Diana Palmer

Hutton a spol 02. Růže z papíru

Prolog

Cecily Petersonová si pohrávala s krásnou papírovou růží a pozorovala její dokonalou nádheru očima plnýma zborcených snů a nadějí. Byla zamilovaná do muže, o němž věděla, že nikdy nebude schopen její lásku opětovat. Její život byl jako ta papírová růže – imitace krásy navždy lapená v předmětu, který nikdy nezestárne ani nezemře. Ale byla chladná. Byla mrtvá, přestože vlastně nikdy nežila. Tu překrásnou karmínově červenou růži jí přivezl Tate Winthrop z Japonska. Tehdy v ní jeho dárek vzbudil naději, že se ji možná jednoho dne naučí mít rád. Ale jak léta ubíhala, naděje se postupně vytrácela a Cecily si konečně uvědomila, že jí tou papírovou růží chtěl cosi naznačit. Velmi jemným a ohleduplným způsobem jí tím říkal, že jeho city k ní byly jen pouhou imitací vášně a lásky. Říkal, přestože nevyslovil jediné slovo, že mít rád nikdy nebude znamenat milovat. V její mysli se začaly probouzet velmi jasné vzpomínky na to, jak jejich bouřlivý vztah vlastně začal…

O osm let dříve…

Nad klikatou silnicí vedoucí z Corryville v Jižní Dakotě se vznášela hustá mlha, která byla tvořena miniaturními částečkami zvířeného prachu. Tate Winthrop, který seděl na vrchní příčce provizorní dobytčí ohrady, se otočil a přimhouřil černé oči, aby mohl sledovat přibližující se šedou dodávku. Věděl, že přiváží zboží, které si ve městě objednal u Blake Feed Company.

Seskočil na zem. Staré džíny, které měl na sobě, těsně obepínaly jeho dlouhé atletické nohy. Měl pružné štíhlé tělo, jemné ruce a velká chodidla. Rovné černé vlasy, které mu sahaly až k pasu, když byly rozpuštěné, měl na šíji stažené černou gumičkou. Dědeček jeho matky bojoval u Little Bighornu a potom se vydal s delegací do Washingtonu, aby se stal svědkem inaugurace Teddyho Roosevelta. Jeden ze stařešinů tvrdil, že se Tate tomu starému válečníkovi něčím podobá.

Z kapsy u košile vytáhl téměř nedotčený kubánský doutník, který tam uložil v úzkém válcovitém pouzdře. Přiložil dlaně k sobě a škrtl sirkou. Chlapci z agentury chtěli pokaždé vědět, kde bere pašované doutníky. Nikdy jim to neprozradil. Udržovat tajemství bylo součástí jeho života. Byla to jeho práce.

Zaprášená šedá dodávka zmizela za kopcem, aby se znovu objevila u malého domu s velkou stodolou a provizorní dobytčí ohradou, kde nervózně pobíhala a vzpínala se sněhobílá kobylka.

Z kabiny starého auta vystoupila mladá štíhlá dívka. Měla krátké blond vlasy a zelené oči. Tate byl ještě příliš daleko, aby ty oči viděl, ale znal je lépe, než by si přál. Dívka se jmenovala Cecily Petersonová. Byla to nevlastní dcera Arnolda Blakea, muže, který právě zdědil Blake Feed Company. Byla také jediným zaměstnancem, který se nebál přijet s objednávkou Tatea Winthropa až sem. Tateův ranč se rozkládal hned za jižní hranicí Wapiti Ridge Sioux Reservation, což bylo jen několik mil od Pine Ridge Sioux Reservation. Samotný Corryville ležel na řece Big Wapiti River, která protékala mezi rezervací a neúrodným územím zvaným Badlands. Tateova matka, Leta, žila v rezervaci Wapiti, která byla od Corryville vzdálena co by kamenem dohodil. Tate vyrůstal v období rasové diskriminace – to byl pravděpodobně důvod toho, proč si koupil ranč za hranicemi kmenu hned, jak si to mohl dovolit.

Tate Winthrop neměl lidi příliš lásce a vyhýbal se bílým ženám. Pro Cecily Petersonovou však měl slabost. Byla to hodná laskavá sedmnáctiletá dívka, která neměla lehký život. Matka jí přednedávnem zemřela, takže Cecily nyní žila společně se svým nevlastním otcem a s jedním z jeho bratrů. Arnoldův bratr vypadal jako slušný muž a byl dost starý, aby mohl být Cecilyiným dědečkem, ale její nevlastní otec byl povaleč a opilec. Každý věděl, že Cecily zastane v obchodě s krmivy, který nyní patřil Arnoldovi, téměř všechnu práci. Její nevlastní otec zdědil obchod po smrti Cecilyiny matky a zdálo se, že dělá všechno, co je v jeho silách, aby ho přivedl na mizinu.

Cecily byla středně vysoká a štíhlá jako proutek. Nikdy nebyla – a nebude – krásná, ale vycházelo z ní jakési zvláštní vnitřní světlo, které vyzařovalo z jejích zelených očí jako paprsky slunce.

Tate se ušklíbl nad svými fantaziemi. Byla ještě dítě a on s ní přišel do styku jen díky objednávkám krmiva, které nakupoval v obchodě jejího nevlastního otce. Těšil ho její zájem o historii jeho lidu, který byl upřímný – ne jako u některých povrchních nadšenců, kteří považují zájem o indiánskou kulturu za módní směr a oblékají se do kožených bund s třásněmi, kupují si laciné napodobeniny indiánských ozdob, poslouchají domorodou hudbu a tváří se zasvěceně. Na takové lidi neměl ani čas, ani náladu. Ale s Cecily to bylo jiné. Věděla hodně o kultuře Oglala Lakota a bylo zřejmé, že se jí historie těchto lidí hluboce dotýká. Tate se již několikrát přistihl, jak mladou dívku zasvěcuje do tajů nepříliš známých zvyklostí a tradic, aniž by si to uvědomoval.

Ale jejich pouto opravdu zesílilo, až když jí zemřela matka. Toho dne neběžela Cecily ani za svým nevlastním otcem, ani za nevlastním strýcem, ani za nikým z města. S uplakanýma zarudlýma očima přiběhla za Tatem. A on, který si kromě své matky nikdy nikoho nepřipustil k tělu, ji držel v náručí a utěšoval ji, zatímco mu plakala na rameni. Usušit její slzy mu tenkrát připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě. Později se však začal její narůstající náklonnosti obávat. Za žádnou cenu nechtěl dopustit, aby se do něj Cecily zamilovala. A nebylo to jen kvůli nebezpečnému a kočovnému životu, který vedl. Bylo to především kvůli jeho čisté lakotské krvi, které už ve světě mnoho nebylo. Aby ji zachránil a rozmnožil, bude se muset oženit s ženou z kmene Siouxů, kterou si však nesmí vybrat mezi svými příbuznými. Jestli se vůbec někdy ožení…

Vrátil se zpět do přítomnosti a díval se, jak Cecily vystupuje z dodávky. Schválně jí nešel naproti.

Všimla si toho a na tváři se jí objevil zahořklý úsměv. Vykročila k němu. Nesla mu fakturu, kterou musel podepsat. Ruce se jí trochu třásly, což se jí v Tateově přítomnosti stávalo velmi často, a proto sevřela list tenkého papíru a tužku pevněji. Měla na sobě pohodlné pohorky s tlustou podrážkou, přesto byl však Tate mnohem vyšší než ona. Jako obvykle na sobě měla kostkovanou pánskou košili a džíny. Tate ji ještě nikdy neviděl oblečenou v něčem, co by zdůrazňovalo její ženské křivky.

Cecily mu podala fakturu bez toho, aby se mu podívala do očí. „Otčím říkal, že vezu všechno, co sis objednal, ale že to s tebou mám před vyložením ještě jednou zkontrolovat.“

„Proč pokaždé posílá tebe?“ zeptal se Tate, zatímco očima přejížděl seznam zboží na papíře.

„Protože ví, že se tě nebojím,“ odpověděla prostě.

Jeho černé oči se zvedly od papíru a zabodly se do jejích. Ty jeho oči občas naháněly hrůzu – jejich pohled byl pronikavý a pevný. Když se s ním poprvé setkala, měla nutkání vzít před tím spalujícím pohledem nohy na ramena. Ale dnes už se nebála. Nikdo se k ní nikdy nechoval tak něžně a mile jako Tate. Na rozdíl od většiny místních lidí věděla, že se uvnitř Tatea Winthropa skrývá daleko víc, než je ochoten propustit na světlo.

„Víš jistě, že se mě nebojíš?“ zeptal se měkce.

Usmála se.

„Určitě bys mě nezbil kvůli špatně vyřízené objednávce,“ poznamenala, protože slyšela, že přesně tohle udělal, když její otec nepřivezl za sněhové bouře objednané krmivo a Tate kvůli tomu přišel o několik telat.

Měla pravdu. Nikdy by Cecily neuhodil. Vzal si od ní tužku a podepsal fakturu, kterou jí hned podal zpět. „V pořádku. Je tam všechno, co jsem objednal.“

„Dobrá,“ usmála se. „Vyložím to.“ Tate beze slova uhasil doutník, zastrčil si ho do kapsy u košile a šel za ní k dodávce. Rozhodně se na něj podívala.

