se prodraly k jeho klínu.

Viděla, že zaťal zuby, ale jinak neudělal nic, aby ji zarazil. Zaváhala, náhle se styděla svůj plán provést.

„Chceš ho vzít do ruky?” zeptal se tiše. Přikývla.

Vzal ji za ruku a pomaloučku ji dovedl tam, kde jeho tělo bylo vzrušené a naběhlé.

Pohlédla dolů, překvapena a zaražena pocity, které ta nepoznaná důvěrnost přinesla. Pak se usmála, zvědavě a fascinovaně.

„Ukaž mi, co mám dělat,” řekla náhle bez zábran.

„Bude to trochu… šokující,” váhal.

„Všechno tohle je… šokující,” poznamenala. „Trochu víc nebo míň, na tom už nesejde.”

„Máš pravdu. Zapomněl jsem, že už jsem tě šokoval ažaž.”

Držel její drobné ruce ve svých a tiše ji instruoval, co má dělat. Jeho tělo se začalo chvět a instinktivně pohybovat. Hlasitě polkl. Potlačil vzlyknutí. Ještě několikrát se zachvěl, vykřikl a náhle bylo jeho tělo bezmocné a roztřesené, jak dosáhl vyvrcholení. Úlevný pocit byl nádherný. Musel se opřít o nedaleký strom, jak jím projížděly nové a nové vlny uspokojení. Nechal ji, ať se na něho dívá, a měl radost, když viděl, jak vítězně se tváří, když si uvědomila, co se stalo.

Pak ji k sobě přitiskl, zpocený a uvolněný. Šťastně se usmíval, těšil se ze slunce a z jejích rozzářených očí, neviděla na něm jedinou známku rozpaků či studu.

„Jsi tak úžasně… bez zábran,” řekla obdivné. „Chtěla bych být taky taková.”

„Opravdu?” Neočekávaněji zvedl a v náručí ji odnesl k ručníku, který před chvilkou opustili.

Položil ji naznak, a pak ji začal ústy laskat způsobem, o němž zatím jenom četla.

Netušila, že může prožívat rozkoš tak hlubokou, tak šokující, tak naprostou. Její tělo se prohnulo, chvělo se a vzlykalo, jak ji dotyk jeho úst přiváděl do stavu vytržení, o němž se jí ještě před několika minutami ani nesnilo. Bylo to tak překvapující, že dosáhla vyvrcholení téměř okamžitě. Přitiskla se k němu, vzlykala štěstím a její štíhlé tělo se zachvívalo v dlouhých, slastných křečích prvního sexuálního uspokojení.

Vrátit se z výšin rozkoše do přítomnosti jí trvalo dlouho. Cítila, jak ji líbá po celém těle, jak hladí její rozechvělé údy, jak ji konejší.

Když konečně otevřela oči a zdvihla hlavu, tvářila se tak šokované, že se musel rozesmát. „Tys uspokojila mě, teď zase já tebe,” vysvětlil.

„Ano, ale… ale netušila jsem… v životě by mě nenapadlo…” Podívala se mu do očí. „Vždycky jsem si… myslela, že tohle není normální…”

Uculil se. „To záleží na tom, jak definuješ, co je normální. Když se ti to líbí, je to normální. Když ne, tak není.”

„Mně… mně se to líbilo,” řekla a celá zčervenala.

„Mně taky,” usmál se. Sklouzl vedle ní a přivinul ji k sobě. „Není to takové, jako skutečné milování - ale prozatím nám to musí stačit.”

Zavrtěla se v jeho náručí, jak si najednou připadala opět celá vzrušená. Prohnula se v pase a tiše zasténala.

„Už zase?” zeptal se a naklonil se nad ní. „Tak brzy?”

Pootevřela zamžené oči a přitiskla se k němu.

„Promiň… Třeba nejsem normální.”

Něžně jí položil ruku na podbřišek. „Jsi úplně normální a rozkošnější, než jsem očekával.” Jeho ruka sklouzla do jejího rozkroku a prozkoumávala její lůno. „Nebolí tě to?”

„Jenom… trošičku,” odpověděla chraptivě. Přitiskl se k ní těsněji a vnikl o něco hlouběji.

Dívala se mu přímo do očí. Bolestivě polkla a kousla se do rtu.

„Víš, co dělám?” zašeptal.

„Jo vím.”

„Neuhýbej očima,” přikázal jí. „A měj je otevřené.” Znovu přitlačil. „Cítíš, jak se protrhává?”

„Jo, cítím,” šeptala s očima doširoka rozevřenýma.

Ani on ještě nikdy nedělal něco tak intimního. Bylo to důvěrnější než normální sex. Pevně stiskl zuby a vydal chraptivé zasténání, právě když se k němu přitiskla a vzlykla. Cítil, jak bariéra v jejím lůně definitivně povolila.

„Panebože,” zaúpěl.

Znovu se zachvěla. Nadzdvihla se, všechna bolest zmizela, zbyl jen trochu tísnivý pocit. Cítil, jak se její tělo otevřelo tak, jak předtím nebylo schopno.

Dala nohy od sebe a vztáhla k němu paže. Ale Pierce to pozvání nepřijal. Zavrtěl hlavou a Brianne se na něj udiveně zadívala.

?

„Až se budeme milovat, už nebudeš cítit žádnou bolest,” řekl tichounce.

„Ale proč bychom se nemohli milovat hned teď?”

„Nechtěl jsem tě vzrušit a pak ti způsobit bolest. Nechtěl jsem, abys měla navždycky naše milování spojené s bolestí.” Sklonil hlavu a políbil ji. „Až se doopravdy pomilujeme, bude to dlouhé a nádherné a budeš cítit jenom rozkoš.”

Nadzdvihla se a majetnicky ho políbila. Vyzývavě sklouzla po jeho těle a zašeptala. „Já vím. A pro tebe to bude stejné.”

Pomohl jí vstát a až o mnoho později si uvědomil, že poprvé po dvou letech nemyslel na Margo. Toužil po Brianne. Nepamatoval se, že by se ve svém dospělém věku někdy tak strašně toužil milovat jako teď. Možná to ještě nebyla pravá láska, ale určitě to byl cit dost hluboký na to, aby z něho láska mohla vzniknout.

Chystal se s Brianne oženit, aby ji uchránil před Philippem Sabonem, ale ještě víc než kvůli tomu si ji chtěl vzít proto, aby ukojil vášeň, kterou v něm vzbudila. Dlouhé roky ho žádná žena nevzrušovala tak jako ona. Byl to nádherný pocit. Už dlouho se tak úžasně necítil. Už příliš dlouho se jenom obíral minulostí. Je načase s tím přestat.

Brianne pro něho sice byla příliš mladá, ale počítal s tím, že až se ho nabaží a až zatouží po někom mladším, prostě udělá, co bude třeba - dá jí volnost. Ale prozatím bude vychutnávat doteky jejího nádherného, pružného těla a nalezne zapomnění ve vášnivém citu, který ho pohlcuje.

Ještě to samé odpoledne odletěli do Las Vegas. A pár hodin nato už stáli vedle sebe v kapli před knězem: Brianne v krátkých bílých šatech s bílým kloboučkem se závojem, v ruce kytici růží.

Nakupování bylo trochu uchvátané, ale přesto jí připadalo zábavné. Pierce ji zavedl do butiku, aby si tam vybrala šaty, a přitom litoval, že ji vidí ve svatebních šatech už před obřadem. On sám měl na sobě smoking, a když spolu vystoupili z velké černé limuzíny a kráčeli ke kapli, lidé se zastavovali a dívali se na ně jako přitahováni magnetem.

Pierce také narychlo koupil prsten pro nevěstu. Byla to replika viktoriánského prstenu ze čtrnáctikarátového zlata. Prsten měl podobu širokého kroužku ozdobeného břečťanovými listy, vytepanými ze žlutého zlata a

lemovaného proužky zlata bílého. Dokonale se hodil na Briannin štíhlý prst a Brianne se do něj okamžitě zamilovala. Jenže Pierce stále ještě nosil svůj snubní prsten z prvního manželství a Brianne neměla odvahu mu říct, aby ho vyměnil za nový. Uvědomovala si, že to je nejspíš chyba, ale události se odvíjely příliš překotně, aby si s tím mohla dělat starosti.

Kněz provedl obřad a dva najatí svědkové oddací list podepsali. Pierce nadzdvihl nevěstě závoj a něžně ji políbil. Tvářil se až příliš vážně a Brianne přemýšlela, zda si nevybavuje svůj svatební obřad s Margo. Ten ale určitě neprobíhal na místě, jako je tohle. Jenomže na důstojnější svatbu nebyl čas - kdyby přípravy trvaly příliš dlouho, Kurt by jistě přišel na nějaký způsob, jak sňatek překazit.

V duchu ale litovala, že nemá krásné dlouhé svatební šaty s vlečkou, jak o tom vždycky snila, a že ve tváři svého nastávajícího nevidí lásku. Že se Pierceovi líbí a že po ní touží - tím si jistá byla. Ale bude to stačit, aby to jejich manželství udrželo pohromadě? Jak se jejich manželství bude vyvíjet, když zamilovaná je jen ona sama a Pierce bude žít kromě s ní i s krásným přízrakem své první ženy?

S obavami pohlédla do Pierceových černých očí.

Jako by vytušil, co se jí honí hlavou, ťukl ji něžně prstem do špičky nosu. „Přestaň se mračit,” usmál se.

„Uvidíš, že spolu budeme šťastní.”

„To si moc přeju,” řekla vřele.

Povzdechl si a najednou se na ni s vážným výrazem zahleděl. Šaty s krátkou sukní odhalovaly její dlouhé krásné nohy. „Jsi hrozně mladá,” řekl tiše.

„Pokusím se mít vrásky co nejdřív,” ušklíbla se. „Co kdybych si máčela obličej ve vodě, až se mi začne kůže krabatit?”

„Uličnice,” ulevil si. „Ty mě brzy umoříš!”

„Pokusím se!” slíbila.

Potřásli si rukou s knězem, jeho manželkou a svědky, podepsali příslušné listiny a vyšli ven, kde nasedli do čekající limuzíny.

„Jsme svoji,” zamumlala Brianne a mrkla na svého zbrusu nového manžela. „Co takhle zajet do nejbližšího hotelu a tam se milovat, až budu napůl mrtvá?”

Shovívavě se pousmál, jako kdyby měl co dělat s rozmary malého dítěte. „Věř mi, že tohle bych udělal ze všeho nejradši!” ujistil ji, ale hned zavrtěl hlavou. „Jenomže musíme stihnout první letadlo, které nás odsud dostane.”

„Chceš říct, že nebudeme mít žádnou svatební cestu?” zeptala se zklamaně.

„Brianne, brali jsme se tak spěšně proto, abych tě zachránil před Sabonem,” připomněl jí. „To naše milování u mě doma bylo moc krásný. Časem se budeme milovat doopravdy, ale teď na to není čas. Vynořily se vážné problémy, o kterých zatím nic nevíš.”

„Problémy, o kterých nevím?” podivila se. „Tvoje nebo moje? A pročs mi něco neřekl?”

„Až doteď jsem ti o tom nechtěl nic říkat, abych ti nepokazil svatbu. Ale máš pravdu, teď, když obřad skončil, máš právo to vědět!”

„O co proboha jde?” zeptala se v neblahé předtuše.

ŠESTÁ KAPITOLA

Pierce se tvářil, jako by ještě v poslední chvíli váhal, zda se jí má svěřit. Dívala se na něj, oči strachem rozšířené.

„Tak dobře,” řekl s povzdechem. „Asi by nebylo správné, abych to před tebou dál tajil… Zatímco ses v hotelu převlékala, volal jsem domů Arturovi… Řekl mi, že telefonovala tvoje matka a chtěla tě k telefonu. Vypadá to, že měla… malou nehodu. Ale bude v pořádku,” dodal rychle, když viděl, jak Brianne zbledla. „Řekla Arturovi, že zakopla a spadla se schodů. Ale Artur dodal, že podle hlasu byla hodně vyděšená a říkala, že s tebou musí mluvit v důležité záležitosti.”

„Řekl jí, že… že se vdávám?” vyhrkla Brianne.

„Ne, neřekl jí, kam jsme jeli - jen, že se dneska zase vrátíme.”

„Vsadím se, že ji z těch schodů srazil Kurt,” řekla Brianne zkroušeně. „Vyhrožoval mi, že když neudělám, co po mně chce, tak to odnese máma nebo dítě… Stejně asi přijde na to, co jsme udělali, viď?”

„Dříve nebo později,” přikývl.

„Řekl mi, že se Philippe dneska vrátí a bude mě chtít vidět,” vzpomínala Brianne na rozhovor s nevlastním otcem. Nervózně si uhladila vlasy. „Proč si ho jenom máma brala? Copak neviděla, co to je za chlapa?”

„Samozřejmě, že to viděla. Jenomže je bohatý.” Nešťastně zavrtěla hlavou.

„Myslíš, že jí může znovu ublížit? Nebo dítěti?”

„Podle mě budou teď nějakou dobu v bezpečí. Zato Sabon bude zuřit, až zjistí, cos udělala. Kvůli mně ztratil definitivně možnost tě získat. Nebude to chtít nechat jen tak… Bude se nám chtít pomstít - oběma dvěma. A každému, o kom si bude myslet, že je naším spojencem… A Kurt nejspíš to samé.”

Cítila, jak jí na čele vystupuje chladný pot. Znovu si nervózně uhladila dlouhé vlasy. „Co budeme dělat?” zeptala se bezmocně.

„V první řadě se nevrátíš domů,” oznámil jí. „Místo do Nassau poletíme do Freeportu. Už jsem tam telefonoval, aby mi na letiště poslali řidiče, který bude zároveň dělat ochranku. Za daných okolností by nebylo chytré, kdyby nás vozil Artur… Než se situace trochu uklidní a než budu moct přivolat Winthropa s jeho týmem, tak zůstaneme ve Freeportu.”

„Ty si myslíš, že nám od Sabona opravdu hrozí nebezpečí, viď?” zeptala se.

„Sabon je nebezpečný,” přikývl a chlácholivě jí sevřel ruku. „Ale tvoje bezpečí je teď na mně a slibuju, že se ti nic nestane. Postarám se o tebe.”

Nervózně se kousala do rtu.

„Tohle je jako zlý sen,” poznamenala. „Žijeme přece v devadesátých letech. Takovýhle věci se už dneska nestávají! Kristepane, je to možný, aby mně chlap, kterého vůbec neznám, vnucoval manželství?”

„Sabon je odporně bohatý. Obvykle dostane, co si zamane. Tvůj nevlastní otec si ukousl větší sousto, než může sníst.” Pierce pohlédl na Brianne, která zůstávala stále pobledlá. „Myslím, že nejchytřejší bude, když tě uklidím do Států, kde na tebe můj šéf ochranky bude moct snáz dohlídnout. Tenkrát v Paříži jsi mi přece říkala, že bys chtěla studovat matematiku. Ještě pořád to platí?”

Měla co dělat, aby na ní neviděl, jak ji ten návrh vyděsil. Vždyť se za něj právě vdala. Takovou dobu snila o tom, že s ním bude žít, že ho bude milovat, že bude spát v jeho náručí - a on jí teď nabídne bydlení na koleji tisíc kilometrů daleko!”

„Poslední dobou jsem na studium moc nemyslela,” přiznala.

„Pořád ještě nejsi moc stará na to, abys začala,” rozvíjel svůj nápad. „Nechám tě zapsat pod fingovaným jménem na

nějakou malou univerzitu poblíž Washingtonu. Tam tě ani Sabon nenajde. A i kdyby tě našel, bude tam buď přímo Tate Winthrop, nebo někdo z jeho lidí, aby na tebe dali pozor. Než nebezpečí pomine, budou tě hlídat čtyřiadvacet hodin denně.”

„Ty vážně myslíš, že nemůžeme zůstat spolu?” zeptala se s pohledem upřeným před sebe.

„Byl bych moc rád, kdyby to šlo,” povzdechl si. „Ale po tom, co se mezi náma dvěma stalo, by to nebylo chytré.”

„Jak to myslíš?” nechápala. „Já ti nerozumím.”

„Vážně?” zasmál se chladně. „Ty jsi jako lahůdka na banketu a já jsem pěkně vyhladovělý. I když budu mít sebelepší úmysly, když spolu budeme delší dobu bydlet pod jednou střechou, nic ti nepomůže.”

„Ale já tě přece chci,” protestovala.

„Chci, chci!” mračil se. „Jsi jako malé dítě, které touží po něčem, co mu zakazujou. Zrovna jsi objevila, jak příjemná věc je sex, a teď to toužíš prozkoumat. Ale já už mám tohle zkoumání za sebou. Nemůžu ti nabídnout nic, než trochu divokýho milování v mojí posteli. Nakonec by ti to zlomilo srdce. Nebudeš mě chtít opustit, ale budeš muset. Já jsem prostě samotář. Nepotřebuju manželku.”

„Ale zrovna ses oženil,” řekla vyčítavě.

„Ano, ale jenom abych tě zachránil před Sabonem,” připomněl jí. „Je ti sotva dvacet, jsi nezkušená a netrpělivá, abys mi dala všechno, co máš. Nedělej to. Chtěl bych se s tebou milovat. Jenomže já jsem schopný s tebou žít a jednoho krásného dne tě opustit a nezlomí mě to. Kdežto ty bys to nedovedla. Jsi pro mě příliš čistá, Brianne!”

„Chceš říct, že kdybych se dokázala s tebou milovat a pak ti zmizet z očí, že bych u tebe mohla zůstat?” řekla nechápavě.

„Dalo by se to tak říct,” souhlasil.

„Třeba bych to dovedla.”

„Tomu nevěřím,” ujistil ji bez váhání. „Už jsi do mě napůl zamilovaná. Myslíš, že to na tobě není vidět?”

pokračoval tiše. „V tobě se dá číst jako v knize. Ještě ses nenaučila skrývat svoje city.”

Nervózně si prohrábla vlasy.

„Takže jak jsi to naplánoval dál?” zeptala se s očima upřenýma ven z okénka auta.

„Ty půjdeš studovat a já budu pokračovat s projektem, na kterém momentálně pracuju.”

„Takže tebe to neláká - žít se mnou?”

„Už jsem ti přece řekl, že ano, láká a moc,” pokrčil rameny. „Strašně by se mi to líbilo. Ale počkáme s tím, až budeš trochu starší.”

Velké zelené oči na něj vyčítavě pohlédly.

„Ty si myslíš, že když šlo o povrchní obřad na nedůstojném místě, tak tě to k ničemu nezavazuje? Že si teď můžeme jít každý svou cestou?”

Překvapeně nadzdvihl obočí.

„Na nedůstojném místě?” opakoval.

„A jak bys to nazval ty?” řekla tiše s pohledem odvráceným stranou.

Až doteď ho nic takového nenapadlo. Ale Brianne má ovšem pravdu. Bylo to místo plné laciných tretek, kam jezdí holky, které si chtějí užít legální sex, rychle se vdají a pak se stejně rychle zase rozvedou.

Zamračil se. Brianne sice vystupovala jako moderní dívka, ale ve skutečnosti byla konzervativní. Je to holka, která se chtěla vdávat v kostele plném květin, chtěla mít na sobě dlouhé bílé šaty a za sebou družičky. Margo takovou svatbu měla. Kdežto Brianne se musela spokojit s pouhou tovární výrobou svatebních dokladů. Přes všechny zvláštní důvody jejich svazku měl přijít s poněkud konvenčnějším svatebním obřadem.

„Promiň mi to,” řekl omluvně. „Soustředil jsem se jenom na to, abychom to zvládli co nejrychleji, a zapomněl jsem, že forma je stejně důležitá… Radši by ses vdávala v kostele, viď?”

„Co tvoje první svatba?” odpověděla otázkou. „Ta byla v kostele?”

„Samozřejmě,” přikývl. „Margo mi řekla, že by se necítila skutečně vdaná, kdybychom neměli opravdový obřad.” Neušlo mu, jak sebou při těch slovech Brianne trhla, a uvědomil si, jak moc se jí právě dotkl.

„Já se ale cítím opravdově vdaná,” řekla Brianne překvapivě klidně. „Takže podle tohoto kritéria byl náš obřad adekvátní. Byla to uspěchaná svatba, protože mě měla zachránit, abych -”

„Stejně jsme ji mohli mít v kostele,” opakoval.

„Kdybychom ji měli v kostele, bylo by to trochu znesvěcující,” zavrtěla hlavou. „Promiň, že jsem o tom vůbec začala… Měla bych ti být vděčná, žes to pro mě udělal, a ne kritizovat, jaks to udělal.”

Vzal ji chlácholivě za ruku.

„Zatím se ještě moc dobře neznáme,” řekl a cítil, jak se Brianniny prsty vzpírají doteku jeho ruky. „Bude to chtít čas. A než se nám podaří se lip poznat, občas uděláme oba dva něco, co se toho druhého dotkne.”

„Když já budu ve Státech a ty v Nassau, tak se asi těžko lip poznáme,” namítla. Otočila se na něj a trpce se pousmála. „Ale tak sis to naplánoval, viď? I kdyby mě žádný blázen nepronásledoval, stejně bys mě chtěl mít odklizenou někde jinde, kde bys mě neměl každý den na očích. Nemám pravdu?”

V očích se mu zajiskřilo.

„Tak nějak,” přikývl.

„No dobře,” řekla s povzdechem. „Aspoň, že je mezi námi jasno… Nebudu ti dělat žádné potíže.” Stáhla si snubní prsten a podala mu ho.

„Můžeš mi vysvětlit, co vyvádíš?” zamračil se.

„Pochopitelně,” ujistila ho. „Ty jsi pořád ještě ženatý s jinou ženou,” ukázala na snubní prsten na jeho levačce.

„Proč bych měla já nosit tvůj prsten?”

Ucukl levou rukou a vztekle si Brianne změřil. „Ten prsten si sundávat nebudu! A rozhodně ne kvůli děcku, který si hraje na dospělýho!”

Řekl to tiše, ale tím hrozivěji to znělo.

Zachvěla se z chladu, který na ni z těch slov začišel.

„Mrzí mě, že nejsem dost zkušená, abych svou roli hrála lip, pane Huttone,” řekla. „Ale rychle se to naučím… Jelikož tedy nejsem vaší opravdovou manželkou, pak zřejmě nebudete mít ani námitky, když budu mít poměr s jinými muži. O to vám ostatně hlavně jde, ne? Abych si někoho našla a zmizela vám ze života!”

„Chci, abys byla v bezpečí před Sabonem,” řekl se skřípějícími zuby. „V téhle chvíli to je jediné, co považuju za důležité. A co se týče jiných mužů,” pronesl důrazně,

„jestli porušíš svůj manželský slib, tak se radši schovej někde, kde tě nebudu moct najít!”

„Cože?” vyhrkla šokované.

„Rozumělas dobře,” ujistil ji. „Jsme svoji. Nebyla to sice žádná nóbl svatba, ale já se podvádět nenechám!” „Ale

-”

„Nejde o žárlivost,” pokračoval nesmlouvavě. „Tohle manželství musí vypadat jako skutečné manželství kvůli Sabonovi. Kdyby se tvůj nevlastní otec dozvěděl, že máš poměr s jinými muži, nebude věřit, že jsi skutečně vdaná, a předhodí tě Sabonovi jako nevěstu!”

Schlíple si opět navlékla prsten. Pak s nadějí pohlédla na Piercea.

„Možná, že až se Sabon dozví, že jsem vdaná, tak to vzdá a vrátí se domů, nemyslíš?”

Chvíli uvažoval, jestli má ještě pokračovat v předchozí diskusi, ale pak vzal za vděk možností změnit téma.

„Ne, to si nemyslím,” zavrtěl hlavou. „Myslím, že ho to přiměje jenom k tomu, aby se o tebe ucházel ještě úporněji.”

Po téhle předpovědi se Pierce odmlčel a zbytek cesty proběhl už beze slov.

Mlčky nastoupili do letadla a Brianne vzápětí usnula. Když se probudila, polekaně sebou trhla a podívala se vedle sebe na Piercea. Tvářil se zamyšleně a oči měl upřené na konec chodbičky, kde letuška vyjímala z mikrovlnných trub ohřátá jídla. Byli na jednom z mála letů, který nabízel občerstvení.

„Budou podávat večeři,” otočil se k ní. „Dáš si?” Brianne přikývla.

Odklopil opěrku jejího sedadla a vysunul z jejích útrob složený stolek.

Když viděl, jak udiveně ho Brianne sleduje, zeptal se s úsměvem: „Opravdu ses vracela z Paříže první třídou?”

„Popravdě řečeno jsem se vracela turistickou,” zamumlala. „Poslední rok měl Brauer hluboko do kapsy. Mezi námi, myslím, že moc nechybí, aby byl bankrot.”

„Jestli je na tom tak špatně, pak se nedivím, že mu tak záleží na tom, aby šel Sabonovi na ruku,” poznamenal Pierce zamyšleně. „A jestli všechny svoje prostředky investoval do Sabonova projektu a čeká, že je dostane zpátky dvakrát, pak v tom pěkně lítá.”

„Proč myslíš?”

Pierce rozložil vlastní stolek.

„Protože já jsem angažovaný v konkurenčním projektu, ve kterém konsorcium ropných firem staví spolu s Rusy ropnou plošinu v Kaspickém moři. Náš ropovod povede skrz -”

Pierce jmenoval dotyčný stát a Brianne překvapeně vykulila oči.

„Ale Spojené státy přece proti němu vyhlásily hospodářské sankce! Copak ty nejsi americký občan?”

„Nejsem. Mohl bych být, kdybych chtěl, ale nejsem.”

Brianne si vybavila, co jí říkal o svém evropském původu a smrti rodičů.

„Zapomněla jsem,” přikývla. „To je tím, že mluvíš tak úžasně dobře anglicky. Úplně bez přízvuku.”

„Jak jsem ti říkal, dědeček mě vychovával v Americe. On sám mluvil plynně několika jazyky. Dbal na to, abych se naučil dokonale anglicky. ,Je to jazyk byznysmenů!’ říkával. A kromě toho, trávím ve Státech spoustu času.”

Letuška položila před Brianne tác s večeří a Brianne čekala, až obslouží Piercea. Pak si rozložila ubrousek na klíně a mrkla na manžela.

„Obávám se, že toho o politické situaci ve světě moc nevím.”

„Měla by ses o to víc zajímat,” usmál se. „Když člověk s někým jedná a ví, jak vypadá politická situace v jeho zemi, z jakých sociálních poměrů pochází a jaké náboženství vyznává, je to velká výhoda.”

„Kolik řečí umíš ty?”

„Plynně jenom tři,” pokrčil rameny. Podíval se na ni a zazubil se. „Víš, jak definují Arabové negramotného člověka?”

„To nemám ponětí.”

„Ten, kdo mluví jenom jedním jazykem.” „V tom případě jsem pěkný negramota!” zasmála se.

„Naučím tě řecky,” navrhl. „Je to krásný jazyk.”

Věděla, že mluví francouzsky, ale lekce v tomhle jazyku jí nenavrhl. Asi proto, usoudila, že Margo byla Francouzka.

Její zrak zabloudil na Pierceovy velké, opálené ruce a najednou si vzpomněla, jak ji ty ruce hladily a laskaly a při té vzpomínce celá zčervenala. Rychle sklopila oči k jídlu.

Všiml si jejího pohledu, a když zčervenala a sklopila oči, bylo mu jasné, na co myslí. Nedokázala před ním nic skrýt. Vzal nůž a začal si mazat rohlíček. Samotného ho překvapilo, jak i jeho příjemně vzrušuje vzpomínka na jejich milování doma u bazénu. Neměla zkušenosti, ale byla temperamentní a měla krásné tělo. Rád by se s ní miloval, ale pokaždé, když o tom začal vážně uvažovat, zjevila se mu Margina milovaná tvář a začal se cítit provinile a

zahanbeně, že chce jít do postele s jinou ženou. Jako by byl Margo nevěrný.

Brianne jedla kuře s rýží, usmála se na letušku, která procházela kolem, a letuška jí nalila šálek černé kávy. Všimla si, že i Pierce pije kávu tak jako ona, bez mléka a bez cukru.

„Kde budeme ve Freeportu bydlet?” zeptala se.

„Zamluvil jsem apartmá v hotelu,” řekl a jmenoval dotyčný hotel. „Pod cizím jménem. Budeme tam v bezpečí. Ale tak jako tak jsem zavolal Winthropovi, aby tam za námi přijel. Vezme s sebou jednoho nebo dva své muže.”

„Koukám, že naši situaci považuješ za vážnou,” podotkla.

Napil se kávy a přikývl.

„Pokud jsem dobře informován, tak tvůj nevlastní otec se dneska chystá do Washingtonu.” Zadíval se vážně na Brianne a pokračoval: „A pak jsem slyšel o jeho a Sabonových plánech další věc, která mě obzvláště zneklidňuje - pokud je to pravda… Jde o to, že Sabonovo Quawi má malého, chudého souseda, který sní o tom, že se zmocní té drahocenné ropy, kterou Západ tak usiluje koupit. Tahle země kdysi také ropu měla, ale její zásoby jsou už vyčerpané. Zato mají mocné spojence a nejmodernější zbraně.”

„Panebože,” vylekala se Brianne, „ty myslíš, že by mohli Quawi přepadnout?”

„Zcela určitě a Sabon to ví. Podle mě je tohle právě ten důvod, proč začal vyjednávat s Brauerem. Tvůj nevlastní otec má kamaráda ve Washingtonu a Sabon Brauera přemluvil, aby se pokusil získat Spojené státy na jejich stranu… Sabonovi samotnému by se to nepodařilo, protože je ve Státech špatně zapsaný - během války s Irákem podporoval špatnou stranu.”

„Nejde mi na rozum, že by Kurt mohl mít takový vliv,” žasla Brianne.

Pierce pokrčil rameny a věnoval se kuřeti. Když dojedl, dodal: „Kdyby se Brauerovi podařilo získat americkou ochranu - příslibem za podíl na těžbě ropy -, Sabon bude mít pádný argument, aby ropné konsorcium jeho plán přijalo. Kdyby se to Brauerovi nepodařilo, může ze zoufalství napadnout svého souseda jako první.” „Začít válku?”

„Jo, začít válku.” Pierce si utřel ústa ubrouskem a znovu pokrčil rameny.

„To je ale hrozná představa.”

„To máš pravdu… Střední východ je jako sud s prachem. Stačí jiskra a celá oblast může být v plamenech. Když začátkem devadesátých let Irák napadl Kuvajt a Izrael, moc nechybělo a skončilo to tak… Tentokrát to může být ještě nebezpečnější.”

„Proč myslíš?”

„Všechny státy by se přidaly na jednu nebo druhou stranu a konflikt by se mohl rozšířit na celý Perský záliv.” Pierce si povzdechl. „To by bylo moc zlé pro nás, kteří jsme investovali do projektu v Kaspickém moři. A i kdyby konflikt zůstal omezený na QUawi a jeho souseda, stejně by to znamenalo nebezpečí ozbrojených srážek a zpoždění celého našeho projektu. Kromě toho, kdyby se Brauerovi nepodařilo přesvědčit Spojené státy, aby vystoupily na straně Quawi, myslím, že je schopen poslat nějaké žoldáky, aby napadli naši vrtnou plošinu. Pak by svalil vinu na stát sousedící s Quawi a doufal by, že se sympatie veřejnosti přikloní na jeho stranu…”

„Myslíš, že by se do toho nakonec mohli zaplést i velmoci?”

„Rusové se už v našem projektu angažují. Na útok proti vrtné plošině by mohli reagovat velice nedůtklivě ve prospěch Quawi a proti jejich sousedovi. To by zase mohlo vyvolat i americkou intervenci… Ani nechci domýšlet, co všechno by se mohlo stát…”

„A to proti tomu nemůžeš nic dělat?”

„Děláme, co mužem,” ujistil ji. „Winthrop na tom pracuje ve dne v noci. Snaží se zjistit, co všechno se děje. Už se mu podařilo jednu sabotáž zmařit. A s pomocí svých starých přátel ve výzvědné službě se mu určitě podaří zmařit i všechny další. Zatím to držíme pod pokličkou, pro pátrání je to tak lepší, chápeš?”

„Jo, chápu.” Usrkávala kávu a přitom si Piercea prohlížela přes okraj plastikového šálku. „Když člověk odhlédne od potenciálního nebezpečí, tak to musí být hrozně vzrušující práce,” řekla po chvíli. „V životě jsem nic nebezpečného nedělala,” usmála se. „Celý můj život je jedna nepřetržitá šňůra obyčejných dní. Nebo aspoň skoro celý,” opravila se. „Tys vnesl do mého života trochu dobrodružství.”

„A ty zase do mého,” zamumlal. „Převrátilas mi život vzhůru nohama.”

„Děkuj za to bohu,” řekla. „Potřebovals někoho, kdo by tě probudil k životu, jinak bys dočista sešel. Jsi ještě moc mladý na to, aby ses zaživa pohřbil.”

„Já že jsem se pohřbil?” zamručel, ale dobrá nálada se mu zase vrátila.

„Jasně, vysedával jsi v barech a čekal, až tě někdo okrade.” Našpulila rty a zamračila se. „Poslyš, a co kdyby ta blondýna, co si na tebe dělala zálusk v Paříži, pracovala ve skutečnosti pro CIA a vytáhla z tebe nějaká průmyslová tajemství?”

„Já žádný neznám,” uchechtl se. „Jsem manažer, nemám se skutečnou těžbou ropy nic společného. A zpracování ropy nerozumím o moc víc než ty.”

„Jo, ale víš, jak zkonstruovat vrtnou plošinu. Dokonce máš patentovanou plošinu pro použití v mělkým moři, nemám pravdu?”

Překvapeně na ni pohlédl. „Netušil jsem, že víš něco o těžbě ropy.”

„Taky jsem to donedávna nevěděla. Ale potom, co jsem tě odvedla v Paříži do hotelu, jsem si řekla, že když budu

mít poměr s chlapem, který staví vrtné plošiny, musím se o těch věcech něco dozvědět.”

„Jaks na to přišla, že budeš mít se mnou poměr?” podivil se. „Nepočítal jsem s tím, že se vrátím do Nassau a už vůbec ne s tím, že tě vyhledám.”

„Jo, to mě nepřekvapuje. Ale věděla jsem, že v Nassau bydlíš, a tak jsem plánovala, že vyhledám já tebe.” Usmála se. „Ale pak mě přešla odvaha. Nebýt té oslavy, na kterou nás Kurt vzal, tak jsem se už smířila s tím, že tě můžu uvidět leda náhodou.”

„Těžko říct,” pokrčil Pierce rameny. „Ale jak jsem ti už mockrát řekl, jsi pro mě příliš mladá.”

„O sedmnáct let.”

„O osmnáct.”

„Ani ses nepochlubil, žes měl narozeniny,” ušklíbla se.

„To je fakt,” přikývl.

Jeho odměřený výraz prozradil, že tohle téma by neměla rozvíjet. Odložila vidličku a otevřela krabičku s moučníkem. „Vlastně ani nevím, jaká hudba se ti líbí, jaký knížky čteš a co tě baví kromě práce.”

Váhal, jestli jí má takové důvěrnosti o svém životě vykládat. Vytušil, že se snaží zesílit pouto, které je pojí, a nebyl si jist, zda si to přeje.

Nicméně nakonec odpověděl, i když byl už v té chvíli přesvědčen, že dělá chybu.

„Mám rád Debussyho, Respighiho a Pucciniho… a z moderních skladatelů Johna Williamse, Jerryho Goldsmithe, Jamese Hornera, Davida Arnolda a Erica Serru… Čtu skoro všechno. Ale nejvíc mě baví biografie a dějiny starých Řeků a Římanů.”

„Tyhle skladatele mám taky ráda,” řekla.

„A hrozně se mi líbí opera. Moje nejoblíbenější jsou Pucciniho Turandot a Madame Butterfly.”

Ty dvě byly i jeho oblíbené, ale nechal si to pro sebe.

„Co ráda čteš ty?” oplatil jí otázku.

„Zamilované knížky,” usmála se.

„Protože jsi ještě mladá a idealistická a věříš na happyendy,” posmíval se jí. „Já už jsem dost starý a protřelý na to, abych věděl, že šťastné konce v životě neexistují.”

„Prožil jsi deset šťastných let se ženou, kterou jsi miloval a která milovala tebe,” připomněla mu.

„A pak umřela. To jsou ty tvoje happyendy.”

„Možná, že člověk nesmí od života čekat víc než chvíli štěstí,” řekla filozoficky. „Co kdybys byl Margo vůbec nepoznal? Byl bys snad teď šťastnější?”

Na to jí nechtěl odpovídat. Mlčky sklopil oči a díval se upřeně na svůj nedojedený moučník.

„Nebyl,” odpověděla za něj. „Měl jsi velké štěstí, že jsi něco tak krásného prožil. Máš vzpomínky na něco, co většina lidí nikdy neprožije.”

Nikdy ho nenapadlo, že by měl štěstí. Ale možná ano. Margo ho milovala, nesobecky a oddaně. Zdvihl zrak k Brianne a napadlo ho, že Brianne by se Margo líbila. Vlastně se Brianne jeho zesnulé ženě dost podobala - přinejmenším svou schopností empatie a porozumění pro druhé.

Brianne sice není vyložená krasavice, jako byla Margo, ale má své vlastní kouzlo osobnosti.

„Tys nikdy nebyla zamilovaná?” zeptal se Pierce zvědavě a podíval se na Brianne.

„Jenom do tebe,” přiznala.

Odvrátil oči. Šálek měl už prázdný, a tak zamával na letušku. Když přišla s konvicí a dolila mu kávu, podívala se tázavě na Brianne, která zavrtěla hlavou.

„Jsi ještě příliš mladá na to, abys věděla, co to je láska,” řekl po chvíli. „Nemůžeš se dočkat, abys prožila první milostné dobrodružství, a tak se chceš se mnou milovat. Je v tom jenom sex, nic víc.”

„Jak myslíš,” usmála se melancholicky. Usrkával kávu a pak se ušklíbl.

„Jednou se opravdu zamiluješ,” řekl. „Jednou potkáš někoho, kdo bude v tvým věku, a pak pochopíš, že jsem měl pravdu.”

„Jsem vdaná,” poznamenala. „Nemůžu běhat po světě a rozhlížet se po manželovi, když už jednoho mám.”

„Nejsme svoji navždycky,” řekl na rovinu. „Až všechny tyhle problémy pominou, tiše požádáme o anulování sňatku.”

Měla pocit, že jí při těch slovech vynechalo srdce. Takže takhle si to představoval - budou svoji, ale nebudou spolu žít. Až nakonec problémy se Sabonem pominou, snadno dosáhnou anulování sňatku s tím, že manželství nebylo naplněno. Teď už chápala, proč s ní odmítl jít do postele.

Už měl rozmyšleno, jak ji ze svého života definitivně vymaže.

SEDMÁ KAPITOLA

Brianne zamyšleně skládala papírový ubrousek s logem aerolinií a v hlavě jí zněla jeho slova: „Nejsme spolu navždycky”. Až po chvíli si uvědomila, že Pierce očekává její odpověď.

„Jak myslíš,” řekla rádoby lhostejně.

„Sama přece víš, že by nám to spolu nemohlo klapat,” pokračoval, jako kdyby se jí chtěl ospravedlnit. „Je mezi námi příliš velký věkový rozdíl. Patříme k jiným generacím. Uvažujeme úplně jinak…”

„A i kdyby to nebyla pravda, stejně tu je Margo, viď?” poznamenala ironicky.

„Miloval jsem ji,” řekl Pierce zarputile. „Nebudu ji podvádět.”

„Pierci, ale ona už nežije,” řekla tiše. „Už se nikdy nevrátí. Ty tu budeš ještě dalších třicet čtyřicet let - to chceš opravdu celou tu dobu žít sám? To nechceš mít nikoho vedle sebe?”

„Přesně tak.”

Nezdálo se jí, že by to řekl příliš přesvědčivě.

„Pierci, ona by nechtěla, abys zůstal sám,” zamumlala Brianne, „určitě by si nepřála, abys po ní až do smrti truchlil.”

„Nevíš, o čem mluvíš!” okřikl ji. „Nech toho, laskavě!

Nechci se s tebou na tohle téma bavit.”

„Jak myslíš,” pokrčila rameny. „A co tedy jít se radši pomilovat na umývárku, co říkáš?” Mrkla na něj posměšně ve snaze zlehčit jejich rozepři. „Viděla jsem to jednou v kině a vždycky mě zajímalo -”

„Zato mě to nezajímá!” odsekl, vztekle složil stolek zpátky do opěrky, vyskočil a běžel chodbičkou do umývárny. Uvnitř se zamkl a opřel si čelo o chladivé dveře. Zatracená holka! vztekal se. Nemůže si odpustit ty svoje narážky na moje předchozí manželství? Copak nechápe, jak

mě to mučí, jak se mi automaticky vybaví Margina tvář, nechápe, že v duchu prožívám, jak mě Margo líbá, jak mě objímá ve tmě ložnice? Připadalo mu, že život se stává den ze dne nesnesitelnějším.

Snažil se představit si dalších třicet let téhle agónie a udělalo se mu slabo.

Kdyby mu aspoň Brianne nepřipadala tak zatraceně přitažlivá! Bylo to utrpení - pořád na ni myslet, pořád být vystaven pokušení její blízkosti… Kdyby byla konečně pryč, všechno by se vrátilo do starých kolejí - zůstal by sám se svými vzpomínkami a nemusel by pořád přemáhat touhu se s ní milovat.

Kdyby aspoň mlčela, kdyby si nechala ty ironické poznámky, ty napůl vážně myšlené erotické výzvy - jako aby se s ní miloval tady na palubě letadla… I když byl naštvaný, začal se tomu usmívat.

Na jedné straně byla ta holka neuvěřitelně nevinná, na druhé straně jako by neměla žádné zábrany. Nebýt mučivých vzpomínek, bylo by být s ní jedno velké potěšení. Každopádně byla první ženou po Margině smrti, která ho dokázala rozptýlit, která ho dokázala rozesmát. Po všechny ty dlouhé měsíce, než ji poznal, byl věčně rozčilený a popudlivý, věčně připravený se hádat, protože zlost mu pomáhala vytlačit smutek z duše.

Brianne v něm zdusila to nutkání se vztekat. Přiměla ho, aby začal vidět svět jejíma očima -svět plný krásy a radostí. Byla to ironie, že po všech ranách osudu, které na ni dolehly, dokázala být tak plná optimismu a radosti ze života.

Podíval se na sebe do zrcadla a všiml si šedivých vlasů, které mu prokvétaly na spáncích. Kolem očí měl plno vrásek. Nevěřícně se zasmál. Copak ta holka nevidí, že je už starý? Jak je možné, že někdo tak přitažlivý a mladý o něj může mít zájem?

Co proboha vidí na té cynické tváři, která na něj civí ze zrcadla?

Brianne sedící tiše na svém sedadle si právě kladla touž otázku. Pierce nebyl žádný krasavec - na to měl příliš velký nos, na to působil příliš těžkopádně. A nepochybně byl podstatně starší než ona. A přece dosud nepoznala muže, který by mu sahal po kolena - tím spíš bylo k zoufání, že si nedokáže získat jeho srdce.

Objevila se letuška rozvážející nápoje. Láhev v její ruce vypadala jako šampaňské… Přesně, co potřebuje: Pierce jí dal jasně najevo, že ji nechce, takže trochu životabudiče jí může zvednout náladu.

Když se Pierce zase objevil ve dveřích umývárny, popíjela už třetí sklenici.

Usadil se vedle ní a Brianne zdvihla sklenici, aby mu připila. Přitom si vyšplouchla trochu šampaňského na šaty.

„No tak!” řekla. „Třese se mi ruka.” Nesouhlasně na ni pohlížel.

„Co to piješ?”

„Šampaňské!”

„Nemůžeš pít ani šampaňské, ani jiné alkoholické nápoje,” prohlásil Pierce odměřeně. „Zapomnělas, že ti ještě není jedenadvacet!”

„Dala mi to letuška!” prohlásila a ukázala na dívku, která byla v polovině chodbičky mezi sedadly. „Běž jí říct, že porušila zákon, no tak, utíkej!” Smála se mu a znovu se napila.

„Dej to sem!”

Vzal jí sklenici z ruky a rychle ji dopil. „Jsi blázen!” zamumlal a přísně na ni hleděl. „Alkohol není pro tebe. Nejsi na to zvyklá!”

„Naučím se pít,” prohlásila chlubivě. „Jsem totiž vdaná a už je mi jasný, proč lidi v manželství pijou!” Vyčítavě se na něj podívala. „Vidíš, cos způsobil?”

„Já nic nezpůsobil!”

„Samozřejmě že jo!” prohlásila. „Řekls mi, že se mnou nebudeš spát!”

Mluvila tak nahlas, že se půl letadla muselo bavit na jeho účet. „Mlč, prosím tě!” zasyčel. Přímo cítil posměšné pohledy spolucestujících, i když je ze svého místa nemohl vidět.

„Nebudu mlčet,” oznámila mu. „To šampaňský je docela dobrá náhražka za naši svatební noc!” prohlásila.

„Alespoň necítím svý láskou rozbolavělý tělo!”

„Jseš ještě moc mladá na to, aby tě bolelo tělo!” poznamenal.

„Mám srdce bolavý,” usmála se ospale. „To byla písnička. Dokonce ji umím. Nechceš, abych ti ji zazpívala?” Začala zpívat, i když horlivě vrtěl hlavou.

Zamával na letušku, která rychle přiběhla.

„Přineste jí, prosím vás, kávu,” řekl naléhavě. „Silnou.

A rychle!”

„A jéje!” odtušila letuška.

„Nepije,” vysvětlil Pierce vyčítavě. „A ještě jí není jedenadvacet.”

Letuška se vyděsila. „Uškrtí mě, když to na mě praskne!”

„Nebojte se,” ujistila ji Brianne. „Dosvědčím vám, že jsem vás přinutila, abyste mi nalila.”

„Můžeš mi říct čím?” zeptal se Pierce.

„Vyhrožovala jsem, že vyskočím z okna!” usmívala se Brianne.

Pierce se podíval na malé okénko a ušklíbl se. „To je legrace!”

„Půjdu pro tu kávu,” ozvala se letuška. „Moc se omlouvám!”

„Není proč,” ujistila ji Brianne. „Nemohla jste přece vědět, že mi ještě není jedenadvacet a že jsem se zrovna vdala za muže, kterému jsem protivná. Nemohla jste vědět, že dokonce se mnou nechce -”

„Brianne!” zavrčel Pierce výhružně.

„Jet do Paříže,” dokončila Brianne a mrkla posměšně na zuřícího manžela.

„Měl byste s ní jet do Paříže,” přidala se letuška. „Je to krásné město.”

„Tu kávu!” opakoval Pierce. „A taky přineste nějaký sendvič.”

„Jistě, pane, už běžím!”

Letuška odběhla a Brianne se zkoumavě zadívala na manžela. „Netušila jsem, že máš tolik komplexů,” prohlásila. „Jsi jimi prolezlý jak ementál dírama!”

„Příště tě nechám, až budeš vidět bílé myšky!” řekl pomstychtivě.

„To je nějakých řečí!” protestovala. „Pro pár skleniček šampaňského!”

„Pár skleniček, a koukni se na sebe.”

„Vypadám roztomile!” ujistila ho.

„Vypadáš pěkně zlinkovaná.”

„Než přistaneme, tak vystřízlivím,” slíbila. „Mezitím budu pokračovat ve svých marných pokusech tě svést… Asi bych si měla pořídit nějakou odbornou literaturu,” prohlásila zamyšleně. „Nebo koupím nějakou šikovnou videokazetu. Možná radši dvě.”

Rozhlížel se po letušce s výrazem topícího se, který hledá záchranný kruh.

Brianne mu položila konejšivě ruku na stehno. Pierce sebou škubl, chytil ji za zápěstí a ruku jí odtáhl.

„Nebuď tak prudérní,” zašeptala. „Jsme přece manželé.”

„Ne, doopravdy nejsme,” odsekl. „Máme na to jenom papír. To je všechno, a tak to taky zůstane.”

Brianne ukřivděně našpulila rty.

„Takhle se s novomanželkou nejedná. Já tu umírám touhou se s tebou milovat a ty mi ani nedovolíš, abych se tě dotkla.”

Měl pocit, že má tělo v jednom ohni. Ještě štěstí, že si toho díky šampaňskému nevšimla. Poslední chvíle už nedokázal myslet na nic jiného, než jak nádherné by to bylo jít s ní do postele.

Konečně se objevila letuška s kávou a sendvičem.

„Vypij to,” nařídil Pierce manželce a opatrně jí vsunul hrnek do ruky.

„Srabe!” zamumlala, ale kávu posléze vypila. Vybalil sendvič z celofánového obalu a podal jí ho. Brianne ho s nechutí začala žvýkat. Letuška se objevila s konvicí a nalila jí druhý hrnek, pak třetí.

Kofein jí pomalu pronikal do krve a jídlo jako by absorbovalo část alkoholu. Cítila, jak opojení ustupuje a její smysly zase registrují přízemní skutečnost. Měla nepříjemný pocit, že Pierceovi řekla pár věcí, které ho naštvaly. Tvářil se pěkně zachmuřeně, takže začala přemítat, jestli snad nějak nenapravitelně nepoškodila jejich už tak dost napjatý vztah.

Pierce si vyžádal od letušky noviny a ostentativně si

četl až do chvíle, kdy letadlo přistálo ve Freeportu.

Krytým koridorem pak přešli do letištní haly a Pierce se rozhlédl po řidiči, který by měl poutač s jeho jménem. Našel ale jenom muže, jenž držel nad hlavou ceduli s Brianniným jménem. Byl to šlachovitý smavý skrček, kterého si Pierce jen s obtížemi dovedl představit jako řidiče luxusní limuzíny, ačkoliv jich už v životě viděl spoustu.

Zato Brianne na něm nic podezřelého neshledala a s úsměvem k němu vyrazila.

„Já jsem Brianne Martinova,” řekla mu, jako by zapomněla, že je vdaná a že má s sebou manžela.

„Slečno Martinova!” řekl muž špatnou výslovností a usmál se na ni. „Pojďte za mnou!” vzal ji za paži a táhl ke dveřím.

„Počkejte moment!” protestovala Brianne a otočila se po Pierceovi.

Pierce se už dovtípil, že něco nehraje, a rozběhl se k Brianne, aby ji zbavil dotěrného skrčka; zároveň ucítil, jak ho něco těžkého udeřilo do zátylku.

„Ty budeš její osobní strážce, co?” zaslechl jakoby z dálky za sebou. „Tak pojedeš s námi. Nepotřebujeme, abys utíkal informovat Huttona.”

Piercea ta poznámka překvapila a z posledních sil zavrtěl na Brianne hlavou. Naštěstí pochopila, co jí chce naznačit, a duchapřítomně Piercea přejmenovala. „Co to s Jackem provádíte?” vykřikla.

„Buďte zticha!” zasyčel muž, který ji držel. „Ještě jednou vykřiknete, a dostane kulku do hlavy, je to jasný?” Když Brianne mlčela, dodal: „Pojede s námi. Nemůžeme ho tu nechat, aby běžel na policii!”

„Kam mě vezete?” zeptala se vyděšeně. „To uvidíte.

Jdeme.”

Skrček ji odvedl ven, kde u chodníku čekala dlouhá černá limuzína s tmavými skly. „Jack”, následován druhým mužem, jim šli v patách. Když strčili Brianne s Pierceem dovnitř, oba muži si sedli proti nim, pistole teď nepokrytě v rukou.

Skrček cosi řekl řidičovi, vůz se rozjel a zařadil se do proudu vozidel. Nejel však ven z letiště

- místo toho zabočil k hangáru, který se pronajímal soukromým letadlům a který stál nedaleko hlavní letištní budovy. Limuzína zastavila u malého tryskového letadla, jehož dveře byly otevřeny a kde už byl vysunut žebřík pro očekávané cestující.

Jejich ozbrojení průvodci je přiměli nastoupit do letadla, v němž už čekala další ozbrojená eskorta v podobě dvou mužů s pistolemi. Pierce se na Brianne bezmocně podíval a pokrčil rameny

- proti čtyřem ozbrojeným mužům neměli šanci.

„Kam nás vezete?” zeptala se Brianne znovu. Nikdo jí neodpověděl.

Posadili je na opačnou stranu uličky a vedle nich se usadil z každé strany jeden z ozbrojených únosců. Brianne zavřela oči. Měla děsivé tušení, že ví, kdo má v jejich únosu prsty.

Vypadalo to, že si ji Philippe Sabon přece jenom našel.

O několik hodin později přistáli na miniaturní dráze na nějakém ostrůvku. Brianne z výšky viděla malé městečko a vzpomněla si, jak jí Sabon vyprávěl, že vlastní v Perském zálivu ostrůvek, který leží poblíž Quawi.

Dvě staré britské limuzíny je už očekávaly. Brianne usadili do první, Piercea do druhé, a vozy se rozjely.

„Kde to jsme?” vyzvídala Brianne na obtloustlém muži, který se netvářil tak výhružně jako jejich dva únosci na letišti.

„Na ostrově.”

„Jistě, ale jak se jmenuje?”

„Jameel,” zamumlal muž a nejhorší Briannina předtucha se vyplnila. Muž se na ni podíval tak obdivné, až Brianne přejel mráz po zádech. Pak vycenil v úsměvu zuby, které vypadaly, že několik desetiletí nepoznaly kartáček na zuby, a řekl uznale: „Hezká holka!” Na Brianne zavanul pach alkoholu.

„Philippu Sabonovi by se takovéhle poznámky nelíbily!” riskla výhružnou poznámku.

Její varování se neminulo účinkem. Muž okamžitě vystřízlivěl.

Druhý z jejích průvodců tlusťochovi něco ostře řekl a ten mu pokorně odpověděl.

„Nemusíte se bát, slečno,” řekl druhý muž. „Nikdo vám neublíží.” Znovu se výhružně zadíval na tlouštíka, který se provinile otočil a hleděl z okénka.

Přes ta chlácholivá slova se Brianne udělalo slabo. Z reakce tlouštíka bylo jasné, že v jejich únosu má skutečně prsty Sabon, takže zanedlouho mu padne do rukou. A Pierce je stejně bezmocný jako ona - proti ozbrojené přesile nemůže dělat vůbec nic. Ostrov tvořil dokonalé vězení, z něhož není úniku. Takže ji Sabon nakonec přece jenom bude mít.

Vybavila si, co všechno o Sabonovi slyšela. Jak to vůbec přežiju, aby se mě ten chlap dotýkal? uvažovala nešťastně. Jeho perverzní praktiky mě poznamenají na celý život…

Pak začala uvažovat o tom, jestli některý ze Sabonových mužů nepozná Pierce. Kdyby ano, pak je to Piercův konec. Buď za něj budou chtít výkupné a zabijí ho potom, nebo ho prostě zabijí hned. Pustit ho nemohou, protože Sabon si nemůže dovolit obvinění z únosu, zvláště ne teď, když si tak přeje naklonit si Spojené státy, aby chránily jeho ropná pole. Podle toho, co jí Pierce říkal, Kurt už v tomhle smyslu zpracovává svého přítele z Kongresu. Pierce sám sice americkým občanem není, ale Brianne ano.

Což ovšem znamenalo, že ani ji Sabon propustit nemůže. Musí zmizet stejně jako Pierce - v lepším případě jenom někde v pouštích Quawi, kde má Sabon takový vliv.

Musím něco vymyslet, dodávala si odvahu. Přece tady takhle příšerně neskončím… Když budu bdělá a budu mít oči otevřené, musí existovat cesta, jak se zachránit…

Umínila si, že se Sabonovi nevzdá bez boje! Pokusí se dostat na svobodu - v nejhorším při tom zemře, ale vzhledem k okolnostem by zemřela tak jako tak. Jak říkával otec: když už člověk musí odejít, tak se vší parádou, a ne zhasnout jako svíce.

Pierce uvažoval podobně, snad jen ještě mnohem pesimističtěji. Tady, na Sabonově domácí půdě, nemá ani jeden z nich šanci uniknout. Nemůže Brianne ani nijak ochránit před tím, co s ní Sabon zamýšlí. Vybavil si, jak ho opakovaně vybízela, aby se milovali, a jak to tvrdošíjně odmítal. Teď toho začínal litovat.

Sabon nenávratně poškodí její vztah k sexu. Poníží ji a její spontánní, nevinná touha po sexu bude navždy pryč. Do smrti si to budu vyčítat, říkal si provinile.

Jediné světlo v jejich situaci představoval Winthrop. Mluvil s ním krátce před odletem a měli se sejít ve

Freeportu. Tate Winthrop byl nejlepší šéf ochranky, jakého kdy měl. Dokázal by najít i stopu motýla, který si sedl na beton. Nepochyboval, že je Winthrop najde - jen nebylo jisté, zda je najde včas.

Limuzíny zamířily k impozantnímu domu hned vedle nedozírné vodní hladiny - zřejmě Perského zálivu, pokud se Brianne mohla spolehnout na své zeměpisné znalosti. Všude kolem byla spousta písku a vegetace jí připomínála karibskou oblast - tam ale určitě nebyli. Byli někde v arabském světě - sloužící, kteří při jejich příjezdu vyběhli na dlážděnou podlouhlou terasu, byli oblečení v bílých tunikách a stejně jako uniformované stráže připadali Brianne jako Arabové.

Únosci jim svázali ruce a pak je vedli dlouhou širokou chodbou do malé místnosti s jediným zamřížovaným oknem až u stropu. Zařízení místnosti tvořila železná postel s nepovlečenou špinavou matrací, dvě proutěné židle a malý stolek s lampou. Podlaha byla vydlážděná keramickou dlažbou a k místnosti patřila malá koupelna s toaletou a umyvadlem. Ručník v koupelně nebyl, jen kousek mýdla na prasklém porcelánu umyvadla. Staré vodovodní trubky měly rezavou barvu, stejně jako voda v toaletě.

„Tady zůstanete,” utrousil mrňous a zastrčil pistoli za opasek.

„Snad byste nás mohli aspoň rozvázat!” protestovala Brianne a natáhla k muži spoutané ruce. „Takhle přece nemůžu ani na toaletu!”

Muž se začal arabsky dohadovat se svým společníkem, vyšším starším Arabem. Ten ukázal na zamřížované okénko a na masivní zámek na dveřích z těžkého ebenového dřeva. Zřejmě vysvětloval svému kumpánovi, že zajatci stejně utéct nemohou.

„Tak jo,” řekl menší z mužů a rozvázal Brianne ruce.

Oba muži odešli a pečlivě za sebou zamkli.

„Díky bohu, že už jsou pryč!” řekla Brianne a utíkala rozvázat Piercea. Provaz byl tlustý a uzly utažené. Když je konečně uvolnila, řekla: „Tak co, Johne, co budeme dělat teď?”

Pierce odkopl provaz a mnul si zápěstí. „Budeme čekat, co s náma provedou.”

Brianne se usadila na židli a mlčky si prohlížela špinavé a zmačkané oblečení.

Pierce měl na sobě plátěné kalhoty a bílé sako a vypadal skutečně spíš jako šofér než jako milionář. Brianne se nedivila, že ho Sabonovi muži považovali za jejího osobního strážce - ale tohle nedorozumění potrvá jen do chvíle, než se na scéně objeví Sabon. Jistě mu bude potěšením nechat je trpět za to, že se pokusili zkřížit mu plány. Nebylo to příjemné pomyšlení.

„Další prima malér, do kterého jsem tě dostala!” poznamenala Brianne posměšně.

Usmál se. „Však se z toho nějak dostaneme.”

„Myslíš?” řekla pochybovačně a vzhlédla k okénku u stropu. „To bychom potřebovali žebřík a kladivo!”

Zamyšleně ji pozoroval a napadaly ho černé myšlenky. Co s ní bude, až se dostane Philippu Sabonovi do rukou? Její první sexuální zkušenost by neměla být provázena hnusem a strachem, to by ji poznamenalo na celý život.

„Ty se na mě díváš přímo vyzývavě!” podotkla a uculila se. „Tamhle je postel,” kývla do rohu. „Zachráníš mě tím před osudem, který mi připadá horší než smrt.”

„Nemůžu se s tím smířit,” řekl pochmurně, „že by tvým prvním mužem měl být právě Sabon.”

„Já taky ne,” přikývla a rozechvěla se pod jeho pronikavým pohledem. „Proč s tím tedy něco neuděláme, dokud ještě máme možnost. Jsme přece manželé, ne?”

„To dobře vím,” zasmál se. „Od chvíle, kdy jsme se vzali, mi to pravidelně připomínáš.” Pierce vstal, několikrát přešel po místnosti a rozhlížel se kolem: žádnou stopu po skryté kameře neviděl. Ostatně ji ani nečekal. Dům byl sice

krásný, ale byl starý, a když je k němu vedli, nevšiml si, že by na něm byla instalována nějaká moderní elektronika. Vypadalo to, že je žádné zvědavé oči pozorovat nemohou.

Vzal židli, na které seděl, a zasunul ji pod kliku, takže nikdo nemohl nepozorovaně vejít.

Když se otočil k Brianne, oči mu potemněly v očekávání rozkoše, která je čekala.

„Takže tentokrát se opravdu pomilujeme?” zeptala se dychtivě.

Objal ji a přitiskl k sobě. Ta holka je nenapravitelná.

„Vypadáš trochu nervózně,” poznamenal, zatímco ji hladil po prsou a pak níž, přes břicho, až se zastavil na knoflíčku jejích džínsů.

„Já? Ani náhodou! Třesu se jenom nedočkavostí!” Objala Piercea kolem krku a pevně se k němu přimkla.

„Panebože, Pierci! Na tuhle chvíli jsem čekala tak strašně dlouho… Bude to krásné, uvidíš!”

Byl přesvědčen, že má pravdu. Mrkl úkosem na postel a jenom doufal, že se nezřítí, až si na ni oba dva lehnou.

OSMÁ KAPITOLA

Ještě se nestačil svléknout a už se k němu Brianne tiskla tak nedočkavě, až s úsměvem zašeptal: „Máme málo času, holčičko, ale tak moc zase spěchat nemusíme.”

S prsty zaťatými do jeho zad zamumlala: „Spěchám, protože mám strach, aby sis to zase nerozmyslel.”

„To mě ani nenapadne.”

Zpočátku se bála, že Pierce bude pospíchat a že si nebude moct své první milování pořádně vychutnat, ale rychle zjistila, že se mýlila - Pierce si počínal šetrně a nijak nechvátal. Cítila jeho velké dlaně na nahých zádech a ten dotek na ni působil omamně. Držel ji pevně, ale něžně, jeho ústa se znovu a znovu přisávala k jejím rtům a každý polibek ji víc a víc vzrušoval. Rozepjal jí tuniku a shrnul krajkovou podprsenku. Pak sklonil hlavu, políbil ji na ňadro, něžně sevřel mezi zuby jeho bradavku a vychutnával jako pevnost.

Cítila, jak se při tom doteku celá chvěje. Jeho rty se mazlily s jejím ňadrem, a když pak začal laskat ta nejvzrušivější místa jejího těla, stávalo se další čekání téměř nesnesitelné. Zasténala, jak zatoužila po skutečném milování, místo tohoto příslibu rozkoše.

Využíval všech svých milostných zkušeností, aby ji vzrušil - během několika vteřin byla tak nedočkavá po opravdovém styku, že se jí třásly ruce, když si svlékala kalhotky a pak i jeho slipy.

„Ano,” mumlala mezi jeho polibky, „prosím už… prosím už…”

Tiskla si jeho ruce do klína a přitom znovu a znovu šeptala své přání. Něžně ji položil na lůžko, přitiskl ji pod sebe a vstoupil do ní pomalu a opatrně, aby ji neporanil.

Brianne několikrát šokované vzlykla, jak vychutnávala své první opravdové spojení s mužem; otevřel oči, aby se jí zadíval zblízka do tváře, a přitom do ní pronikal hlouběji a

hlouběji. Ten pohyb se už nedal zastavit, ale musel se zeptat: „Když jsi byla u doktora… řekla jsi mu, aby ti něco… dal?”

„Jo, dal mi -” vzlykla.

Dál mluvit nesvedla: rozkoš jí zabránila, aby dořekla, že si pilulky zapomněla do Států vzít a že vlastně vzala všehovšudy jenom jednu.

Uvědomila si, že by mohla otěhotnět, a měla pocit, že to dodává jejich milování další vzrušující rozměr. Zarývala mu nehty do zad tak silně, až po nich zůstávaly drobounké podlitiny, ale vypadalo to, že si toho vůbec nevšiml.

Cítila horkost ve svém lůně, cítila ho uvnitř sebe, ticho rušil jen jejich přerývavý dech a narážení jejich rytmicky se pohybujících těl.

Horkost jí vzlínala z klína do celého těla, jako by se nořila do horké vody - pak se celá napjala, vzlykla jako malé dítě a se zaťatými zuby vnímala, že se celé její tělo zmítá v křečích, jako kdyby ho zasáhla nějaká děsivá horečka. Záchvěvy rozkoše tak mocné, až hraničily s bolestí, jí znovu a znovu prostupovaly a ke všemu ostatnímu byla slepá a hluchá. Pak ve tváři ucítila Piercův horký dech. Šeptal něco, čemu nerozuměla, jeho hlas byl roztřesený, jak se i jeho tělo zmítalo v křeči vyvrcholení.

I pak zůstávala jejich zpocená těla spojená. Pohnula se na jednu, na druhou stranu, aby prodloužila potěšení z jejich styku, ale Pierce jí tišivě sevřel boky a zašeptal: „Už nemáme čas.” Něžně ji políbil a vstal.

Rychle se oblékl a pak pomohl obléct i ji, protože byla tak vysílená, že sotva stála na nohou. Políbil ji na oči s něhou, jakou už léta nepocítil, sevřel ji v náručí, tiskl ji k sobě a čekal, až její slabost pomine. Zadívala se na něj očima plnýma lásky a zážitků z prvního milování. „Tomu se říká za pět minut dvanáct!” zasmála se.

„Sabon má smůlu,” zamumlal. Odhrnul jí zpocené vlasy z čela a omluvil se: „Mrzí mě, že to muselo být tak rychlé… Jednou ti to vynahradím.”

Našpulila rty a hned se dožadovala: „Kdy? Hezky mi

řekni kdy a kde!”

S povzdechem se otočil a cítil se provinile. Slíbil jí, že se postará o její bezpečí, a takhle splnil svůj slib. „Běž do koupelny první!” řekl tiše a otevřel jí dveře.

Když zmizela uvnitř, uvolnil židli zaklíněnou pod klikou dveří a posadil se. Jakkoliv navenek vypadal klidně a nezúčastněně, uvnitř byl plný čerstvých zážitků. Nikdy by nevěřil, že se bude s Brianne milovat tak vášnivě. Samozřejmě, raději by se s ní miloval někde jinde… a také ne v domě na mořském břehu, protože tam to bylo, kde se s Margo…

Margo! Při vzpomínce na ni zatnul zuby. Zradil ji. Přísahal, že už se v životě nedotkne žádné ženy, a svůj slib nedodržel.

Ale má omluvu - udělal to přece jenom proto, aby ušetřil Brianne hrůzy, že jejím prvním mužem bude Philippe Sabone. Nevyspal se s ní, protože by ji miloval, nebo protože by podlehl vášni - byl to nezištný, dobrý skutek.

Musel se v duchu zasmát tomu pokrytectví: tohle - a nezištný dobrý skutek. Už léta po nikom tak netoužil, bylo to téměř tak nádherné milování jako s Margo. Po dlouhé minuty nevnímal nic než poddajné Briannino tělo pod sebou, její půvabná ústa, její šťastné vzlykání, když dosáhla vyvrcholení… Neměl by se stydět, že podlehl - jsou přece manželé… Ale bylo to jenom formální manželství, které ji mělo ochránit před Sabonem…

Než se oženil, v jeho životě bylo několik žen. Některé byly krásnější, jiné byly mnohem zkušenější než Brianne… Ale milování s žádnou z nich mu neposkytlo takovou rozkoš jako tohle.

Jeho rozjímání přerušilo vrznutí dveří koupelny. Brianne si upravila make-up a vlasy si spletla do copu. Klopila oči, jako by se opožděně styděla.

„Co myslíš, že s námi provedou?” zeptala se a usadila se na posteli, ruce složeny v klín.

„To bych taky rád věděl,” pokrčil rameny.

„Nedovedu si představit, že by nás pustili,” pokračovala.

Rozhodl se, že bude lépe, když jí nebude nic předstírat, a tak s povzdechem přikývl: „Popravdě řečeno, ani já ne.”

Zdvihla k němu oči a čekala, až se jejich pohledy setkají. „Pak ti radši řeknu hned teď, že jsem ráda, že jsme se seznámili!” řekla a znovu sklopila oči.

Málem mu unikl ironický záblesk v jejích zelených očích.

„Potěšení je na mé straně, slečno Martinova,” řekl. Znechuceně pohlédla k zamčeným dveřím a podotkla:

„Předpokládám, že asi nemáš v kapse nějaké beranidlo, co?”

„Kdybys měla vlásenku, mohl bych zkusit otevřít ten zámek,” navrhl.

„Vlásenku bych měla,” usmála se.

Právě mu ji podávala, když ve dveřích zarachotil klíč. Vlásenka jí vypadla z roztřesených prstů, dveře se rozevřely a v nich se objevili dva muži. Jeden na ně namířil pistoli, druhý sebral vlásenku ze země a zavrčel lámanou angličtinou: „Žádný utíkání! Monsieur Sabon přijet dneska večer!” Uculil se na Brianne a dodal: „Vy být dárek pro něho!”.

Muž s pistolí se zamračeně díval na Piercea, a pak se začal dohadovat se svým partnerem.

Ten, který s nimi předtím mluvil, se začal tvářit ustaraně. Brianne nerozuměla ani slovo arabsky, ale Pierce se z několika známých slov dovtípil: nelíbilo se jim, že je zavřený spolu se Sabonovou nastávající. Byl sice jenom sluha, ale stejně…

Vyšší z mužů chytil Pierce za loket a strkal ho ke dveřím. „Vy půjdete s náma!” nařídil.

Brianne už otvírala ústa, aby protestovala, ale Piercův varovný pohled ji zarazil.

„Co chcete udělat s Huttonovým osobním strážcem?” zeptala se.

„Dostane vlastní pokoj,” řekl druhý z mužů. „Abyste nebyli v pokušení.”

„V pokušení?” opakovala Brianne pohrdavě.

„Nezačínám si se služebnictvem.”

Muž s pistolí vyšoupl Piercea ze dveří a Brianne v místnosti osaměla.

Oba muži se vrátili až za tmy. Přinesli Brianne chleba, sýr a skleničku vína. Starší z mužů se opět oháněl pistolí, i když tentokrát na Brianne přímo nemířil. Mladší položil tác s jídlem na stolek.

„Já víno nepiju,” zavrtěla Brianne hlavou. „Můžete mi přinést vodu?”

Mladší z mužů rozpačitě pokrčil rameny. „Víno je dobré na nervy,” přemlouval ji.

„Nejsem nervózní,” řekla Brianne a vyzývavě přejela pohledem oba muže.

Arabové se na sebe pobaveně podívali. Mladší z mužů odnesl víno a po chvilce přinesl požadovanou sklenici vody.

„Já jsem Brianne,” představila se dívka neočekávaně.

„Kdo jste vy?”

„Rašíd,” zamumlal udiveně mladší muž.

„A vy?” zeptala se ozbrojeného Araba.

„Mufti,” představil se rozpačitě muž.

„Už pracujete pro Sabona dlouho?” pokračovala ve vyptávání.

„Ne, dlouho ne,” zavrtěl Rašíd hlavou, a jak se konverzace protahovala, jeho angličtina se viditelně lepšila.

„Philippe pomohl celé naší vesnici… Dal peníze na léky a na jídlo pro chudé.”

To ji překvapilo, ale usoudila, že i padouši občas udělají něco chvályhodného. „Jeho matka je Arabka, viďte?” zeptala se, jak se jí vybavilo, co o něm zaslechla.

„Otec taky,” přikývl Rašíd.

„Ale má francouzské jméno!”

Rašíd se podíval na kolegu a uculil se. „Jsou věci, o kterých já nesmím mluvit. Ale jedno vám povím: monsieuru Sabonovi leží blaho naší země na srdci. Je to statečný a hodný muž!”

„Sabon je únosce!” řekla nesmlouvavě.

Rašíd pokrčil rameny. „Věci nejsou vždycky takové, jak se na první pohled zdají, mademoiselle. Žijeme v nebezpečné době a možná na nás přijdou těžké časy - ale děláme, co je v našich silách, abychom přežili. Isnhallah,” dodal, což jak Brianne náhodou věděla, znamená v arabštině cosi jako „děj se vůle boží”. Muž se na chvíli odmlčel, pak dodal: „Hrozí nám invaze našich nepřátel, kteří nám závidí tu trochu ropy, co jsme právě objevili.”

Brianne napadlo, že vlastně nikdy nepřemýšlela o tom, odkud ropa pochází a jak je získávána.