„Nejsem žádná třasořitka,“ ušklíbla se sebevědomě. „Pár pytlů krmiva dokážu vyložit sama.“

„Jistěže dokážeš.“ Černé oči se na okamžik rozzářily úsměvem. „Ale nebudeš to dělat. Tady ne.“

„Tate,“ protestovala. „Tohle bys neměl dělat! Měl by tu být můj otčím. Když vede tenhle podnik, tak proč ho nevede pořádně?“

„Protože spoléhá na to, že uděláš všechno za něj.“ Tate se natáhl pro pytel hnojiva, ale najednou se zarazil a upřeně se na ni zadíval. „Co to máš na krku, Cecily?“ zeptal se přísným hlasem.

Cecilyina ruka vystřelila automaticky vzhůru, aby zakryla modřinu. Celý den měla zapnutý límec, ale pak jí bylo příliš horko. Netušila, že to je tolik vidět.

Tate si stáhl pracovní rukavice, prudkým pohybem je odhodil do nákladního prostoru dodávky a bez ptaní jí začal rozepínat košili. „Přestaň!“ vyhrkla. „Tate, nemůžeš…!“ Na protesty však už bylo pozdě. Jeho oči se blýskaly jako černé diamanty v ohni. Pevně sevřel flanelovou látku mezi prsty a odhrnul ji stranou. Nevěřícně zíral na další modřiny v okolí klíční kosti a nad otrhanou malou podprsenkou, kterou měla na sobě. Ty modřiny připomínaly otisky mužských prstů. Pevně stiskl rty. Pohled na její bledou pleť plnou barevných otlačenin ho doháněl k zuřivosti. Stejně tak na něj působil stav jejího oblečení – věděl, že si už velmi dlouho nekoupila nic nového. Podle všeho jí otčím nedával žádné peníze a pravděpodobně to dělal schválně, aby nepřišel o jedinou schopnou osobu v obchodě. Podíval se jí zpříma do očí. Tváře teď měla zbarvené do červena a kousala se do spodního rtu. „Nebudu tě dál uvádět do rozpaků, ale musíš mi říct, jestli máš stejné modřiny i na prsou.“

Zavřela oči a zpod víček jí vyklouzly slzy. „Ano,“ šeptla.

„Byl to tvůj otčím?“

Polkla. Protože se mu nedokázala podívat do očí, kývla hlavou.

„Podívej se na mě.“

„Snažil se mě dotknout… na těch místech. Vždycky se o to pokoušel, dokonce hned potom, co si vzal mamku. Snažila jsem se jí to říct, ale nechtěla to poslouchat. Zasypával ji lichotkami a oba dva se spolu rádi napili.“ Zkřížila ruce na prsou. „Včera v noci se strašlivě opil a přišel do mého pokoje.“ Při té vzpomínce se jí zvedl žaludek odporem. „Už jsem spala.“ Pomalu vzhlédla k Tateovi a v jejích očích se zračilo znechucení, které cítila. „Proč se muži chovají jako zvířata?“ zeptala se cynicky a v ten okamžik vypadala velmi dospěle.

„Ne všichni muži se tak chovají,“ odpověděl a jeho hlas chladil jako led. Zapnul jí košili se zručností, která svědčila o zkušenosti. „Vždyť nemáš ani pořádnou podprsenku.“

Ještě víc zčervenala. „Neměl jsi to vidět,“ bránila se pobouřeně.

Zapnul ji až ke krku a potom jí položil ruce na ramena. Byly to dobré ruce, silné a tmavé a teplé a velké. Milovala jejich dotek.

„Už nikdy se nestaneš obětí takových ohavností.“ Oči se jí rozšířily překvapením. „Cože?“

„Slyšela jsi mě. A teď pojď. Vyložíme náklad. Potom si promluvíme a všechno promyslíme.“

O chvíli později ji vzal za ruku a vykročil s ní ke svému domu. Téměř ji musel táhnout za sebou. Když byli uvnitř, usadil ji na židli, z konvice nalil do hrnečku kávu a postavil ho před ni na stůl. Jeho chováni ji tak překvapilo, že zůstala sedět poslušně na místě a rozhlížela se kolem sebe. Nikdy předtím v jeho domě nebyla. Velmi ji udivilo, že interiér ani trochu neodpovídá jeho vnějšímu vzhledu. Všude bylo plno elektronického vybavení – počítače, tiskárny, přenosné počítače, legračně vyhlížející telefonní přístroje a několik krátkovlnných rádií. Na stěnách visela nádherná sbírka pistolí a pušek.

Nábytek byl také působivý. Vzpomněla si na všechno, co lidé povídali o tomto samotářském muži, který byl Lakota, a přece nebydlel v rezervaci, který měl záhadnou minulost a ještě záhadnější povolání. Na rozdíl od ostatních členů jeho kmene, kteří se stávali oběťmi předsudků, na Tatea Winthropa si nikdo netroufal. Ve skutečnosti z něj měli lidé z okolí Corryville tak trochu strach.

Krátce se zadívala do jeho zachmuřené tváře a v duchu přemýšlela, proč ji zatáhl do svého domu. Obvykle jen podepsal fakturu, vyložil zásoby a povídal si s ní – ale jenom venku. Když byl ve městě a ona se vyskytovala někde poblíž, tam ji sledoval jako ostříž. Během posledního roku ji sledoval vlastně stále. A dnes nahlédl do jejího života až příliš zblízka.

Také se posadil. Nechal svůj klobouk dopadnout na zem a pozorně se na ni zadíval.

Z hrdla mu uniklo vzteklé zachroptění a potom si znovu připálil doutník. „Dostal tě včera v noci?“ zeptal se přímo.

Cecily prudce zčervenala a zavřela oči. Bylo by zbytečné tajit před ním pravdu. „Zkoušel to,“ vysoukala ze sebe přiškrceně. „Uhodila jsem ho a on… mě chytil. Byl hrozně opilý, jinak bych mu neutekla, ani kdybych s ním bojovala ze všech sil. Vždycky mě obtěžoval, ale teprve včera v noci…“ úzkostlivě se na něj podívala. „Schovávala jsem se v lese, dokud neusnul, ale ani potom jsem se neodvážila vrátit domů.“ Tvář se jí stáhla odhodláním. „Raději bych zemřela, než abych mu dovolila udělit to, co chtěl,“ vyhrkla. „Myslím to vážně!“

Mlčky ji pozoroval. Dým z doutníku klouzal místností k zapnutému větráku. Tate znal Cecily dost dobře na to, aby věděl, že se nikdy nesnažila vyvléknout ze svých povinností, že si nestěžovala a nikdy o nic nežádala. Obdivoval ji. A to bylo vzácné, protože Tate si žen příliš nevážil – zvláště bílých žen. Při pomyšlení na to, jak ji její otčím obtěžuje, zesinal zlostí. Nikdy v životě tolik netoužil někoho uhodit.

Odklepl popel do velkého skleněného popelníku a chvíli mlčel.

Cecily usrkávala kávu a snažila se vypořádat s rozpaky, které cítila. Tate pro ni byl ještě pořád cizí člověk, a už ji viděl ve spodním prádle. Zaplavil ji neznámý nepříjemný pocit, jaký předtím nikdy nezažila.

„Co bys jednou chtěla dělat, Cecily?“ zeptal se nečekaně.

„Chtěla bych být archeoložkou,“ vyhrkla. Povytáhl obočí. „Proč?“

„Než jsem odmaturovala, dostali jsme nového učitele na přírodní vědy. Byl to archeolog a vyprávěl nám tolik zajímavých věcí!“ Zelené oči jí doslova zářily vzrušením a nadšením. „Musí to být neuvěřitelně vzrušující – objevovat pozůstatky dávných civilizací a předkládat je světu k nahlédnutí.“ Smutně si povzdechla, jako kdyby si uvědomila, jak neuskutečnitelný je její sen. Pokrčila rameny. „Ale nemám peníze na studium. Maminka měla malé úspory, ale on je všechny utratil. Říkala, že Arnold nemá obchodní talent, a asi měla pravdu, protože skoro zruinoval tatínkův obchod.“

„Jak dlouho už je tvůj otec mrtvý?“

„Šest let,“ řekla. „A vloni si mamka vzala jeho.“ Zavřela oči a zachvěla se. „Říkala, že je osamělá, a on se jí hodně věnoval. Viděla jsem mu přímo do žaludku. Proč to ale neviděla ona?“

„Protože někteří lidé se dají snadno ošálit.“ Přimhouřil černé oči a měřil si ji zkoumavým pohledem. „Jaké známky jsi měla ve škole?“

„Jedničky a dvojky,“ odpověděla. „Byla jsem dobrá v přírodních vědách.“ Najednou jí probleskla hlavou nepříjemná myšlenka. „Chceš se pokusit dostat otčíma do vězení?“ zeptala se a v hlase jí zněly obavy. „Všichni se to dozvědí,“ dodala stydlivě.

Díval se jí přímo do očí a viděl v nich strach z veřejného obvinění, z procesu, z neodbytných pohledů lidí. „Nemyslíš si, že by mělo být znásilnění potrestáno?“

„On to neudělal,“ řekla. „Ale máš pravdu. Určitě celý den nepřemýšlí o ničem jiném. Dneska večer už mu neuteču. Ani když se schovám v lese.“

Naklonil se dopředu a opřel se loktem o lesklou desku nádherného stolu z třešňového dřeva. Zabodl svůj pohled do jejích očí.