„Slečno Martinova,” řekl Rašíd, „západní země jsou na arabské ropě závislé a my teď máme nejbohatší ložiska v téhle oblasti. Z minulosti víme, že Západ ovládl produkci a prodej koření z Indie, produkci gumy v Africe a produkci čaje na Dálném východě. Dokonce i dneska se kácí dešťové pralesy jenom proto, že Západ potřebuje dřevo a nadnárodní řetězce rychlého občerstvení potřebují více půdy, na které by pásly hovězí dobytek.”

Brianne seděla a šokované zírala na oba muže. Tihle chlapi pro ni byli až doteďka zločinci a násilníci. A přitom toho o světové politice vědí mnohem víc než ona.

„Jste ještě moc mladá na to,” dodal Mufti, „abyste chápala všechny zločiny velkýho byznysu a zlo, kterýho jsou lidi schopni!”

„Něco už přece jenom chápu!” prohlásila a zvědavě si oba muže prohlížela. „Ale nechápu, proč takoví inteligentní chlapi jako vy pracují pro Philippa Sabona.”

„Mám čtyři děti,” vysvětlil Rašíd. „Jedno z nich umírá na rakovinu… Monsieur Sabon mu platí velice drahou léčbu na klinice ve Francii.”

„A já jsem přišel o rodinu a o dům, když na něj dopadla bomba. Žena zrovna připravovala jídlo pro mé dva malinké.” Muftimu se zlomil hlas a pevněji sevřel zbraň.

„Monsieur Sabon se o mém neštěstí dozvěděl od jednoho mého bratrance žijícího v Quawi. Nedávno mě vyhledal a nabídl mi práci.” Mufti nervózně přešlápl, jako kdyby ho něco na jeho situaci znepokojovalo. Brianne připadal příliš starý na to, aby měl malé děti. Soudila, že kdyby její otec žil, mohli by být s Muftim tak stejně staří.

„Rašíde, trochu moc mluvíme,” prohlásil Mufti a kývl pistolí ke dveřím. „Radši půjdeme.”

Brianne si najednou připadala mnohem bezpečněji než předtím. Uvědomila si, že její život byl (až doteď) poměrně bezstarostný - rozhodně se nemusela učit střílet a nemusela nikde bojovat. Těžký život těchhle mužů se podepsal v jejich tvářích, v tom, jak staře na svůj věk vypadali. V duchu viděla, jak Muftiho manželka a děti umírají v troskách bombardovaného domu… A teď zase Mufti míří pistolí na ni - všechno, co se děje, má prostě dvě strany, napadlo ji, a najednou jí bylo Muftiho líto.

„Mrzí mě, co se vám stalo,” řekla soucitně. „Myslím to, jak jste přišel o rodinu,” řekla Muftimu.

Mufti upadl do rozpaků. „Vy s tím přece nemáte co společnýho,” řekl mírně. „Tady žijeme v krutým světě. Okolnosti a nepříznivý osud nás nutí dělat mnoho věcí, který se nám příčí. Je mi líto, že jsme vás museli zajmout, ale bylo to nutný.” Odmlčel se, a pak překvapivě dodal:

„Monsieur Sabon vám neublíží - nenechal vás sem přivézt z nějakých nečistých důvodů.”

Oba muži zdvořile pokývali hlavou a odešli. Zvenku pečlivě zamkli. Co měla asi znamenat ta poslední poznámka? Lámala si s tím hlavu ještě dlouho do noci.

Ráno ji vzbudily hlasy přede dveřmi. Jeden z nich jí byl povědomý a vylekaně zatajila dech: Sabon!

Vstala z postele a strnule se usadila na židli. Pak ve dveřích zaskřípal klíč a Philippe Sabon vešel.

Brianne se dívala na jeho štíhlou, smavou a zjizvenou tvář s černýma pronikavýma očima a poprvé od chvíle, kdy ji unesli, se začala skutečně bát.

Sabon rozeznal strach v její tváři a netrpělivě mávl rukou. „Ne, nebojte se, nepřišel jsem, abych vás znásilnil… Bylo to pro mě jenom pohodlnější, aby si všichni mysleli, že vás chci pro své zvrhlé choutky… Pak totiž nevzbudilo takový rozruch, když jste zmizela. Prostě si všichni myslí, že je v tom sex…”

„Pro… Prosím?” zakoktala.

Posadil se na postel, z níž před chvílí vstala, a zapálil si svůj oblíbený tenký turecký doutník.

„Nejsem žádný zvrhlík, který se vyžívá v tom, že znásilňuje nevinné dívky,” pokračoval klidně. „I když jste přitažlivá mladá dáma, a kdybyste chtěla a já byl v pořádku, byl bych v pokušení.”

Tázavě se na něj dívala, jako by se bála přímo se zeptat. „Pořád to ještě nechápete, viďte?” zasmál se.

„Jelikož teď budete muset nějakou dobu zůstat tady, mohu vám odpovědět na to, na co se bojíte zeptat… Když jsem byl před lety obchodně v Palestině, šlápl jsem na minu - zůstala tam zapomenutá z jednoho z těch nesčetných bojů, které jsou v té úžasné oblasti pravidelnou zábavou… Byl jsem těžce raněn - a přišel jsem při tom… o své mužství,” přiznal trpce. „A tak jsem si vypracoval pověst úchyly,” ušklíbl se omluvně. „Bylo to lepší, než kdyby se o mně rozšířilo, jak se věci skutečně mají.”

„To mi je líto,” řekla opravdově, i když si zároveň oddechla, že se nemusí obávat, že ji bude Sabon sexuálně obtěžovat. „To musí být… strašné…”

„Ano,” vzdychl si s očima neživě upřenýma na špičku doutníku. „Bylo to strašné.” Zvedl zrak a zkoumavě se na ni díval, jako kdyby se chtěl přesvědčit, zda v jejím výrazu není posměch či pobavení. Nic z toho tam ale nebylo.

„Žena jako vy může muže změnit k lepšímu,” prohlásil neočekávaně. „Může v něm vymýtit sklony ke špatnostem. Kdybych vás byl potkal předtím, než se mi to stalo, třeba bych byl dneska úplně jiný muž… Ale tak, jak se věci teď mají, musí mi k uspokojení stačit jen pocit, že dělám všechno pro dobro svých lidí.”

„Co se mnou a s tím Huttonovým mužem hodláte udělat?”

Sabon pokrčil rameny. „Definitivně se rozhodnu později. Hutton vás určitě začne hledat, což mi může způsobit potíže. Vymysleli jsme s vaším nevlastním otcem plán, jak vyprovokovat vaši vládu, aby poslala armádu, která by chránila naše ropná pole, až je otevřeme.”

„S Kurtem?”

Přikývl, vstal a začal přecházet sem a tam, přitom se znechuceně díval na ubohé zařízení místnosti. „Je to tu nepohodlné, omlouvám se. Dopravili jsme vás sem trochu narychlo. Vynasnažím se zařídit vám větší pohodlí, jak to jen půjde.”

„Nechápu, proč jste se musel spojit s někým, jako je Kurt!” vrtěla hlavou.

„Kurt zařídí, aby nás přepadl oddíl žoldnéřů. Obviníme z útoku našeho souseda, který je nepřátelsky naladěný nejen proti nám, ale i proti vaší zemi. Načež požádáme Američany o intervenci… Tím jenom předejdeme skutečnému útoku, ke kterému se naši nepřátelé stejně chystají. Kurt má kamaráda v Senátu, který má velký vliv. Ostatně si myslím, že vaše vláda nebude potřebovat moc přemlouvat, aby na naše společné nepřátele zaútočila.”

Brianne rozčileně vstala. „To nesmíte udělat!” řekla úpěnlivě. „Vždyť by z toho mohla být světová válka!”

Pokrčil rameny a klidně kouřil doutník. „Pořád lepší než dopustit, aby se nepřátelé zmocnili našich ropných polí a vlastní lidé z toho bohatství nic neměli… Nedovedete si představit, kolik úsilí mě stálo přesvědčit našeho šejka, že musíme začít těžit ropu a zabránit tak kolapsu našeho hospodářství.”

„Nechápu, proč tolik váhal?” řekla a byla ráda, že se rozhovor stočil na tak odtažité záležitosti.

„Myslí si, že je nesprávné spoléhat se v čemkoliv na Západ - i když jde třeba jenom o účast na těžbě našeho národního bohatství. Musel jsem mu znovu a znovu opakovat, že i když budeme částečně závislí na cizincích, prospěch našeho lidu to mnohonásobně vyváží.”

„Prospěch vašeho lidu…?” podivila se.

„Koukám, že si o mně pořád ještě myslíte to nejhorší,” řekl ironicky. „Netvor, že? Zvrhlík, který se vyžívá v ponižování bezbranných žen a jde mu jenom o to, aby nahrabal peníze.”

Rozpačitě pokrčila rameny.

„Vesnice, kde jsem vyrůstal - žila tam moje babička -, je jeden velký obraz bídy, podvýživy, nemocí a negramotnosti. A přitom žijeme uprostřed prostoru, kde ostatní vydělávají miliardy prodejem ropy. A když někde žádáme o pomoc, sluhové, kteří jsou bohatší než my, nás vyhodí ze dveří.”

Brianne zůstala jako oněmělá. „Ale existuje přece program pomoci pro země -”

„Netušil jsem, že jste tak naivní,” usmál se unaveně.

„Naivní a důvěřivá. Žijete si na dekadentním Západě, máte spoustu jídla, šatů, vozíte se v autech, a když chcete na druhý konec světa, letadlo vás tam dopraví. Vy prostě nemáte ponětí, jak žije většina zbývajícího světa!” Sabon vyfoukl kouř a pokračoval: „Takový měsíc v mé vlasti by vám jenom prospěl. V Quawi neuvidíte žádná města, jen

hliněné chatrče bez vody a kanalizace… Viděla byste, jak se nosí voda ze studny v písku, jak lidi chytají a jedí všechno, co je živé, jak na ručním stavu tkají vlastní oblečení. Jak lidi musí pozorovat vlastní děti umírající na úplavici a horečku, protože nemají léky… U nás neexistuje jediné moderní město a nepotkáte tu jediného Evropana.” Usmál se jejímu ohromení. „Jste šokovaná?”

„Zní to hrozně primitivně.”

„Taky tu život primitivní je,” potvrdil. „Primitivní, beznadějný a promarněný. Bez peněz není šance dát lidem vzdělání a bez vzdělání je čeká jen věčná chudoba.”

Byla příliš zmatená, aby se s ním pouštěla do nějaké výměny názorů. Byla ohromena beznadějným obrazem světa, který jí vykreslil, ohromena tím, že o Sabonovi měla tak pokřivené mínění.

„A teď musím vyřešit, co s vámi, než Kurt dojedná americkou pomoc,” dodal.

„Vy mě tu chcete skutečně držet v zajetí?” vyhrkla vylekaně. „Ale proč - když vám nejde o nic… nekalého?”

„Přivezl jsem vás sem, abych si zajistil Kurtovu spolupráci,” povzdechl si. „Namluvil jsem mu, že si vás chci vzít za ženu a tím naše rodiny spojit… Je lačný peněz a tak s tím nadšeně souhlasil!”

„A moje matka?”

„Snažila se mu to rozmluvit. Umlčel ji způsobem, který se mi příčí. Nevážím si mužů, kteří - ať už z jakéhokoliv důvodu - dokáží udeřit ženu.” Vytušil její otázku a zdvihl ruku, aby ji umlčel. „Ale není vážněji poraněná, to vím. A Kurtovi jsem osobně domluvil.”

Po tomto Sabonově ujištění se Brianne trochu ulevilo. Od chvíle, co se od Piercea dozvěděla, že Kurt matku napadl, měla o ni starost. Alespoň prozatím je zřejmě Eve v bezpečí. Pak se jí myšlenky stočily zpět k jejím vlastním problémům.

„Chcete říct, že já jsem tady jenom proto, aby se Kurt neobrátil proti vám?”

„Přesně tak,” přikývl. Chladně se usmál. „Samozřejmě, myslí si, že mám s vámi jiné plány -a já mu to pochopitelně nerozmlouval.” Zatvářil se pobaveně a dodal: „Myslím, že vaše matka mu dokonce pohrozila, že ho opustí, když se vám cokoliv stane. Dost překvapující od tak sobecké ženy, jako je vaše matka, nemyslíte?”

„Co vy víte o mé matce?” zeptala se udiveně.

„Mám špiony všude,” prohlásil hrdě. Prohlížel si ji a zatvářil se zkormouceně. „Nejste žádná konvenční krasavice - ale máte dar soucítění, který je tak vzácný, že činí ženu, jako jste vy, výjimečnou. Když se na vás dívám, je mi líto, že už nejsem mužem, jakým jsem býval. Dvořil bych se vám.”

To vyznání ji tak zaskočilo, znělo tak upřímně a Sabon se při něm tvářil tak zdrceně, že zapomněla na únos a začalo jí ho být líto.

Jako by z jejího výrazu vyčetl její pocity, sklonil hlavu a tiše řekl: „Moc mě to mrzí, že vás tu vidím… Když jsem šel za Kurtem, ani mě nenapadlo, že bych vás do toho všeho mohl nějak zatáhnout. Tím méně vás unést. Ale ukrýt vás tady je to nejlepší pro mě i pro vás. Kurt je nevyzpytatelný a jeho záchvaty vzteku jsou nezvladatelné… Ujišťuji vás, že nedopustím, aby vám tady kdokoliv zkřivil vlas na hlavě.”

Jeho slova ji dojala.

Impulsivně vstala a popošla k němu. Byl tak rozdílný od netvora, za jakého ho měla! Nebyl vůbec takový, jak ho viděl svět. Všechen strach z ní spadl a váhavě, chlácholivě se dotkla jeho paže.

Užasle se zadíval na její ruku na rukávu svého drahého obleku. Pak k ní nesměle vztáhl paže, rozpačitě a nejisté jako kluk, který je poprvé na schůzce s děvčetem.

„Dovolíte?” zeptal se tiše, a když viděl, že neprotestuje, něžně ji k sobě přitiskl.

Byl to ten nejneuvěřitelnější zážitek jejího života - nechat se dobrovolně obejmout od muže, který ji unesl a

věznil. Držel ji v náručí. Nepokoušel se o nic důvěrnějšího. Jen se téměř s úctou dotkl jejích vlasů a to bylo vše. Na okamžik se jeho tvář přitiskla k temeni její hlavy a Brianne zaslechla tichý vzlyk. Jeho vysoké, štíhlé tělo se zachvělo jako v horečce.

Tvrdili o něm, že je netvor. Zločinec. Zvrhlík. Teď se chvěl v jejím náručí.

„Nemůžou vás nějak… vyléčit?” zeptala se tiše.

Mlčky zavrtěl hlavou. Vzal něžně její obličej do dlaní a zblízka jí hleděl do očí. V těch jeho zahlédla slzy. Mlčky se na ni díval a nesnažil se své pohnutí skrýt. Byla tak blízko, že mohl cítit její vůni, a zároveň byla tak daleko jako vzdálená hvězda.

Zlehka se dotkla prsty jeho tváře a zašeptala: „Takové neštěstí.”

„Jediné, co mi zbylo, jsou vzpomínky a sny,” usmál se truchlivě. „Teď si ještě budu pamatovat pohled vašich očí.” Vzal ji za ruce, zdvihl je ke rtům a políbil. „Děkuju vám,” řekl chraptivě a odvrátil se.

Přešel ke dveřím a tam se na chvíli zastavil, aby potlačil všechny známky předchozí slabosti. Pak se znovu otočil k Brianne a řekl: „Ani já, ani nikdo z mých lidí vám nezkřiví vlásek na hlavě. Máte moje slovo… A kdybych vám někdy mohl být nějak prospěšný, budu vám k službám.”

„Ale proč?” zeptala se udiveně.

Nepatrně pokrčil rameny. „Možná proto, že máte citlivější srdce než kdokoliv, koho jsem kdy znal. Soucítíte i s takovým netvorem, jako jsem já.”

„Vy přece nejste netvor,” oponovala mu.

„Ale ano, jsem,” prohlásil a jeho tvář jí náhle připadala jako maska. „Ale nikdy jsem si to neuvědomil, až dneska.”

Zhluboka se nadechla. „Pane Sabone, co bude s Jackem?”

„Říkejte mi Philippe,” opravil ji. „Kdo je to Jack?”

„Osobní strážce pana Huttona,” řekla a v duchu se modlila, aby Sabon nezjistil, kdo ,Jack’ doopravdy je. „Byl se mnou a teď ho tu někde držíte v zajetí.”

„Takže Hutton s vámi poslal osobního strážce,” řekl pobaveně. „To byl zřejmě opravdu přesvědčený, že představuju velké nebezpečí pro vaši ctnost.”

„To opravdu byl,” přikývla.

Hluše se zasmál. „Kdysi by jeho obavy byly opodstatněné. S takovými vlasy a takovou pletí byste pro mě představovala ,bílé zlato’… Takže třeba to je štěstí, že jsem tenkrát v té Palestině byl.”

„Jak to myslíte - ,bílé zlato’?” zeptala se nechápavě.

„Kdysi se v této oblasti provozoval čilý obchod s otroky,” vysvětlil. „Bílé ženy se platily zlatem.” Zasmál se a dodal: „Vy byste stála hodně.”

Zatímco přemýšlela, co by na to řekla, pohlédl na hodinky. „Mám práci. Dostanete všechno, co budete potřebovat. Mufti a Rašíd o vás mluvili s uznáním. Nejste taková, jak jsme si mysleli!” skončil s úsměvem.

„Ani vy ne,” odpověděla. „Všichni uvažujeme stereotypně, dokud za politikou nepoznáme skutečné lidi z masa a krve.”

„To je pravda,” přikývl. „A znovu se omlouvám za to, že vás tu držím. Ale v sázce je příliš mnoho, než abych vás mohl pustit.”

Zaklepal na dveře, ty se ihned otevřely a Sabon s oběma muži byl pryč.

Brianne se zamyšleně kousala do rtu a v duchu si nadávala, že se jí nepodařilo Sabona odradit od jeho šíleného záměru. Jenomže jemu připadalo naprosto logické začít válku, aby tím zachránil svou zemi před přepadením. Jenomže chtěl, aby za něho bojovala její vlast. Musí to překazit. Musí se dostat do Washingtonu a překazit Kurtovi jeho misi, musí někomu říct, co Sabon plánuje.

Ale nejdřív musí utéct, ona a Pierce. Jenže jak? A přestože se k ní Sabon choval zdvořile, kdoví jak naloží s

Piercem, až zjistí, že ho má ve své moci. Jistě z toho bude chtít něco vytěžit. Když nic jiného, může za něj žádat výkupné. Pro bohatého muže ze Západu tu hrozilo nebezpečí na každém kroku.

Přecházela po své cele sem a tam a snažila se vymyslet nějaký plán. Oknem utéct nemůže, takže zbývaly jedině dveře. Mohla by nějak zahrát na city mužů, kteří ji střeží, oslabit jejich pozornost a pak je přemoct…

Zavrtěla hlavou a musela se usmát, jak daleko se nechala unést fantazií: přemoct dva ozbrojené muže! Přestože - jak jí řekl Sabon - na ně udělala dobrý dojem, jistě by neváhali po ní střílet, kdyby se snažila překazit plán jejich zaměstnavateli.

Nakonec se znovu posadila, pořád ještě zmatená z podivného Sabonova chování. Vybavila si, jak se ho bála, jak jí byl odporný. Teď v ní převládal soucit. Až do smrti si budu pamatovat, uvědomila si, jak měl slzy v očích, když mě držel v náručí. Asi začínám trpět Stockholmským syndromem - identifikací se svými vězniteli! Až to povím Pierceovi, pěkně se mi vysměje.

Pierce! Kde asi je a jak s ním zacházejí? Vzpomněla si na jejich milování a zrudla. Jak se bude cítit, až mu poví, že jí od Sabona žádné nebezpečí nehrozilo a že žádnou antikoncepci neužívá?

Možná mě přivedl do jiného stavu, napadlo ji. To by byla rána jeho plánům - řekl jí přece jasně, že chce zůstat sám a že o žádný trvalý vztah s ní nemá zájem.

Na každém kroku viděla jenom komplikace a navíc neměla ponětí, jak je vyřešit.

Ale v první řadě musí vymyslet, jak se odsud dostane. Až bude v bezpečí doma, může si dělat starosti s tím ostatním.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Tate Winthrop právě dotelefonoval s jedním z mužů, kteří tvořili síť jeho „pozorovatelů” mezinárodní politiky. Položil sluchátko a zamyšleně vyhlédl z okna svého luxusního bytu v jednom z mrakodrapů ve Washingtonu

D.C. Noční město hluboko pod ním se třpytilo jako diamanty, rubíny a safíry. Byl na něj krásný pohled - ale ne tak krásný jako byl pohled na západ slunce v jižní Dakotě, v siouxské rezervaci Pine Ridge, kde Winthrop vyrůstal.

Přešel ke stolu, posadil se a vzal do ruky zarámovanou fotografii blonďaté dívky s tmavýma očima. Kdykoliv za ním ale Cecily přišla - to když se mohla uvolnit z práce pro Smithsonian Institution - a šli spolu na večeři, pečlivě fotografii ukrýval do zásuvky. Nechtěl, aby věděla, jak moc je mu blízká.

Cecily Petersonová byla soudní antropoložka a často také pracovala pro FBI. Pro mladou citlivou ženu to bylo dosti ponuré zaměstnání, ale byla to cesta jak uniknout ze spárů svého otčíma a jak získat vzdělání. Nastoupit tu cestu jí umožnil právě Tate Winthrop. Cecily ani netušila, za co všechno mu vděčí, a on neměl v úmyslu jí to říkat. Cítil se za Cecily odpovědný a zároveň nikdy nedopustil, aby mezi nimi došlo k čemukoliv intimnímu - byl Sioux a ona byla bílá. Nevěřil v míšení krve a nechtěl mít dítě, které by nemělo řádnou identitu. Nebýt toho, možná by podlehl a dal jí najevo, co k ní cítí.

Cecily Petersonová nebyla krasavice, ale měla osobitý půvab. Byla štíhlá, odvážná a inteligentní. Pokud měl Tate Winthrop nějakou slabost, jmenovala se právě Cecily. A poslední dobou to bylo horší než kdy předtím.

Pierce Hutton mu zatelefonoval v pravou chvíli.

Aspoň budu muset opustit Washington a tím i Cecily, přivítal Pierceovo poslání. Získám čas, abych se vůči ní zase stal odolnější. Odjížděl takhle pravidelně, jinak by ji

jednoho krásného dne přece jenom objal a vyznal jí lásku; každý, kdo by neměl tak pevný charakter a takovou vůli jako on, by to už dávno udělal.

Odložil fotografii a začal uvažovat, jak bude postupovat. Pierce mu volal, aby za ním s dvěma muži přijel do Freeportu, kde měl na cizí jméno rezervován pokoj. Teď mu ale telefonoval jeho člověk z Freeportu, že Pierceovo letadlo dorazilo. A spolu s ním zmizela i dívka, která ho doprovázela. Takže Piercea unesli.

Tate měl rovněž docela přesnou představu, kdo ho unesl. Philippe Sabon a Kurt Brauer rozjeli nějakou akci a Pierce jim překážel.

Winthrop vstal a protáhl se.

Byl vysoký a svalnatý. Černé vlasy měl svázány do dlouhého copu. Bylo to trochu pošetilé, nosit ve světě bílých tak dlouhé vlasy, ale celé generace jeho předků věřily v talismany a dlouhé vlasy představovaly mocný talisman. Tate Winthrop žil ve světě bílých, ale taky byl trochu pověrčivý. Jedinkrát se nechal ostříhat nakrátko - to když pracoval za hranicemi Států pro CIA - a pak ležel v nemocnici s průstřelem hrudi, který jen taktak přežil. Od té doby si vlasy jen občas zastřihoval.

Zašel na toaletu a vyjmul z nádržky malé pouzdro s věcmi, které pro budoucí akci potřeboval. Pak zatelefonoval dvěma svým nejlepším mužům a domluvil se s nimi, kde se sejdou.

Cítil, jak ho představa několika následujících dní vzrušuje. Věděl, že to bude nebezpečné, ale taky věděl, že ho to bude bavit.

Piercea Huttona zamkli v mnohem menší místnosti, než byla Briannina cela. V zásuvce stolu nalezl sponku na papíry a teď se s její pomocí marně snažil odemknout dveře. Zámek byl zrezavělý a drát sponky měkký.

Nakonec zlostně mrštil zkroucenou sponkou na zem a pokusil se vyrazit dveře ramenem. Ty se ani nehnuly. Jen

rameno ho bolelo - vypadalo to, že dveře mají vevnitř ocelové jádro. Pak už tu bylo jen malé okénko, zamřížované a vysoko nad zemí, zřejmě standardní uspořádání v téhle pevnosti.

Celou dobu si lámal hlavu, jak se daří Brianne a co s ní provedli. V životě nebyl tak příšerně rozčilený a tak zoufale bezmocný. Šílel při pomyšlení, že by jí mohli nějak ublížit, a přitom věděl, že jí nemůže pomoct. Jestli jí Sabon ublíží, pak mu za to draze zaplatí. Najde si ho, i kdyby tím měl strávit zbytek života.

Zvenku zaslechl hlasy. Rychle popošel ke dveřím a poslouchal.

Jeden z hlasů poznával, i když ho neslyšel často. Patřil Sabonovi.

„Teď si nemůžu dovolit je pustit,” říkal Sabon někomu anglicky. „Zatím ještě ne.”

„Nechceš doufám tu holku zabít!”

„Ne, jak tě to proboha mohlo napadnout?” řekl Sabon promptně. „Ani jednoho z nich nechci zabít. Ale nemůžeme riskovat a pustit je dřív, než dosáhneme toho, co chceme. Musíme sem dostat Američany, aby nás chránili. Určitě by je nepotěšilo, kdyby se dozvěděli, že jsme jim unesli jejich občanku… Ať už nás k tomu vedly jakékoliv důvody.”

„Jistě, to chápu. Ale nemůžeme ji aspoň držet na nějakém lepším místě?”

„Jo, mohli bychom ji i s tím chlapem převézt na pevninu. Zavřeme je do staré pevnosti - není to tam sice tak moderní jako tady, ale budou tam mít víc místa… O Huttonovi jsi neslyšel?”

„Ne, vůbec nic… Předpokládám, že je ve Státech.

Někde na západě.”

„Tak doufejme, že tam zůstane, dokud Kurt nevyřídí ve Washingtonu, co slíbil… Jediným nebezpečím je tisk a televize. Bude to ve všech zprávách a Hutton se určitě dozví, co se tady děje. Musíme doufat, že pak už bude

pozdě, aby intervenoval. Kromě toho, Hutton má spoustu nepřátel a není o nic víc americkým občanem než já.”

„A co Brauer? Ten je zase Němec, ne?” „Kurt má naštěstí dvojí občanství, americké i německé. V tom je naše výhoda… No uvidíme, pojďme se podívat, jestli jeho malá armáda už dorazila.”

Pierce zamračeně přemýšlel o tom, co slyšel. Sabon rozhodně nemluvil jako muž, který by byl posedlý sexem a chystal se zmocnit Brianne. Spíš v té krátké rozmluvě rozpoznal zvláštní, znepokojující napětí, jako by se Sabon s Brauerem chystali k boji. Takže Kurt Brauer je skutečně ve Washingtonu. Co ti dva spolu plánují?

Znovu proklel svou bezmocnost. Sabon s Brauerem rozjeli nějakou velkou akci a on tu trčí bezmocný jako liška v pasti. Jedinou naději představoval Winthrop. Už teď litoval tyhle chlapy, až ho sem jeho šéf bezpečnosti přijde hledat. Jen aby Tate dorazil včas.

Během následujících hodin bylo za dveřmi Briannina vězení živo. Její věznitelé se sice neukázali, ale zvenku zaslechla nejrůznější zvuky. Dusot pochodujících nohou. Cvakání jako od závěrů zbraní. A spoustu hlasů. Jednu chvíli byla spousta mužů i na chodbě za dveřmi, pak postupně vypochodovali ven. A nakonec bylo slyšet zvenku rachocení leteckých motorů - nejspíš helikoptéry, usoudila.

Vzpomněla si, jak jí Sabon vyložil svůj plán, jak vyprovokovat americkou pomoc, a zachvěla se. Vypadalo to, že skutečně chce přepadnout své vlastní lidi a pak svalit odpovědnost na své sousedy. Ví to Kurt Brauer? Nebo se na tom plánu dokonce podílí? A co matka a malý Nicholas - co ti dělají během tohohle nesmyslného podniku? Kurt je sice všeho schopný, ale přece nemůže být natolik šílený, aby pomáhal Sabonovi vyvolat válku!

Brianne přesunula stůl pod okno, postavila na něj židli a snažila se vyhlédnout ven. Ale viděla jenom rotující vrtule helikoptér, které letěly poblíž. Vypadalo to, že se

konají poslední přípravy na útok - a přitom nemohla nikoho varovat… Nedovedla si představit, že by Sabon nechal zabíjet vlastní lidi. Musí se jednat jenom o předstíraný útok. Než včera na tomhle ostrově přistáli, všimla si, že pobřeží Quawi je vzdáleno jen několik kilometrů. Když teď o něco později zaslechla vzdálené exploze, věděla, co se děje - detonace bomb a svist raket se nesly nad vodou a dorazily až sem. Teď už útoku zabránit nemohla. Kdybych se aspoň dostala ven, zoufala si, abych mohla varovat někoho doma dřív, než se Brauer dostane k tomu svému

známému senátorovi.

Jenže pak jí zvolna docházelo, co všechno jí Sabon řekl. Kurt už ve Washingtonu byl! Takže nepochybně věděl, že útok se chystá. Byl na místě, připraven informovat svého senátora, který to poví svým kolegům a pak -

Moment! Ze všeho nejdřív by to přece musel projednat Senát, musel by jmenovat komisi, která všechno vyšetří - pak teprve někam pošlou armádu. Ulevilo se jí. Vlastně nic děsného nehrozí, Američani jsou opatrní, a než někam pošlou vojáky, všechno si prověří. Chudák Kurt. Chudák Sabon. Všechno jejich snažení je úplně marné.

Sundala židli a posadila se na ni. S válkou si nemusí dělat starosti. Je jen jediný opravdový problém, který musí vyřešit: jak se ona a Pierce dostanou na svobodu. Doufala jenom, že Sabon pořád ještě neví, kdo její osobní strážce je. Jinak by byl Pierce v mnohem větším nebezpečí než ona.

Napadlo ji, jestli na ni Pierce myslí, jestli vzpomíná na jejich žhavé milování. Až ho uvidím, umínila si, raději mu o Sabonovi neřeknu pravdu. Kdyby zjistil, že Sabon jí ve skutečnosti vůbec nemohl ublížit, mohl by se naštvat, že podnikl tolika kroků, aby ji zachránil před nebezpečím, které nakonec vůbec neexistuje.

A ještě víc by vyváděl, kdyby se dozvěděl, že před jejich stykem neužívala antikoncepční pilulky. Navíc je právě uprostřed menstruačního cyklu, takže možnost, že přišla do jiného stavu, je docela reálná. Na jedné straně to

bylo nádherné pomyšlení, že by mohla porodit chlapečka s Pierceovými vlnitými vlasy a jeho černýma očima. Na druhé straně to bylo smutné pomyšlení, protože věděla, že Pierce ani ji, ani syna nechce. Pořád ještě miloval svou mrtvou ženu.

Pak se jí vybavila další podrobnost z jejich milování - ta, na kterou by nejraději zapomněla. Právě když měla pocit, že mu potěšení z jejich milování přineslo úlevu a zapomnění, zašeptal jméno. A nebylo to její jméno. Jako teď slyšela, jak Pierce šeptá: „Margo, miláčku!”

Zavřela oči a snažila se vytěsnit tuhle deprimující vzpomínku z mysli. Nedá se nic dělat, uvědomovala si. Posloužila jsem mu jenom na chvíli jako náhražka za jeho krásnou manželku. Než promluvil, ani ji nenapadlo, že by to tak mohlo být. Podlehla atmosféře jejich důvěrnosti a už se chystala zašeptat, jak ho miluje - když se z jeho rtů ozvalo Margino jméno. Byla pak ráda, že mu žádné vyznání neučinila. Jen by to situaci zhoršilo.

Násilím vzpomínku zapudila. Řešení problémů vztahu s Piercem bude muset počkat. Teď musí přijít na to, jak se odsud dostat. Sabon se sice nejspíš snaží získat americkou pomoc marně, ale to ještě neznamená, že ona a Pierce jsou v bezpečí. Jeho žoldáci mohou minout cíl a omylem bombardovat tenhle dům. Nebo pár vojáků z Quawi nebude vědět, že útok je jenom předstíraný, a začnou se doopravdy bránit…

Sabonova snaha pomoci vlastním lidem jí byla sympatická, ale jeho plán byl od začátku odsouzený k nezdaru.

Sabon jako by měl klapky na očích. Je tak soustředěný na sebe a svoje poslání, že nedokáže vidět věci v širším kontextu.

Kvůli takovémuhle vyprovokovanému pokusu ochránit malou zemi mohla klidně začít třetí světová válka. Sabon viděl jenom svou zemi a nic víc. Možná ho vedly dobré úmysly, ale byl prostě fanatik.

Nejspíš, uvažovala dál, ani ten starý šejk, který v Quawi panuje, o Sabonových plánech nic neví. Chudák starý pán. Možná ho Sabon také drží v zajetí, stejně jako ji a Piercea.

Z přemýšlení ji vyrušilo ťuknutí do okna. V okně však nebylo sklo, jen železné mříže. Jak slunce stoupalo a svítilo dovnitř, vrhalo na dlážděnou podlahu stínový obraz mříží a zvyšovalo nesnesitelně teplotu v cele.

Vtom oknem vlétl dovnitř malinký balíček a skutálel se jí k nohám. Byl to kamínek zabalený do papíru.

„ZABAVTE JE!“ zněla zpráva napsaná anglicky hůlkovým písmem.

Zmuchlala papír a strčila ho do kapsy. Přitom přemýšlela, co zpráva znamená a co má udělat. Pak se jí rozzářily oči: bylo to jasné, zachránci jsou nablízku a potřebují, aby jim trochu pomohla.

Rozcuchala si vlasy a zadržela dech, až v obličeji zčervenala.

„Haló!” vykřikla chraptivě. „Po… pomoc… Nemůžu… se… nadechnout… srdce…”

Přitiskla si dlaň na srdeční krajinu a lehla si na zem, kde se kroutila, jako by ji postihl srdeční záchvat.

V jejím věku to sice nebyla pravděpodobná zdravotní komplikace, ale jak věděla, Sabon strážnému zvlášť kladl na srdce, že je zodpovědný za její zdraví.

Jakmile strážný zaslechl její křik, popadl klíč a rozběhl se po chodbě ke dveřím její cely.

Než ke dveřím doběhl, od zdi se odloupla postava a čísi ruce mu stiskly zezadu hrdlo. Muž klesl bezvládně k zemi, kde inkasoval tvrdou ránu, jež ho definitivně vyřadila z dalšího boje. Postava v černém maskovacím obleku a kuklou na hlavě mu vzala klíče z rukou a mávla paží. Vynořily se další dvě maskované postavy a s pistolemi v rukou začaly zkoušet jedny dveře po druhých.

Když se dveře její cely otevřely, Brianne stála uprostřed místnosti. Před sebou spatřila maskovaného muže, z něhož viděla jen pár tmavých očí.

„Slečna Martinova, nemýlím se,” řekl hlas, který neznala.

„Vlastně paní Huttonová,” opravila ho. „Víte, kde je Pierce? Je v pořádku?” zeptala se úzkostlivě.

„To se za chvilku ukáže,” řekl Tate Winthrop, aniž by dal najevo překvapení z té šokující noviny o svatbě svého šéfa. „Jdeme,” mávl rukou. „Držte se těsně za mnou.”

„Provedu, veliteli!” řekla Brianne a zdvihla palec na znamení vítězství.

Muž na ni vycenil dokonale bílý chrup, pak se otočil a s pistolí připravenou k palbě postupoval dál po chodbě.

Zpoza rohu se ozvalo tiché ptačí zapípání a Tate se zastavil a poslouchal. Pak vydal stejný zvuk a pokračoval v chůzi. Sotva zahnuli za roh, rozběhli se k nim tři muži v maskáčích a začali střílet.

Brianne zatajila dech. Netušila, že její útěk bude takhle nebezpečný. Muž před ní vypálil dvě krátké dávky.

„Nedívej se na ně,” zasyčel a už utíkal dál, Brianne v patách za ním.