Cítila, jak se jí dělá nevolno. Zkřížila ruce na prsou a zírala do prázdna. Chvěla se. Tohle byla ta nejhorší noční můra, s jakou se musela ve svém krátkém životě poprat.

„Dobrá, netrap se tím,“ řekl tichým hlasem. Vypadal, jako kdyby ho nikdy nic nevyvedlo z míry. Ve skutečnosti ho dokázalo rozčílit jen máloco. „Už se tě nedotkne, slibuju. Mám nápad.“

„Nápad?“ Její zelené oči se rozšířily údivem.

Leskly se potlačovanými slzami a zračila se v nich naděje.

„Vím o stipendiu, které bys mohla dostat na Univerzitě George Washingtona,“ řekl a v duchu byl rád, že se naučil tak dokonale lhát. „Stipendium se dokonce vztahuje i na ubytování a na knihy. Je to pro sociální případy. A existuje velká šance, že bys ho mohla získat. Máš zájem?“

Váhala. „Ano. Ale… no, jak bych se tam dostala? Jak bych se zapsala?“

„Tím se teď nezabývej. To není důležité. Mají tam dobrý archeologický program a byla bys z dosahu svého otčíma. Jestli o to stojíš, stačí říct ano.“

„Ano, stojím, a jak!“ vyhrkla nadšeně. „Ale budu se muset vrátit domů –“

„Ne, nebudeš,“ přerušil ji. „Už nikdy.“ Zvedl se ze židle a sáhl po telefonu. Vyťukal nějaké číslo a začal mluvit v jazyce, který ani vzdáleně nepřipomínal angličtinu.

Milovala zvuk toho jazyka. Líbily se jí jeho vysoké a nízké tóny, které se rychle střídaly a které v ní vyvolávaly příchuť starobylých míst a připomínaly jí závan větru.

Položil sluchátko. „Jdeme.“

„A co dodávka a ostatní objednávky?“ ohradila se nepříliš rázně.

„Nechám odvézt dodávku zpátky k tvému otčímovi a pošlu mu vzkaz.“ Nezmínil se o tom, že má v úmyslu obojí doručit osobně.

„Ale kam teď půjdu?“

„K mé matce do rezervace,“ řekl. „Otec začátkem roku zemřel, takže je sama. Bude ráda, že bude mít společnost.“

„Nemám s sebou žádné oblečení,“ namítla.

„Vyzvednu ti něco u tvého otčíma.“

„Když to říkáš, zní to všechno tak jednoduše,“ řekla udiveně.

„Většina věcí je jednoduchá, když je člověk nechce vidět složitě. To jsem se naučil už dávno.“ Otevřel dveře. „Tak jdeme?“

Vstala od stolu a najednou si připadala nečekaně volná a plná naděje. Bylo to jako jeden z těch každodenních zázraků, o kterých si lidé povídali. „Ano…“

PRVNÍ KAPITOLA

Současnost Washington D. C.

Všude okolo Cecily Petersonové cvakaly spouště fotoaparátů, lepili se na ni neodbytní novináři a obratní televizní reportéři jí strkaly do tváře mikrofony. Cecily právě opustila benefiční večírek, klerý pořádal senátor Matt Holden, a kráčela poměrně klidně k čekajícímu autu.

Za jejími zády stál rozzuřený vysoký muž s dlouhými černými vlasy spletenými do copu a díval se, jak mu po kdysi čistých smokingových kalhotách stéká hustá krabí polévka. Diamanty ověšená velmi reprezentativní blondýna, která patřila mezi společenskou smetánku, se dívala za Cecily a z očí j í šlehaly blesky.

Cecily se nezastavila. Ani jednou se neohlédla přes rameno. Kráčela klidně dál a koutky úst měla zvlněné do mírného úsměvu.

Nevypadala jako žena, které se před několika minutami zbortil celý svět. Její život nyní připomínal smoking Tatea Winthropa – byl v troskách. Od této chvíle už nic nebude takové jako předtím, všechno se změní.

Došla k velkému černému automobilu, kterým ji sem dnes večer její společník přivezl, a čekala, až se dostaví i on. Boty měla navlhlé od toho, jak prošla travou. Pramínky dlouhých plavých vlasů uvězněné v komplikovaném účesu se částečně uvolnily a rámovaly její oválnou tvář. Ulice, budovy a křižovatky jí splývaly v jedno, protože dnes neměla brýle a kontaktní čočky nosit nemohla. Na sobě měla černé šaty, zdobené spoustou drobných třásniček a přes ramena měla přehozený šál, který ji však příliš nehřál. Nemohla nasednout do auta, protože neměla klíčky, ale nevadilo jí to. Stejně byla příliš zaneprázdněna přemýšlením, takže chlad nočního vzduchu téměř nevnímala. Zuřila, protože se musela dozvědět pravdu o své finanční situaci a o domnělém stipendiu od té odbarvené blondýny, která trávila poslední dobou spoustu času po boku Tatea Winthropa. V duchu se vrátila o dva roky zpět, kdy se všechno zdálo tak dokonalé a kdy se začaly uskutečňovat její sny.

Letiště v Tulse bylo přecpané lidmi. Cecily měla na zádech batoh a vyhlížela Tatea Winthropa. Měla na sobě své obvyklé pracovní oblečení – vysoké pohodlné boty a stejně pohodlný khaki oblek se safari sáčkem. Za hlavou jí visel safari klobouk, který měla připevněný provázkem ze surové kůže kolem krku. Přírodně zlaté vlasy měla pečlivě upevněné v zapleteném drdolu na temeni hlavy a světle zelené oči, ještě zvýrazněné skly brýlí zářily nadějným očekáváním. Nestávalo se běžně, že by ji Tate Winthrop požádal o pomoc na případu.

Najednou ho spatřila, jak se tyčí nad lidmi kolem sebe. Byl to lakotský Sioux a bylo to na něm vidět. Měl vysoko posazené lícní kosti a velké hluboké černé oči rámované tmavým obočím. Jeho ústa byla plná, mužně tvarovaná a velmi svůdná s úzkým horním rtem a ostře řezaným spodním rtem. Měl dokonalé zuby. Byl štíhlý a přitažlivý. Působil velmi mužně, a přitom nebyl nápadně svalnatý. V minulosti pracoval několik let pro tajnou vládní organizaci. Tohle Cecily samozřejmě neměla vědět a samozřejmě neměla vědět ani to, že ho tato organizace nyní požádala o radu v případě vraždy v Oklahomě, kterou se snažili udržet pod pokličkou.

„Kde máš zavazadla?“ zeptal se Tate svým hlubokým drsným hlasem.

Cecily si ho bez ostychu prohlédla od hlavy až k patě. Ve svém dokonale padnoucím obleku vypadal velmi elegantně. „A kde máš svoji pracovní výstroj?“ zeptala se uličnicky s lehkostí a nenuceností dlouhodobé přítelkyně.

Tate ji zachránil před nechutným sexuálním obtěžováním jejího opileckého otčíma, když jí bylo sedmnáct let. Ubytoval ji u své matky ve Wapiti Ridge Sioux Reservation nedaleko Black Hills, kde zůstala až do té doby, než jí zařídil stipendium a než ji zapsal na Universitu George Washingtona, která se nacházela jen kousek od jeho bytu. Celé čtyři roky vysokoškolského studia byl jejím strážným andělem. Byl jím i nyní, kdy se soustředila na studium své hlavní specializace – soudní archeologie – a kdy začínala být její práce uznávána. Celou dobu studovala s vyznamenáním, což nebyl žádný div, když neměla žádný společenský život a věnovala všechen volný čas pouze studiu. Nepotřebovala se scházet s muži, měla oči jen pro Tatea.

„Jsem vedoucí bezpečnostního týmu v korporaci Hutton,“ připomněl jí. „Práce na tomto případě je laskavost, kterou prokazuji několika starým přátelům. Takže tohle je moje pracovní výstroj.“

Ušklíbla se. „Ušpiníš se.“

Krátce se zasmál. „Můžeš mě oprášit.“

Cecily se na něj rošťácky usmála. „Tak tomu říkám skvělý nápad.“

Rozesmál se. „Přestaň. Máme tady vážný a velmi citlivý problém.“

„Zmínil ses o tom do telefonu,“ přikývla Cecily a zvážněla. Rozhlédla se po letištní hale. „Kde se tady vyzvedávají zavazadla? Přivezla jsem si s sebou nějaké nezbytné nástroje a elektronické vybavení.“

„A co oblečení?“

Nechápavě se na něj zadívala.

„Na co by mi byla hromada oblečení, které by leda tak zabíralo místo v tašce s důležitým vybavením? To, co mám na sobě teď, si jen přemáchnu a hodím to znovu na sebe.“

Tate se zatvářil bezradně. Zhluboka si povzdychl a obrátil oči v sloup. „To je sice úžasné, ale v tomhle nemůžeš jít do restaurace.“

„Proč ne? A co bych vlastně dělala v restauraci?“ zeptala se. „Ty mě tam nikdy nebereš.“

Pokrčil rameny. „Promiň. Udělám všechno pro to, abys mi odpustila,“ prohodil ironicky.

V očích se jí zablesklo. „To je skvělé! V tvojí posteli, nebo v mojí?“

Tate se musel proti své vůli rozesmát. Cecily byla jediným člověkem na světě, kterému se dařilo vyvolat v něm pocit bezstarostnosti – i když jen na krátkou chvíli. Její přítomnost a blízkost v něm vyvolávala stejné hřejivé pocity jako sluneční paprsky za letního dne. Dával si však velmi dobrý pozor, aby to na něm nebylo příliš poznat. „Ty se nikdy nevzdáš, co?“

„Jednoho dne mi podlehneš,“ ujistila ho. „A já jsem na to dokonale připravená. V batohu mám týdenní zásobu balíčků s ochranou…“

Podařilo se mu nasadit šokovaný výraz. „Cecily!“

Pokrčila rameny a vyslala k němu mírně provinilý úsměv. „Ženy na takové věci musí myslet. Je mi třiadvacet, uvědomuješ si to?“ Potom dodala: „Vstoupil jsi do mého života v době dospívání a zachránil jsi mě před něčím hrozným. Můžu snad za to, že všichni potenciální milenci vypadají ve srovnání s tebou jako nezáživní mořští okouni?“

„Nepozval jsem tě sem, abych s tebou probíral tvůj nedostatek milenců,“ podotkl.

„A já doufala, že se mi chceš nabídnout jako učební pomůcka,“ povzdechla si.

Než se vydali k pásu se zavazadly, zpražil ji Tate pronikavým pohledem.

„Dobrá,“ řekla mrzutě. „Protentokrát to vzdávám. Co vlastně potřebuješ, abych tu udělala?“ dodala a zněla jako profesionálka, kterou doopravdy byla. „Říkals něco o kosterních pozůstatcích.“

Než promluvil, rozhlédl se kolem sebe. „Dostali jsme tip,“ řekl tiše, „že můžeme vyřešit vraždu, pokud prohledáme určité místo. Asi před dvaceti lety se poblíž Tulsy ztratil dvojnásobný tajný agent. Měl u sebe mikrofilm, který by mohl usvědčit špióna uvnitř CIA. Bylo by velmi trapné, kdyby se ukázalo, že je to skutečně ten pohřešovaný muž, a kdyby se ten mikrofilm po tak dlouhé době vynořil na světlo boží.“

„Hádám, že si ten váš špión mezitím hodně polepšil, co?“ poznamenala Cecily.

„Raději se neptej,“ napomenul ji. Usmál se a dodal: „Nechtěl bych tě zapisovat do programu na ochranu svědků. Jediné, co po tobě chci, je zjistit, zda to mrtvé tělo patří tomu muži.“

Cecily svraštila čelo. „Myslela jsem, že si na to přivezli vlastního experta.“

„Ten jejich zatracený expert je úplně k ničemu. Nedokážeš si představit, co to je za chlápka.“

Ale ano, dokážu, pomyslela si Cecily v duchu, ale nahlas nic neřekla.

„Kromě toho,“ dodal a letmo se na ni podíval, „ty dokážeš zachovat tajemství. Sám jsem se přesvědčil o tom, že neprozradíš všechno, co víš.“

„Co vám ten váš expert pověděl o těle?“

„Že je velmi staré,“ odpověděl s předstíranou úctou. „Možná tisíce let staré!“

„A proč si myslíš, že není?“

„Například proto, že má v lebce díru po kulce kalibru 32.“

„No, aspoň víme, že to není lovec z kmene paleoských indiánů,“ podotkla.

„Souhlasím. Ale potřebuju odborníka, který by mi to potvrdil, jinak půjde celý tenhle případ ke dnu. Nevím jak ty, ale já bych nerad, aby nějaký bývalý špeh KGB rozhodoval o politice téhle země.“

„Ani já ne,“ přikývla hlavou. „Ale uvědomuješ si, že tu lebku mohl někdo ukrást z naleziště a procvičovat si na ní své střelecké umění?“

Přitakal kývnutím hlavy. „Dokážeš určit, jak je ta kostra stará?“

„Nevím. Určování pomocí karbonu je nejspolehlivější, ale zabere to čas. Udělám, co bude v mých silách.“

„Nic víc nepotřebuju vědět. Experti na paleoskou archeologii nemají v současné době v organizaci‘ příliš dobré postavení, jestli chápeš, co tím myslím. Jsi jediný člověk, na kterého se můžu obrátit.“

„Lichotíš mi.“

„Jsi ve svém oboru dobrá,“ řekl. „To není lichocení.“ Změnil téma a zeptal se: „Co máš v těch kufrech, když ne oblečení?“

„Přenosný počítač s modemem a faxem, mobilní telefon, různé archeologické nářadí včetně sklápěcí radličky, dvě odborné studie týkající se lidských kosterních pozůstatků…“

S obtížemi nadzdvihla svůj kufr. Zarazil ji a vzal ho od ní. Potěžkal ho. „Proboha, vždyť si uženeš kýlu. Tos nikdy neslyšela o nosičích zavazadel?“

„Jistěže slyšela. Mám tři. Všechny je mám schované doma ve skříni.“

Společně došli ke sportovnímu autu. Tate uložil její zavazadla do kufru a otevřel pro ni dveře u spolujezdce.

Cecily nebyla krásná, ale něco z ní vyzařovalo. Byla inteligentní, houževnatá, energická a její přítomnost působila na jeho duši jako hojivý balzám. Mohla by se stát ženou jeho života, kdyby to dovolil. Jenže jemu koluje v žilách čistá lakotská krev, a jí ne. Jestli se někdy ožení, což není při jeho povolání zrovna pravděpodobné, nechtěl by, aby jeho děti měly smíšenou krev.

Posadil se za volant a podrážděně se natáhl po jejím bezpečnostním pásu. Energickým pohybem za něj zatáhl a zajistil ho. „Vždycky na to zapomínáš,“ zamumlal a podíval se jí do očí.

Jejich pohledy se setkaly a Cecily hlasitě vydechla. Byla proti svým citům naprosto bezmocná. Byl krásný a přitažlivý a ona ho milovala víc než svůj život. Milovala ho tak už celé roky. Ale bylo to jen beznadějné jednostranné zbožňování, které v ní zanechávalo prázdnotu. Nikdy se jí nedotkl. Jenom se díval.

„Měla bych před tebou zamknout dveře na sto západů,“ řekla chraplavým hlasem. „Neměla bych s tebou mluvit, neměla bych se s tebou vídat. Měla bych si vytvořit vlastní život. Jinak se kvůli tobě utrápím.“

Nečekaně k ní vztáhl ruku a dotkl se její hebké tváře bříšky prstů. Potom pokračoval k jejím plným měkkým rtům a jemně odtáhl její spodní ret od horního. „Já jsem Lakota,“ řekl tiše. „Ty jsi bílá.“

„Víš,“ začala rozechvěle, „existuje něco, čemu se říká antikoncepce.“

Výraz jeho tváře byl velmi vážný. Díval se na ni přimhouřenýma zkoumavýma očima. „A sex je to jediné, co ode mě chceš, Cecily?“ zeptal se jí. „Žádné děti? Nikdy?“

Tohle byl ten nejvážnější rozhovor, jaký spolu kdy vedli. Nedokázala uhnout před jeho temnýma očima. Chtěla ho. Ale jednou chtěla mít i děti. Výraz její tváře mu to prozradil.

„Ne, Cecily,“ promluvil něžně. „Vůbec po mně nechceš sex. A to, co chceš, ti dát nemůžu. Nemůžeme mít společnou budoucnost. Jestli se jednoho dne ožením, je důležité, abych si vzal ženu, které koluje v žilách stejná krev jako mně. A nechci žít s malou nevinnou bílou ženou.“

„Nebyla bych tak nevinná, kdybys se mnou aspoň hodinu spolupracoval,“ zamumlala pobouřeně.

Zablesklo se mu v očích. „Za jiných okolností bych to určitě udělal,“ řekl a v jeho hlase bylo najednou něco nebezpečného. Způsob, jakým se na ni díval, v ní vyvolal divoké vlny horkosti. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Nejraději bych z tebe strhal šaty, hodil tě na postel a zmocnil se tvého těla.“

„Přestaň!“ zašeptala teatrálně. „Nebo omdlím!“ Poslední poznámka nebyla myšlena žertem.

Jeho ruce sklouzly k její šíji. Zabořil jí prsty do vlasů a přitáhl si její tvář blíž ke své. Byl nyní tak blízko, že cítila vůni kávy, která se smísila s jeho svěžím dechem. Látka jeho saka se téměř dotýkala jejích prsou.

„Zahráváš si se mnou až příliš často,“ vyštěkl. „Tohle dráždění je nebezpečnější, než si myslíš.“

Neodpověděla. Nemohla. Bušilo jí srdce. Byla vzrušená, téměř omdlívala touhou. Během svého života nepotkala jiného muže, v jehož přítomnosti by se cítila tak plná života a který by v ní dokázal vyvolat tak silnou touhu. Navzdory své traumatické zkušenosti z doby dospívání cítila k Tateovi intenzivní fyzickou přitažlivost, jakou v ní nedokázal probudit žádný jiný muž.

Konečky chladných prstů se dotkla jeho tváře, cestovala jimi dozadu a nakonec je nechala sklouznout k jeho zátylku. Cítila hebkost dlouhých hustých vlasů, které měl nyní pevně spoutané – stejně jako svou vášeň.