Snažila se vyhnout pohledu na ležící těla, ale nakonec to nevydržela. Jeden pohled stačil a hned se jí začal zvedat žaludek. Rychle naprázdno polkla a do očí jí vhrkly slzy. Mrtví muži však nebyli Arabové. Byli bílí. Zřejmě patřili k Sabonově invazní jednotce a byli dost krvelační na to, aby okamžitě začali střílet po všem, co se hýbalo. Její názor na Sabona se dramaticky změnil - tihle muži nehodlali žádný útok předstírat. Šli do toho s plným nasazením a nezajímalo je, jaké budou ztráty a kolik bude nevinných obětí.

„Ráda bych vám pomohla Pierce najít, ale nevím, kam ho odvedli,” říkala roztřeseně v patách za svým osvoboditelem.

„Moji muži ho už našli,” ujistil ji. „Mají jenom problémy s otevřením zámku, je zrezivělý.”

„Nemůžou zámek prostě odstřelit?” navrhla Brianne, tak to přece ve filmech vždycky dělají.

Ohlédl se na ni a bílé zuby se zaleskly v úsměvu.

„Ocelové dveře? Vyrobené v Německu pro zařízení, jako je protiletecký kryt Saddáma Husajna? Je to perfektní výrobek. Až na to, že jim zrezavěl zámek.”

„Co tedy budeme dělat?”

„Jeden z mých mužů seděl za bankovní loupež,” zamumlal Winthrop. „Na světě neexistuje zámek, který by dříve nebo později neotevřel.” Obezřetně se rozhlédl a poznamenal: „Máme štěstí, že to střílení nevzbudilo pozornost. Mají teď příliš mnoho práce v Quawi, než aby se s námi zdržovali. Ale to se může rychle změnit. Jakmile se Sabon přesvědčí, že v Quawi všechno postupuje podle jeho plánu, můžeme ho tady čekat zpátky.”

„Řekl mi, že mu jde jenom o to… aby ochránil jejich ropná pole před sousedním státem, který chce Quawi přepadnout… Řekl, že lidi v jeho zemi hladoví… a jsou negramotní a že jim chce zajistit lepší život…”

„A vy jste mu věřila!” Tate Winthrop si povzdechl.

„Kdyby všichni lidi mluvili pravdu, svět by byl nádherné místo k žití.”

Zahnuli opatrně za další roh a uviděli Piercea, jak spěchá se zbývajícími dvěma Winthropovými muži proti nim.

Brianne se k němu chtěla rozběhnout, ale její zachránce ji zadržel.

„Honem!” volal na přicházející skupinku.

„Máme už jenom dvě minuty, abychom zmizeli, než vyletí do vzduchu komunikační centrum!”

„Cože?” vydechla Brianne.

„Dal jsem nálož do jejich spojovací ústředny!” vysvětlil Winthrop a táhl Brianne k východu.

„Musíme se dostat co nejrychleji do Států!” volal Pierce. „Brauer už tam je.”

„Přesně tak,” potvrdila zadýchaně Brianne. „A tenhle útok… to jsou Kurtovi žoldáci… ne armáda jejich souseda! Chtějí to na ně svalit… aby Kurt mohl požádat Američany o vojenskou pomoc.”

„Kristepane!” vydechl Pierce.

„Možná ještě pořád máme možnost… Kurta předběhnout,” pokračovala Brianne přerývaně. „Musí se přece sejít… Senát a jmenovat komisi… A než pošlou vojáky, bude ještě vyšetřování a rozprava…”

„Z které planety sem ta holka přišla?” zeptal se Winthrop ironicky Piercea.

„Co tím chcete říct?” urazila se Brianne a zastavila se těsně před východem z budovy, aby se nadechla.

„Vy nevíte, že v takovýchhle situacích, kdy agrese ohrožuje zájmy Spojených států, se okamžitě rozběhnou tajné operace? Zítra ráno tady můžou být první jednotky a bojovat a Kongres ještě ani nebude vědět, že se něco děje.”

„To… to není možné,” vydechla Brianne.

„To víte, že jo.” Když vyběhli před dům, čekala tam na ně ohromná ozbrojená helikoptéra opatřená maskovacím nátěrem. Brianne připadala tak obrovská, že by se do ní klidně vešlo i tucet lidí.

„Honem, nastupujte!” velel Winthrop.

Pierce skočil dovnitř a podal Brianne ruku, aby jí pomohl na palubu.

Ostatní muži naskákali za ní. Winthrop poklepal pilotovi na rameno a helikoptéra se odlepila od země. Sotva se vznesli, objevili se vojáci a začali po nich střílet.

„Vypadá to, že zrovna přišli na to, že jste zmizeli,” poznamenal Winthrop. Pak se podíval na hodinky a začal počítat: „Šest, pět, čtyři…”

„Co to dělá?” zašeptala Brianne k Pierceovi.

Pierce ani nemusel odpovídat - místo něj se ozvala obrovská detonace.

„Teď jim to dá chvíli práce, než budou moct volat pro posily!” poznamenal Winthrop.

„Kde máš letadlo?” ozval se Pierce.

„Na letišti jsem ho nenechal,” ušklíbl se Winthrop.

„Tam by ho hned zlikvidovali. Nechal jsem ho -” Odmlčel se, naklonil se k pilotovi a jeho úsměv zvolna pohasínal, jak poslouchal, co mu pilot říká v rychlé arabštině.

„Sabonovi žoldáci nejenom zlikvidovali letiště, ale našli i místo, kde jsme přistáli. Vyhodili naše letadlo do povětří,” oznámil Winthrop schlíple. „Musíme přistát v nejbližším přístavu a doufat, že budeme mít štěstí.”

„Jsou to podnikaví chlapci,” zamumlal Pierce.

„Svatá pravda,” přikývl Winthrop. „Viděl jsem tam dva, které jsem sám trénoval. Všichni jsme začínali ve státních službách.” Pozoroval krajinu pod sebou a dodal:

„Občas lituju, že jsem v nich nezůstal - jako třeba zrovna teď.” Poklepal pilotovi na helmu a něco mu arabsky přikázal. Pak se znovu otočil ke svým společníkům.

„Uvědomte si, že až přistaneme, půjde nám o život. Tady nemají cizince rádi… A nemají rádi ani ty, kdo jim pomáhají - takže musíme z té helikoptéry vypadnout co nejdřív, jinak to bude stát Hamida,” ukázal na pilota,

„život.”

„Jak se dostaneme domů?” zeptal se Pierce.

„Musíme se dostat na nějakou nákladní loď,” odpověděl Winthrop. „Většina z nich vezme i pasažéry, když se jim pořádně zaplatí.”

„Nemám ani dolar,” přiznal Pierce. „Schoval jsem peněženku v tom letadle, kterým nás unesli, aby nezjistili, kdo vlastně jsem… Třeba se někdy zase objeví, ale to nám teď nepomůže.”

„O peníze nejde,” ujistil ho Winthrop. „Peněz mám spoustu.” Naklonil se k pilotovi a strčil mu svazek bankovek do kapsy jeho overalu. Pak operaci opakoval se dvěma uniformovanými muži, kteří tvořili posádku. Všichni tři, včetně pilota, měli na obličeji kukly.

„Jelikož jste je neviděli a nemluvili s nimi, nemůžete je poznat,” vysvětlil Winthrop. „Opatrnost.”

„Copak vy si myslíte, že ty muže známe?” nechápala Brianne.

„To záleží na tom, jestli si prohlížíte fotografie, které visí na poštovních úřadech,” ušklíbl se Winthrop.

Brianne se se zvýšeným zájmem zadívala na oba muže.

„Vážně?” vyhrkla.

„No tak, no tak!” napomenul ji Pierce. „Měla bys mít strach!”

„Taky že se bojím,” prohlásila a schoulila se na sedadle. „Je to takhle lepší?”

Oba maskovaní muži se rozesmáli.

„Jsi absolutně nemožná!” řekl Pierce.

„Svatá pravda,” potvrdil Winthrop. Vyndal z bundy pistoli, přesvědčil se, že je nabitá a zajištěná, a pak ji - rukojetí napřed - podal Piercovi. „Dovedeš s tím ještě zacházet?”

Pierce přikývl.

Znovu překontroloval, že zbraň je zajištěná, a strčil ji do kapsy.

Brianne rázem přešla dobrá nálada. Vzpomněla si na dvě nehybná těla mužů, které Winthrop zastřelil při jejich útěku, a rozhlédla se kolem sebe novýma očima. Až teď jí došlo, že všichni tihle muži jsou zabijáci. Umějí zacházet se zbraněmi a neváhají je použít. I Pierce uměl s pistolí zacházet, takže ji musel sám používat, nejspíš při nějakém předchozím dobrodružství.

Najednou si připadala hrozně mladá a nezkušená.

Rozpačitě se zadívala na pilota, který právě zahájil přistávací manévr. O kus dál uviděla jakýsi přístav, ale pilot se rozhodl nepřistávat příliš blízko. Krajina byla samý písek a na něm rozeznávala postavičky lidí. Jak slétli níž, usoudila, že lidé dole jsou vesměs Arabové. Z toho bylo jasné, že ani jí, ani Pierceovi se mezi domorodci nepodaří ztratit.

Když stroj přistál, jejich zachránce vytáhl zpod sedadla velkou tašku a seskočil dolů. Pierce, Brianne a dva muži,

kteří pomáhali při jejich osvobození, ho následovali. Oba muži jim popřáli mnoho zdaru a zmizeli. Pilot jim zamával a odstartoval.

„Co teď?” zeptala se s obavou Brianne.

„Teď se musíme pokusit ztratit mezi místními lidmi,”

řekl jejich zachránce a stáhl si kuklu z obličeje.

Pro něj to celkem nebude problém, uvědomila si Brianne okamžitě, když si prohlédla jeho obličej. Muž měl tmavou pleť, vysedlé lícní kosti a hluboko posazené černé oči. Dlouhý pletenec hustých černých vlasů mu spadal až pod lopatky. Nebylo těžké poznat, kdo to je.

„Pan Winthrop, předpokládám,” zamumlala Brianne.

Indián se uklonil. „Koukám, že moje pověst mě předešla.”

„Pierce mi o vás vyprávěl, že jíte škorpiony k večeři,” usmála se.

„Taky jí chřestýše, ale jenom když ho chtějí uštknout,” ušklíbl se Pierce a podal Winthropovi ruku. „Díky, žes nás našel a dostal ven. Myslím, že Sabon nás tam chtěl držet hezky dlouho.”

„Za takovéhle věci mě přece platíš, ne?” usmál se Winthrop a stiskl nabízenou ruku. „Byla by škoda mě platit a nechat doma zahálet.”

„Jak jsi nás našel?”

„Mohl bych ti to říct,” culil se Tate Winthrop, „ale…”

„Ale pak by tě musel zastřelit,” doplnila Brianne.

„Přesně tak,” potvrdil Winthrop. „Musel jsem přísahat, že to neprozradím.”

„Tate už složil spoustu přísah,” poznamenal Pierce,

„ale dodržuje je, jenom když se mu to hodí.” Zvážněl a dodal: „Jestli se Brauer dostane k těm správným lidem ve Washingtonu dřív než my, pak v tomhle kousku světa dojde k malýmu zemětřesení… Celý arabský poloostrov se může octnout ve válce.”

„Přivezl jsem si s sebou telefon,” prohlásil

Winthrop a otevřel tašku. Vyndal mobilní telefon, ale marně se ho snažil oživit. Otočil přístroj, aby se podíval na baterie - ale žádné tam nebyly. Winthrop hodil vztekle telefon do tašky a zaklel v jazyce, kterému Brianne nerozuměla.

„Třeba tu někde na nějaký telefon narazíme,” uklidňoval ho Pierce.

„Tady ne. Tady telefony nejsou… Jenom telegrafy na lodích. Ale nemám s sebou kódy… Potřebuju telefon.” Winthrop znovu zaklel.

„Ale kam se poděly ty baterky?” nechápala Brianne.

„Ten pilot kšeftuje se vším možným,” vysvětloval vztekle Winthrop. „V životě by mě ale nenapadlo, že se sníží k tomu, aby mě okradl… Měl jsem si vzít náhradní. Obvykle je vozím, ale tentokrát ne.” Nevěřícně zavrtěl hlavou a otočil se na Piercea. „Měl bys mi dát výpověď.”

„Dostaň nás domů a já o tom budu uvažovat.”

„Myslel jsem to vážně.”

„Já taky.” Pierce poklepal šéfa své bezpečnosti na rameno. „Každého můžou okolnosti zaskočit. Tobě ukradli zdroj k telefonu, já se nechal unést.” Pokrčil rameny.

„Takže si jsme kvit.”

„Tak dobře,” ušklíbl se Winthrop. Zalovil v tašce a vyndal z ní dva černé hábity. „Oblečte si to. Neměl jsem čas vybírat správnou velikost, ale malé vám nebudou. A přetáhněte si je přes hlavu, zvláště vy,” otočil se na Brianne a upřel pohled na její zářící světlé vlasy, které mu připomínaly Cecily. „Vás je vidět na pár kilometrů.”

„Bílé zlato,” poznamenala Brianne. „Tak mě nazval Sabon. Řekl mi, že před nějakými lety bych byla pro majitele hotový poklad na místním trhu otroků.”

„To ti řekl?” zeptal se Pierce a díval se na Brianne stále podezřívavěji. „Koukám, že ti nakonec vůbec nepřipadal tak odporný, co?”

Rozpačitě se zadívala stranou. „Když to musíš vědět, tak mi ho bylo líto.”

Pierceovy černé oči se jí zabodly do tváře. „To je tedy novina! Tak to jsme se tedy brali úplně zbytečně!”

Málem zapomněla. Pierce si ji přece vzal, aby ji zachránil před Sabonem. A ze stejného důvodu došlo i k naplnění manželství, takže jeho anulování teď nepřicházelo v úvahu, leda že by oba lhali o svém intimním životě. Teď už bylo zrušení manželství možné jenom rozvodem, což si vyžádá mnohem víc času. A všechny ty komplikace jenom proto, aby se nakonec ukázalo, že Sabon nemůže být nebezpečný ani jí, ani žádné jiné ženě.

Pierce hleděl na Brianne, viděl, jak zrudla, a vybavilo se mu jejich milování. Jenže na to chtěl zapomenout. Nemohl se dočkat, až tohle dobrodružství skončí. Vrátí se domů, překazí Brauerovi jeho intriky, pak se tiše rozvedou a Brianne pošle studovat na univerzitu. Ze všeho nejdřív se ale musí odsud dostat.

„Musíme sebou hodit,” řekl Pierce nahlas.

Vykročili pomalu směrem k městu a snažili se vypadat nenápadně. Všichni tři byli oblečeni ve vlající hábity, hlavy zavinuté do turbanů. Brianne vypadala překvapivě jako jinoch. Pleť měla sice bílou, ale Arabové nejsou všichni tmaví. Jelikož jak Pierce, tak Tate Winthrop měli tmavou pleť, nebyla v jejich společnosti až tak nápadná.

Kdyby se pokoušeli ztratit někde na vesnici, kde se všichni znají, bylo by to beznadějné, ale tohle bylo přístavní město a kolem přístavu se vždycky vyskytovali lidé z jiných částí Středního východu. Jakmile došli až k molu, u něhož kotvily lodě, byli už v relativním bezpečí.

Brianne si vzpomněla na to, co jí Sabon říkal o bídě v Quawi. Skutečně nikde neviděla žádné moderní stavby a přepych, který bylo možno vidět v hlavních městech bohatších zemí této oblasti.

Šli kolem řady otlučených škunerů, až konečně Tate zahlédl loď, kterou znal.

„Tuhle kocábku znám,” řekl tiše. „Zůstaňte tady, půjdu za kapitánem a zjistím, jestli by nás vzal na palubu.”

Winthrop pokrčil rameny. „V téhle oblasti nemůžeš důvěřovat nikomu, ale myslím, že když mu dobře zaplatíme, dodrží slovo. Za chvilku jsem zpátky.”

„Tak tohle je ten tvůj nepolapitelný pan Winthrop,” poznamenala Brianne. Po dlouhé době se s Piercem ocitla zase sama a najednou si připadala celá nesvá.

„Je úžasný, co?” přikývl hrdě Pierce.

Popošel až k Brianne, zahlédl rozpačitý výraz jejích očí, a cítil se provinile. Pamatoval si, že ji oslovil jménem své mrtvé ženy, a ona si to jistě pamatovala taky. Vycítil to z jejího obviňujícího pohledu.

„Omlouvám se,” řekl tiše. „Chtěl jsem tě jenom uchránit před Sabonem. Říkal jsem ti hned zkraje, že jinak je to na mě ještě moc brzy.”

„Dva roky,” namítla. „Většina lidí by už po dvou letech mohla začít znova.”

„Byla celý můj život,” zašeptal.

„Já vím. Pořád ještě je.” Odstoupila od něj a dodala:

„Jediný přínos tohohle manželství je, že už nikomu neposloužím jako panenská oběť.”

Rozčilovalo ho, že to prezentuje takhle. Udělal přece to, co musel: ochránil ji před Sabonem, nebo aspoň se o to snažil. A teď dělala, jako kdyby jí záměrně ublížil.

„Zapomínáš, že šlo jenom o to, abych tě zachránil před Sabonem!” namítl.

„Jistě, udělals, co bylo třeba,” přikývla a radši mu neřekla, jaká je skutečnost. Otočila se k němu zády a dodala: „Nic ti nevyčítám.”

Díval se na ni a toužil po ní. Tohle milostné dobrodružství ho pomalu ničilo. Od chvíle, co ho odvedli do jiné cely, nemyslel na nic jiného, než že se s ní chce znovu pomilovat.

To zjištění ho šokovalo. Ano, je to tak, chce ji - ale jak to má udělat, když jeho srdce pořád ještě patří Margo?

Raději se na něj nedívala. Prohlížela si zrezavělou loď a námořníky na palubě, směsici nejrůznějších národností.

Bude to nebezpečné, svěřit životy do rukou kapitána téhle lodi, uvědomila si.

Ale když se jim nepodaří dostat se na loď, dříve nebo později je zadrží a dostanou se znovu Sabonovi do rukou. O sebe se ani tak nebála, ale pro Piercea a jeho přítele by to bylo nebezpečné. Jejich zajetí by bylo velmi nepříjemné, zvláště po tom, co Winthrop zastřelil dva ze Sabonových žoldáků.

Přemýšlela, jak by si měli počínat, kdyby byli znovu zadrženi. Nejdůležitější je nepoddat se strachu, nezačít panikařit, usoudila. Z téhle situace nás může zachránit jedině odvaha. Musím se chovat statečně, umínila si, už kvůli všem ostatním. A musím začít už teď - a to taky znamená, že se nesmím hádat s Piercem a vyčítat mu, za co vlastně ani nemůže. Zachoval se jako džentlmen a udělal to, co považoval za nutné pro mou záchranu. Muselo mu to připadat, jako kdyby byl nevěrný své ženě. Takže jak mu můžu vůbec vyčítat, že mě nemiluje?

Otočila se k Pierceovi a řekla omluvně: „Promiň! Udělal jsi, co bylo v tvých silách, abys mě ochránil, a já ti za to jsem vděčná.”

Překvapeně se na ni zadíval.

S přemáháním se usmála. „Nemusíš si dělat vůbec žádné starosti,” ujišťovala ho. „Beru antikoncepci a díky tobě se už Sabona nemusím vůbec bát. Takže je všechno v pořádku. Jsme si kvit.”

„Že jsme si kvit?”

„Winthrop nás odsud dostane,” řekla přesvědčeně. „Až se vrátíme domů, půjdu studovat a ty se se mnou ve vší tichosti rozvedeš. Kromě Tatea Winthropa se nikdo už ani nemusí dozvědět, že jsme někdy měli svatbu.”

Najednou měl pocit, že Brianne předbíhá událostem. Potřeboval čas, potřeboval si rozmyslet, jak se z téhle zamotané situace nejlépe dostat. Ještě nezvážil všechna pro a proti a ona už utíkala. Zamračeně se snažil najít ta správná slova.

Ale vtom se na lodní lávce ozvaly kroky a oba uviděli, jak se k nim blíží Tate Winthrop.

„Přátelé,” řekl jim s úsměvem, „vypadá to, že máme spojence i na těch nejpodivnějších místech.”

Otočil se a ukázal na muže, který přicházel po lávce z lodi za ním. Byl to vysoký muž, který připadal Brianne povědomý.

Když došel blíž, Brianne ho poznala: byl to Mufti, jeden ze Sabonových mužů.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Překvapená, co?” uculil se Mufti.

„To tedy ano,” přikývla. „Co tady děláte?”

„Sháním informace pro vládu Salidu,” odpověděl a vycenil na ni zažloutlé zuby.

„To je ta sousední země, na kterou chtějí Sabon s Brauerem svalit ten útok,” vysvětlil Winthrop. „Musíme dostat Muftiho do Států, bude naším korunním svědkem.” Winthrop si nechal pro sebe, že Muftiho zajali jeho dva muži během jejího a Pierceova osvobozování a málem ho popravili, kdyby se nepřiznal, že je sice v Sabonových službách, ale ve skutečnosti dělá špionáž pro Salid. Jeho slova byla promptně potvrzena spojením s příslušnými autoritami v Salidu pomocí krátkovlnné vysílačky a z Muftiho se rázem stal neplánovaný spojenec. Winthrop ho poslal napřed do Quawi a uložil mu, aby pro případ, že by nemohli odletět, nalezl kapitána této lodi a dohodnul s ním odvoz.

Vtom Winthrop zahlédl kapitána, jak se blíží po lodní lávce na břeh. Omluvil se a rychle mu šel naproti. Po krátké rozmluvě se kapitán otočil a utíkal zpátky na loď, gestikuloval na své námořníky a křičel rozkazy.

„Právě dostal zprávu, že Sabonovi žoldáci jsou na cestě sem,” informoval je Winthrop spěšně. „Každopádně dneska s námi odplout nemůže. Vezme nás na palubu zítra, ale musíme najít nějaké tiché místo, kde přečkáme noc.”

„Ale kde ho najdeme?” vyhrkl Pierce a zamračeně se rozhlížel po rušném přístavu. „Ani v téhle maškarádě se nám nepodaří vypadat jako domorodci. Nemůžeme jen tak zapadnout do hotelu a dělat, že jsme místní.”

„To mě taky ani nenapadlo,” ujistil ho Winthrop. „Ale Mufti má tady nedaleko v nějaké vesničce příbuzné. Takže mám nápad.”

Dvě hodiny poté se Brianne potila a proklínala v duchu Winthropa, protože ji přinutil, aby se v temné stáji postavené ze slámy a vepřovic pokusila podojit krávu. Nacházeli se pár kilometrů od města, v malé vesničce, která vypadala, jako kdyby ji schválně udržovali už tisíc let v původní podobě.

Pierce s Winthropem mezitím čistili stáj a přehazovali seno, zatímco Mufti nosil do stáje pytle se zrním z rozpadajícího se náklaďáku. Sice za tu práci nečekali žádnou odměnu, ale aspoň měli kde strávit noc - na čistém seně na seníku v podkroví.

Briane byla pořád ještě celá rozbolavělá z cestování na velbloudu, který je dopravil do tohohle zapadákova. Na druhé straně tady byli jistě v bezpečí - Sabonovi lidé je nepochybně hledají někde v přístavu. Takže teď jen potřebovali strávit nerušeně noc a ráno se tajně vetřít na loď.

Jak se Brianne zoufale snažila podojit svou první krávu, vybavila se jí Sabonova slova o těžkém osudu jeho lidu. Uvědomila si, jak primitivně žijí všichni lidé kolem a najednou se cítila provinile kvůli všem těm hedvábným šatům a koženým střevíčkům doma. I nejchudší rodina ve Státech žila desetkrát lip než tihle lidé. Všimla si, že ženy tu vypadají na svůj věk mnohem starší. Každodenní dřina se na nich jasně podepisovala.

Muži byli shrbení a vyhublí. Většina mladých žen pracovala a přitom nosila malé děti na zádech. Nedostatek vhodného oblečení byl patrný na každém kroku. Některé malé děti měly nafouklá bříška, jasný příznak nedostatečné a špatné stravy.

Starší děti vytahovaly z hluboké studny vodu v plechovém vědru. Jedna z žen jim řekla (pomocí Muftiho coby překladatele), že vědro je dárek ze Západu. Díky tomu nemuseli vesničané čerpat vodu v koženém vaku jako v ostatních vesnicích.

Brianne žasla, jak ten prostý dar naplnil vesničany vděčností. Žasla rovněž, jak snadno se všichni s tímto způsobem života smiřují - nikdo si zjevně nestěžoval ani nikoho nevinil z chudoby, v níž žili. Právě tak jim zřejmě nevadilo, že kousek od nich v bohatších zemích jsou moderní města podobná evropským. Dozvěděla se, že mnozí vesničané se tam vypravili, ale když se vraceli, byli stejně chudí jako předtím. Lidé žijící v těchto primitivních podmínkách neměli vzdělání, nedovedli zacházet s počítači, aby si ve městě polepšili. Bylo to přesně tak, jak Sabon říkal.

Všichni vesničané byli muslimové a Brianne dojímalo, s jakou samozřejmostí a oddaností se denně modlí. Bylo to jako by se v téhle vesničce zastavil čas. Dovedla si představit, že přesně takhle tu lidé žili před tisícem, možná před dvěma tisíci let. Měla pocit, že tady se snoubí minulost s přítomností, že ona sama se tu dotýká samotné historie lidstva.

„Vypadáš zamyšleně,” podotkl Pierce, když šel kolem, pytel zrní na zádech.

„Dívala jsem se do minulosti,” odpověděla s úsměvem.

„Nepřipadá ti to neuvěřitelné, jak málo se tady změnilo? Tihle lidé nemají skoro nic, a přesto vypadají docela spokojeně.”

„Jejich smysl pro hodnoty není pokroucen materialismem,” odpověděl Pierce. Odložil pytel a rozhlédl se kolem. „Je tu čistý vzduch, nikdo se tu pořád nedívá na hodinky, aby využil každou minutu. Nepatrná zločinnost, žádné drogy nebo násilí.” Podíval se na Brianne a usmál se.

„Když lidi žijou v malých pospolitostech, kde každý každého zná, a zůstávají blízko přírodě - má to mnoho do sebe.”

„Ale je tu taky spousta nemocí, neexistují tu lékaři a možnost získat vzdělání.”

„Jak jsi na to přišla?” zamračil se.

„Je to evidentní,” pokrčila rameny, ale pak popravdě dodala: „Taky o tom mluvil Philippe Sabon. Tvrdil, že vzdělání je jedinou cestou, jak můžou tihle lidé uniknout bídě.”

„To je pravda,” přikývl Pierce. „Doufám, že ses od něj nenechala příliš ovlivnit.”

„Podle mě to Sabon dobře myslel, ale vzal to za špatný konec. Záleží mu na těch lidech tady a věřím mu, že jim chce pomoct.”

Upřeně se na ni zadíval. „Jakpak to, že ses ho najednou přestala bát?”

Sklopila oči a rozpačitě tahala za proutí, vyčnívající z koše, jejž měla v ruce. „Není takový, jak jsem si myslela… A vsadím se, že to, co se tady teď děje, je z větší části Kurtova vina.”

„Ty si myslíš, že za to může tvůj nevlastní otec?” Popošel až k ní a naléhavě se zeptal: „Jak jsi na to přišla?”

„Sabon si s náma mohl dělat, co chtěl. Ale slyšela jsem, jak dává příkaz, že se nám nesmí nic stát. Řekl mi, že tenhle útok má být jenom předstíraný… Ale mám pocit, že ty bomby a kulky jsou pravé, nemyslíš?”

„Jistě,” přikývl Pierce. „Muftiho bratranec řekl, že je spousta mrtvých a raněných.”

„Panebože,” vydechla.

„Ty si vážně myslíš, že Sabon nevěděl, že dojde k opravdovému přepadení?” zeptal se pochybovačně Pierce.

„Myslím. Lépe řečeno, on mi to sám řekl a já si myslím, že mluvil pravdu. Žije tu jeho babička, on sám tady vyrůstal, má tady příbuzné. Mufti by ti mohl potvrdit, že pro zdejší lidi udělal spoustu dobrého, o čem se běžně neví. Nedovedu si představit, že by souhlasil s tím, aby bylo tolik lidí zabito, i když tím trikem chtěl získat ochranu zdejších ropných polí.”

Pierce mlčel. Obraz Sabona jako netvora se najednou před jeho zrakem rozplýval. „Na tom něco je,” přikývl.

„Co když ty žoldáky najal Kurt,” rozvíjela svou hypotézu Brianne, „poslal je sem po dohodě se Sabonem, ale s jinými rozkazy, než Sabonovi řekl?”

„Jestli je to tak, pak je Kurt už teď mrtvý.”

„Jenomže Kurt je teď ve Washingtonu a má Sabona v hrsti. Může svému příteli senátorovi napovídat, co chce, Sabon se nemůže bránit. Co když pustí do světa, že Sabon je maniak, který se snaží vyprovokovat válku se Salidem? Co když bude tvrdit, že ti žoldáci jsou Sabonovi, že se Sabon pokouší udělat vojenský puč, chce svrhnout vládu a udělat ze sebe diktátora?”

„Panebože!” vydechl Pierce. „Takový blázen snad Brauer přece jenom není.”

„Má ve hře veškerý svůj majetek,” připomněla Brianne.

„A Sabon mu skrytě hrozil, že z dohody s ním vycouvá.”

„Takže Brauer se možná snaží Sabona zbavit a získat ropná pole pro sebe,” shrnul to tiše Pierce. „Kdyby se mu podařilo získat Američany na svou stranu s tím, že se tu Sabon pokusil o převrat, může pak využívat svého práva na těžbu místního nerostného bohatství…”

„Bude tady takový zmatek, že se mu nikdo neodváží postavit!” doplnila Brianne. „Kurt se dostane do čela ropného konsorcia, Sabon bude mrtev nebo ve vězení a můj nevlastní otec bude bohatý!”

„To je všechno pěkné,” vrtěl Pierce hlavou, „ale jsou to všechno jenom dohady.”

„To je pravda. Ale má to logiku, ne?”

„To tedy bohužel má.” Pierce tiše hvízdl a ulevil si:

„Panebože, to je průšvih.”

„Pokud se včas nedostaneme domů a neřekneme někomu nahoře, co se tu děje, může to tu skončit katastrofou!” upozornila Brianne. „A kromě toho - jestli ty vojáky platí Kurt a jestli se řídí jeho rozkazy, tak určitě neberou žádné zajatce. Jestli nás chytnou, zastřelí nás a Kurt to pak taky svede na Sabona.”

Má pravdu, uvědomil si Pierce. Na svůj věk dovede to děvče rozplétat intriky neobyčejně bystře. Až doteď si myslel, že za tímhle vším vězí Sabon. Ale Sabon by opravdu nevraždil vlastní lidi - kdežto Brauer by neváhal ani okamžik. Jeho minulost to prokazovala. Brauer neměl skrupule a neštítil se ničeho.

„A Sabona zabije taky!” uvědomila si Brianne.

„Bude muset, protože ví příliš mnoho.” Pierce strčil ruce do kapes a horečně přemýšlel, co dělat. „Dneska v noci se už odsud nedostaneme. A když pojedeme lodí, bude nám to hezkou chvíli trvat, než se dostaneme do Miami… A i kdyby Brauer nevěděl, na které lodi pojedeme, jeho lidi budou určitě číhat na všech letištích a ve všech přístavech, kde bychom se mohli objevit…”

„Nemůže ten tvůj Winthrop ukrást letadlo?” zeptala se Brianne s nadějí v hlase.

„Jenom kdyby tu nějaké bylo,” usmál se. „Nevšiml jsem si, že by tu někde bylo letiště.”

„Musíme dostat do Států taky Muftiho,” poznamenala Brianne. „Ví o všech těch piklech víc než kdo jiný. Ten by nám mohl pomoct dostat Kurta do vězení.”

„Nějak to musíme zařídit,” řekl Pierce neurčitě.

„Uvidíš, že to zvládneme.”

Ulpěla očima na jeho hrudi a najednou si přála, aby ji teď Pierce objal, aby ji odnesl na půdu; stulila by se mu do náruče a spala. Po napětí posledních dvou dnů byla ospalá a utahaná.

„Jsi unavená, co?” zeptal se.

„Jsem, ale vydržím to,” usmála se. „Pierce, myslíš, že bychom tohle všechno mohli nějak říct Sabonovi?”

„Nedovedu si představit jak,” zavrčel Pierce, který nelibě nesl, že Brianne najednou mluví o jejich únosci tak přátelsky. „Mám pocit, že zapomínáš, že nás unesl. Nebýt jeho, tak tady teď netrčíme a nemusíme bojovat o život.”

„To je pravda… Ale myslel si, že to dělá pro blaho své země.”

„To ho neomlouvá.”

Sklopila oči ke košíku v ruce. „Mohl nás zabít, a neudělal to.”

Vzal ji za bradu a přinutil ji podívat se mu do očí.

„Radši mi prozraď, proč jsi tak najednou otočila!”

„To nemůžu,” povzdechla si. „Můžu ti říct jen tolik, že se mu stalo něco hrozného… Není takový, jaký se dělá a jak se o něm říká. Kdybys znal pravdu, bylo by ti ho stejně líto jako mně.”

Nepotěšilo ho, že má před ním tajemství, a ještě ke všemu tajemství týkající se jiného muže. Uvědomil si, že žárlí. Nikdy by nevěřil, že je schopen na Brianne žárlit, a teď byl ohromen zjištěním, že se mýlil.

Zadíval se na ni. Najednou si vybavil, jak to bylo nádherné, když si v Nassau u bazénu prohlížel její nahé tělo a dotýkal se ho. Vybavil si její vzdechy, když se spolu milovali v cele po jejich únosu. Toužil po ní a chtěl se s ní milovat jako nikdy předtím.

Brianne na tom nebyla o mnoho lépe. Jeho blízkost ji vzrušovala. Zapomněla na to, jak ji urazil, na to, že si připadala jen jako náhražka za Margo. Zapomněla na všechno nepříjemné, zbyla jen rozkoš, kterou při svém prvním milování prožívala. Popošla k němu blíž, až se jejich těla prakticky dotýkala. „Tihle lidé kolem jsou muslimové,” zašeptal varovně. „Netrpí vyzývavé chování na veřejnosti.”

„To já vím,” zašeptala.

„Tak proč se na mě tak díváš?”

„Protože tě chci políbit,” řekla roztřeseně. Mlčel. Ještě se jí ani nedotkl, a už byl vzrušený. „Nejde to,” zavrtěl hlavou.

„Jsme manželé,” namítla zklamaně.

„Já vím. Ale nejsme tu sami. A nebudeme sami ani v noci… Tady to prostě nejde… I když mě to mrzí.”

Cítila, jak jí v překrveném klíně pulsuje horkost. V hlavě měla jenom rozkoš včerejšího milování, byla nemocná touhou.

„To je k vzteku,” zašeptala zničeně.

„To tedy je,” souhlasil. „Chci tě. Všechno mě bolí, jak tě chci,” přiznával. Bylo to poprvé, co to tak bez obalu přiznal. Najednou ji už nezajímaly jeho důvody, stačilo jí, že trpí stejně jako ona.

„Jsi strašně mladá, Brianne,” řekl nesouvisle. „Neměli jsme pro naše milování moc pohody, a stejně to bylo krásný Já chápu, že jsi netrpělivá, abys získala další zkušenosti… Ale tady a teď? Prostě to nepůjde.”

Zavřela oči a vdechovala vůni jeho těla - kolínskou, která na něm stále ještě ulpívala, pach velblouda, na němž jeli, a kůže z jeho sedla.

„Posloucháš, co ti říkám?” zeptal se, když viděl, že se na něj nedívá.

Otevřela oči. Byly zelené jako jarní výhonky listů a plné něhy.

„Chtěla bych, abychom spolu byli znovu v Paříži,” zašeptala.

Neubránil se, aby se nezasmál. „Byl jsem příliš opilý, abys z toho něco měla.”

„Byl jsi naměkko,” vzpomínala. „Potřebovals mě. Od té doby už to nikdy nebylo takové. Teď se jenom cítíš za mě zodpovědný a jsem ti na obtíž. Jednou jsi možná byl rád, že jsme spolu. Ale už si nejsme blízcí.”

„Tohle jsme už spolu probírali,” podotkl upjatě. „Já vím,” povzdechla si. „Nechceš si se mnou nic vážného začít. Jakmile se odtud dostaneme, já půjdu studovat a ty se vrátíš ke svým obchodům.” Zadívala se mu do očí a dodala:

„Ale než mě pošleš pryč, chtěla bych s tebou strávit jednu celou noc.”

Představil si, jak jsou spolu v jeho manželské posteli a všechna světla jsou rozsvícená. „Jenom by to náš vztah zkomplikovalo,” namítl.