„Mohl bys mě políbit,“ zašeptala chvějícím se hlasem, „jen abychom věděli, jaké to je.“

Strnul. Jeho ústa byla těsně nad jejími pootevřenými rty. Ticho v autě bylo ohlušující, napjaté, živé… Vypovídalo o tom, co by se mohlo stát, o horečném očekávání. Tate se díval do jejích doširoka rozevřených bledě zelených očí a viděl v nich vášeň, kterou nedokázala skrýt. Cítil teplo a rozechvění, které z ní vyzařovalo, a jeho vlastní tělo se začalo proti jeho vůli napínat touhou.

Stisk jeho prstů zabořených do jejích vlasů zesílil. Bolelo to, ale jí na tom nezáleželo. Celé její tělo bylo v jednom ohni.

„Cecily, ty hlupáčku,“ zasténal chraplavým hlasem.

Její rty se ještě víc pootevřely. Byl slabý. Tentokrát byl slabý. Mohla by ho svést. Mohlo by se to stát. Téměř cítila chuť jeho úst. Vdechovala jeho dech. Tušila jeho váhání. Prudce vydechl a jeho teplý dech se roztříštil o její rty. Přestal se ovládat. Sklonil hlavu. Chtěla to. Ach bože, jak moc to chtěla. Chtěla to, chtěla to…

Nečekané zatroubení klaksonu ji vrátilo zpět do bolestné přítomnosti. Stála v chladném nočním vzduchu před luxusní restaurací, kde se svým útokem na Tatea zasloužila o hlavní téma večerních televizních zpráv.

Protáhla se a snažila se zahnat bolest, kterou jí způsobil nenadálý zvuk klaksonu tím, že ji vytrhl ze vzpomínek. Zatroubení klaksonu ji od Tatea odtrhlo i před dvěma lety. Okamžitě se od ní odtáhl, a to byl konec jejích snů a nadějí. Pomohla mu vyřešit záhadu kosterních pozůstatků, ze kterých se nakonec opravdu vyklubala jen prostřelená lebka paolského indiána. Byl to pokus o zničení jednoho nepohodlného člena kongresu. Každý jen trochu zkušený antropolog by rozpoznal rasu mrtvého člověka podle chrupu a jeho věk podle patiny kostí a podle zářezů střely. Potenciální špeh nevěděl, že tyto stopy pomohou určit stáří pozůstatků.

Tate požádal o pomoc Cecily, studentku, a to jí dalo naději. Ale osud ji té naděje rychle zbavil prostřednictvím netrpělivého řidiče, který neudržel ruku mimo klakson. Od toho okamžiku, celé dva roky jejího studia soudní archeologie si od ní Tate udržoval odstup. Jejich důvěrné přátelství se téměř vytratilo. A dnešní noc otřásla všemi jejími nadějemi.

Z doktorátu se začínala stávat nesplnitelná vidina. Když jí bylo sedmnáct, zachránil ji Tate před jejím otčímem a od té doby se choval jako její ochránce a opatrovník. Namluvil jí, že získala stipendium, z něhož mohla hradit nejenom vzdělání, ale i bydlení, stravu, oblečení a další nutnosti. Měla bankovní účet, na který dostávala peníze. Všechny její náklady posledních šest let hradila tato anonymní nadace, která pomáhala nemajetným ženám získat vzdělání. Tedy takhle alespoň znělo Tateovo vysvětlení. A dnes večer zjistila, že to všechno byla lež. Všechno platil Tate, všechno, ze své vlastní kapsy.

Přitáhla si šál těsněji k tělu a sledovala vysokého pružného muže, jak se k ní blíží přes parkoviště.

„Jsi slavná,“ oznámil jí Colby Lane a jeho tmavé oči usazené v hubené zjizvené tváři se zatřpytily. „Dnes večer se uvidíš ve zprávách – tedy jestli se jich dožiješ.“ Zvedl ruku a ukázal palcem za sebe. „Tate už je na cestě sem.“

„Odemkni to auto a dostaň mě odsud!“ vyhrkla.

Colby se zasmál. „Ty zbabělče.“

Odemkl dveře a nechal ji nastoupit. Ve chvíli, kdy usedl za volant, uviděl, jak k nim přes parkoviště rychlým krokem míří Tate. Vypadal rozzuřeně.

Colby na nic nečekal, zařadil rychlost a vystřelil k rušné ulici. Když Tatea míjeli, poslala mu Cecily vzdušný polibek.

„Dneska večer pořádně riskuješ,“ poznamenal Colby. „On ví, kde bydlíš,“ dodal.

„To by tedy měl. Platil mi nájemné,“ řekla ublíženým tónem. „Nechci jít domů, Colby. Mohla bych u tebe dnes zůstat?“

Věděla, stejně jako několik dalších lidí, že Colby Lane je ještě stále vášnivě zamilovaný do své bývalé manželky Maureen. Od rozvodu si nezačal nic s žádnou jinou ženou, přestože tomu bylo už dva roky. Čas od času se pořádně napil, ale nebyl nebezpečný. Cecily nikomu jinému tolik nedůvěřovala. Celá léta byl jejím – a Tateovým – dobrým přítelem.

„Nebude se mu to líbit,“ namítl.

Dlouze vydechla. „A co na tom teď záleží?“ zeptala se unaveně. „Spálila jsem všechny mosty.“

„Vážně nevím, proč ti to ta nóbl Audrey musela vyžvanit,“ zamumlala podrážděně. „Nic jí do toho není.“

„Možná touží po velkém diamantovém zásnubním prstenu a Tate si ho nemůže dovolit, protože vydržuje mě,“ řekla hlasem plným hořkosti.

Letmo se podíval na její strnulý profil. „Neožení se s ní.“

Ušklíbla se a z hrdla jí unikl hluboký zvuk. „A proč ne? Ona má všechno… peníze, moc, postavení a krásu – a diplom z Vassaru.“

„Z psychologie,“ doplnil Colby.

„Chodí s Tatem už řadu měsíců.“

„Tate chodí s hodně ženami, ale žádnou z nich si ještě nevzal.“

„No, určitě si nevezme mě,“ ujistila ho. „Jsem bílá.“

„Spíš lehounce opálená,“ opravil ji. „Můžeš si vzít mě. Postarám se o tebe.“

Protáhla obličej a pobaveně se na něj zadívala. „A ze spánku bys mi říkal Maureen, takže bych ti musela rozbít hlavu stolní lampou. Nikdy by to neklapalo.“

Zhluboka se nadechl. Jeho štíhlé ruce sevřely volant pevněji. Jedna z těch rukou byla umělá. Colby přišel o paži v Africe. Byl to profesionální voják, který se nechal najímat. Někdy pracoval pro různé vládní agentury, jindy byl na volné noze. Nikdy se ho neptala na jeho časté cesty. Občas si spolu vyrazili ven a oba trpěli neopětovanou láskou. To z nich dělalo důvěrné přátele.

„Tate je zatracený hlupák,“ pronesl Colby rozhodně.

„Nelíbím se mu,“ opravila ho s hořkostí v hlase. „Je škoda, že nejsem Lakota.“

„Leta Winthropová by ti k tomu řekla své,“ zamumlal s pobaveným výrazem v očích. „Nevystoupila jsi na podporu jejich suverenity minulý měsíc při senátním projednávání?“

„Ano, společně s dalšími aktivisty. Některým indiánům se ale nelíbilo, že za jejich zájmy bojuje bílá žena. Přesto jsem udělala všechno, co bylo v mých silách.“

„Já vím.“

„Díky za pomoc.“ Opřela se do měkkého sedadla. „Byl to hrozný večer. Mám takové tušení, že se mnou senátor Holden nebude chtít už nikdy prohodit ani slovo. Zcela určitě mě už nepozve na další recepci.“

„Bude ti vděčný za publicitu, o kterou ses mu svým originálním odchodem postarala,“ protestoval a pobaveně se usmál. „Nesnažil se tě dnes večer náhodou přesvědčit, abys začala pracovat v jeho novém Native American Museum ve Washingtonu? Nabídl ti místo zástupce kurátora, nebo se pletu?“

„Nepleteš. Možná to místo vezmu. Neumím si představit, že bych za těchto okolností pokračovala ve studiu.“

„Ve Švýcarské bance mám uloženo trochu peněz. Pomůžu ti.“

„Díky, ale to nechci. Chci být naprosto samostatná.“

„Jak myslíš.“ Podíval se na ni. „Jestli tu práci přijmeš, u Tatea si tím moc nepolepšíš. On a Matt Holden jsou velkými nepřáteli.“

„Senátor Holden nepodporuje výstavbu kasina v rezervaci Wapiti. Tate ano. Málem se kvůli tomu už několikrát porvali.“

„Slyšel jsem o tom. A to není všechno, co jsem slyšel. Na zasedáních Komise pro záležitosti rodilých Američanů strká Holden nos do vosího hnízda. Navíc téměř urážlivým způsobem veřejně komentuje snahu o otevření kasina ve Wapiti.“

„V Jižní Dakotě jsou i jiná siouxská kasina,“ poznamenala. „Ale senátor Holden brojí především proti tomuto. Nikdo neví proč. Jsou kvůli tomu s Tatem neustále na kordy.“

„To je jenom výmluva a ty to víš. Tate toho muže nenávidí.“ Colby si odhrnul z čela pramínek rovných černých vlasů, který mu spadl do očí. Na rozdíl od Tatea měl krátké vlasy. „Vím, že jsem to už říkal, ale stojí to za rozmyšlení. Víš, že se Tateovi nebude líbit, až zjistí, že jsi přespala u mě?“

„Mně na tom nezáleží,“ odsekla naštvaně. „Já mu taky neříkám, kde by měl spát. Do toho, co dělám, mu už nic není.“

Drsně se ušklíbl. „Nenapadlo tě, k jakým závěrům dojde, jestli strávíš noc u mě?“

Dlouze se nadechla. „Dobrá. Nechci mezi vámi dvěma po všech těch letech vašeho přátelství rozdmýchat problémy. Raději mě odvez do hotelu.“

Na okamžik zaváhal.

„Vydržel bych to, ale co ty?“

„Nejsem si jistá. Už takhle mám v životě pořádný zmatek. Kromě toho by mě u tebe určitě hledal. Chci se někam na pár dní schovat, abych si mohla zvyknout na novou situaci a popřemýšlet o budoucnosti. Musím se setkat se senátorem Holdenem a najít si nový byt. To všechno zvládnu zařídit z hotelu.“

„Jak myslíš.“

„A vyber nějaký levný,“ dodala s šibeničním humorem. „Od téhle chvíle si všechny účty platím sama.“

„Tu krabí polívku jsi měla vylít na někoho jiného,“ zamumlal. „Na koho?“

„Na Audrey Gannonovou,“ odpověděl stručně. „Neměla žádné právo prozradit ti, že je Tate tvým dobrodincem. Udělala to z čisté zlomyslnosti. Chtěla ve vašem vztahu udělat pořádnou trhlinu. Přináší jen samé potíže. Tate bude jednoho dne litovat, že ji potkal.“

„Vydržela déle než ostatní.“

„Nevíš, čeho je schopná, protože sis s ní ještě pořádně nepromluvila. Já tu příležitost měl,“ dodal a potřásl hlavou. „Má spoustu nepřátel. Mezi ně patří i její bývalý manžel, který teď bydlí v malém dvojdomku, protože při rozvodu získala jeho dům, jeho mercedes i jeho bankovní konto ve švýcarské bance.“

„Tak odtud pocházejí všechny ty obrovské diamanty,“ ušklíbla se jízlivě.

„Její rodiče měli také dost peněz, ale většinu jich utratili ještě předtím, než zahynuli při letecké havárii. Říká se o ní, že má ráda neobyčejné muže, a Tate neobyčejný je.“

„Ale ona nikdy nezajede do rezervace navštívit Letu,“ řekla.

„Jistěže ne.“ Naklonil se k ní, protože zastavili na červenou. „Je to přece indiánská rezervace!“

Vyplázla na něj jazyk. „Leta je lepší než dvě Audrey dohromady.“

„Než tři,“ přidal se. „Dobrá. Najdu ti hotel a potom mizím z města, aby si pro mě Tate nepřišel!“

„Mohl by sis na kliku od dveří pověsit kraba,“ navrhla uličnicky. „Možná ho to zastraší.“

„Cha!“

Cecily se podívala bočním okýnkem na rozzářené velkoměsto. Připadala si chladná a opuštěná a trochu vystrašená. Ale všechno se spraví. Byla si tím jistá. Je přece dospělá žena, která se o sebe dokáže postarat sama. Tohle je její šance, jak to prokázat.

DRUHÁ KAPITOLA

Když Cecily zavolala senátoru Holdenovi, aby se ho zeptala, zda jeho pracovní nabídka ještě platí, neváhal ani minutu a přijal ji rovnou po telefonu.

V pondělí dopoledne si Cecily našla malý byt, jehož nájemné si mohla dovolit z platu, který v muzeu dostane. Okamžitě se vystěhovala z bytu, který jí až doposud hradil Tate. Odhlásila se ze všech specializovaných předmětů i z univerzity samé. Od této chvíle se bude o své účty starat sama. A jednoho dne Tateovi vrátí každý desetník, který za ni utratil. Měla pocit, že má duši roztříštěnou na kousky, a na srdci cítila neuvěřitelnou tíhu, protože se musela smířit se skutečností, že celé ty roky byla pro muže, kterého milovala, jen charitativní záležitostí. Není divu, že se k ní choval jako ke své svěřenkyni. Vděčila mu za každý drobek, který strčila do pusy. Ale teď už ne. Teď už je svou vlastní paní. Dokáže se uživit a později možná dokonce dokončí doktorát. Na to má ještě spoustu času. Naštěstí má práci, která jí pomůže prokousat se tímhle přechodným stadiem.

Musela vybrat peníze ze svého malého bankovního účtu, aby uhradila zálohu na nový byt, aby zaplatila za odvoz těch několika málo věcí, které vlastnila, a aby si nakoupila dostatek jídla. Bylo jí tak smutno u srdce, že nenáviděla celý svět. Dokonce nemohla mluvit ani s Tateovou matkou Letou.

Nový byt byl malý a poměrně nevzhledný. Ale bydlela ve svém. Na rozdíl od starého bytu tenhle nebyl zařízený, takže začínala s málem. Neměla dokonce ani televizi. Alespoň že bydlela blízko muzea. Mohla jezdit do práce autobusem nebo dokonce metrem.

Colby jí přišel pomoct s vybalováním. Přinesl s sebou pizzu a malý kazetový přehrávač s několika kazetami jako dárek do nového bytu. Vybalovali lampy a různé nádobí a u toho ukusovali pizzu, kterou zapíjeli pivem, protože to bylo jediné pití, které Colby přinesl.

„Nesnáším pivo,“ zaúpěla.

„Když ho vypiješ hodně, nebude ti na chuti záležet,“ ujistil ji.

Pochybovačně se na plechovku zadívala, pokrčila rameny, zavřela oči, zadržela dech a pořádně se napila. „Brrr!“ vyhrkla.

„Pokračuj,“ pobídl ji.

Snědla další kousek pizzy, hodila do sebe několik dalších doušků piva a musela dát Colbymu za pravdu. Po několika minutách už to nechutnalo tak hrozně.

Colby sledoval, jak se vesele šklebí, a pokýval hlavou. „Tohle je první úsměv, jaký jsem u tebe po dlouhé době viděl,“ poznamenal.

„Začínám se přes to dostávat,“ ujistila ho. „Příští pondělí začínám pracovat. Nemůžu se dočkat.“

„Přál bych si, abych tu byl a mohl si poslechnout vyprávění o tvém prvním dni v práci, ale dostal jsem další úkol v zámoří.“

Odložila plátek pizzy, který právě směřoval k jejím ústům, zpátky na talíř. „Colby, už jsi přišel o jednu ruku…“ upozornila ho starostlivě.

„A proto teď budu opatrnější,“ ubezpečil ji. „Přišel jsem o ni, protože jsem se opil. Nedovolím, aby se to stalo znovu.“ Podíval se na plechovku s pivem. „Pivo na mě nemá žádný vliv. Je to jen příjemné rozptýlení.“ Zadíval se jí do očí. „Překonal jsem svoje nejhorší období a teď ti pomůžu překonat to tvoje. Hned jak se vrátím.“

Usmála se. „No, hlavně se nenech zabít, ano?“

Vesele se ušklíbl. „Platí.“

Během Colbyho nepřítomnosti oslavila Cecily pětadvacáté narozeniny. Snědla zákusek, který si koupila, zapálila si svíčku a přečetla si přání od Lety, která na ni nikdy nezapomněla. Tate na rozdíl od ní zřejmě zapomněl – nebo ji schválně ignoroval. Poprvé za celých osm let nechal projít její narozeniny bez povšimnutí.

Cecily se v muzeu už zapracovala a prožívala skvělé časy. Stýskalo se jí sice po škole a po spolužácích, ale milovala svou práci. Nové přírůstky muzejních exemplářů budou spadat pod její pravomoc zástupce kurátora a časem se dostane i k práci ve vlastním oboru – k soudní archeologii.

Její nové telefonní číslo nebylo v seznamu, ale Tate ji jednou zavolal do muzea. Položila mu sluchátko – jemně, ale rozhodně. Už se znovu neozval.

Zavolal jí ale senátor Holden. „V sobotu slavím narozeniny,“ oznámil jí. „Byl bych rád, kdybyste s Colbym přišli.“

„Není ve městě. Ale já přijdu velmi ráda.“

„To je skvělé! Můžeme si promluvit o několika nových projektech, které se mi honí hlavou.“

„Opravdu?“ zeptala se Cecily pobaveně a usmála se do sluchátka, protože věděla, jak senátor muzeum miluje – jeho otevření byl právě senátorův nápad. Holden byl totiž znám jako fanatik domorodé kultury. Nebyl sice Sioux, ale jeho matka kdysi vyučovala v rezervaci Wapiti. Stejně jako Cecily, i on měl slabost pro lid kmene Lakota.

Zasmál se. „Všechno vám to vylíčím v sobotu. Oslava se koná u mě doma od šesti hodin. Přijďte včas. Občerstvení bude formou bufetu.“

„Pár dní předtím nebudu jíst,“ slíbila mu.