„Horší než teď to být nemůže,” řekla. Sklopila oči a odstoupila. „Než se rozvedu, chci vědět, jaké to je být vdaná,” řekla ještě. „Jedno milování ve vězení se nedá počítat.”

Takhle na to nerad vzpomínal. Vlastně všechno, co s ní podnikl, byla katastrofa. Neposkytl jí důstojnou svatbu a důstojnou svatební noc. A ještě ke všemu dopustil, aby ji unesli a ohrožovali její život.

„Šlo o to, abych tě zachránil před Sabonem,” opakoval tupě už po bůhví kolikáté.

„Já vím.” Pomyslela na nešťastného Philippa Sabona, který fyzické lásky nebyl schopen, a posmutněla. I to uspěchané milování s Piercem bylo víc, než Sabon bude moct kdy prožít.

„Radši si pospěš s uklízením,” přerušil ticho. „My jdeme stavět novou zeď z vepřovicových tvárnic, které vesničani minulý týden vyrobili.

„Konečně něco ve vaší kvalifikaci, pane Huttone,”

řekla s nuceným úsměvem. „Stavební činnost.”

„Jenom místo bych si na to vybral jiné,” přikývl a otočil se k odchodu.

Dívala se za ním pohledem plným lásky a bolu.

Musí si zvyknout, že ho bude vídat už jen takhle. A když to dobře dopadne a dostanou se odsud živí, může se stát, že ho brzy uvidí naposled. A po zbytek života jí už zůstane jenom vzpomínka.

Když skončili s prací, dostali skromné jídlo - chleba a kozí sýr, obojí však až překvapivě chutné. Pak se posadili k ohni a probírali, co celý den dělali. Brianne nerozuměla ani slovo z toho, co vesničané říkali, ale jejich řeč jí připadala uklidňující a melodická. Byla ospalá a unavená. Na chvilku dokonce usnula.

„Je utahaná,” usmál se Tate Winthrop, když se schoulila vedle Pierce a usnula s hlavou na jeho rameni.

„Ty vypadáš taky pěkně zřízený. Běžte se vyspat, rád bych

se vesničanů vyptal, co vědí o tom takzvaném převratu… Moje arabština je na jejich dialekt krátká, takže budu potřebovat Muftiho, aby mi překládal. Přidáme se k vám později.”

„Dej na sebe pozor,” varoval ho Pierce. „Muftimu celkem věřím, ale třeba tu máme nějakého nepřítele, o kterém zatím nevíme.”

„Jestli tu někdo takový je, přijdu na to,” zazubil se Winthrop.

„Jasně, já vím.”

Pierce se sklonil a vzal Brianne do náruče. Dívka ho v polospánku objala kolem krku a Pierce s ní vykročil ke stáji, kde měli nocovat. Vesničané jeho odchod provázeli dobromyslnými poznámkami, které Pierce odbyl úsměvem. Vystoupal po dřevěných schodech na půdu, kde v rohu ležely na čerstvém seně dvě velké vlněné přikrývky. Odložil petrolejovou lampu, kterou si svítili na cestu, klekl si a šetrně položil Brianne na jednu z pokrývek - dívka

pootevřela oči, ale dál se ho držela kolem krku.

V mihotavém světle petrolejové lampy vnímal její upřený pohled, zaslechl, jak se jí zrychlil dech, a i když neřekla ani slovo, vycítil její touhu. Natáhl se pro lampu a s pohledem upřeným na Brianne lampu sfoukl.

Brianne slyšela klapnutí, jak odložil lampu na nedalekou polici, pak šustění látky, jak si lehl vedle ní. Cítila jeho ruce, jak jí vyhrnují plášť nad boky a pak se zastavily, když nahmatal její kalhotky; zároveň jeho ústa našla její a přitiskla se k nim.

Když se překulil na ni, cítila, jak je vzrušený. Roztáhla nohy, aby mu udělala místo. Líbal ji na hrdle a pak zabořil obličej do rozvírajícího se kaftanu a jeho rty našly její ňadro.

Líbal ho, přisál se k jeho hrotu a vychutnával Briannino tlumené sténání, které se rozléhalo ztichlou stájí.

Uvědomil si, že nemají mnoho času. Rád by se s ní miloval zvolna, ale netroufal si to riskovat. Rychle ji

vzrušil, každý jeho pohyb vypočten, aby v ní zažehl oheň co nejrychleji. Jeho prsty nahmataly intimní střed jejího těla a Brianne se k němu úporně tiskla, páteř prohnutou, aby lépe vychutnala dotek jejich těl.

Hlasitě zasténala a Pierce ji políbil, aby ji umlčel. Nepřestávaje ji líbat, rychle se vyprostil ze svého hábitu a opatrně do ní začal vstupovat. I když to nebylo poprvé, usoudil, že musí postupovat pomalu a s přestávkami, aby jí nezpůsobil bolest.

V tichu se nárazy jejich těl zdály hlasité. Tiskla se k němu a chvěla se, jak každý pohyb jeho boků je spojoval víc a víc. Naposledy se posunul a Brianne vydechla, jak jí projel pocit prudké rozkoše.

„Už jsem tam?” zeptal se tiše. „Joo,” vydechla.

Jak se tiskl hloub a hloub a jejich spojení bylo stále intenzivnější, cítil, jak mu křečovitě zatíná nehty do zad. Pak zaslechl potlačené vzlyknutí. Nalezl její rty a líbal ji, zatímco zrychloval rytmus svého těla.

Po každém nárazu tiše zasténala. Cítila ho každým pórem svého těla. Bylo to nádherné. Připadalo jí, že jsou jako dva kusy skládačky, které do sebe dokonale zapadají, hladké, něžné a měkoučké kusy. To snad ani nebyl sex. Bylo to tak výjimečné být s ním tak důvěrná. Litovala jen, že je tma a nemůže ho vidět.

Milovala dotek jeho nahého těla na svém, vzrušovalo ji cítit jak jeho hruď klouže po hrotech jejích ňader. Cítila, jak ji polévá horkost. Uchopila ho za ramena a hledala v nich oporu, když nárazy jeho těla ochromovaly všechny její údy a měla pocit, že co chvíli exploduje tím nádherným a nepříčetným pocitem rozkoše, který v ní stoupal.

Během několika vteřin se pohyby jejich těl zrychlily, vzal její hlavu do dlaní a se zoufalou naléhavostí přitiskl ústa na její. Obepjala nohama jeho boky a reagovala na jeho křečovité pohyby svým vlastním rytmem, jako by mu chtěla pomoct, jako by chtěla přispět k tomu, aby ta nádherná bolest nesnesitelné rozkoše už skončila.

Pak vzlykla pod jeho ústy, prohnula se a projela jí slastná křeč.

Cítil, jak v Brianne napětí povolilo, a až teď dovolil i sobě, aby uvnitř ní dosáhl vyvrcholení. Se zaúpěním sklesl na její poddajné tělo a vychutnával slastnou křeč, která jím procházela. Měl pocit, že ta rozkoš nikdy neskončí, procházela jím znovu a znovu jako neodbytný požár, jako rudé vlny pulsujícího žáru.

„Panebože, Pierci!” zašeptala, jak si znovu ostře uvědomila to nejintimnější spojení jejich těl. Tiskla obličej k jeho hrdlu a vychutnávala bezmoc, s jakou jeho vysílené a chvějící se tělo leželo na jejím.

Nemohl popadnout dech, nemohl mluvit, nemohl myslet. Zhroutil se na ni a lapal po vzduchu. Nevzpomínal si, kdy naposledy tak úplně, tak úžasně vychutnal rozkoš, kterou může ženské tělo poskytnout. Byl uspokojen jako už dlouho ne.

Překulil se na záda a držel ji v náručí, takže dále zůstávali spojeni. Pak mu ruce sklouzly na její boky a přitiskl ji k sobě pevněji.

Hlasitě vzdychla a pevně sevřela jeho ramena.

„Je to nádhera, mít tě takhle, jakmile se pohnu, cítím tě kolem sebe. Obepínáš mě přesně a teple jako rukavička.”

Sklopila hlavu a přitiskla ji na jeho hruď. „Ze začátku to bylo trochu nepříjemné,” přiznala.

„Zvykneš si na mě. Ale stejně budu muset být vždycky opatrný… Panebože, Brianne, fantasticky jsi mě uspokojila… Přesto bych měl chuť se s tebou milovat znovu…”

„A můžeš?” zašeptala.

„Myslím, že ne,” přiznal. Pohnul se v ní, čekal, ale jeho tělo bylo příliš unavené, než aby si dalo říct. „Přál bych si, aby to šlo. Ale líbilo se ti to, ne?”

„To víš že ano…” Maličko se pohnula, unavená a malátná po milování. „Pierci? Je sex vždycky takovýhle?” zeptala se užasle.

Vycítila, jak ho ta otázka zaskočila. Opatrně z ní vystoupil a posadil se. Zahalil se do svého pláště a pak pečlivě zahalil i ji.

„Pierci?” zašeptala s pocitem, že se něco zvrtlo.

Mechanicky jí uhladil oděv kolem boků. Pak si lehl naznak, ruce složil pod hlavu, zíral do tmy a v duchu si spílal.

„Něco jsem provedla?” zeptala se stísněně. Hlasitě si povzdechl. „Ty ne, ale já.”

„A co?”

Netrpělivě se zavrtěl. „Spi, Brianne. Zítra nás čeká perný den.”

Ležela tiše vedle něho a palčivě si uvědomovala nesoulad mezi lhostejností v jeho hlase a napětím, které z něho vyzařovalo.

Jak pomaloučku začínala být schopna chladnokrevně uvažovat, docházelo jí, co se mu honí hlavou. Už zase ji na chvíli zaměnil s Margo a teď si uvědomil, že vedle něho leží cizí žena, a se cítí provinile.

Byla sice jeho manželka, ale on byl stále ještě ženatý s Margo.

Právě byl Margo podruhé nevěrný. Porušil věrnost své mrtvé manželce. Kdyby Brianne nebyla tak utahaná a rozčarovaná, nejspíš by dostala z toho zjištění hysterický záchvat. Proč se už konečně nesmířím s tím, nadávala si v duchu, že v Pierceově životě můžu existovat jenom jako náhradnice za ženu, kterou ztratil?

Pak ji napadlo, že by možná bylo lépe, kdyby Piercea vůbec nepoznala. Kdyby ho tenkrát v Paříži neoslovila, nic z tohohle by se nestalo.

Byla by teď svobodná a ušetřila by si všechna zklamání.

V polospánku si ještě pohrávala s představou, že by v tom případě možná skončila vdaná za Philippa Sabona, za muže, který je mužem jen na pohled a který je tak zoufale

osamělý. Nemohl jí sice nabídnout skutečnou lásku, ale aspoň měl na rozdíl od Piercea srdce.

Pak zaslechla, jak sebou Pierce neklidně zavrtěl.

„To nebyl jenom sex,” řekl neočekávaně nahlas. Vyskočil a vzápětí slyšela šustění sena, které signalizovalo, že odchází.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Pierce se nevracel a Brianne vyčerpaná z jejich milování a deprimovaná Pierceovým podivným chováním nakonec usnula.

Když se vzbudila, byla celá otlačená a zjistila, že je ve stáji sama. Vstala, omotala si turban kolem hlavy a vyšla se podívat po ostatních.

Venku narazila na Piercea. Tvářil se lhostejně a hleděl kamsi mimo ni. Když se na něj podívala zblízka, viděla na jeho obličeji únavu a nevyspání. Už se zase uzavřel do svého ochranného krunýře, uvědomila si, a teď lituje, že se nechal unést. Nic se nezměnilo - alespoň u něj.

„Musíme se nějak dostat do dalšího přístavu,” řekl jí tiše. „Vrátit se tam, kde nás už viděli, je příliš nebezpečné. Muftiho bratranec se dozvěděl, že Sabonův dům je obsazený a Sabon sám je na útěku. Na ulicích se dějou hrozné věci.”

„Panebože!” vydechla Brianne a zděsila se, jak zrádný dokáže být její nevlastní otec. Doufala jenom, že se Sabonovi podařilo uprchnout.

„Vypadá to,” pokračoval Pierce, „že tvoje teorie byla správná. Myslím, že Brauer se skutečně rozhodl hodit svého partnera přes palubu a ovládnout zdejší těžbu ropy sám… Musíme si pospíšit, abychom mu v tom ještě stihli zabránit.”

Přestože Muftiho bratranec souhlasil, že je do smluveného přístavu doveze, trvalo jim dlouho, než se tam dostali. Jeli oklikou a občas zastavovali, aby se přesvědčili, že je nikdo nesleduje. Naštěstí čím víc se vzdalovali od hlavního města, tím klidnější byla situace. Během cesty se potvrdila Muftiho zpráva, že Sabonův ostrov byl obsazen nepřítelem.

Konečně se dostali do přístavu. Byl menší než ten, který navštívili první, a ihned v něm rozpoznali starý rezavý škuner, na němž si den předtím zamluvili místa.

Tate Winthrop navštívil kapitána a domluvil poslední podrobnosti jejich odvozu. Na palubu se dostali během zmatku, který vypukl, když nedaleko někdo odpálil rachejtle a všichni si mysleli, že došlo k útoku na přístav. Všude byla patrna nervozita, protože novina o vojenském přepadení se už rozšířila až sem.

Jeden z Winthropových kontaktů jim sdělil, že vláda prakticky padla a hlavní město obsadili cizí žoldnéři. Drželi v šachu celé ropné konsorcium i s jeho poradci a osádkami vrtných věží. Všechno spojení s vnějším světem bylo přerušeno. Kurt Brauer fakticky převzal vládu v zemi a nikdo, kromě lidí přímo zúčastněných na puči, o tom ani nevěděl.

Kapitán je zavedl do nákladového prostoru, ujistil je, že za chvíli budou v bezpečí v mezinárodních vodách a nechal jim poslat jídlo a pití. Mufti se s nimi rozloučil a s kapitánovou pomocí se vmísil mezi námořníky na palubě.

Brianne se zatajeným dechem čekala, kdy už konečně zvednou kotvy a vyplují na moře. Neustále se děsila, že je v poslední chvíli zastaví. Přes všechen strach pomyslela občas i na Philippa, jak tomu asi musí být, když ho její otčím tak odporně zradil.

Doufala jenom, že se jim podaří dostat se včas do Států a že budou moct podat svědectví na příslušných místech dřív, než se Kurtovi podaří Quawi zcela ovládnout.

„Ještě je tu jeden háček,” prohodil Winthrop, když seděli na pytlích s obilím a rozložili před sebou skrovné občerstvení: chleba, sýr a několik lahví vody z Tateovy železné zásoby.

„Jaký?” zeptal se unaveně Pierce. Byl zarostlý a stále víc vypadal jako jeden z Brauerových žoldnéřů.

„Kapitán nás vezme jenom na St. Martin. Dostal velice štědrou zakázku, aby odvezl náklad nějakému cizinci, který tam na něj bude čekat.

Přeplatit ho nemůžeme, protože ho o to požádal jeho bratranec.”

„Takže zůstaneme trčet na St. Martinu,” povzdechla si Brianne. „A mezitím Kurt obsadí Philippovu zemi a obviní Sabona ve Washingtonu z toho, co se teď v Quawi děje.”

Winthrop se na ni chlácholivě pousmál. „Musíme doufat, že se nám tam podaří nalodit se na nějakou jinou loď.”

„A čím to zaplatíme?” zeptal se podrážděně Pierce.

„Moje taška s penězi je v Sabonově letadle. Nemám ani floka.”

„To já taky ne,” přiznal Winthrop. „Ale jestli se nám podaří dostat se do banky, můžeme peníze vybrat.”

„Pak bychom mohli domů i letět, ne?” navrhla Brianne.

„Tím by se to urychlilo.”

„Radši ne. Teď už Brauerovi muži vědí, že se nám podařilo uprchnout, a budou na nás ve Státech čekat,” varoval Winthrop. „Musíme se tam dostat pokud možno nenápadně.”

„Jenom nechápu, jak je možné, že Kurtovi všechno takhle prochází,” poznamenala Brianne.

„Pierce mi řekl, z čeho Brauera podezříváte,” podotkl Winthrop. „Na to, že se o politiku nezajímáte, a na to, jak jste mladá, máte neobyčejné kombinační schopnosti.”

„Spíš Kurta znám,” usmála se. „A to si představte, že mluvil o Sabonovi jako o stvůře!”

„Sabon si teď musí připadat jako naprostý hlupák!” poznamenal Pierce.

„To tedy máte pravdu, pane Huttone!” ozvalo se od dveří, které vedly ke schůdkům na palubu.

Tři páry očí se vylekaně podívaly ke dveřím, v nichž stál vysoký Arab. Jizvy na jedné straně tváře se svraštily, jak se Sabon trpce usmíval své vlastní bláhovosti.

Beze slova si přisedl k trojici uprchlíků a zpod dlouhého pláště vyjmul vak z kozí kůže a položil ho na stolek. „Víno,” vysvětlil. „Jako muslim nesmím pít alkohol, ale tím se nenechte odradit.”

„Jaký jed jste dovnitř nasypal?” zamumlal Pierce mrazivě.

Philippe Sabon zvedl lítostivě ruce. „Tak hloupý přece jenom nejsem!” ujistil Huttona. „Jakmile zvítězíme a zase se ujmeme vlády v naší zemi, budu muset dlouho vysvětlovat svou roli v tomhle všem a vy můžete svědčit v můj prospěch. Jakmile Brauerovi žoldnéři napadli můj ostrov,” řekl, „poslal jsem šejka a všechny významné lidi, kteří mi zůstali věrní, za hranice…”

„Takže Brauer vás opravdu podvedl?” zeptal se Winthrop.

„Dal jsem mu jasné instrukce, že všechny kulky musí být slepé a výbuchy jako v Hollywoodu. Jenomže teď leží na ulicích spousta mrtvých.” Pohlédl na Brianne a zavrtěl hlavou. „Váš nevlastní otec je zrádný jako chřestýš - byl jsem blázen, že jsem mu vydal do rukou sebe a svou zem. Opravdu jsem mu věřil, když jsme se domluvili, že ten útok bude jenom předstíraný.”

„Byl jste připravený vyvolat válečný konflikt, jen abyste dosáhl americké intervence!” připomněla mu Brianne.

„Byl jsem připraven předstírat konflikt,” opravil ji Sabon a žalostně si povzdechl. „Jsou věci, které vy nedovedete pochopit… Před časem jsem viděl umírat děti, které byly tak vyhladovělé, že nebyly schopné pozřít potravu,” řekl tiše s očima upřenýma na kus sýra a chleba ve svých rukou. „Došlo nám obilí, a když jsme ho chtěli dovézt, bylo zastaveno na hranicích…”

„Hospodářské sankce!” dovtípil se Winthrop. „Jen proto, že jsme veřejně podpořili stranu, s níž Spojené státy bojovaly v posledním konfliktu v téhle oblasti. Nakonec jsme si vyprosili pomoc od jednoho spřáteleného státu,

jenomže než pomoc přišla, mnoho dětí bylo tak zesláblých, že už nešly zachránit. Zemřely, když se pokoušely najíst.” Jídlo Sabonovi vypadlo z bezvládných prstů. „Hnusí se mi všechny ty bohaté průmyslové země, které diktují svou politiku jiným a zavírají oči před jejich chudobou!”

„Co tu vlastně děláte?” zeptal se zamračeně Pierce. Vycítil, že jeho šéf bezpečnosti je Sabonovou přítomností stejně překvapený jako on sám.

„To, co vy, pochopitelně. Utíkám před Braueovými hrdlořezy,” pousmál se Arab.

„Máte peněz jako želez,” namítl Pierce. „Mohl jste si takovouhle loď klidně koupit a být už dávno pryč!”

„Zapomínáte, že Kurtovi žoldáci obsadili můj dům!” zasmál se trpce Sabon.

„No a co?” nechápal Pierce.

Sabon zavrtěl hlavou. „Nedoneslo se k vám, že jsem nikdy nedůvěřoval bankám?”

„To si děláte legraci,” poznamenal Pierce.

„Bohužel ne,” zavrtěl Sabon hlavou a natáhl se pro plastovou láhev s vodou. „Za peníze, které jsem měl u sebe, jsem si zaplatil cestu touhle lodí. Jestli se dostanu v pořádku do nějaké neutrální země, jsem přesvědčen, že se mi podaří zorganizovat povstání proti Brauerovi. Jádrem mých jednotek budou ti, kterým se podařilo uprchnout před Brauerovými hrdlořezy a které vyzbrojím z peněz, které si půjčím.”

„Půjčíte? A od koho?”

Sabon mlčel, ale významně se zadíval na Huttona.

„Zbláznil jste se?” uchechtl se Pierce. „Vy si myslíte, že já vám půjčím peníze - po tom, co jste provedl… Po tom, co jste mě a Brianne unesl?”

„Unesl jsem slečnu Martinovou a jejího osobního strážce,” opravil ho Sabon. „Teprve když jste utekli, došlo mi, kdo obýval druhou místnost. Což mi připomíná…” Sabon sáhl dovnitř svého hábitu, a když se jeho ruka zase objevila, svírala Pierceovu peněženku z krokodýlí kůže.

Podal taštičku Pierceovi, ten ji užasle otevřel a zjistil, že v ní nechybí jediná kreditní karta, jediný dolar.

„Pilot ji našel vklíněnou za sedadlem v mém letadle,” vysvětlil Sabon a zamračeně dodal: „Touhle dobou už letadlo určitě vyhodili do povětří. Tak či onak…” Sabon se napil a pokračoval: „Přemluvil jsem kapitána téhle lodi, aby mě vysadil na St. Martinu. Jestli mi můžete půjčit zhruba padesát tisíc dolarů, podaří se mi dostat mou zemi zase ze spárů Brauera a jeho banditů.”

Pierce jen nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vy jste se asi zbláznil,” vykřikl pak vztekle. „Nepůjčím vám ani cent!”

„Myslím že ano.”

„To mi laskavě prozraďte, proč bych to dělal!”

Sabon si smetl drobečky z kaftanu. „Protože já můžu dosvědčit, že Brauer stál v pozadí toho útoku na vaši vrtnou plošinu v Kaspickém moři. Vaše problémy a smrt vašich dělníků mají na svědomí ti samí muži, kteří teď masakrují mou vlast.”

„To vy jste je na tenhle masakr pomáhal najmout!” zasyčel Pierce.

„Brauer je najal a ujistil mě, že moje instrukce budou přesně dodrženy. Byl jsem ochoten s ním spolupracovat, protože jsem ho potřeboval - měl přátele mezi lidmi z ropného konsorcia a věděl jsem, že budou mnohem spíš naslouchat jemu s jeho konexemi než chudému Arabovi.”

„Vy - a chudý Arab?” ušklíbl se Winthrop.

„Já jsem milionář jenom v očích svých vlastních lidí,” ujistil ho Sabon. „Musíte si uvědomit, že naše inflace je v současné době asi osm set procent. Jistě chápete, že jsem nemohl přijít za Brauerem jako neznámý chudý Arab. Kdyby neměl pocit, že může na spolku se mnou vydělat, vůbec by se mnou neztrácel čas.”

„Přestávám tomu rozumět,” ozval se Pierce. „Slyšel jsem šuškat, že jste milionář. Možná miliardář. Že vás viděli v těch nejluxusnějších místech, dokonce i v palácích, kde se hrál hazard.”

„Perfektní image, že,” usmál se Sabon. „Však mi dalo práci ho dostat mezi lidi.”

„Jak to myslíte?”

„Abych vzbudil Brauerův zájem investovat do našich ropných polí, musel jsem vystupovat jako bohatý Arab,” pokrčil Sabon rameny. „Měl jsem jenom poznat, že mu nemůžu důvěřovat.” Zamračil se a dodal: „Teď je určitě ve Washingtonu a všem vykládá, že v pozadí toho krvavého převratu, který v Quawi probíhá, jsem já.”

„Jak to víte?” vyhrkla Brianne.

„Je to jeho nejlogičtější další krok… Jenomže nakonec zjistí, že se přepočítal.”

„V jakém smyslu?” zeptal se Pierce.

„Znám podrobnosti Brauerových tajných operací, které budou Spojené státy šokovat,” řekl Sabon. „Nevědí, že Brauer plánuje založit požár jistých ropných polí a svalit vinu za to na jistý stát, který je s Američany na kordy.”

„Ale proč by to dělal?” nechápala Brianne.

„Aby se začaly další války, pochopitelně. Vy snad nevíte, že Brauer se živí prodejem zbraní?” Sabon přelétl pohledem překvapené tváře svých posluchačů. „Tak jsem se s ním taky poprvé setkal.”

„Investuje přece do těžby ropy!” namítl Winthrop.

„Motá se kolem ropy jenom proto, aby získal důležité informace o státech, v nichž se ropa těží,” vysvětlil Sabon.

„Stojí v pozadí jistých událostí, které pak mají za následek žádosti o velké dodávky zbraní. A přitom vypadá jako počestný byznysmen. Když se nedávno podařilo hrozící válku odvrátit, utrpěl velké finanční ztráty.”

„Myslel jsem, že chce v Quawi těžit ropu,” namítl Pierce.

„Teď hlavně doufá, že po vojenském převratu v Quawi, který sám zinscenoval, dostane peníze zpátky díky dodávkám zbraní do sousedních států. Tohle byl jeho původní plán, jenomže jsem to pochopil až pozdě. Myslel jsem, že má skutečně zájem o rozvinutí těžby ropy v

Quawi. Neměl jsem potřebné informace o jeho skutečné tváři.” Sabon tragicky zavrtěl hlavou a dodal: „Byl jsem mu dobrý jenom k tomu, abych mu jeho plán usnadnil.”

„Ale proč jste unesl Brianne?” nechápal Pierce. Sabon se tesklivě zadíval na dívku.

„Viděl jsem na Brauerovi, že váhá s podporou mého plánu. Tak jsem mu naznačil, že bych se s Brianne rád oženil. Brauer je lačný bohatství - představil si, že získá přístup k rodinným milionům, a jeho finanční problémy pak budou jednou provždy vyřešeny.”

„Proč se tedy po únosu nespokojil s tím, že se stane vaším tchánem?”

„Myslím, že nějak zjistil, že pověsti o mém bohatství jsou nepravdivé. Něčím jsem se musel prozradit.” Sabon se posadil, objal si kolena a pousmál se. „Ironie osudu je, že z té naší ropy by byl opravdu mohl zbohatnout. Trvalo by to ovšem pár let. Asi byl příliš netrpělivý. Z kšeftování se zbraněmi, je zvyklý na okamžitý zisk.”

„Řekl mi, že je v zoufalé finanční situaci,” vzpomněla si Brianne.

„A taky si myslím, že asi zjistil, že to s tou svatbou nemůžu myslet vážně!” poznamenal Sabon. Vzhlédl k Brianne a usmál se.

„Že to nemůžete myslet vážně?” opakoval Pierce zamračeně.

„Nemůžu se ženit,” pronesl stručně Sabon. Vstal a protáhl se. Rozhlédl se kolem sebe a na tváři se mu objevil rezignovaný úsměv. „Tolik jsem si od svého plánu sliboval… Prospěch pro celé Quawi… A takhle jsem skončil.”

„Padesát tisíc dolarů vám nebude stačit, abyste Brauera porazil,” poznamenal Pierce.

„Ale ano, bude,” pohlédl na něho Sabon. „Brauerovi lidé jsou krvelační a nelítostní - ale to nebude nic ve srovnání s muži, které najmou moji lidé za hranicemi.”

„Nechci se podílet na žádném krveprolití,” poznamenal Pierce chladně.

„To jsem nechtěl ani já,” řekl Sabon s potlačovaným vztekem. „Jenomže já už se na něm podílím. Moje služebná Miriam byla u mě zaměstnaná deset let. Nechali ji ležet na zahradě v takovém stavu, že se mi chce plakat, jen když si na to vzpomenu.” Sabon se otočil, jak se snažil tu představu zaplašit. Zaťal ruce v pěst a zašeptal: „Dobudu svou zemi zpátky. A postarám se o to, aby mi Brauer draze zaplatil!” Podíval se prosebně na Pierce. „Pomozte mi!”

Pierce nechápavě zakroutil hlavou. „To se mi snad jenom zdá!” řekl podrážděně. „To mě nikdy nenapadlo, že se dožiju toho, abych se spolčoval se svým nejhorším nepřítelem.”

„Nikdy jsem nebyl vaším nepřítelem,” oponoval mu Sabon. „Nevěděl jsem o tom Brauerovu útoku na vaši vrtnou plošinou - kdybych to věděl, varoval bych vás.”

„Tak proč jste se s Brauerem spolčoval?” „Jak už jsem říkal: považoval jsem ho za normálního bohatého investora, který má dobré kontakty v ropném průmyslu… Nikdy mě nenapadlo, že jsem politicky naivní - ale teď to vypadá, že v tomhle směru má moje vzdělání základní trhliny… Musím přehodnotit svou schopnost posuzovat lidi.”

„Kurt dokázal oklamat spoustu lidí,” poznamenala Brianne. „Včetně mé matky.”

„Momentálně na ni naštěstí nemá čas,” řekl zamyšleně Sabon. „Ale až tohle jeho dobrodružství skončí - ať tak či onak -, její život bude v nebezpečí. Zvlášť jestli ví cokoliv o jeho obchodech.”

„Nebude chtít riskovat žádné svědky,” poznamenal Pierce. „A neštěstí se snadno zaranžují.” „Panebože,” zašeptala Brianne. „Pohlídáme ji,” slíbil Winthrop.

„Jakmile se dostaneme do Států, pošlu zprávu svému muži ve Freeportu. Dostane vaši matku i s děckem z Nassau dřív, než se tam Brauer vrátí.”

„Díky,” řekla Brianne a vděčně se na Winthropa usmála.

„Takže teď aspoň vím, jak jste zjistil, kam Brianne s Huttonem zmizeli,” poznamenal Sabon. „Podcenil jsem vás, pane Winthrope.” „To nejste první,” usmál se Winthrop.

„Počkejte moment,” přerušil je Pierce, „slyším venku nějaké hlasy…”

Všichni ztichli a poslouchali. Teď zřetelně slyšeli pronikavý tón sirény, jehož intenzita se zesilovala.

„Pobřežní hlídka!” vyhrkla Brianne.

„V Perském zálivu?” řekl nedůvěřivě Sabon.

„Američané si možná myslí, že jim to tady patří, ale ujišťuju vás, že nás ještě neobsadili.”

„Přinejmenším to bude přístavní hlídka,” zamumlal Winthrop. Rychle přešel ke kulatému okénku v boku lodi a vyhlédl ven. Za moment se vrátil a referoval: „Jdou na palubu, ale nějaké jiné lodi. My už jsme téměř z přístavu venku.”

Všichni si hlasitě oddechli. Kdyby je teď objevili, kapitán by možná neměl na vybranou a musel by je vrátit na břeh. A kdyby je dostal do rukou Brauer, znamenalo by to jistou smrt.

Pierce a Winthrop na sebe ustaraně pohlédli. Do bezpečí domova byla ještě daleká cesta. Měli sice spoustu známých, a teď i peníze, které Pierceovi spadly nečekaně do klína - ale oba si uvědomovali, že jakmile použijí kreditní karty, Brauer okamžitě vyslídí provedenou transakci a bude vědět, kde jsou. I kdyby se nakonec dostali až do Miami, stejně budou muset přijít na to, jak oklamat najaté zabijáky, kteří tam na ně určitě budou čekat.

Oba si uvědomovali, že není dokonce vyloučené, že jsou pod dohledem i teď, takže kdoví, zda se jim vůbec podaří, aby se na St. Martinu bez nehody nalodili na nějakou loď mířící na západ.

Sabon oba muže zamyšleně pozoroval.

„Kapitán nepluje do Miami,” řekl pak. „Což je vlastně dobře, protože kdybyste tam přijeli na téhle lodi, dostali byste se na břeh jen jako mrtvoly.”

„Přestoupíme na St. Martinu na jinou loď,” řekl popravdě Winthrop. „Až se dostaneme do Miami, tak tam zkontaktuju svého muže.”

„Touhle dobou už Brauer určitě ví, kdo to je. Nepodceňujte jeho zpravodajskou síť. Tuhle chybu jsem já udělal, a podívejte se, jak jsem dopadl.”

Winthrop stiskl rty a zamyšleně bubnoval prsty do stolu.

„Máte papír a tužku?” zeptal se náhle Sabon.

„Chcete poslat domů psaníčko?” zamumlal ironicky Pierce, ale pak oboje Sabonovi podal.

Sabon na papír napsal jakési jméno a adresu, přidal pár arabských vět a podepsal se. Pak do papíru obtiskl prsten, který měl na malíčku. Nakonec papír podal Pierceovi.

„Co se mě týče,” zamával Pierce papírem, „tohle může být klidně náš rozsudek smrti. Já číst arabsky neumím.”

„Jako znalec lidí jsem se sice moc neosvědčil, ale přesto hádám, že on to přečíst dovede,” kývl Sabon s úsměvem na Winthropa.

„Je to pravda?” otočil se Pierce na svého šéfa bezpečnosti.

Winthrop vzal lístek, zběžně ho přehlédl a vrátil ho zpět Pierceovi. Pak se upřeně zadíval na vysokého Araba. Chvíli vypadal, jako když neví, co si má myslet, pak se otočil zpátky na Piercea a přikývl. „Je to prosba, aby nám adresát pomohl ve všem, co bychom potřebovali.” Neprozradil, co ještě bylo na lístku napsáno, ale jeho pohled byl sdostatek výmluvný.

Sabon přikývl, pak rychlou arabštinou řekl něco Winthropovi, který mu stejně plynně odpověděl.

„O co se jedná?” zeptal se nervózně Pierce.

„O nic, co by mohlo kohokoliv druhého zajímat,” ujistil ho Winthrop. „A taky to není nic, co by se týkalo našeho postavení.”

Víc už neprozradil ani on, ani Sabon. Venku se setmělo a všichni čtyři se uložili ke spánku.

„To je Saint Martin,” řekl Sabon, když si prohlédl ostrov, ke kterému se blížili. „Vystupujeme.” Obtočil si turban kolem hlavy a pak se zadíval na své společníky. „My Maorové jsme často spřízněni se Španěly. Ten muž, jehož jméno jsem vám dal, je Španěl - ale jeho babička žije v Quawi. Udělá pro vás všechno, co je v jeho silách, protože mi je zavázaný. Můžete mu důvěřovat. Ale nikomu jinému už nevěřte. Jde vám o život.”

„Proč nám vlastně pomáháte?” nechápal Pierce.

„Zeptejte se svého přítele,” odpověděl Sabon tiše a upřel pohled na Winthropa. „Zdržím se tu tři dny pod cizím jménem. Pokud mi budete ochoten pomoct,” řekl Pierceovi,

„poukažte peníze do banky Gardell ve prospěch Zora Alfreda Cantada.”

Pierce si povzdechl. „Ví bůh, že nevím, proč to dělám, ale pomůžu vám,” řekl a zapsal si jméno, které jim Sabon uvedl. „A na můj slib se můžete spolehnout.”

„Postavíme vám sochu jako našemu dobrodinci,” řekl Sabon s úsměvem.

Pierce chvíli mlčel, pak nadhodil: „Jestli se tu zdržíte moc dlouho, tak vás tu Brauer najde.”

„Jeho lidé mě nepoznají,” ujistil ho Sabon. „Mám tu spojení, která jsem léta nevyužíval. Nenajde mě.”

„Každopádně - mnoho štěstí!” rozloučil se s ním Pierce.

„Vám taky. Včetně Muftiho,” dodal vědoucně. „Všiml jsem si, jak se mi zoufale snažil vyhnout, sotva jsem se ocitl na palubě. Řekněte mu, že jsem věděl, kdo je.” Nakonec se Sabon vřele zadíval na Brianne. „Tím, že vám Mufti

pomohl k útěku, zachránil svou rodinu. Až se dostanu k moci, nemusí se z mé strany ničeho obávat.”

Brianne to dojalo víc, než předpokládala. Hrozně jí bylo Sabona líto. „Dejte na sebe pozor, monsieure Sabone,” řekla. „Mnoho štěstí.” „Bon chance i vám, chérie,” řekl tiše a arabsky dodal: „Bude se mi po vás stýskat celý zbytek života!”

Sabon se otočil a bez ohlédnutí se vydal nahoru na palubu.

„Co ti to prve říkal arabsky?” zeptal se Pierce Winthropa.

„Jenom, že se nemusíme bát, že nás nezradí,” vysvětlil Winthrop trochu mlhavě. „Zajímavý chlap.”

„Neobyčejně zajímavý,” souhlasil Pierce.