Když zavěsila sluchátko, uvědomila si, co právě řekla. Poslední dobou jedla daleko střídměji než dříve, utrácela daleko méně než dříve a slovo přepychový se v souvislosti s jejím bytem nedalo použít ani náhodou. Ale nemusela se spoléhat na ničí milodary. Bylo jí pětadvacet let a byla nezávislá. Byl to dobrý pocit.

Cecily zatelefonovala Letě, aby jí dala vědět, že má v plánu odletět do Rapid City, odkud se autem dostane do Wapiti Ridge Sioux Reservation. Z rezervace to bylo jen kousek do přírodního parku Custer State Park v Jižní Dakotě, kde se budou konat výroční kmenové oslavy. Během tří zářijových dnů, kdy bude tato událost probíhat, se sejde hodně lidí, kterým v žilách koluje lakotská krev. Součástí oslav budou i domorodé tance a písně. Cecily si už koupila letenku a rezervovala si auto v půjčovně. Nechtěla si tu událost nechat ujít jen proto, že spolu s Tatem nemluvili. Kromě toho pochybovala, že by Tate za současných podmínek přijel.

„Tate se mi poslední dobou vůbec neozval,“ poznamenala Leta do telefonu. „Jednou jsem mu zkoušela volat domů, ale zvedla to ta Audrey Gannonová. Řekla mi, že odjel ze Států kvůli nějaké práci pro svého šéfa Piercea Huttona.“

Cecily cítila, jak se jí v hrdle tvoří knedlík. Než odpověděla, musela pořádně polknout. „Nevěděla jsem, že spolu bydlí,“ snažila se, aby její hlas vyzněl nenuceně.

„Je tajnůstkářský, viď, zlato? Myslím, že k té ženě musí něco cítit,“ podotkla Leta nepříliš nadšeným hlasem. „Ona ale nenávidí to, kým Tate je, nenávidí rezervaci, a když jsem jí řekla, kdo jsem, stálo ji hodně úsilí udržet zdvořilý tón. Jestli je do ní tak zamilovaný, jak tvrdí ona, pak by ho mohla poštvat proti jeho vlastním lidem – dokonce i proti mně.“

„To určitě ne,“ snažila se ji Cecily uklidnit.

„Jistěže ano. Je proti suverenitě indiánského obyvatelstva.“ Leta se na chvíli odmlčela. „Jsem ráda, že přijedeš. Chybíš mi. Od té doby, co ses odstěhovala do Washingtonu, ses tu skoro neukázala.“

„Taky mi chybíš,“ přiznala Cecily něžným hlasem.

„Potřebuju něco, co by mi zvedlo náladu,“ pokračovala Leta. „Před nedávnem se zbortily naše naděje, že konečně dostaneme novou sanitku a novou kliniku, protože se peníze určené na výstavbu někam ztratily.“

„Ztratily? Kam?“ zeptala se Cecily.

„To nikdo neví,“ řekla Leta. „Tom Černý Nůž – určitě si vzpomínáš na našeho náčelníka – tvrdí, že se pravděpodobně jedná jen o matematickou chybu, ale já si tím nejsem tak jistá. Poslední dobou je tu všude kolem plno podezíravosti. Zvlášť od chvíle, kdy jsme odeslali všechny návrhy a podklady pro nové kasino. Tys nejspíš ještě neměla šanci přesvědčit senátora Holdena, aby si poslechl i naši verzi příběhu, že?“ zeptala se Leta a modulace jejího hlasu byla najednou jiná než obvykle.

„Matt Holden je stoprocentně proti kasinu – i přes všechny moje přímluvy,“ řekla Cecily smutně. „Doslova jsem ho bombardovala informacemi, ale zatím bezúspěšně. V sobotu jdu na jeho narozeninovou oslavu, tak se ještě pokusím na tohle téma si s ním promluvit.“

„Ano. Jeho narozeniny. Je hrozně tvrdohlavý, když se něco neslučuje s jeho principy,“ zamumlala Leta.

„To zní, jako bys ho znala,“ škádlila ji Cecily.

Na druhém konci telefonní linky bylo dlouho ticho, a když Leta znovu promluvila, měla zastřený hlas. „Znám ho. Každý tady ho zná.“

„Co kdybys někdy přijela do Washingtonu a promluvila si s ním osobně?“ navrhla Cecily. „Mohla bys bydlet u mě.“

„V tom tvém luxusním bytě?“ zeptala se Leta roztržitě.

Cecily sebou trhla. „Já… přestěhovala jsem se. Bydlím v novém bytě. Je menší a mnohem skromnější, ale je v něm útulno. Já bych spala na rozkládacím gauči a tobě bych nechala ložnici.“

Leta se na chvíli odmlčela. Potom si povzdechla: „Moc ráda bych tě navštívila, ale nevím, jestli bych dokázala nasednout do letadla. Budu si to muset rozmyslet. Ale jestli nakonec přijedu, mohli bychom s tebou a s Tatem vyrazit do města. Určitě by to byla legrace!“

Cecily zaváhala. „My spolu s Tatem nemluvíme, Leto,“ řekla upjatě.

„Proč ne?“

„Zjistila jsem, kdo celé ty roky platil moje účty.“

„Nějaká nadace, nebo ne?“ zeptala se Leta a z jejího hlasu čišela nevinnost. „Co to má společného s tím, že spolu s Tatem nemluvíte? Takže kdo za tím ve skutečnosti je?“ dodala škádlivě. „Nějaký nebezpečný uprchlík? Nebo jeden z těch mezinárodních teroristů, o kterých se píše v novinách?“

Leta neví, že ji podporoval Tate! Tohle ale nemůže rozebírat po telefonu. Na to bude dost času, až dorazí do Jižní Dakoty.

„Povím ti o tom až osobně,“ slíbila jí Cecily. „Uvidíme se brzy.“

„Dobře. Dávej na sebe pozor, zlato.“

„Ty taky.“ Položila sluchátko. Leta bude nešťastná, že se její děti hádají. Zamračila se, protože si vzpomněla, co jí Leta pověděla o ztracených penězích jejího kmene. Zajímalo by ji, co se to ve Wapiti děje.

Přišla sobota a Colby se nečekaně vrátil do Států. Zeptala se ho tedy, jestli by s ní nešel na narozeninovou oslavu senátora Holdena. Souhlasil, ale jeho hlas zněl nezvykle vážně. Když ji přijel vyzvednout, bylo na něm vidět, jak je vyčerpaný.

„Neměla jsem tě zvát,“ řekla měkce. Dobře věděla, že nemá cenu ptát se na to, co mu je.

Pokrčil rameny. „Je hrozné sedět doma a přemýšlet.“ Unaveně se usmál. „Dnes budu určitě špatný společník, ale za pokus to stojí.“

Opustili Cecilyin byt a zamířili k senátorově residenci.

Cecily se rozhlížela kolem sebe a sledovala elegantně oblečené politiky, milionáře a další hosty shromážděné v tanečním sále v marylandském sídle senátora Holdena. Dlouhé plavé vlasy měla vyčesané a pečlivě upravené. Na sobě měla černé koktejlové šaty po kolena, které sice nebyly z drahého butiku ani od známého návrháře, ale přesto byly vkusné. Očima těkala z místa na místo, bez brýlí si totiž připadala nejistá. Nevzala si je, protože řídil Colby. Ale co tu vlastně bylo k vidění? Na oslavu dorazili včas, takže měli možnost ochutnat všechny nabízené delikatesy – od kaviáru až po šampaňské.

Když se najedli, vydal se Colby pro kávu. Cecily si přála, aby si pospíšil. Nedokázala se uvolnit ve společnosti lidí, jejichž konverzace se točila okolo investic, cest do zahraničí a novel zákona. Obvykle se nepohybovala mezi zámožnými lidmi. Rozhlížela se kolem sebe a v duchu se musela usmát při myšlence, že jejími společníky jsou v poslední době především kostlivci. Sklouzla pohledem k číšníkovi, který nesl polévkovou mísu, vzpomněla si na svůj divoký výstup s Tatem a ozvalo se v ní černé svědomí.

Přehodila si malou kabelku přes rameno a pomalu procházela místností. Kývala hlavou a usmívala se na lidi, které znala především z nočních zpráv. Byla obklopena elegantními, neupřímně se usmívajícími lidmi a připadala si mezi nimi jako osamělý cizinec. Daleko lépe si připadala ve své kanceláři v muzeu. Nebo v rezervaci s Letou.

Je to neobvykle tichý večírek, pomyslela si. Lidé mluvili tiše a atmosféra v sále rozhodně nebyla veselá. Nedávný poprask ve Washingtonu uvrhl na narozeninovou oslavu senátora Holdena stín. Holden byl republikánským senátorem z Jižní Dakoty. Byl to ohnivý, složitý muž, který si dělal nepřátele tak snadno, jako řídil senátní zasedání Komise pro záležitosti rodilých Američanů, jejímž byl předsedou. Měl prsty v mnoha politických projektech i v mnoha soukromých. Jedním z jeho posledních soukromých projektů – a jedním z nejoblíbenějších – bylo soukromé financování nově založeného antropologického a archeologického muzea Native American Museum, kde Cecily nyní pracovala.