Winthrop se zvědavě zadíval na Brianne. „Vy víte, proč vám to řekl?”

„Já arabsky neumím,” odtušila Brianne. „Co vlastně řekl?”

„Že umírá láskou k vám a po tom, co vás ztratil, nebude už moct milovat žádnou jinou ženu,” řekl Winthrop napůl žertem.

„Idiot,” zamumlal Pierce a s úsměvem se odvrátil.

Ale Winthrop se podíval Brianne do očí a nesmál se. Zamračila se na něj, ale Winthrop mlčel a nakonec přešel k okénku a sledoval, jak se Sabon vměšuje do tlačenice na břehu.

„Musíme sebou hodit,” ozval se. „Potřebujeme co nejrychleji najít tu loď, o níž se Sabon zmínil, a dostat se na palubu.”

„Pokud to není past,” zamumlal Pierce. Zamračeně se zadíval na Brianne. „Doufám, že neděláme nějakou pitomost.”

„Já dobře vím, co dělám,” ujistil ho Winthrop. Všichni tři si svlékli arabský převlek a strčili hábity pod pytle se zrním. Mufti si půjčil joggingovou soupravu od jednoho

námořníka a oholil se - když se objevil, mohl se klidně vydávat za Američana.

Brianniny hedvábné kalhoty byly beznadějně zmačkané, podobně jako blůza a kabátek. Bolestně si uvědomovala, že má pocuchané a špinavé vlasy, a toužila se vykoupat. Ale ze všeho nejvíc toužila být zase na americké půdě. Věděla, že i se Sabonovou neočekávanou pomocí to bude svrchovaně nebezpečné.

„Ani nemám pistoli,” zamumlala. „Proč to říkáš?” podíval se na ni udiveně Pierce. „Třeba se budeme muset prostřílet,” prohlásila klidně. „Ještěže umím trochu karate.” Pierce kývl na Winthropa. „Tate má desátý dan a černý pás v korejské verzi karate farando.”

„Teda!” vyhrkla obdivné Brianne. „Jakou verzi karate jste se učila vy?” zeptal se jí Winthrop.

„Tai-chi,” řekla omluvně. „Připadalo mi to skoro jako balet.”

„Pohyby tai-chí jsou graciézní,” souhlasil, „ale když je uděláte dost rychle, můžete soupeře i zabít.”

„Radši bych se spolehla na montážní páku v ruce,” usmála se. „Ale nejbezpečněji bych se cítila s pistolí.”

„A umíte střílet?”

„Jsem jednička s laserovou pistolí!”

„Jenomže v tomhle případě bude cíl střílet na vás a nebude střílet slepými!” upozornil ji Winthrop. „Radši nechte střílení na nás.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

V evropském oblečení splynuli všichni čtyři potenciální pasažéři s turisty promenádujícími se po molu.

Hledané plavidlo nalezli snadno. Byla to nákladní loď se španělskou registrací, asi stejně velká jako ta, na níž připluli, ale čistší. Šlachovitý kapitán drobné postavy přečetl Sabonovo doporučení, vrhl zkoumavý pohled na Brianne a pak jim bez jakéhokoliv vyptávání a váhání nabídl místa na své lodi.

Chvíli poté, co se uvelebili v podpalubí, loď zdvihla kotvu a vyplula.

„Jak to bude v Miami s celníky?” zeptala se s obavou Brianne. „Co když tam Kurt bude mít svoje lidi a poznají nás?”

„Zapomeň na pasy a na celníky,” řekl Pierce. „Jsme na útěku. Do Států se musíme dostat na černo.”

„Jako ilegální imigranti?” užasla. Pierce přikývl.

„Kdybychom přijeli do Států normálně, Brauer nás najde dřív, než se nám podaří nasednout do auta. Musíme se tam dostat tajně.”

„Ale to je přece protizákonné,” zaúpěla. „Za obcházení celních orgánů můžeme jít do vězení!”

„Už začíná chápat, jak to ve světě chodí!” poznamenal Winthrop.

Násilím zaplašila obavy. Koneckonců, když je člověk v průšvihu, musí se tomu přizpůsobit. Když je zatknou, nebude v tom lítat sama. „Fajn, takže jak to chcete provést?”

„Miami se úplně vyhneme. Kapitán pluje do Savannah a dal mi k dispozici vysílačku, takže jsem se mohl domluvit se svými lidmi ve Státech,” vysvětloval své plány Winthrop. „V Savannah nás Brauer čekat nebude. A má to i další výhodu - hned vedle přístavu je v Savannah továrna na cukrovinky, kde dělají fantastické čokoládové bonbony.”

„Myslíte, že si tam můžeme nějaké koupit, aniž bychom riskovali, že nás cestou zastřelí?” zajímala se.

„Uvidíme.”

„Jenom doufám, že můžeme věřit kapitánovi,” podotkl zamračeně Pierce.

„To můžeme,” řekl Winthrop okamžitě. „Nechápu, kde bereš tu jistotu?” naléhal Pierce. „To nevadí,” usmál se Winthrop, pohlédl významně na Brianne a pak znovu na Piercea. „Prostě ji mám.”

„Pak nezbývá, než se spolehnout na tvůj instinkt.”

„Opravdu poukážeš Sabonovi ty peníze?” ozvala se Brianne od okénka, jímž sledovala vzdalující se pevninu.

„Ví bůh, proč to dělám, ale jo,” přikývl Pierce.

„Není to špatný člověk,” dodala Brianne. „Jde mu jenom o to, aby jeho lidé mohli žít lip.”

„Měl by to přenechat šejkovi, který jim vládne,” zamumlal Pierce. „A když už mluvíme o šejkovi - místo aby utíkal se svým harémem za hranice, měl by jako skutečný vládce něco pro svou zemi dělat.”

„To taky dělá,” podotkl Winthrop.

„Jak to víš?”

„Ty sis nevšiml toho Sabonova podpisu na tom lístku, co pro nás napsal?” zeptal se Winthrop a podíval se na Piercea.

Pierce udiveně vyndal lístek z kapsy a prohlížel si ho, zatímco Brianne mu zvědavě koukala přes rameno.

Rukopis byl téměř nečitelný. Když se ale člověk díval pod určitým úhlem, vedle podpisu byl zřetelně vidět do papíru vtlačený ornament.

„Nevšiml sis toho prstenu, co měl na malíčku?” pokračoval Winthrop.

„Ne, to ne,” zavrtěl Pierce hlavou.

„Je to pečetní prsten,” řekl Winthrop. „Všiml jsem si, když ho otiskoval na tenhle lístek… Ten ornament, to je erb Tatluckých šejků.”

„Takže, co z toho vyvozuješ?” nechápal Pierce.

„Kdo si myslíš, že Sabon vlastně je?” odpověděl Winthrop další otázkou.

„Přece není šejk!” zamumlal Pierce.

„Zatím ne, ale brzy bude,” usmíval se Winthrop.

„Vládnoucí šejk je nepochybně jeho otec. Jenže je to už postarší a nemocný muž. Skutečnou politiku dneska dělá Philippe Sabon.”

„To se tedy moc nevyznamenal,” zabručel Pierce. Winthrop pokrčil rameny.

„Neměl to špatně naplánováno. Vydával se za zámožného obchodníka a dělal to, co nemohl dělat jeho otec - snažil se přilákat do Quawi bohaté investory, aby zhodnotili jejich nedotčené zásoby ropy a zachránili státní kasu před bankrotem.”

„Ale proč to nedělal pod svým jménem?” řekla Brianne užasle.

„To by bylo příliš riskantní. Co kdyby ho unesli a chtěli výkupné? To by Quawi ještě víc zruinovalo.” Winthrop se usmál. „Byl to trochu šílený nápad, ale málem uspěl.”

„Teď už chápu, proč měl takové slovo ve vládě,” přikývl Pierce. „Vláda - to byl vlastně on sám.”

„Pořád ještě je,” opravil ho Winthrop. „A ti vojáci, které poslal za hranice, to je jeho osobní garda, elitní jednotka armády jeho otce. Jsou srovnatelní s britskými oddíly SAS. A s tvými penězi,” ukázal na Piercea,

„naverbují žoldnéře, s nimiž dobudou Quawi zase zpátky.”

„Pokud se ovšem dostaneme do Washingtonu včas, abychom zabránili Brauerovi získat na svou stranu Spojené státy. Nebo můžou Američani začít Quawi bombardovat v domnění, že tím zabrání třetí světové válce!” poznamenal Pierce pochmurně. „Myslíš, že se ti podaří se zkontaktovat s někým ve Washingtonu?”

Winthrop přikývl. „Jenomže kdo nám bude věřit, když nemáme žádné důkazy? Musíme nějak dostat Muftiho na ministerstvo zahraničí a přimět nějaké velké zvíře, aby si ho

vyslechlo. Pak musíme počkat, až si naši verzi prověří… Jakmile to vezmou do ruky diplomati, všechno se vleče.”

„Muftiho?” Brianne si najednou uvědomila, že ho neviděla od chvíle, kdy se nalodili. „Kde vlastně je?”

„Zjistil, že se vedle v podpalubí hraje poker,” uchechtl se Winthrop. „Kromě zápalek sice nemá nic, co by vsadil, ale kdybychom ho vzali do Las Vegas, tak tam určitě rozbije bank. Mufti je rozený hráč.”

Při zmínce o Las Vegas padla na Brianne deprese. Nerada vzpomínala na jejich bleskový obřad zbavený téměř úplně jakékoliv slavnostnosti. Vyhnula se pohledu na Piercea, smutně sklopila zrak na svůj snubní prsten a melancholicky ho pohladila. Kdyby byl Pierce schopen alespoň trošku opětovat mou lásku, pomyslela si nešťastně.

Ale až tohle dobrodružství skončí, jejich cesty se definitivně rozejdou. Stane se z ní rozvedená žena dřív, než pozná, jaké to je, být vdaná. Pierceovi to ovšem nevadí. Těší ho sice být s ní v posteli, ale jeho zábrany a pocit, že tím je nevěrný Margo, ty zůstávají dál.

Otočila se a přešla k okénku, aby se dívala na moře.

„Půjdu se raději kouknout za Muftim,” řekl Winthrop.

Přešel místností ke kovovým dveřím a vyšel ven.

Pierce si stoupl vedle Brianne k oknu a poznamenal:

„Každopádně jsme prožili pár nezapomenutelných dní.”

„Už se těším, až budou za námi,” řekla stísněně. Což ovšem nebyla pravda: raději byla v nebezpečí po Pierceově boku než v bezpečí bez něj. Neměla ale na vybranou.

Pierce vrazil ruce do kapes a smutně se na ni zadíval.

„Ta včerejší noc mě mrzí,” řekl rozpačitě. „Nic takového jsem nezamýšlel.”

„O nic nejde,” pokrčila rameny. „Přece jenom jsem si s tebou užila jednu celou noc.”

Chytil ji za rameno a otočil k sobě. „Laskavě o tom nemluv tak přezíravě!” vytkl jí.

Upřeně se mu zadívala do očí.

„Tak se pochlub, pověz mi, jak se ti líbilo milovat se se mnou a myslet přitom na tu svou Margo!”

Viděla, jak jím její slova zamávala. Hleděl na ni tak vztekle, že to nevydržela a sklopila oči.

„Sakra, promiň,” zamumlala chabě. „Nezlob se. Ale oba přece víme, že o mě vlastně nemáš zájem. Sloužím ti ledajako náhražka. Připadám ti moc mladá a nezkušená a nelíbí se ti, že na tobě tak lpím.” Přiměla se, aby mu znovu pohlédla do tváře, a pokračovala: „Takže to prostě vezměme jenom jako takové vzájemné chvilkové poblouznění… Vlastně se už docela těším, až začnu studovat.” Přinutila se k úsměvu. „Pokud bys s tím souhlasil, nejradši bych šla na Sorbonnu.”

Znovu strčil ruce do kapes a zadíval se okénkem na mořské vlny.

„Studuj, kde chceš.”

„Až se vrátíme, tak se můžeme tiše rozvést,” doplnila s pohledem upřeným stranou.

„Rozvedeme se zase v Las Vegas,” řekl. „Myslím, že to udělají během čtyřiadvaceti hodin. Zařídím to, a pak ti řeknu, kdy budu mít čas tam zaletět. Až se teď vrátím, budu muset první dobu určitě hodně cestovat.”

Napadlo ji, že by se taky ráda leckam podívala, ale zřejmě se bude muset spokojit s Paříží. Najednou se do ní dala zima a celá se roztřásla. Vybavila si, jak ho náhodně zahlédla opilého v pařížském baru, a náhle ji napadlo: že jsem ho nenechala té ženské, co měla zálusk na jeho peněženku. Ušetřila bych si tohle trápení.

Mlčky si ji prohlížel.

Je hezká a milá. A pokud jde o sex, žádný chlap by si nemohl přát nic víc. Má mě ráda. A já tohle všechno zahazuju, dumal, jen kvůli tomu, abych mohl sám sobě předstírat, že Margo není mrtvá, že jen někam zmizela, ale zase se vrátí.

Když to takhle zformuloval, zamrazilo ho. Opravdu si to myslím? tázal se v duchu sám sebe. Skutečně chci zůstat

až do konce života sám, protože se nedovedu vyrovnat s tím, že Margo je mrtvá?

Nespouštěl oči ze štíhlé dívky vedle sebe a mračil se. Co by za to spousta mužů dala, aby je takováhle skvělá holka milovala? Je duchaplná a chytrá… Odjede studovat na univerzitu a nějaký chtivý mládenec rychle rozpozná její kvality. Bude se k ní chovat něžněji a pozorněji, než se k ní chovám já. Bude jí kupovat drobné dárky, květiny a bonboniéry, zvát ji na obědy a na večeře, které se protáhnou do noci. Bude ji zvát do divadla a na koncerty. Nakonec si ji získá.

Pierce si bolestně povzdechl. Brianne si takové dvoření zasluhovala. Je to neobyčejná holka. Bylo to nádherné se s ní milovat. Její pleť je jemná jako okvětní lístky zteplalé sluncem. Její tělo reaguje vděčně na každý jeho dotek… Nikdy ho neodmítla, nikdy nedělala drahoty. Všechno, co se jemu líbilo, ochotně přijímala… A přes to všechno ji nechá odejít ze svého života - jenom proto, že není schopen přijmout skutečný stav věcí, smířit se s tím, že jeho milovaná Margo už není mezi živými. Že se nevrátí, že odešla navždy.

Jako by vycítila, co se mu honí hlavou, otočila k němu hlavu a upřela na něj něžný, tázavý pohled plný lásky.

Hleděl na ni a náhle si uvědomil, že jejich bezpečný odjezd do Států zařídil Sabon jenom kvůli ní. Ale proč? Co pro něj udělala, že jí tak pomáhá?

Zavalila ho žárlivost, o to prudší, že byla nečekaná.

„Čím sis Sabona tak zavázala?” zeptal se náhle.

„Cože?” vyhrkla nechápavě.

„Proč se tak namáhá, aby ti pomohl?” Zamračeně ji pozoroval, aby mu neušlo její jediné zaváhání. „Čím sis ho zavázala?” opakoval tiše.

„Já? No ni… ničím,” zakoktala.

„Nevykládej! Ta jeho pověst zase nemůže být tak úplně vylhaná!”

Nemůžu mu říct, jak to se Sabonem doopravdy je, rozhodla se. Bylo by vůči Sabonovi nefér a kruté, kdyby se její vinou stal předmětem posměchu a lítosti v tomhle světě, kde se mužnost měří potencí.

A Pierce by se mohl někdy prořeknout, i když třeba jen neúmyslně. I pro normálního muže by to bylo neštěstí, natož pro muže, který má vládnout šejchátu v oblasti, která je známá svým zdůrazňováním mužnosti.

Klidně snesla Pierceův hněvivý pohled. „Mysli si, co chceš,” řekla nakonec. „Když věříš tomu, že bych byla schopná použít sex, abych si za něj koupila svobodu, tak jenom dokazuješ, že mě vůbec neznáš.”

„Takové sladké tělo,” zamumlal, ale znělo to oplzle a urážlivě. „To dokáže přimět chlapa, aby udělal cokoliv. Dokonce konat proti svým zásadám… Dovedu si představit, jak se mu to líbilo!”

„Aspoň přitom nemyslel na žádnou jinou ženskou a nevolal na mě jejím jménem!” vmetla mu do tváře.

Zbledl, ale ani se nenamáhal to popřít. A nejvíc na něj dolehla představa, že něco se Sabonem měla. Zaťal pěsti, aby přemohl záchvat zuřivosti. A Sabonovi, umiňoval si, nedám na tu jeho protiofenzívu ani cent! Zabiju ho!

Příliš pozdě si uvědomila, že právě pohřbila Sabonovu naději na půjčku. Jenomže netušila, jak to napravit.

Ztrápeně si povzdechla. „Chtěl to po mně, ale nemohla jsem to udělat,” lhala, jak byla stále ještě rozhodnuta nesvěřit Pierceovi Sabonovo tajemství.

„Proč?”

„Protože jsem vdaná!” vykřikla mu do tváře, pobouřena jeho ironickým tónem, snadností, s jakou byl ochoten uvěřit, že by ho byla schopna zradit. „I když ty se za mého muže nepovažuješ, já bych tě podvést nedokázala!”

Najednou si uvědomil, že mluví pravdu, a zastyděl se za to nesmyslné podezření. Nikdy nebyl žárlivý a nelíbilo se mu, že na stará kolena je.

„Dobře, vždyť já vím,” řekl a měl na sebe vztek, že se nechal tak unést. „Promiň.”

Pokrčila rameny a odvrátila se od něj.

„Když máš o mně takové mínění, tak se nedá nic dělat. Každopádně ti jsem vděčná za všechno, cos pro mě udělal. Bohužel, celá ta šaráda nebyla nutná. Sabon mě pouze potřeboval dostat na svůj ostrov, aby si Kurt myslel, že se se mnou chce doopravdy oženit. Kurt věřil, že tou svatbou získá přístup k Sabonovým milionům. Sabonovi ale šlo jenom o to, aby Kurt neodstoupil od slibu investovat do ropy v jeho zemi… Jenomže nic z toho mu nevyšlo.”

„Jak to, že mu najednou připisuješ takové ušlechtilé záměry?” zeptal se Pierce s obnoveným podezřením.

„Protože jsme spolu mluvili,” řekla popravdě. „A jeho muži mi o něm vyprávěli… Od začátku zájem o mě jenom předstíral, chtěl získat další pojistku, aby Kurt dal peníze do jeho projektu. Kurt ochotně souhlasil, protože zase doufal, že příbuzenské spojení se Sabonem ho finančně zabezpečí.” Brianne se zasmála. „Musel si připadat jako hlupák, když zjistil, že to všechno byla jenom komedie a že Sabon žádný milionář není, že jenom chtěl, aby Kurt přemluvil ropné konsorcium k investování do Quawi.”

„Jak se ale ukázalo, dělat z Brauera hlupáka je pěkně nebezpečné,” poznamenal Pierce.

„Kurt je mstivý,” přikývla Brianne. „Jestli Sabona najde, zabije ho. Jde mu o všechno. Jestli vyjde najevo, že najal vojáky, aby svrhli oficiální vládu v Quawi, pak přijde o všechny objednávky zbraní na Střední východ… Všechny arabské státy se obrátí proti němu. Nemůže si dovolit nechávat naživu svědky.”

„Máš stoprocentní pravdu,” přikývl Pierce. „Udělám pro něj, co bude v mých silách,” dodal trochu váhavě. „Ani ne tak kvůli Sabonovi, jako proto, aby z toho Brauer jen tak nevyváži.”

„V tom s tebou souhlasím.” Až teď mu pohlédla do tváře. „Sabon skutečně není takový, jak se o něm říká.

Přestože je to mocný muž a patří mu celá země, je to nešťastný člověk.”

„Ale proč?” nechápal Pierce.

„Je to jeho tajemství, ne moje,” řekla omluvně.

„Nemůžu ti to prozradit.” Pokrčila rameny, odstoupila od okénka a šla se posadit na nedalekou bednu. „Jak dlouho poplujeme do Savannah?”

„Nevím přesně,” řekl nepřítomně. „Co kdyby ses trochu vyspala? Půjdu se podívat za Tatem a Muftim.”

Brianne se rozhlédla. Na zemi leželo několik prázdných pytlů, lehla si na ně a až teď si uvědomila, jak strašně je unavená.

„Brauer nás nedostane, že ne?” zeptala se ospale.

„To víš, že ne,” řekl s naprostou jistotou. Usmála se a zavřela oči.

Loď zakotvila v savannahském přístavu a čtyři pasažéři se náhle ocitli tváří v tvář mužům v tmavých oblecích.

„Celní prohlídka,” řekl nejvyšší z trojice formálně oblečených mužů s pohledem upřeným na Winthropa. Otevřel pouzdro, v němž ležel odznak, a zavřel ho dřív, než si kdokoliv mohl odznak pořádně prohlédnout. „Pojďte s námi, prosím.”

V doprovodu celníků se čtveřice odebrala na palubu. Brianne nahmatala Piercovu ruku a křečovitě ji stiskla. V duchu viděla zdlouhavý proces, v němž se marně snaží vysvětlit důvod svého provinění - nakonec je soud stejně pošle do vězení. Nesnášela dlouhodobý pobyt v malém prostoru. Sbohem, studium na univerzitě, loučila se v duchu. Sbohem, poklidný manželský živote a rodino. Bude ze mě kriminálnice.

Jakmile dorazili do celnice, zastavil je další celník, došlo ke krátké výměně názorů, načež se zřejmě vše vysvětlilo, protože je muži kvapně provedli budovou a vzápětí se ocitli na náměstí. Přivítal je horký vlhký vzduch Savannah, vysoké duby a kvetoucí zahrady.

Jejich doprovod je vedl podél budovy ke dvěma

čekajícím černým limuzínám.

„A je to,” zašeptala Brianne. „Zadrželi nás a už nás nikdo neuvidí…”

Tate se zasmál.

Když se vysoký celník usadil na předním sedadle, odsunul sklo dělící vnitřní prostor a naklonil se dozadu ke Winthropovi.

„Málem jsem musel tomu celníkovi jednu vrazit,” řekl vyčítavě. „Proč jste proboha nepřiletěli do Miami?”

„Číhají tam na nás,” řekl Winthrop. Natáhl ruku dopředu a muž v černém mu do ní vložil výsadkářský samopal. Winthrop ho ukryl pod sako a usmál se na své zmatené spolucestující. „To je Marlboro!” představil vysokého muže. „Pracuje pro mě. Podobně jako ti druzí dva.”

„Vy nejste celníci?” vyhrkla Brianne.

„Nejsme,” zavrtěl muž hlavou. „Ale dřív jsme pracovali pro vládu… Řekl bych vám pro koho,” dodal bojácně, „ale pak bych vás musel -”

„Zastřelit,” doplnila Brianne a otočila se na Piercee.

„Vidíš, že to tak říkají!”

„Myslí to vážně,” poznamenal Winthrop.

„Ne! To si ze mě děláte legraci!” Brianne se vyčkávavě dívala na oba muže.

„Nerad střílím ženské,” ušklíbl se Winthropův muž. Brianne jen zatajila dech.

„Zastřelil jsi jenom jednu, a z té se ještě nakonec vyklubal chlap. Byl to cizinec a měl balíček plastické trhaviny ukrytý ve své… ve svém…, no, vždyť je to jedno.” Winthrop mávl rukou. „Každopádně to byla záležitost státní bezpečnosti a ta ,ženská’ sáhla po pistoli první.”

„Kam pojedeme teď?” zeptal se Pierce, přesvědčený, že jeho šéf bezpečnosti je dopraví živé a zdravé, kam je třeba.

„Rovnou do Washingtonu,” řekl Winthrop. „Poletíme a přistaneme na malém soukromém letišti.”

Ještěže Tate vždycky zná někoho tam, kde je třeba, pomyslel si Pierce spokojeně.

Auta odbočila na prašnou cestu a po chvíli se zastavila na opuštěné rozjezdové dráze, kde na ně čekalo malé tryskové letadlo.

„No ne,” zamumlal Pierce, když se usadili na palubě.

„To ti musí být někdo hodně zavázaný.”

„Svatá pravda,” přiznal Winthrop, ale žádné další podrobnosti nedodal. „A totéž platí o našem pilotovi.”

„Najmout tě, to byla ta nejchytřejší věc, jakou jsem kdy udělal,” poznamenal Pierce.

„Jsem rád, žes na to přišel,” uculil se Winthrop. „Sednu si vedle pilota.”

Když se Brianne usadila, dva z Winthropových lidí se ihned usadili vedle ní, zatímco podrážděnému Pierceovi nezbylo, než aby se spolu s Muftim usadil na druhou stranu uličky.

„Vdaná?” zeptal se Brianne s nadějí v hlase muž, který se předtím legitimoval jako celník.

„Jo, vdaná,” ozval se místo ní Pierce.

„Zatracená práce,” ulevil si muž. „Ty nejhezčí jsou vždycky vdaný… To bude manžel rád, až budete zase v pořádku doma, co?”

„Manžel sedí přes uličku,” řekl Pierce mile, ale jeho oči se mile nedívaly.

Muž bez řečí rozepjal bezpečnostní pás a přesedl si na sedadlo za Brianne. „Promiňte, pane Huttone,” omluvil se rozpačitě.

„Nic se nestalo,” ujistil ho Pierce a zůstal sedět na svém místě.

Brianne se na něj podívala - Pierce seděl se zavřenýma očima a tvářil se, že chce spát.

Zamračila se a zlostně si pomyslela: manžel za všechny prachy. Vadí mu, když vedle mě sedí někdo jiný, a pak se na mě vykašle.

Zavřela oči a umínila si, že na něho přestane myslet.

Jak se dalo čekat, letadlo nepřistálo přímo ve Washingtonu. Snesli se na nádherném pozemku kdesi ve Virginii. Později se Brianne dozvěděla, že pozemek vlastní jakási záhadná postava angažovaná ve světě špionáže a kontrašpionáže. Tenhle muž zřejmě také oplácel Tateu Winthropovi nějakou službu.

Na letišti je už čekaly dva černé vozy s dalšími třemi muži v tmavých oblecích, slunečních brýlích a se samopaly v rukou.

„Není držení samopalů nelegální?” zeptala se s obavou Brianne.

„Samozřejmě že jo,” ujistil ji Winthrop.

„Viděla jsem, jak vám ho předával ten váš člověk, když jsme v Savannah nastoupili do vozu,” poznamenala. „Tyhle vypadají stejně.”

„Taky stejný jsou,” přikývl Winthrop.

Vyčkávavě se na něj dívala, ale Winthrop se jenom usmíval.

„Koukám, že víc z vás asi nevytáhnu, co?” Winthrop se dál usmíval.

„Vzdej to,” radil jí Pierce. „Když se usmívá, znamená to, že moment překvapení je pryč a už z něj nic nedostaneš. Divný jenom je, že se skoro nikdy neusmívá, za to během téhle akce se usmívá skoro pořád.”

„Mám rád dobrodružné útěky,” pokrčil Winthrop rameny. „Co se starám o bezpečnost při těžbě ropy, je to dost nuda. Aspoň až donedávna.”

„Teď, když jsme zase doma,” řekl Pierce zamyšleně,

„potřebujeme se dostat k náměstku ministra zahraničí, aby mu Mufti pověděl, co ví.”

„To už je zařízené,” ujistil ho Winthrop. „Moji lidé mu už telefonovali a stručně ho informovali, co se děje. Skupina lidí z tajné služby nás už taky očekává. Takže jdeme na to.”

„Brianne, ty jeď se mnou,” ozval se Pierce, když si všiml, že Brianne váhá, do kterého ze dvou vozů si má sednout.

Přidala se tedy k němu a všimla si, že když ji pouštěl, aby se posadila první, dal si záležet, aby se jí ani nedotkl.

Uvědomila si, že jejich dobrodružství se už šťastně chýlí ke konci a ona přitom ani neví, jak si to Pierce představuje dál. Jistá si byla jen jedním, že se s ní rozvede.

Také si vzpomněla na matku a nevlastního bratra. Doufala, že Winthrop dodrží slib a dostane je oba do bezpečí dřív, než se Kurt vrátí ze Států. Také si vzpomněla na Sabona. Přála mu, aby uspěl a podařilo se mu převzít zase vládu do svých rukou. Měl sice trochu zvláštní nápady, jak vládnout, ale blaho jeho spoluobčanů mu leželo na srdci.

Seděla vedle Piercea, auto polykalo kilometry, ale nevyměnila s ním jediné slovo.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Auto uhánělo k Washingtonu a Winthrop spokojeně konstatoval, že je nikdo nesleduje, což asi byla pravda, protože v autě byla spousta elektroniky, na kterou se co chvíli díval.

Záhadný pan Winthrop zřejmě za sebou umí dobře zamést stopy, chválila ho v duchu Brianne. Pierce věděl, co dělá, když si ho najímal. Usoudila, že vládní agentura, pro kterou jeho muži předtím pracovali, byla buď přímo CIA, nebo aspoň se CIA spolupracovala, protože všichni Winthropovi muži jí připadali jako stoprocentní profesionálové, schopní zvládnout každou situaci.

V Charlestonu udělal Winthrop zastávku. Auta zastavila u malé růžové budovy s balkónky, na nichž vynikala modře natřená litinová zábradlí. Kolem domu vedla pískem vysypaná cesta lemovaná palmami a tropickými květinami.

„Nejlepší restaurace v celém Charlestonu,” řekl Winthrop, když vystoupili z vozu. „Jejich specialitou jsou mořské ryby… Millsi,” otočil se na jednoho ze svých mužů,

„obejděte to tady, jestli je všechno v pořádku.”

Mills beze slova odešel obhlédnout dům a zahradu.

„Je to rodinný podnik,” vysvětloval Winthrop, když stoupali po širokém schodišti do restaurace. „Znám se už s majitelem spoustu let. Byl se mnou na té akci v zámoří, kde… Prostě, je to dobrý přítel.”

Brianne s překvapením zjistila, že majitelem konzervativní restaurace je další Indián, téměř stejně vysoký jako Winthrop, se stejně černýma očima a dlouhými vlasy svázanými do ohonu.

Oba muži si potřásli rukou a začali se bavit jazykem, který Brianne v životě neslyšela.

„Mike Smith,” představil vzápětí Winthrop majitele.

„Není to samozřejmě jeho pravé jméno, ale užívá ho už pár let. Restauraci řídí a provozuje s manželkou a dcerou.”

„To jste se zatoulal z Jižní Dakoty pěkně daleko,” potřásl si s ním Pierce rukou s úsměvem.

„Mám rád mořské ryby,” odpověděl restauratér se smíchem. „Z mojí rodiny už je sice nikdo nejí, ale všichni souhlasili, že bychom na nich mohli založit naše živobytí.”

„Vyhrál tenhle barák v pokeru,” řekl Winthrop s vážnou tváří, ale nebylo jasné, jak moc vážně to myslí.

„Proto mu restaurace připadala jako dobrý nápad.”

„Jen nech na hlavě,” opáčil Smith klidně. „Živí mě docela dobře.”

Winthrop se zasmál, ale pak změnil téma.

„Potřebujeme se nepozorovaně dostat do Washingtonu,”

řekl Smithovi. „Máš nějaký nápad, jak to provést?”

Smith zvážněl, pak řekl: „Dej mi deset minut, ať si to rozmyslím… Zatím si sedněte, pošlu sem Maggii, aby vám přinesla jídelní lístek.”

„Díky,” řekl Winthrop. „Máš to u mě.”

„Tos říkal už aspoň třikrát,” ujistil ho Smith. „Až si to vyberu, doufám, že budeš ve formě.”

„Budu se snažit.”

Jídlo bylo skvělé - byly to nejlépe upravené plody moře, jaké kdy Brianne jedla. Oknem viděla část utěšeného starého města, z jehož přístavu byly vypáleny první výstřely občanské války. Viděla jižanská sídla i menší domy a spoustu palem. Brianne to připomnělo architekturu v karibské oblasti a také to řekla nahlas.

„Jo, to máš pravdu,” přikývl Pierce a napil se spokojeně kávy. „Spousta plantážníků z Jižní Karolíny se po válce usadila v Karibiku, aby se vyhnula přísaze věrnosti Unii. Část z nich se časem vrátila sem… I několik pirátů operujících v Karibiku pochází z Karolíny.”

„Jo, dokonce jsme se o nich učili ve škole,” přikývla Brianne.

Připomněla tím všem, jak je mladá. Pierce se na ni lítostivě zadíval. Měla by chodit na rande s klukama, kteří jsou stejně staří jako ona. Měla by se bavit a objevovat, jak to v životě a ve světě chodí. Místo toho je vdaná za muže, který je o mnoho let starší, a prchá před bandou hrdlořezů, kteří jsou podobní pirátům, o nichž mluví.

Zaznamenala Pierceův upřený pohled a otočila se na něj. „Co se stalo?” zeptala se tiše.

„Zpytuju své svědomí,” řekl. „Do tohohle dobrodružství ses nikdy neměla zaplést.”

„To běž říct matince!” ušklíbla se, ale pak omluvně dodala: „Víš, občas jsme se sice s mámou nepohodly, ale vždycky mi na ní a na Nickym záleželo. Teď je asi pěkně vystrašená.”

„Ptal jsem se na ni Tatea, když sis odskočila,” řekl Pierce. „Jeho muž ve Freeportu se s ní už zkontaktoval a odplul s ní a s Nickym na Jamajku. Má příbuzné v Montego Bay, takže je tam schová, než nebezpečí pomine.”

„Díkybohu!” vyhrkla a otřela si slzy, které jí vhrkly do

očí.

„Tate je vynalézavý,” zamumlal Pierce. Rozhlédl se

kolem a všiml si, že Winthropovi muži se rozesadili k různým stolům tak, aby on a Brianne byli uprostřed. Nikdo se k nim nemohl dostat, aniž by se musel střetnout nejdříve s nimi.

„Je úžasný,” přikývla Brianne. „Ženatý není, že ne?” zeptala se, aby udržela konverzaci.

Pierce zavrtěl hlavou. „Ve Washingtonu je jistá dáma, která by pro něj do ohně skočila, ale on si ji prostě odmítá pustit k tělu… Pomohl jí vystudovat a dohlíží, aby se jí nic nestalo. Jestli v jeho životě nějaká žena něco znamená, tak je to Cecily - tak se ta slečna jmenuje. Ale on by to nikdy nepřiznal. Tvrdí, že jeho vztah k ní je čistě platonický”

„Chudák holka,” zamumlala Brianne a v duchu si pomyslela, že ona a Cecily mají vlastně v lecčem podobný osud.

„Je soudní antropoložka,” dodal ještě Pierce. „Dělá si doktorát na univerzitě George Washingtona a zároveň pracuje i pro FBI.”

„To musí být strašně zajímavé povolání!”

„Nemyslím si, že prohlížet mrtvoly je až tak zajímavé,” namítl tiše. „Často ji volají, aby identifikovala lidi podle zbytků jejich kostry.”

„Mě antropologie docela bavila,” namítla. „Ale měli jsme ji jenom půl roku.” Našpulila zamyšleně rty a dodala:

„Možná bych ji mohla studovat na univerzitě.”

„Proč ne,” řekl odměřeně.

„Ale jako hlavní obor chci studovat účetnictví,” prohlásila. „Čísla mě baví.”

„Když se s nima naučíš dobře zacházet, zaměstnám tě.” Vzhlédla k němu s melancholickým úsměvem.

„Děkuju, ale radši ne. Chci si najít místo tak daleko od tebe, jak to jen půjde.”

„Proč?” zeptal se zamračeně.

Dopila kávu a otřela si ústa plátěným ubrouskem.

„Nedělej, že to nevíš,” poznamenala. „Nechci strávit zbytek života užíráním, že mě nechceš. Zapomenout bude snazší tam, kde tě nebudu vidět.”

„Zbláznila ses do mě, protože se mnou spojuješ svoje první sexuální zkušenosti,” bručel. „O nic víc nejde. Jsi mladičká, zapomeneš na mě raz dva.”

„Samozřejmě,” potvrdila a vstala. „Tak jako jsi ty zapomněl na Margo, že?”

Otočila se a zamířila na toaletu.

Sotva zmizela z dohledu, Winthrop se posadil na uprázdněnou židli. „Je tu malý zádrhel,” řekl. „Brauer se už dozvěděl, že jsme ve Státech, a hledá nás. Smith tvrdí, že nás může dostat do Washingtonu na rybářské lodi. Budeme trochu smrdět rybinou, ale vyhneme se riziku nějakého

ozbrojeného konfliktu - pokud si to ovšem nechceš s Brauerem rozdat.”

„Rozhodně ne, dokud tu je Brianne,” řekl Pierce okamžitě.

„Myslel jsem si to. Takže odsud pojedeme přímo na člun, Smith nás tam vezme v kryté dodávce… Moji muži nasednou znovu do aut a budou pokračovat přímo do Washingtonu.”

„Co když je Brauer napadne?” „Postarají se o sebe,” ujistil ho Winthrop. „Dva z těch agentů nejsou moji. Jsou federální.”

„Cože?”

„Když na ně Brauerovi muži zaútočí, půjdou rovnou do chládku,” vysvětlil Winthrop a vstal.

„Jsi geniální stratég!” zamumlal Pierce.

„Jo, to mi říkal už seržant, co mě péroval u zelených baretů,” ušklíbl se Winthrop.

Pierce si otřel ústa a odložil ubrousek. „To jídlo tady je skutečně prvotřídní.”

„Jak jsem říkal. Smith je jednička.”

„Neohrozí svou rodinu tím, že se s námi zaplete?” Winthrop se rozhlédl, pak se naklonil k Pierceovi.

„Popravdě řečeno, nejsou to jeho příbuzní. Je to jenom identita, kterou si vytvořil pro veřejnost.”

„Jenomže Brauer to neví.”

„To je fuk. Jestli sem Brauer pošle ty svoje padavky, budou litovat, že sem vlezli. A víc už ti o tomhle podniku nepovím. Pojďme!”

Pierce se znovu pečlivě rozhlédl po restauraci. Číšníci byli všichni chlapi jako hora. Maggie měla černé vlasy nakrátko ostříhané a pod tričkem se jí rýsovaly svaly. Na ženu byla dost vysoká a Pierce si uvědomil, že má vojenské držení těla. Celý podnik mu najednou připadal dosti záhadný. Tak jako ostatně i Tate Winthrop sám.

Ale na další dohady nebyl čas. Winthrop už vyrazil ke dveřím na ulici a zamával na Brianne, aby šla za ním. Smith

je usadil do dodávky a vyrazil s nimi k přístavu. Winthropovi muži naskákali do aut a jeli za nimi na dálnici, ale když posléze Smith zabočil na postranní cestu, auta pokračovala dál na sever.

„Nechci dělat potíže,” poznamenala Brianne, „ale lodí už mám plný zuby.” Nicméně se disciplinovaně usadila v nákladním prostoru rybářské lodi, plném pronikavého zápachu po obvyklém nákladu.

„Moje řeč,” prohlásil Mufti, který už hezkou chvíli nepromluvil. „Chudáci naši doma,” dodal nesouvisle.

„Monsieur Sabon je ochrání,” ujistila ho Brianne.

„Jsme nepřátelé,” namítl. „Bude se mi chtít pomstít, protože jsem dělal špionáž přímo v jeho domě.”

„Ale slíbil vám, že se mstít nebude!” připomněla mu.

„Nikdo neví, jak to dopadne,” pokrčil rameny. „A jestli to tam budou Američani bombardovat, zahyne spousta lidí… A i když to nesvedou na mou vlast, stejně to odneseme,” skončil pochmurně.

„Mufti,” řekla a chlácholivě mu dala ruku na rameno,

„co se má stát, to se stane. Člověk se musí smířit s tím, co nemůže změnit.”

Mufti se ušklíbl. „Ale není to snadný.”

„Pro nikoho to není snadné. Ale obvykle nemáme na vybranou.”

Mufti přikývl.

Brianne se zadívala na druhý konec nákladového prostoru, kde seděli Winthrop a Pierce a tiše spolu hovořili. Bylo jí divné, že s nimi nejel žádný z Winthropových mužů. Kdyby měli ozbrojený doprovod, cítila by se bezpečněji. Možná si myslel, že takhle budou vypadat nenápadněji.

Když se zvolna šinuli podél pobřeží, Brianne se šla na palubu nadýchat čerstvého vzduchu. Dva členové posádky, kteří opravovali rybářské sítě, ji ostražitě pozorovali. Připadalo jí, že nevypadají dvakrát jako rybáři. Měli čisté ruce, pečlivě ostříhané nehty, za nimiž nebyla žádná špína.

Na nohou měli zánovní vysoké boty a oba byli oblečeni v lehké tmavé pláště. Na hrudi jim pláště odstávaly, jako kdyby pod nimi byla zbraň. Dívali se na ni tím vážným, neúsměvným pohledem, jakého si všimla i u Tatea Winthropa.

Vzápětí jí to došlo. Tohle je rybářská loď jenom naoko. A tahle posádka přišla do styku s rybami, leda když jim je naservírovali na talíři.

Náhle ucítila, jak jí někdo pevně stiskl ruku. Otočila se a uviděla Piercea. Mlčky ji odvedl zpátky do nákladového prostoru.

„Jsme tak blízko břehu, že by tě někdo mohl dalekohledem poznat,” upozornil ji. „Už na palubu radši nechoď.”

„Tohle není žádná rybářská loď,” řekla.

„Chytrá holka,” usmál se. „Máš pravdu.” „Kdo je ten Smith?”

„Profesionální žoldnéř,” řekl Pierce tiše. „Ale ne jako ti krvelační zabijáci, které najal tvůj nevlastní otec. Smith přijímá jenom omezený počet nabídek, které splňují jeho kritéria. Párkrát pracoval pro americkou vládu.” Pierce si dal ukazováček na rty a dodal: „Nic jsem ti neřekl, nic nevíš.”

„Připadám si jako špionka,” usmála se.

„Vážně?” Vzal její obličej do dlaní a něžně ji políbil.

„Byl bych radši, kdyby ses do ničeho nezapletla.”

„Já a zaplést se?” podivila se a natáhla k němu paže, aby ho objala. „Nikdy nic nedělám, a přesto se na mě problémy lepí jeden za druhým… Pojď blíž, ať tě políbím!” přitáhla ho k sobě.

Rezignovaně si povzdechl, usmál se a přitiskl ji k sobě. Políbili se dlouze a roztouženě, ale pak se náhle od ní odtrhl a řekl: „Zítra se rozvedeme.”

Užasle se na něj podívala. Napadlo ji, že žertuje, ale tvářil se smrtelně vážně.

„Takže ses už rozhodl?” zeptala se. „Třeba by se ti vyplatilo si mě ještě chvíli nechat.”

„Cože?”

Prohlížela si rysy jeho tváře, bradu a husté vlnité vlasy.

„Pierci, ty bys nechtěl mít dítě?” zeptala se tiše.

Odstrčil ji od sebe, jako kdyby se spálil. „Ne, to bych tedy nechtěl!” řekl tak odměřeně, až jí zatrnulo. „Ani teď, ani jindy.”

„Ale proč?” odvážila se zeptat, přestože ji prudkost jeho reakce zaskočila.

Přímo nepřátelsky na ni pohlédl. „Na tohle se mě nikdy neptej.”

„Ale já to chci vědět,” nenechala se odradit. „Proč nechceš mít děti?”

Otočil se k ní zády, všechna minulá bolest a smutek se mu vrátily. Vybavilo se mu, jak byli s Margo šťastní, když přišla do jiného stavu, jak se těšili, až se dítě narodí. Potrat a následné zjištění, že už nebude moct mít děti, jimi oběma otřáslo. Stručně řekl Brianne, co se tenkrát stalo.

„Teď už to chápu,” řekla odevzdaně. „Margo o své dítě přišla, takže teď už ho s žádnou jinou mít nemůžeš.”

Vrazil ruce do kapes a trochu mírněji řekl: „Člověk se nerad vzdává svých snů.”

„To mi povídej!” zasmála se trpce.

„Ale hlavně, dítě je pouto, které se pak už nedá zrušit,” upřesnil. „Pak bychom se už rozvést nemohli.”

„Proč?” podivila se. „Ty si myslíš, že bych nedokázala sama vychovat dítě? Nejsem taková chudinka.”

Pomalu se otočil a znovu jí pohlédl do tváře. „Žádné dítě nepřichází v úvahu,” zopakoval.

„Prostě s tebou žádnou rodinu založit nechci, je to jasný?”

Tahle rána byla snad nejtěžší. Víc než z čeho jiného teď bylo Brianne jasné, že Pierce se za žádnou cenu nechce vzdát samoty. Rozhodl se, že své city definitivně pohřbí.

Už teď se od ní držel co nejdál a byl rozhodnut nepřipustit nic, co by je k sobě trvaleji připoutalo - obzvláště ne dítě.

Bylo to zajímavé zjištění ve chvíli, kdy dobře věděla, že spolu měli styk v době, která je pro početí nejpříznivější. Každopádně neví, že jsem nebrala antikoncepční pilulky, pomyslela si, a já mu to povídat nebudu. A jestli opravdu dítě mít budu, pak on bude ten poslední, kdo se to dozví, rozhodla se dál. Bude to prostě moje dítě. Jen a jen moje.

„Budu si to pamatovat,” řekla tiše. Pak se dokonce zmohla i na úsměv. „Pojedeme přímo do Kapitolu?” změnila téma.

Otázka ho zaskočila a chvíli mlčel, než odpověděl.

„Skoro. Potřebujeme se dostat do Senátu, aniž by nás cestou zastřelili.”

„Takhle řečeno to zní obzvlášť povzbudivě,” zasmála

se.

„Tate nás tam v pořádku dostane,” ujistil ji.

„Doufám, že budeš mít pravdu.” Přešla k okénku a

vyhlédla ven. Neviděla nic než oceán, ale pohled na vlny jí byl milejší než pohled na odměřený výraz jejího manžela.

Pierce měl špatné svědomí z toho, co jí řekl. Ale nebylo by fér, ujišťoval se v duchu, kdybych jí dával nějakou naději, že se náš vztah může změnit. Brianne půjde studovat a já se vrátím ke své práci. Dítě! Dítě by to všechno jenom zkomplikovalo.

Podíval se na ni a náhle měl šokující vizi, jak Brianne kojí mimino. Byla by z ní perfektní matka, uvědomil si. Své dítě by milovala a starala by se o něj vzorně.

Zavřel oči. Takovéhle myšlenky si nemůže dovolit. Ta holka je ještě příliš mladá, aby se s někým takhle doživotně svázala. Nebudu riskovat další citovou katastrofu, říkal si.

Naposledy se pokochal pohledem na Brianne a pak šel vyhledat Tatea.

Člun přistál u malého mola poblíž ústí řeky, která protékala Washingtonem. Když loď přistála, její tři cestující

vyšli na palubu a uviděli černou limuzínu, která tam na ně čekala.

Z vozu vystoupil vysoký, štíhlý muž a šel jim naproti, provázen dvěma agenty, které Brianne znala už ze Savannah.

„Zdravíčko, Lane!” pozdravil vysokého muže Winthrop a potřásl si s ním rukou.

„Rád vás zase vidím, šéfe!” pronesl Lane Colby s úsměvem k Pierceovi.

„Už mi nemusíš lichotit,” zamumlal Pierce. „Ta pěst už mě přestala bolet.”

„Stejně tak jako moje brada,” poznamenal Colby a pohladil si bradu. „Víckrát už tu chybu neudělám.”

„To bych ti radil!” řekl Pierce přívětivě. „Měli jste nějaké potíže se sem dostat?”

„Drobnou šarvátku na hranicích Marylandu,” řekl Colby. „Dva z Brauerových mužů jsou už ve federálním vězení.”

„To rád slyším.”

„Takže hoďme sebou!” řekl Colby. „Sledovali nás, ale myslím, že jim ujedeme.”

„Nasedat!” zavelel Tate a ukázal k autu.

Mufti zamračeně porovnával svůj joggingový komplet s důstojným oblečením ostatních. „V tomhle zrovna nevypadám jako věrohodný svědek,” stěžoval si.

„Mně připadáš docela hodnověrný,” usmál se na něho Tate. „Nikdo nemůže čekat, že po tomhle dobrodružství budeme jako ze škatulky.” Přičichl k rukávu svého obleku a dodal: „To nemluvím o tom, že smrdíme jako prodavači ryb.”

„Kteří se pár dní nemyli,” dodala Brianne.

„Senátora Holdena jsme zastihli, zrovna když se koupal ve vaně,” poznamenal Winthrop. „Vonět bude lip, ale parádně oblečený taky nebude.”

„To je ten Brauerův přítel?”

„Ne, to není. Za daných okolností jsem nepovažoval za rozumné scházet se právě s ním. Brauer už jistě svého známého zpracoval a vylíčil nás jako nebezpečné spiklence. Ne, senátor Holden je…” Zaváhal a pak se zadíval stranou.

„Prostě se známe. Je šíleně nafoukaný a nekomunikuje se s ním snadno, ale je čestný a férový. Vyslechne nás.”

Pierce si uvědomil, že jeho šéf bezpečnosti jim neřekl celou pravdu, ale teď nebyla chvíle ji z něho dolovat. Trochu s obavou se podíval po Brianne. Poslední dobou nešlo nic tak, jak to naplánoval, zejména v jeho soukromém životě.

Už aby tahle záležitost byla vyřízená, povzdechl si, a měl jsem klid na to, abych učinil svá osudová rozhodnutí.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Jízda hlavním městem se Brianne vryla do paměti. Náhle se za nimi objevila druhá černá limuzína a začala po nich střílet. Teprve když viděla, že jejich vůz pokračuje dál nepoškozený, pochopila, že sedí v pancéřovaném autě s neprůstřelnými skly.

„Zajeďte ke straně,” řekl najednou Winthrop řidičovi a vytáhl zpod saka automat. Colby udělal to samé.

„Nenech se zastřelit,” ozval se Pierce.

Winthrop se na něj uraženě podíval. „Já? Ty nevíš, že jsem neprůstřelný?”

„Podobně jako já,” přidal se Colby.

„Stejně buďte opatrní.”

Vůz zastavil a oba muži současně vyskočili a zabouchli za sebou dveře.

Brianne jako očarovaná sledovala skrz kouřové sklo pohyby obou mužů - připadalo jí to téměř jako balet.

Z auta, které je pronásledovalo, vyskočili rovněž dva muži a spustili palbu. Winthrop s Colbym palbu opětovali, ale krátkými dávkami.

„Podle vzoru SAS,” zabručel Pierce.

„Cože?” nechápala Brianne.

„Dvě krátké dávky, pauza, dvě krátké dávky, pauza.”

„Co to je SAS?”

„Britské speciální jednotky.”

„Jo tak,” vzpomněla si. „O těch jsem vlastně četla.”

„Každý o nich četl, ale Tate s nimi absolvoval jednu akci na Středním východě. Počátkem devadesátých let.”

„Je taky nějaký konflikt, kde nebyl?” zeptala se užasle.

„Možná pár,” zamumlal Pierce a sledoval akci. Náhle přitáhl Brianne k sobě a přitiskl si její tvář na hruď.

„Nekoukej se!” přikázal jí.

„Ale proč?” zamumlala do jeho košile.

„Nemusíš vidět všechno.”

Výstřely zmlkly. Vzápětí Winthrop nastoupil. „Colby se tu chvíli zdrží,” oznámil a kývl na dalšího muže z jejich doprovodu, aby rovněž vystoupil.

„Zatelefonují příslušným úřadům a ten incident zlikvidují,” řekl Winthrop a naklonil se k řidiči. „Můžeme jet.” Pár minut mlčel, pak řekl Piercovi. „Už ji můžeš pustit, už nejsou vidět.”

„Nejsem žádná cácorka!” protestovala, když si uhlazovala pocuchané vlasy.

„Taky nejsi zvyklá na mrtvoly,” poznamenal Pierce. Vzal ji za ruku a pevně ji stiskl. Budeš mi chybět! pomyslel si přitom v duchu. Díky jí se během posledních pár měsíců dokonce i občas usmál. Pak si ale představil, jak bude žít bez ní, a úsměv mu odumřel na rtech. Ta představa se mu příliš nezamlouvala.

Vyprostila ruku z jeho sevření a ušklíbla se. „Nemusíš mě držet, nechtěla jsem tě praštit. A když, tak jen trochu…” Podívala se na Winthropa, který vypadal nezúčastněně a zamlkle.

„Myslel jsem, že jedeme do Senátu!” ozval se Pierce, když auto zabočilo do dlouhé aleje, na jejímž konci stála georgiánská vila.

„Až to tady vyřídíme,” odpověděl Winthrop. „Senátor měl chřipku, a tak úřaduje pár dní doma. Colby s ním mluvil. Podle jeho názoru bude nejjistější, když se sejdeme tady.” Winthrop se podíval na hodinky a dodal: „Dokonce jsme přijeli přesně na čas.”

Pierce si překvapeně pomyslel, že jeho šéf bezpečnosti je skvělý, ale občas až příliš málomluvný o tom, čeho chce dosáhnout a jak.

„Víš to jistě, že na nás ten tvůj Holden nezavolá policii?” zamumlal.

„Jo, tím jsem si jistý,” řekl Winthrop. Neusmál se té obavě. Spíš vypadal stísněně a napjatě.

Vystoupili z vozu a vešli do dveří, které jim dveřník otevřel. „Senátor Holden je v knihovně,” řekl sluha Winthropovi, jako kdyby ho znal. „Očekává vás.”

„Díky.” Winthrop se vyhnul mužovu zvídavému pohledu a rychle kráčel napřed.

Knihovna byla velká místnost obložená ořechovým táflováním. Křesla a pohovky byly potažené kůží a podél stěn, od země až ke stropu, visely police plné knih.

Brianne pohled na senátora šokoval. Byl oblečen v pyžamu a froté koupacím plášti a vypadal jako Indián. Měl tmavé oči a rovné, mírně prošedivělé černé vlasy. Byl to vysoký, statný muž, který vypadal spíš jako zápasník než jako politik.

„Pojďte dál, posaďte se přece,” řekl hlasem, který zněl jako rozkaz. Pak se zamračeně podíval na Winthropa.

„Tohle jsou ti lidé, o kterých mi telefonovali ti tvoji agenti? To by tě tak ubylo, kdybys mi zavolal sám!”

Tate se napřímil a v očích mu zablesklo. Když se mračil, vypadal překvapivě podobný senátorovi. „Neměl jsem čas,” řekl klidně, ale bylo vidět, že se přemáhá. „Tohle je můj šéf, Pierce Hutton,” ukázal na Piercea. „Jeho manželka Brianne a Mufti, náš korunní svědek proti Brauerovi.”

„Rád vás poznávám,” řekl stroze senátor. „Ta celá záležitost je velice zneklidňující. Velice zneklidňující,” opakoval. „Nemohu pořád uvěřit, že by nějaký normální člověk mohl klesnout tak hluboko, aby začal válku a pak se to snažil svalit na nevinný stát - je to odporné.”

„Přesně tak,” přikývl Pierce. „Brauer je ovšem přesvědčený, že mu to projde. Dělal všechno možné, aby nás zastavil, neštítil se ani ozbrojeného přepadení.”

„Ale jste tady, věděl jsem, že to dokážete,” poznamenal senátor a nepřátelsky se podíval na Tatea Winthropa. „Je dobrý. Popravdě řečeno, v tom, co dělá, je nejlepší - prostě profesionál.”

Znělo to jako rýpnutí a Pierce s překvapením zjistil, že se neminulo účinkem. Což bylo zvláštní, Tatea zřídkakdy něco vyvedlo z rovnováhy.

„Teď chci slyšet všechno od začátku.” Podíval se na Muftiho. „Začněte třeba vy.”

Mufti byl celý nervózní, ale senátor - přes své mrzoutské způsoby - ho rychle uklidnil, takže během pár minut si Mufti připadal jako senátorův starý známý. Vypověděl celý svůj příběh -jak se vetřel k Sabonovi, aby o něm podával zprávy, až k tomu, jak se náhle na Sabonově ostrově objevili žoldnéři a Sabon musel uprchnout.

„Takže ten chlap, ten Sabon, ten se na tom spiknutí podílí?” zeptal se senátor.

„Jenom zpočátku,” ozvala se rychle Brianne, vědoma si toho, že kromě ní se už z přítomných nikdo Sabona nezastane. Vysvětlila, kdo Sabon je a proč se s Brauerem spojil, jak ho potřeboval pro jednání s ropným kartelem.

„Brauer řekl svému příteli v Senátu, že organizátorem toho masakru je Sabon. Že zorganizoval ozbrojený puč, aby převzal vládu v zemi, a že ve skutečnosti pracuje pro revolucionáře ze Salidu.”

„Philippe Sabon je syn vládnoucího šejka v Quawi,” vysvětlila Brianne. „Což můj nevlastní otec zatím neví. Z toho je hned vidět, že to, co tvrdí Brauer, je nesmysl. Proč by si Sabon dal takovou práci, aby přilákal investory do Quawi, kdyby chtěl všechno zmařit převratem? A hlavně, žádný převrat nepotřebuje dělat, protože fakticky vládne v Quawi už teď.”

„Chtěl si pojistit americkou intervenci.” „Ale jenom proto, aby si byl jistý, že ropa nepadne do rukou ozbrojencům ze Salidu!” vysvětlila Brianne s omluvným pohledem na Muftiho. „Salid je ještě chudší než Quawi a měli zálusk na ropná pole sousedů… Omlouvám se, Mufti, ale musíme říct celou pravdu. Válka by neposloužila nikomu.” „Jistě, já vím,” řekl Mufti schlíple. „Tyhle státy třetího světa,” zavrčel senátor. „Většina z nich má

ekonomiku, která nemá větší obrat než můj roční účet za potraviny. Hladovějící lidi, skomírající ekonomika - a bohaté státy se na to jen klidně koukají. Miliony jdou na zdokonalování zbraní, centy na pomoc hladovějícím.” Lítostivě se pousmál. „Jsem liberál,” dodal. „Peněz se člověk nenají.”

„To ne,” ozval se Pierce. „Ale když se jich rozumně použije, nakrmí to spoustu lidí.”

„Nemusíte mi nic povídat, pane Huttone,” přikývl senátor. „Já vím, že vy to tak děláte. Dal jste na sociální programy víc než kterýkoliv jiný byznysmen.”

„Dělám, co můžu,” pokrčil Pierce rameny. „Ale Brauera musíme zastavit! Obáváme se, že kdyby se dozvěděl, jak špatně si teď stojí, mohl by nařídit svým lidem v Quawi, aby zapálili ropná pole.”

„Jakou by to mělo pro něj cenu?”

„Pomsta, nic víc. A může se to pokusit svést na Sabona nebo dokonce na Muftiho Salid. Kdyby takhle rozpoutal válku, nemohla by obava z ekologické katastrofy vést k americké intervenci?”

„To by mohla,” přikývl senátor. Prohrábl si vlasy a zamračil se. „Zatracený Brauer.”

„Nemohl byste nás objednat k náměstkovi ministra zahraničí?” navrhl Pierce.

Senátor Holden zamyšleně mlčel.

„Než se k němu probojujete,” ozval se po chvíli,

„Brauer se vám dostane na kobylku. Předpokládám, že už přiměl federální agenty, aby vás hledali.”

„Takže co můžeme dělat?” zašeptala Brianne.

Senátor vrtěl zamyšleně hlavou, pak se usmál. „Mám kamaráda, který pracuje pro televizní společnost INN,” zamumlal posléze.

Senátor Holden měl ve stanici International News Network dokonce několik známých, takže netrvalo dlouho a televize přijela do jeho domu se vším všudy: s reportéry,

kamerami a zvukaři. V senátorově studovně pak svědkové odhalili veřejnosti děsivý plán Kurta Brauera.

Mufti výmluvně hájil vlastní zemi a odhalil, jak měla být zneužita v Brauerově plánu zmocnit se Sabonovy zemičky. Když program skončil a reportéři se vraceli do studia, mnoho lidí ve Washingtonu se už po Brauerovi shánělo.

Najít ho nebylo ostatně obtížné: Kurt Brauer byl zatčen přímo v pracovně svého senátorského přítele a odveden federálními agenty. Jeho žoldáci byli pozatýkáni na Floridě, v Georgii a poblíž pobřeží státu Virginia.

Policisté Interpolu zatkli další Brauerovy muže na ostrově St. Martin, právě když se chystali přepadnout smavého Evropana vycházejícího z místní banky ve francouzské části ostrova.

Sabonově malé armádě přispěchali na pomoc dobrovolníci z jednoho státu spřáteleného se Spojenými státy a společně zahájili ofenzívu proti Brauerovým hrdlořezům. Mnoho z najatých žoldnéřů bylo zabito, mnoho jich bylo pozatýká-no a skončilo ve vězení. Během několika dnů se šejk vrátil z exilu a ujal se znovu vlády. Ropná pole byla nadále střežena a odborníci spolu s dělníky se mohli vrátit ke své práci.

Na Kurta Brauera byl vydán federální zatykač, protože mezi jeho žoldnéry byla řada amerických občanů. Byl obžalován z mnoha zločinů, přičemž jeden z nich vzbudil pozornost KGB, protože spadal pod zatykač, který vydali Rusové. Šlo o pokus zničit vrtnou věž v Kaspickém moři, který byl prokázán svědeckou výpovědí jistého Philippa Sabona. Rusové požádali o vydání Brauera, aby ho mohli soudit, a podle Tatea Winthropa Američané nejspíš využijí této příležitosti, aby se Brauera zbavili.

„Vaše matka je v bezpečí na Jamajce,” informoval Winthrop Brianne, když se všichni včetně Muftiho shromáždili v Pierceově domě ve Washingtonu, aby spolu

probrali, co ještě zbývá vykonat. „Teď už se může vrátit domů, nic už jí nehrozí.”

„Moc děkuju,” řekla Brianne vděčně.

„Poděkujte Pierceovi,” bránil se Winthrop. „Já jen plním rozkazy.”

Brianne se otočila k manželovi. Byl oholený a vykoupaný a vypadal opět svěží a plný energie. Zato na Brianne se dny plné nejistoty podepsaly. Byla pobledlá a pohublá. Ke zdraví jí nepřispělo ani těch pár dní ve Státech, kdy ji předvolávala jedna komise za druhou a kdy musela znovu a znovu vypovídat, jak se všechno seběhlo.

„Děkuju ti, žes pomohl mámě a tomu malýmu,” řekla Pierceovi.

„Rádo se stalo,” usmál se Pierce. „Až se vrátí, budou mít všechno, co potřebují. Zařídil jsem pro ně dům u moře v Jacksonvillu. Určitě se jim tam bude líbit.”

„Tos přece nemusel, vždyť -” Je mi líto, ale musel,” přerušil ji Pierce. „Brauer investoval do toho svého plánu všechny peníze. Nezbyl mu ani cent.” Znovu se usmál a dodal: „Můžu si to dovolit, Brianne. Matka sice nebude moct žít v takovém přepychu jako dřív, ale o ni i o dítě bude postaráno.”

Nicméně Brianne se pořád ještě nemohla vyrovnat s myšlenkou, že Pierce má vydržovat její rodinu, zvláště když s ní samou se chce rozvést.

„Už jenom platit moje studia tě bude stát víc než dost,”

řekla rozpačitě.

„To všechno je jenom takové kapesné,” řekl bez obalu.

„Asi si neuvědomuješ, že když se o mně říká, že mám spoustu peněz, tak je to pravda.”

„Nikdy mě nezajímalo, kolik máš peněz,” řekla se sklopenýma očima. „To já vím.”

„Radši se půjdu sbalit,” řekla a vstala. „Sbalit?” opakoval Pierce a cítil, jak se mu sevřelo hrdlo.

„Jo, sbalit,” potvrdila a šla ke dveřím.

Winthrop se překvapeně podíval na svého šéfa.

„Brianne někam cestuje?”

Pierce rozčileně vstal a vrazil ruce do kapes. „Do Las Vegas. Rozvést se,” zavrčel.

„Chytrá holka,” podotkl Winthrop a ušklíbl se.

Když se ale podíval, jak se na jeho žert tváří Pierce, humor ho přešel. Kdyby pohled mohl zabíjet, už by nežil.

Winthrop popošel k pianu a vzal do ruky zarámovanou fotografii Margo. Pak se tázavě podíval na Piercea. Ten jeho pohled mrazivě opětoval - dobře věděl, co tím Winthrop naznačuje.

Tate Winthrop položil fotografii zpátky a řekl: „Margo byla určitě úžasná, výjimečná žena, když dokázala vzbudit takovou oddanost… Ale Brianne je taky výjimečná.”

„Jenže je pro mě moc mladá,” zavrčel Pierce.

Winthrop se melancholicky usmál. „To samý jsem si říkal já taky. Ale když se člověk ráno probouzí sám, není to velká útěcha.”

Žádné pohnutí v Tateově tváři však Pierce při těch slovech nezaznamenal, a tak si s lítostí vzpomněl na Cecily, která Winthropa miluje, ale nemá žádnou naději, že její cit bude opětován.

„Má tě ráda,” poznamenal Winthrop.

„Jenom si to myslí,” řekl Pierce odměřeně.

Winthrop pokrčil rezignovaně rameny. „Jak myslíš.

Kam chce jít studovat?”

„Do Paříže, na Sorbonnu. Ale byl bych radši, kdyby mohla studovat tady, ve Washingtonu, abys na ni mohl dohlížet. Brauer může mít pořád ještě pár svých hrdlořezů na svobodě a můžou mu chtít udělat laskavost.”

„Kdyby zůstala s tebou v Nassau, byla by taky v bezpečí,” poznamenal Winthrop. „Popravdě řečeno, zrovna teď se mi žádná další komplikace v životě nehodí, obzvláště, když v tom je žena.”

Piercea napadlo, že něco v životě Tatea Winthropa se zvrtlo špatným směrem. „Můžu ti nějak pomoct?” zeptal se upřímně.

Winthrop zavrtěl hlavou. „Jde o soukromé záležitosti a ty se vždycky špatně řeší.” „Cecily?” nadhodil Pierce. Winthrop se okamžitě stáhl. „Na Cecily zrovna teď myšlenky nemám.”

Takže o ni se v tom maléru nejedná. Pierce marně přemýšlel, o co tedy jde.

„Když mi to přeroste přes hlavu, poradím se s tebou,”

řekl Winthrop. „Každopádně díky.”

„Od toho jsou přátelé,” zamumlal Pierce. „Takže jak jsem říkal, Brianne chce jet do Paříže, tak pojede do Paříže. Vlastně bych to stejně změnit nemohl. Pošli s ní jednoho svého muže, ať na ni dává pozor. A jednoho bych rád poslal do Jacksonvillu, ať ohlídá paní Brauerovou. Jestli myslíš, že je třeba, najmi lidí víc. Záleží mi na tom.”

„Vystačíme si. Pošlu s ní do Paříže Marlowa. Je to mladý, pohledný kluk a ostrý jako břitva. Ten se jí bude líbit.”

Pierce se na svého šéfa bezpečnosti podíval tak vztekle, že ten pohled mluvil za všechno.

„Koukám, že nejsi tak nad věcí, jak děláš,” uchechtl se Winthrop.

Pierce pomalu rozevřel ruce sevřené mimoděk v pěst. I on si v té chvíli uvědomil, jak moc se s Brianne zapletl. Stačilo pomyslet, že by si mohla najít někoho jiného, a začínal se chovat jako šílenec.

„Dělej, jak myslíš,” řekl Winthrop varovně. „Ale jestli se s ní rozvedeš, tak si musíš uvědomit, že je mladá a hezká a plná energie. Nebude vysedávat sama doma.”

To pomyšlení bylo bolestné. Samozřejmě to dobře věděl. Budou ji zvát na večeře a tancovat s ní, bude se bavit s lidmi svého věku, bude se radovat, jak jen to mladí lidé dovedou. Jakmile jí zmizí ze života, nebude trvat dlouho a

někdo jiný ho zastoupí. Když si to představil, zmocňovala se ho zuřivost.

„Škoda,” zamumlal Tate Winthrop a odvrátil se.

„Co je škoda?”

„Takhle promarnit tu zázračnou příležitost… Brianne není zvyklá na přepych, není ještě znechucená životem - mohla ti dát novou energii do života!” Winthrop pokrčil rameny. „Ale jak říkáš: třeba bude šťastnější s někým mladším.”

Pierce nic neřekl. Pak se otočil a šel říct Muftimu, že má pro něj letenku do Salidu. Alespoň pro jednoho z jejich prchající skupinky skončily události happyendem.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Winthrop odvezl Muftiho na letiště a dohlédl, aby v pořádku odletěl do Salidu.

„Bude doma hrdina,” řekl Pierce k Brianne, když v bytě osaměli. „Samozřejmě, taky je bude varovat, aby pustili z hlavy nápad zmocnit se ropných polí v Quawi.”

Brianne upřela zrak na Marginu zarámovanou fotografii. Představila si cestu do Las Vegas a zachvěla se. Margo zase vyhrála.

„Kdy plánuješ tu cestu do Las Vegas?” zeptala se, otočena k Pierceovi zády.

Pierce si povzdechl. Výlet do Las Vegas ho rozhodně nelákal. Byl vyčerpaný ze zajetí a útěku a lekal se pomyšlení, že by Brianne náhle definitivně zmizela z jeho života.

„Teď ne,” řekl stručně. „Musím se jet podívat na vrtnou plošinu v Kaspickém moři… Musím zjistit, jak tam moji lidé pokračují.”

Brianne na manžela zvědavě pohlédla. Až doteď myslela, že to bude chtít mít co nejrychleji za sebou. Dívala se na jeho širokou hruď, vykukující zpod rozhalené bílé hedvábné košile, a připadal jí vyšší a silnější než kdy jindy. Jeho černé, šedinami prokvetlé vlasy, olivová pleť a černé oči jí najednou připadaly neodolatelně.

Popošel k ní, jako by ho k sobě přitahovala nějakou neviditelnou silou. Ticho v místnosti ztěžklo a bylo plné napětí.

„Chceš mě?” zeptal se sevřeným hlasem.

„Co… Cože?” vykoktala.

„Chtělas přece se mnou strávit jednu celou noc,” připomněl jí. „Abychom spolu neprožili jenom uspěchané milování, poznamenané strachem, že nás může každou chvíli někdo vyrušit.” Kývl hlavou ke dveřím. „Ložnice je tamhle. Je tam manželská postel,” dodal tiše.

Ani nemusela odpovídat: z jejího výrazu, z jejího pohledu, z jejího napjatého těla bylo zjevné, že se s ním milovat chce.

„Vážně to chceš?” ujišťovala se.

„Víc než cokoliv na světě,” řekl trpce, jako by sám sebou kvůli tomu pohrdal.

Objala ho kolem krku a Pierce ji vzal do náruče. Brianne k němu přitiskla tvář a líbala ho na hrdlo; najednou si připadal o deset let mladší.

Nesl ji chodbou do ložnice, kopnutím za sebou zavřel dveře a uložil Brianne na hnědobéžový přehoz postele. Pak vytáhl telefon ze zásuvky a s očima upřenýma na ni si začal rozepínat košili.

Dívala se na něj, jak se obnažuje. Dech se jí zrychloval. Byl bílý den, záclony byly roztaženy a zezdola z ulice slyšela projíždět auta. Na bezovém koberci na zemi viděla světlé a tmavé pruhy, jak žaluzie filtrovaly sluneční světlo.

Když byl nahý, přistoupil k posteli, přitáhl ji k sobě a svlékl ji. Pak přejel dlaněmi její nahé tělo - od ňader, přes ploché břicho, k bokům a stehnům. „Celá se třeseš,” řekl tiše. „Doufám, že se mě nebojíš.”

„Třesu se nedočkavostí,” zašeptala.

Usmál se. Nikdy nedělala upejpavou, nikdy s ním nekoketovala. Stačilo, aby se jí dotkl, a chtěla se mu oddat. Byl na to hrdý, protože věděl, jak chladně se chová k ostatním mužům.

Něžně ji k sobě přitiskl a těšil se z toho, jak hlasitě vzdychla, když k ní přitiskl své vzrušené mužství. Laskal rty její ústa a pak ji začal líbat, něžně a opakovaně.

Zaťala mu prsty do ramenou a tiskla se k němu stále naléhavěji, jak cítila v podbřišku růst povědomý tlak.

Nahmatal její pevná ňadra a něžně je pohladil. Jeho prsty se jich sotva dotýkaly, kroužily kolem bradavek ňader, a to, jak se jim vyhýbaly, činilo ty doteky o to víc vzrušivější.

„Pierci!” vykřikla.

Opakovaně ji líbal a jeho prsty se o něco víc přiblížily ztvrdlým a roztouženým bradavkám ňader. Když se jich konečně dotkl, Brianne vzdychla úlevou a rozkoší. Pak jeho prsty na ňadrech vystřídaly rty. Líbal její prsy, přisál k nim rty, oba mlčeli, ale ticho jako by žilo vášní, kterou v sobě rozdmýchávali. Pak se jeho rty přesunuly níž, na její ploché břicho a do jejího klína.

Čas se ztratil kdesi v temnotě v těch minutách, které následovaly. Hladil ji a líbal a vzrušoval a těšil se z jejího sténání, z nezřetelných slůvek vyjadřujících rozkoš, kterou jí působil.

„Pierci!” vzlykla nakonec, rozechvělá tím slastným mučením.

Pomohl jí vstát a sám se posadil na postel. Pak ji pomaloučku a opatrně, jediným nádherným plynulým pohybem usadil na svém klíně. Ucítila ho v sobě a prudce mu sevřela ramena.

Zdvihl ji a pak ji nechal pomalu klesnout zpátky. Jako v mlze slyšela, jak péra matrace vržou. Při každém pohybu cítila, jak se jí ňadra třou o jeho zarostlou hruď. Posunul se v ní na jednu stranu, pak na druhou - bylo to tak vzrušující, že vykřikla.

Díval se jí do očí, ale jen stěží je dokázal udržet otevřené: rozkoš se v něm hromadila a rozhořívala se jako oheň, do něhož přilévají benzín. V jejích očích se zrcadlila jeho vlastní extáze. Svíral jí pevně boky a určoval rytmus jejich milování.

Nikdy si nepředstavovala, že by milování mohlo být tak krásné. Náhle ucítila, jak se její tělo uvolnilo a jak do ní pronikl ještě hlouběji. Vzápětí ji zavalily vlny neuvěřitelné rozkoše, cítila jak jí procházejí křeče vyvrcholení a vykřikla.

Křečovité stahy se přenesly z jejího těla i na něho. Zaúpěl, sevřel její boky a tiskl ji k sobě, měl pocit, že ty stahy ho katapultují až vzhůru do slunce, měl pocit, že celé jeho tělo ztratilo tvar a změnilo se v pulsující hmotu

tvořenou čirou rozkoší… a když po několika nekonečných vteřinách došlo k uvolnění a probral se, uviděl Briannino zpocené čelo opírající se o jeho zpocenou hruď, vnímal její tělo, které svíral v náručí, tělo, které se proměnilo v jemný přístroj registrující citlivě vlnky rozkoše následující po milování.

Vnímal měkká ňadra tlačící se na jeho hruď, a když se pohnul, cítil ji kolem sebe jako hedvábnou pochvu.

„Nebolelo tě to?” zeptal se, když se vzpamatoval a uvolnil trochu sevření svých rukou.

„Ne,” zavrtěla hlavou. Váhavě ho políbila na krk a zašeptala: „Takhle jsme se ještě nemilovali.”

„Ani já jsem se takhle ještě nikdy nemiloval,” řekl téměř slavnostně a pohladil ji po zádech.

Položila mu něžně prsty na ústa. „Bylo to fantastické,”

řekla stále ještě trochu zmámeně.

Vzal její obličej do dlaní a jemně přitiskl rty na její oči.

„Fantastické,” souhlasil chraplavě. „Za celý svůj život jsem něco takového nezažil.” Zhluboka se nadechl, a jak se v ní pohnul, jeho tělo bouřlivě zareagovalo.

Cítila, co se stalo, a vydechla. „Podle knížek mužský nejsou schopni… takhle krátce po sobě…”

„Tenhle můj orgán nedovede číst,” zasmál se a položil ji na záda tak, že nohama obepínala jeho boky. Počínal si obzvláště opatrně, držel její obličej v dlaních a sledoval v jejích očích potěšení, které jí milování poskytovalo. A najednou, jak podlehl kouzlu té chvíle, jak si uvědomil, že něco tak krásného s žádnou ženou nepocítil, náhle si zoufale přál, aby přivedl Brianne do jiného stavu.

Což byla směšná myšlenka. Brianne užívá antikoncepci a kromě toho se přece rozvedou. Ale aspoň pro tuhle chvíli si mohl namlouvat, že to tak není, že to úchvatné spojení jejich těl mu dá dítě.

Leželi pak dlouhé minuty bez jediného pohybu. Měl pocit, že už se od ní nikdy neodpoutá. Chtěl už navždy zůstat v jejím náručí. Chtěl zůstat s ní.

Uvědomil si, jak je vysílený, pak se mu obrysy světa kolem začínaly rozplývat a usnul.

Pierce spal a Brianne spala a jeden druhého drželi v náručí v té velké manželské posteli.

Během noci se vzbudil a přetáhl přes ně přikrývku. Pak ji znovu objal a znovu usnul.

Ale ráno vystřízlivěl, šokovalo ho, co se mezi nimi v noci stalo, zdráhal se uvěřit, že znovu podlehl. Díval se na její obnažené tělo ležící na bílém prostěradle a hlava se mu zatočila ze vzpomínek na jejich milování.

V životě se ještě necítil tak rozpolcený, ještě nikdy se tak nebál. Byla tak fantastická, tak mladá a tak ho milovala. Mohl by s ní žít. Mohla by mu porodit dítě. Mohli by spolu být až do smrti…

Přešel k prádelníku a ke skříni a připravil si šaty a čisté prádlo. Pak vběhl do koupelny, aby z těla smyl vůni jejího těla.

Za hodinu poté už opouštěl byt.

Zanechal po sobě jenom lístek, v němž sděloval, že odjíždí ke Kaspickému moři, ale že už učinil všechna potřebná opatření, aby mohla odletět do Paříže. O rozvodu si promluví později, podpis.

Před odchodem se musel přemáhat, aby se ještě nevrátil do ložnice a nepokochal se nádherným pohledem na mladou ženu ležící v jeho posteli.

Ležela v té samé posteli, v níž spával s Margo, a náhle si připadal jako zrádce, jako nevěrník. Jeho Margo byla mrtvá a on zůstal naživu. Uvědomoval si, že nakonec se přece jenom bude muset vyrovnat s tím, že tu zůstal sám, ale nebyl schopen o tom uvažovat teď, tak krátce po tom nádherném milování. Teď musel zmizet, musel získat čas, aby si všechno rozmyslel.

Když se Brianne probudila, objevila Pierceův lístek. Nepřekvapilo ji, že utekl. Už zase se cítil provinile. Přešla

do pokoje a zadívala se na fotografii usmívající se mrtvé ženy.

„Já ho taky miluju,” řekla jí. „Co mám dělat?”

Vzápětí si uvědomila, že může udělat jen jedno. Musí odletět do Paříže a poskytnout Pierceovi dost času, aby mohl znovu uvažovat o jejich budoucnosti. Doufala, modlila se, aby dospěl k rozhodnutí, které si přeje.

Mezitím bude žít ze vzpomínek. A kdyby to bylo nutné, myslela si, může ze vzpomínek na tuhle noc žít po zbytek života.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Eve Brauerová se synem teď žili v pěkném domě poblíž Jacksonvillu, kousek od pobřeží Atlantského oceánu. Před odletem do Paříže tam Brianne zajela a strávila s nimi několik dní.

Vztah mezi Brianne a matkou procházel novým, oboustranně trochu napjatým stadiem. Eve byla na pokraji zhroucení, když zjistila, že jejího manžela čeká mnohaleté vězení a že jí nezanechal žádné prostředky, z nichž by žila.

Počátkem dalšího týdne odletěla Brianne v doprovodu jednoho z Winthropových agentů do Paříže. Její doprovod byl starší muž, jehož manželka pracovala v armádě.

Brianne se musela usmívat při představě, jak si dal Pierce záležet, aby ji nevystavil pokušení navázat se svým osobním strážcem příliš důvěrný vztah.

Ale jestli žárlí, mohl jet do Paříže s ní, říkala si v duchu. Od jeho chvatného odjezdu z Washingtonu jí ani nezatelefonoval, ani nenapsal, Paradoxně ji to uklidnilo. Kdyby mu byla lhostejná nebo kdyby se definitivně rozhodl, jistě by mu nedělalo potíže jí zavolat. Takhle pořád ještě měla naději.

Zatímco byla na návštěvě u matky a nevlastního bratra, Pierce Hutton trávil dny na vrtné plošině v Kaspickém moři. Přestože si zakazoval myslet na to, co se mezi ním a Brianne odehrálo před jeho odjezdem, nemohl v noci spát, ležel ve tmě a stýskalo se mu po ní.

Brianne se přihlásila ke studiu na Sorbonně, ale vzápětí ke svému překvapení zjistila, že je už přijata. Naštěstí její francouzština byla dost dobrá na to, aby mohla kursy sledovat. Ostatně jazykem většiny z nich byla stejně čísla. Ponořila se do studia a snažila se tak zapomenout na svou nešťastnou lásku.

Zhruba čtyři týdny po návratu ze Středního východu začala mít po ránu potíže udržet snídani v žaludku.

Následující týden se během laboratorní práce z biologie řízla do prstu a omdlela. Šestý týden už přestala strkat hlavu do písku a navštívila lékaře. Pochopila, že její potíže mohou mít zcela jiný důvod, než stres a pracovní přetížení.

Jednoho dne, kdy jí bylo tak nevolno, že raději zůstala doma ve svém luxusním bytě, dostala nečekanou návštěvu.

Dům, v němž bydlela, byl pod dokonalým dohledem bezpečnostní agentury - to byla podmínka, když pro ni Pierce hledal ubytování. Takže když se dole po ní návštěvník ptal, strážný jí okamžitě zatelefonoval.

„Je tu nějaký džentlmen a chce s vámi mluvit, madame” informoval ji anglicky s francouzským přízvukem. „Chce vám předat zprávu o monsieurovi Sabonovi.”

„Pošlete ho nahoru,” řekla Brianne bez váhání. Už ji několikrát napadlo, co asi její únosce teď dělá. V Quawi se situace po porážce Brauerových žoldáků uklidnila. Šejk se znovu ujal vlády a titulky na předních stranách novin byly plné zpráv o objevu ohromných ložisek ropy v jeho zemi.

Přejela si dlouhé vlasy kartáčem a přes noční košili si vzala zlatobílý župan, který vypadal spíš jako šaty.

Když se ozval ode dveří zvonek, běžela otevřít. Očekávala, že uvidí nějakého Sabonova vyslance, ale místo toho před ní stál Philippe Sabon sám, v dokonale padnoucím obleku. Když viděl její úžas, spokojeně se usmál a bílé jizvy na tváři se napjaly a vynikly v jeho snědém obličeji. Zpoza zad vytáhl kytici bílých růží s asparágusem a podal ji Brianne.

„Možná nejsem dvakrát vítaný host, ale musel jsem zjistit, jak se vám daří,” prohlásil a nechal si pro sebe, jak ho potěšilo, když zjistil, že Brianne tak ochotně hodlala vyslechnout jeho posla.

„Samozřejmě, že jste vítaný,” usmála se a obdivné se zadívala na květiny. „Pojďte dál a posaďte se. Dáte si kávu?”

„Nechci vám přidělávat práci,” zvedl omluvně ruku.

„S tím si nedělejte starosti,” ujistila ho. „Terezo!” zavolala a objevila se služebná, usedlá vdova, která už vychovala tři děti. „Udělejte nám prosím vás kávu. A ukrojte tam kousek koláče, pan Sabon má jistě hlad.”

„To skutečně mám,” připustil Sabon a prohlížel si Brianne tak bedlivě, jako si lékař prohlíží pacienta. „Jste pobledlá a mám pocit, že jste zhubla.”

„Možná trochu,” řekla neurčitě.

Naklonil se k ní a napůl vážně řekl: „Pojeďte se mnou, v mém harému vás vykrmí marcipánem a sladkostmi, až budete mít zase správné proporce.”

Brianne se rozesmála. „Tak tohle je ta nejlákavější nabídka, jakou mi kdo poslední dobou učinil.”

Smál se s ní, zdálo se, že se se svou vadou vyrovnal lépe, než by to na jeho místě svedla většina mužů.

„Kdybych nějaký měl, ovšem. V mém případě by to bylo vzhledem k mému tajemství příliš riskantní, není-liž pravda?”

„Ale jako syn vládnoucího šejka byste měl mít dědice, ne?” připomněla mu.

„To jistě.” Přehodil si nohu přes nohu a tiše si Brianne prohlížel, jako by se nemohl vynadívat na její půvab. „Váš prvorozený bude mým dědicem.”

„Tohle není téma na žertování,” protestovala.

„Nežertuju,” řekl s úsměvem. „Můj otec ví, jak to se mnou vypadá… Je to tragédie pro nás oba. Ale váš manžel je snědý a dítě bude nejspíš také, bude mít v těle řeckou krev. Takové království -i když je jen malé - to není nabídka, nad kterou byste měla jen tak mávnout rukou, chérie.”

„Ale proč zrovna já?” žasla.

Jen na ni dlouze hleděl a pak řekl: „Myslím, že víte proč.”

Pořád ještě mlčela, ohromena tím, co jí řekl, když se objevila služebná s tácem. Před Sabona položila kávu a

talířek s koláčem, před Brianne postavila šálek s mlékem. Brianne se ušklíbla.

„Jen si to vypijte,” naléhala služebná, „je to pro vás zdravé.”

Když služebná odešla, zeptal se Sabon s pohledem upřeným na mléko: „A co on, ví to?”

„Ne, neví,” prohlásila chladně a odhodlaně upíjela mléko. „Žádné dítě mít nechce, tak taky žádné mít nebude.”

Sabon se rozesmál. „Jenom žasnu, že to před ním dokážete zatajit… Ale vypadáte spokojeně a tajemně.”

„Jak by se to asi tak mohl dozvědět? Bydlí na ropné plošině někde uprostřed Kaspického moře a hraje si tam s vrtnou věží.”

Dal si do kávy smetanu, pohodlně se opřel a napil se.

„Měla byste mu zavolat a říct mu, aby se vrátil domů.”

„Ten by tak akorát přišel!” mračila se.

„Podceňujete kouzlo své osobnosti,” namítl. To jí připomnělo cosi, na co už málem zapomněla. „Když jste nás tenkrát opouštěl na St. Martinu, řekl jste něco arabsky Winthropovi. Co to bylo?”

„Zeptejte se ho.”

„Nemám ponětí, kde je… Řekněte mi to vy!”

Zavrtěl hlavou. „Některá tajemství je lépe zachovávat, nemyslíte?” Odložil kávu a vyjmul z náprsní kapsy zalepenou obálku. „Přišel jsem, abych vám tohle předal pro vašeho manžela.” Položil obálku na stůl. „Splácím svůj dluh… A také jsem vás přišel oba pozvat na svou korunovaci.”

„Chcete říct, že váš otec…?”

„Ne, otec žije,” uklidnil ji. „Ale uvědomuje si, že je příliš nemocný, aby mohl vládnout. Šejchát sice není to samé jako království, ale stejně to znamená vládnout v suverénním státu. A teď, když budeme mít příjem z ropy, se musíme urychleně dostat do dvacátého století.”

„Takže se vám naplňuje váš sen, že?”

„Stejně to nebude jednoduché. Náš národ se skládá z různých nomádských kmenů… A nebude to snadné ani pro mě, protože i já mám v sobě nomádskou krev. Ale dneska je nejdůležitější odhodlání a autorita toho, kdo národ vede. Doufám, že budu schopen splnit úkol, který přede mnou stojí.”

„Jsem o tom přesvědčená,” řekla bez váhání. Prohlížela si jeho pohublou, snědou tvář a v očích měla smutek.

„Nemusíte mě litovat,” řekl bez obalu. „Všichni se řídíme vůlí Alláhovou a mně bylo dopřáno více než většině mužů. Člověk se nesmí bránit svému osudu.”

„Teď jste promluvil jako Arab.”

Usmál se. „Jste ráda?” Sabon dopil a položil prázdný hrnek na stůl. „Přijdete na mou korunovaci? Samozřejmě i s manželem… Je to velice starobylý ceremoniál, velice barvitý a plný rituálů.”

„Ráda bych.”

„A pan Hutton?”

Pokrčila rameny. „Navrhnu mu to. Kdy to je?”

„Na jaře. Asi za šest měsíců.” Sklopil zrak na její břicho, na němž ještě nebylo nic vidět. „Může to být pro vás trochu nevhodný termín, ale kdybyste mohli přijet, zajistím pro vás veškeré pohodlí… Pro všechny tři, kdyby to bylo nutné,” uculil se.

„Kdybyste nám nepomohl na St. Martinu, nepodařilo by se nám tak snadno uniknout,” podotkla.

„Jenomže nebýt toho šíleného nápadu vás unést, nemuseli byste z žádného nebezpečí unikat. Bohužel mě to tenkrát připadalo jako docela logické řešení.”

„Většinu věcí člověk dovede správně posoudit až s odstupem času,” řekla filozoficky.

Sabon vstal a Brianne ho následovala. Vzal obě její ruce do svých a zdvořile je políbil. „Mějte se dobře. A všechno, co jsem vám řekl, bylo myšleno vážně. Kdybyste kdykoliv potřebovala pomoc, jsem vám k službám.”

„Děkuju,” řekla s úsměvem, „ale já to nějak zvládnu.”

„A dávejte pozor, ať se nic nestane mému dědicovi!”

Když Sabon odešel, vyšla na balkón. Těšila se z mírného větříku, který jí povíval vlasy, a dívala se na město. Bylo jí líto Sabona a ještě víc litovala sama sebe. Těhotná a osamělá. Piercea ani nenapadlo, aby jí napsal nebo zavolal. Jako by ji definitivně vymazal ze svého života - právě ve chvíli, kdy ho potřebovala nejvíc.

Jestlipak ho vůbec před narozením dítěte uvidím? napadlo ji.

Kdyby o dvě hodiny později viděla, jak se její manžel tváří, pochopila by, že její otázka je zodpovězena.

Pierce se právě bavil s mechanikem své vrtné soupravy v Kaspickém moři, když se ozval telefon.

„Cože udělala?” vyhrkl vztekle.

Chvilku ještě poslouchal, pak se zakletím zavěsil a nařídil: „Zavolej mi pilota. Odlítám!”

„Ale, je bouřka…”

„Kašlu na to, ať je třeba hurikán. Pošli pro něj!” O deset minut později helikoptéra vzlétla a zamířila na pevninu.

Venku už byla tma a Brianne se dívala na zprávy, když se náhle dveře jejího bytu rozlétly a dovnitř vrazil Pierce.

Posadila se na pohovce, na níž odpočívala, a nevěřícně na něj zírala. Byl neoholený, povolená kravata mu šikmo visela na rozepnuté košili. Šel z něj přímo strach.

„Kde je?” vyhrkl místo pozdravu.

„Kdo?”

„Sabon. A nezapírej, že tu byl. Už jsem si to dole ověřil.”

Byla tak ohromena žárlivostí, která z něj přímo vyzařovala, že nebyla mocna slova. Nemluvě o tom, jak ji to zjištění potěšilo.

„Je pryč,” řekla nakonec. „Přišel vrátit peníze, které ti dluží.” Vstala, přinesla obálku s Pierceovým jménem a položila ji na stůl.

„Co chtěl ještě?” pokračoval ve výslechu a na obálku se ani nepodíval.

„Ještě? Zve nás do toho… do Quawi… Na ceremoniál, ve kterém… v němž mu otec předá vládu,” koktala. „Jeho otec se chystá abdikovat.”

„Nestojím o to koukat se, jak ho jmenujou králem… nebo šejkem… nebo co to k čertu u nich mají. Chci vědět, co tu hledal! Peníze mi mohl poslat šekem a pozvánku poštou!”

„Nechápu, proč se tak vztekáš?” začala se usmívat.

„Protože Sabon řekl Tateovi, že ty jsi jediná žena, kvůli které by obětoval i království!” vyhrkl.

Takže tohle je to tajemství, které Sabon řekl Winthropovi! pomyslela si spokojeně. Klidně pozorovala vztekajícího se manžela. „Proč tě to tak vzrušuje, co o mně řekl?” nadhodila nevinně. „Odjel jsi přece ke Kaspickému moři, abys na mě zapomněl. Žiju tu sama, studuju, bavím se. Proč bych se nemohla bavit, s kým chci?”

„Protože jsi vdaná!”

Strčila mu pod nos prsteníček, na kterém měl být snubní prsten, ale nebyl. „Nejsem vdaná!” prohlásila. Prsten před chvílí sundala, když si myla ruce.

Pierce zrudl a zaťal ruce v pěst. „Okamžitě si ho nasaď!” zařval.

„Sundala jsem si ho v Quawi, spadl mi do písku a už jsem ho nenašla,” pokrčila rameny.

Měla pocit, že zaslechla, jak zaskřípal zuby. „Koupím ti nový!”

„Stejně ho nebudu nosit,” ujistila ho. „A když už mluvíme o manželství, kdy se rozvedeme?”

Ta otázka ho dorazila. „Proč se ptáš? Nabídl ti snad Sabon manželství?”

„Čeká, až se rozvedu!” řekla opatrně.

„Jseš vdaná,” opakoval sveřepě. „A žádný rozvod nebude!”

To byla překvapivá a potěšující zpráva. Nicméně potlačila radost a řekla: „Jak si to představuješ? Sám mě nechceš a jiným mě nepřeješ!”

Skočil po ni jako hráč ragby a povalil ji na pohovku. Sotva se stačila nadechnout a už ji líbal jako smyslů zbavený. Byl těžký, ale tohle bylo nepohodlí, jež ráda snášela. Objala ho kolem krku a poddala se jeho výbuchu vášně.

„Pierci, ty blázne!” zaúpěla, dušena jeho polibky.

„Copak bych tě mohla vyměnit… za někoho jinýho?”

Slyšel ta uklidňující slova a líbal ji dál. Cítil, jak je vzrušený, chtěl jen jedno: milovat se s ní.

Ani Brianne po ničem jiném netoužila, ale do rozkoše, kterou jí jeho polibky přinášely, se začaly ozývat povědomé žaludeční obtíže. Ležet naznak bylo vždycky riskantní. Cítila, jak se jí obrací žaludek, a rychle se snažila posadit.

„Zatraceně!” vydechla schlíple. „Musíš mě pustit, miláčku… bojím se, že budu… Kristepane!”

Vyklouzla udivenému Piercovi z objetí a vrhla se ke koupelně. Stihla to jen taktak.

Když se objevil v koupelně, stačil mu jeden pohled, a došlo mu, oč jde. Zbledl a v hlavě se mu vybavila noc ve Washingtonu, jejich milování a jeho nevyslovené přání, aby s Brianne počal dítě.

„Řeklas mi, že bereš antikoncepci!” zavrčel. „Tvrdilas mi, že se nemůže nic stát. Tys mi lhala!”

Neměla sílu se s ním hádat. Roztřeseně zvedla ruku a mávla na něj, aby ji nechal samotnou. Pak se opřela dlaněmi o zeď a hlavu si přitiskla na ruce.

Než odešel, vzal ručník, namočil ho a podal jí ho. Po chvíli nevolnost přešla. Spláchla toaletu, přešla k umyvadlu, umyla si ruce, obličej a vypláchla si ústa.

Stál hned za dveřmi. Snažila se projít nevšímavě kolem něho, ale vzal ji do náruče a odnesl do ložnice, kde ji

opatrně složil na postel. Mračil se jako čert, což Brianne chápala - nečekaná zpráva o otcovství s ním zamávala. Byli zase zpátky na začátku. Raději si přitiskla mokrý ručník na oči.

„Dobře,” řekla tiše, „je to moje vina. Proč se tedy prostě nesebereš a neodletíš zase na tu svou vrtnou plošinu? Tereza se tu o mě postará. Nepotřebuju tě tady.”

Přesunula obklad z očí na rozpraskané rty a odevzdaně se na něj dívala. Ani se ho nemusela na nic ptát. Zlostný pohled jeho očí byl sdostatek výmluvný.

Pierce mlčel. Nevěděl přesně, co má říct. Chvíli v něm převládal strach, chvíli vztek. Čeká s Brianne dítě. Přesně ta komplikace, které byl odhodlán se vyhnout. A dokonce mu o tom ani nic neřekla. To mu to snad chtěla úplně zatajit?

Raději si dala obklad zpátky na oči. Pomáhal jí zahnat žaludeční nevolnost a bolest hlavy.

„Takže ty čekáš dítě,” konstatoval. „Hodlala ses mi s tím vůbec svěřit?”

„Ne,” řekla bez váhání. „Ale myslela bych, že tvoje první otázka bude, s kým ho mám.”

„Proč bych ti měl dávat takovou pitomou otázku?” zamumlal.

„Nevím, proč si jseš tak jistý!”

„Tohle není téma na vtipkování!”

„Prostě si zažádej o rozvod,” zamumlala skrz ručník na obličeji. „Nebudu se bránit.”

„Jistě, přijdeme před soud, ty v mateřských šatech, a budeme žádat o anulování sňatku.”

Dala ručník stranou a zlostně se na něj podívala. K jejímu překvapení se netvářil ironicky, ale usmíval se.

„Neřekla jsem, abys žádal o anulování manželství, ale o rozvod!”

„A komu připadne to dítě, až se rozvedeme?”

„Matce, samozřejmě.”

„Jak dlouho ti už je špatně?” změnil téma.

„Vzpomínám si, že Margo nikdy špatně -”

Mrštila po něm mokrý ručník tak vztekle, až bylo zřejmé, že by si přála, aby to byla raději cihla. „Vypadni!” zaječela na něj. „Vypadni z mýho bytu, vypadni z Paříže, zmiz z mýho života! Nenávidím tě!” Pak se rozvzlykala plna lítosti i vzteku. „V životě už to jméno nechci slyšet!”

Škubl sebou, najednou nevěděl, co by řekl. Rozhodně se jí nechtěl dotknout.

Otočila se k němu zády a zabořila obličej do polštáře.

„Nech mě být,” zašeptala chraptivě.

Váhavě na ni hleděl. Stočená do klubíčka v plandavém plášti mu najednou připadala podivně drobná a křehká. Takovou ji neznal. Vždycky byla silná a plná energie. S povzdechem se otočil a vyšel z ložnice.

V kuchyni požádal Terezu, aby udělala bylinkový čaj. Když byl čaj hotov, dal ho na tác spolu s balíčkem krekrů a odnesl ho Brianne.

Seděla na posteli, oči zarudlé a tváře uslzené. Položil tác na noční stolek a sedl si vedle ní.

„Napij se,” podával jí porcelánový hrneček. „Je to heřmánkový čaj. Tereza říká, že ho máš ráda.”

Váhavě od něj vzala šálek. „Dělá mi dobře na žaludek,” zamumlala a usrkla.

Díval se, jak pije, a přemýšlel, co říct a jak to říct.

„Můžeš jet do Las Vegas sám,” ozvala se. „Já u toho přece ani nemusím být, ne?”

„Brianne, neblázni,” řekl tiše. „Člověk se přece nerozvádí s těhotnou ženou.”

„Šílels, jenom když jsem se o dítěti zmínila!” řekla trpce s očima upřenýma na hrneček ve své ruce. „Pořád ses ujišťoval, jestli beru antikoncepci.” Vztekle se na něj podívala. „Mám je v nočním stolku, který s náma neletěl při tom neplánovaném výletu na Sabonův ostrov.” Sklopila oči a dodala: „Pak už to nemělo cenu, abych je začala brát.”

„Já vím.” Pozorně se na ni zadíval, když řekl: „Požádal jsem Tatea, aby se na ty pověsti o Sabonovi trochu přeptal.

Dozvěděl se, že Sabon není schopen mít děti… a nejde o sterilitu.”

Mlčela a její výraz neúmyslně potvrzoval, co Pierce právě řekl.

„Nemusíš si kvůli tomu dělat starosti,” ujistil ji tiše.

„Nehodlám o tom nikomu povídat. Chtěl jsem to vědět jenom kvůli sobě. Bylo to jediné vysvětlení, proč se k tobě Sabon tak zvláštně chová a proč ses ho přestala bát po tom, co jsi s ním na jeho ostrově mluvila.”

Rozpačitě se napila. „Slíbila jsem mu, že o tom nikomu neřeknu.”

„Aspoň jsem si ověřil,” pousmál dovedeš zachovat tajemství. Vidím, že ti můžu s klidem svěřovat ta svoje.”

Nepřátelsky si ho změřila. „Nikdy jsi mi nic důvěrného neřekl. A taky o to nestojím.”

Něžně se dotkl pláště tam, kde zakrýval její břicho.

„Máš už svého porodníka?”

„Ne, myslela jsem, že to obstará čáp!” ušklíbla se.

„Samozřejmě, že ho mám, nejsem pitomá.”

„Takže si chceš dítě nechat,” povzdechl si.

Podívala se na něj ještě nepřátelštěji. „I když jsme to dítě neplánovali, chci ho!” prohlásila stručně. „Jestli se ti to nelíbí, máš smůlu.”

Už hodně dlouho o sobě jako o otci neuvažoval. Teď se mu ale v hlavě honily nejrůznější představy. Kluk s tmavými kudrnatými vlasy a Brianninýma zelenýma očima, kterému bude moct vykládat, jak se těží ropa a jak to chodí ve světě velkých peněz. Dítě, které bude moct brát do náručí, když se večer vrátí z práce. Bude ho moct spolu s Brianne vodit do muzeí a na opery… to tedy, až bude trochu větší…

„Ptala jsem se tě, proč jsi sem vlastně přijel?”

Probral se ze snění. „Protože mi ten Tateův člověk, co tu na tebe dává pozor, telefonoval, jestli má sledovat toho Araba, co tu za tebou byl.”

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

„Tak kvůli tomuhle jsi sem tedy tak pospíchal?” uculila se Brianne.

Vypadala, že je se sebou náramně spokojená.

Zkroušeně se pousmál a pokrčil rameny. „Nejspíš to byl osud, že jsme se v Paříži potkali,” usmál se. „Od chvíle, kdy jsi mě vytáhla z mojí ulity, do které jsem zalezl, jsme si byli souzeni.” Vzal její drobnou ruku do své a pohladil ji.

„Snažil jsem se zůstat s Margo, ale toho jsem mohl dosáhnout leda sebevraždou.” Podíval se jí do očí. „Pořád jsem pro tebe moc starý, ale to dítě je aspoň záruka, že mě nenecháš plavat, až se do tebe zakouká nějaký mladík,” usmíval se.

Takže on na mě nejen žárlí, uvědomila si, on je vylekaný, že bych ho mohla nechat plavat.

„Miluju tě,” řekla bez váhání, „proč bych tě měla s kýmkoliv opouštět - tím spíš jen kvůli tomu, že je mladší?”

„Cos to řekla?” zeptal se dychtivě.

„Že tě mám hrozně ráda,” opakovala klidně. „Neříkej, žes to nevěděl?”

„Poslední dobou jsi zrovna neměla moc důvodů mě mít ráda,” pokrčil s povzdechem rameny a zadíval se zkroušeně na její ruku, jež se ztrácela v jeho velkých dlaních.

„Kdybych nebyla zamilovaná, tak proč bych zůstávala s chlapem, který v jednom kuse myslí na svou mrtvou ženu?” zeptala se smutně. „Každá holka, která by to měla v hlavě v pořádku, by už dávno utekla.”

Pevně jí stiskl ruku.

„Miloval jsem Margo,” přikývl. „Takže mi trvalo dlouho, než jsem se z její smrti vzpamatoval.” Zdvihl zrak a podíval se jí do očí. „Ale Tate měl pravdu. Řekl mi, že jsi stejně mimořádná, jako byla ona, a že jsem blázen, jestli tě nechám odejít.” Provinile se pousmál, když dodal:

„Samozřejmě jsem ho neposlechl. Odjel jsem ke

Kaspickému moři a tak moc jsi mi tam chyběla, že jsem se choval absolutně nesnesitelně. Moji lidé, co tam pracují na vrtné plošině, jsou teď určitě štěstím bez sebe, že se mě zbavili.”

„Vážně?” usmála se.

„Těšil jsem se, že tu Sabona zastihnu a vykopnu ho ze dveří,” pokračoval. „Všechna přání se člověku splnit nemůžou,” povzdechl si a přísně dodal: „Odteď tě smí navštívit, jenom když jsem doma. Je ti to jasné?”

„Děláš, jako bych byla tvoje otrokyně!” naštětila se.

Zdvihl její drobnou ruku k ústům a políbil ji. „Nebudu se o tebe s nikým dělit, i kdyby ten někdo byl předseda vlády.” Podíval se na obálku na stole. „Moc jsem s tím nepočítal, že mi ty peníze vrátí. A už vůbec ne, že tak brzy.”

„Těží teď ropu,” připomněla mu. „Quawi asi začne brzy vést nový život.”

„Ať tam zůstane a těší se z něj,” zabručel.

Usoudila, že asi teď nejspíš není vhodná chvíle, aby se zmínila o Sabonově návrhu ohledně jejich dítěte.

„Asi se budeš muset zase hned vrátit, ne?” zeptala se zkusmo.

„Já jsem šéf,” prohlásil. „Nemusím jezdit nikam, pokud se mi nechce.”

„Takže se tu zdržíš?” zeptala se s nadějí.

„Jenom pár let,” uculil se. „Padesát, nebo tak nějak.”

„Padesát… let,” opakovala užasle.

Přikývl a pohladil jí břicho. „Nehodlám tě tu nechat s mým dítětem samotnou. Budu mít dítě,” opakoval trochu užasle, ale s probouzející se hrdostí. „Nikdy jsem se o mimina nezajímal.”

„Můžeš se mnou chodit na univerzitu na přednášky z biologie.”

„Vím, jak vznikají,” zamračil se.

„Všimla jsem si,” uchichtla se.

„Budu se o tebe starat,” usmál se zamilovaně. „Celý život.” Pohladil ji po tváři a něžně dodal: „Budeš mít, na co si vzpomeneš.”

„Chci jenom tebe, miláčku,” řekla se staženým hrdlem.

Zadíval se na ni tak milujícím pohledem, že celá zrůžověla. Sklonil se k ní a políbil ji na oči. „Brianne!” zašeptal. Hlasitě si povzdechl a jen se na ni obdivné díval.

„Copak?” zašeptala.

Něžně jí přejel prstem přes tvář a ústa. Bylo vidět, že se mu nechce do důvěrných slůvek, ale nakonec přece jen řekl: „Nesmím… tě ztratit,” šeptal. „Panebože, dej, ať tě nikdy neztratím…”

„Miláčku můj!” Vztáhla k němu ruce, přitáhla ho k sobě a zlíbala ho, přemožena láskou, kterou v něm tušila. Tiskla si jeho hlavu k hrdlu a cítila jeho slzy. „Udělám všechno, abych žila tak dlouho jako ty - ale ty mě taky nesmíš opustit!” Objímala ho a tiskla k sobě. „Pierce, mám tě tak strašně ráda.”

Sevřel ji v náručí a zašeptal: „Miluju tě, Brianne. Je

ťaime si beaucoup!”

Nejen, že mě miluje, radovala se, ale dokonce mi to řekl ve dvou jazycích. Pierce mě miluje a budeme mít spolu děťátko, opakovala si znovu. Budeme spolu žít.

Tohle je můj nejšťastnější okamžik v životě, pomyslela

si.

Jak se narození dítěte blížilo, Margin obraz v Pierceově

mysli přece jen postupně vybledal.

Stále více se těšil na chvíli, kdy se stane otcem. Nakoupil už dvě skříně hraček a vybavil dětský pokoj všemi moderními vymoženostmi, které člověk vynalezl. Také si koupil nový snubní prsten a nosil ho místo toho, který mu dala Margo.

Každému na potkání vykládal, že čekají rodinu, a tak její těhotenství vešlo všeobecně ve známost dřív, než zesílila a začala nosit mateřské šaty.

Dítě se narodilo přesně v týž den, kdy se Philippe Sabone stal vládcem Quawi, takže jejich účast na ceremoniálu nepřipadala v úvahu. Přestože měl v ty dny Sabon plno důležitějších starostí, nezapomněl poslat Brianne kytici bílých růží a gratulaci k narození syna Edwarda Lawrence.

Rozzářený Pierce se obdivné díval na drobounké děťátko sající z Briannina prsu.

„Jsem ráda, že ses nerozčiloval kvůli těm růžím,” zašeptala a unaveně se usmála.

„Jelikož ho od nás dělí oceán, tak mu pár růží odpouštím,” zasmál se. „Panebože, ten je ale nádherný, viď?” prohlásil s očima upřenýma na dítě.

„Absolutně rozkošný,” souhlasila. Pierce se syna opatrně dotkl a dítě drobnou ručkou sevřelo jeho prst.

„A tos měl pořád starosti, že jsem moc mladá!”

„Protože jsem si neuvědomil, jak vedle tebe omládnu… Takový dar, jako tys dala mně,” políbil syna na hlavičku,

„já tobě dát nemůžu.”

„Je to přece dárek i pro mě,” připomněla mu. „Příště bychom si mohli darovat holčičku…”

„Jsme domluveni!” usmál se.

Brianne se rozesmála. Život byl nádherný. Vzpomněla si na Philippa, který nikdy nepozná to štěstí, držet v náručí svého syna. Ale vzápětí se už soustředila bezvýhradně na ty dva nejmilovanější mužské, které měla v náručí.