Mezi hosty zahlédla oslavence Matta Holdena a v očích se jí zablesklo. Byl to velice přitažlivý muž, dokonce i ve svém věku. Před rokem mu zemřela manželka a dobře stavěný černooký politik s pramínky stříbrných vlasů a širokými rameny se stal vyhledávaným objektem zájmu snad každé vdovy. Dokonce i v tuto chvíli ho obletovaly dvě starší elegantní dámy s odvážnými výstřihy a oblaky drahých parfémů. Aspoň jedna z nich si na sebe měla vzít rolák, pomyslela si Cecily, když její zrak dopadl na kostnatý a vyhublý dekolt.

„Nepřipomíná ti to útok žraloků?“ zašeptal příjemný hlas do jejího ucha.

Trhla sebou a vzhlédla ke svému společníkovi. „Bože, Colby, polekal jsi mě k smrti!“ vyhrkla a rozesmála se.

Colby se pouze usmál.

„Tady máš kávu. Není špatná.“

Podal jí šálek a upil ze svého. Zajímalo by ji, proč byl v zahraničí ve stejnou dobu jako Tate. Potom však vypudila myšlenky na Tatea z hlavy. Dnes večer na něj myslet nebude.

„Ještě jsi mi vlastně ani neřekl, kdes byl?“ zeptala se štíhlého sympatického muže po svém boku.

Řekl jí pár vět o válkou zničené zemi v Africe a potom zašeptal: „Ale nic jsi neslyšela.“

Zvážněla. Každý věděl o bouřlivém sporu a otřesných následcích, které vyvrcholily nepovoleným bombardováním. Lidé o ničem jiném nemluvili. „Chudáci lidé.“

„Amen.“

Vzhlédla k němu.

„Předpokládám, že ses nějakým způsobem podílel na dopadení podezřelých?“

Jenom se usmál. Nikdy by nemluvil o svých úkolech. Colby nebyl krásný muž – zvláště kvůli své zjizvené tváři. Husté, mírně zvlněné černé vlasy byly jeho hlavní devizou. Přesto z něj vyzařoval nebezpečný magnetismus, který neušel pozornosti dam. Bohužel se však nedokázal odpoutat od minulosti, takže se téměř na žádnou ženu nepodíval dvakrát. Po pěti letech manželství ho žena před dvěma roky opustila a našla si někoho jiného – někoho, kdo se doma zdržoval častěji, kdo měl už dvě vlastní děti a kdo neriskoval život kvůli práci. Když zůstal sám, začal utápět svůj žal v alkoholu. Cecily spolu s jednou marylandskou psycholožkou rázně zakročila, a zachránila ho tak před alkoholismem. Přesto ještě stále balancoval na tenkém ledu sebezničení. Je smutné stále milovat někoho, s jehož odchodem se nedokážeme smířit, a nechtít se vzdát naděje, pomyslela si Cecily. Stejně jsem na tom i já, když se utápím ve snech o Tateovi, povzdechla si v duchu.

„Viděla jsi poslední dobou Tatea?“ zeptal se Colby lhostejně. Zpozorněla. „Ne.“

Vesele se na ni zašklebil. „Stejně to byla nudná recepce. Tu noc se tvoje vystoupení stalo šťavnatým soustem pro všechna televizní zpravodajství!“

„Jen do toho,“ pobídla ho a máchla dlaní ve vzduchu. „Jen to pořádně rozmázni.“

„Nemůžu si pomoct,“ řekl a nepodařilo se mu zadržet krátký výbuch smíchu. „Podle mě je tohle poprvé v americké historii, kdy byl bývalý agent CIA pokřtěn mísou krabí polévky přímo před televizními kamerami, které snímaly dění na politickém banketu.“ Colbymu dalo hodně práce, aby znovu nepropukl v smích. Raději se napil kávy. Než potkal Cecily, nikdy by nevěřil, že existuje žena, která by byla schopna něco takového provést vysokému, přitažlivému a elegantnímu Tateovi Winthropovi. „Zdá se, že ti to už Matt Holden odpustil,“ poznamenal.

Rozpustile se usmála. „Byl z toho nadšený,“ řekla. „Jen mezi námi dvěma – on publicitu miluje.“

Colbyho tmavé oči zamířily k Holdenovi. „Možná tě pozval proto, že se mu líbí zesměšňovat Tatea,“ uvažoval. „Jsou to přece nepřátelé.“

Cecily přenesla váhu z jedné nohy na druhou. Střevíčky s vysokým podpatkem jí začínaly být těsné a nepohodlné. Nebyla zvyklá chodit na formální večírky. „Já vím. Tate si myslí, že nové kasino ve Wapiti Ridge Sioux Reservation v Jižní Dakotě naplní kmenové fondy, a tím pomůže podpořit různé programy pro mladistvé, které by pomohly zamezit výtržnostem a pití alkoholu. Senátor na druhé straně proti kasinu ve Wapiti ostře protestuje. Na tohle téma si už několikrát vjeli do vlasů a zapletli do toho sporu i několik lakotských stařešinů.“

Colby svraštil obočí.

„Není senátor náhodou Lakota?“

Cecily se vesele ušklíbla. „Jeho otec pochází z Maroka,“ řekla. „Nemá v sobě ani kapku lakotské krve. Ale vypadá jako Lakota, viď? Možná proto dostává při každých volbách hlasy od lidí Lakota. Kvůli tomuhle a taky kvůli tomu, že jeho matka učívala v lakotské škole ve Wapiti Ridge.“ Když se nad tím Cecily zamyslela, napadlo ji, zda se Leta a Matt v mládí někdy nesetkali. Byli tehdy skoro ve stejném věku.

„Znal už tehdy Tateovu rodinu?“

„Možná o nich věděl, ale kandidoval do kongresu ještě předtím, než se Tate narodil. Ve stejném roce přesvědčivě zvítězil a přišel do Washingtonu jako senátor.“

„Tys ho neznala, dokud ses nedozvěděla o muzeu, které se chystá otevřít, že ne?“

„Máš pravdu.“ Rukou si uhladila úzkou sukni a roztrpčeně sykla, když na jedné ze svých páskových bot spatřila šmouhu od bláta. „Kruci,“ procedila mezi zuby. „Pršelo a já šla po trávě. Mám bláto po celých botách. Byly úplně nové.“

„Cestou zpátky tě přes ten blátivý trávník přenesu, jestli budeš chtít,“ nabídl jí Colby a v očích mu zajiskřilo. „Musel bych si tě ale přehodit přes rameno,“ dodal a zahořkle se podíval na svou umělou paži.

Cecily se zamračila nad hořkostí v jeho hlase.

„Poslyš, žádná žena, která to má v hlavě v pořádku, by tě nemohla považovat za mrzáka,“ řekla jemně a vřele se usmála. Položila mu ruku na rukáv. „A kromě toho,“ dodala s uličnickým úšklebkem, „nedávno jsem novinářům hodila dost velké soustu na přežvykování. Teď, když jsem se zbavila jednoho velkého problému, nepotřebuju už žádné další komplikace.“

Colby si ji prohlížel a na tváři mu pohrával pobavený úsměv. Byla jedinou ženou, kterou od rozvodu potkal a kterou měl zároveň doopravdy rád. Právě se chystal promluvit, když přes Cecilyno rameno náhodou zahlédl přicházet muže. „Cecily, ten velký problém, o kterém jsi mluvila…“

„Co je s ním?“ zeptala se.

„Mám takový pocit, že se tu objevil s plánem na pomstu. Ne, neotáčej se,“ špitl a zničehonic ji k sobě těsně přitáhl umělou paží, která vypadala tak skutečně. „Nespouštěj ze mě oči a předstírej, že tě fascinuje můj nos. Nasadíme jim do hlavy brouka.“

Zasmála se, přestože jí srdce bušilo jako o závod, což se jí stávalo pokaždé, když byl Tate někde nablízku. Studovala Colbyho hubený zjizvený obličej. Nebyl ideálem mužské krásy, ale měl styl a kouzlo. Kdyby nebylo Tatea, připadal by jí velmi atraktivní. „Jak se tak dívám, ten tvůj nos byl už dvakrát zlomený,“ prohodila.

„Třikrát, ale kdo by se namáhal s počítáním?“ Zvedl zrak k osobě za jejími zády. „Ahoj, Tate! Nečekal jsem, že se tu dnes večer ukážeš.“

„To vidím,“ ozval se hluboký drsný hlas, který prořízl vzduch jako nůž.

Colby se od Cecily mírně odtáhl. „Myslel jsem, že nepřijdeš,“ řekl.

Tate se přesunul do Cecilyna zorného úhlu. Byl o půl hlavy vyšší než Colby Lane. Měl na sobě večerní oblek – stejně jako ostatní přítomní muži –, ale nosil ho s elegancí, která mu dávala vyniknout i v sebepočetnějším davu lidí. Nikdy ji neomrzelo dívat se do jeho černých očí v opálené krásné tváři s rovným nosem, smyslnými rty a malým dolíčkem na hranaté bradě. V životě nepotkala přitažlivějšího muže. Napadlo ji, že by stačilo, aby se pomaloval bojovými barvami a do vlasů si vpletl pírka, a okamžitě by z něj byl lakotský válečník z devatenáctého století. Cecily ho tak viděla na slavnostním shromáždění ve Wapiti Ridge a ten obraz se navždy usadil v její paměti.

„Audry se ráda pohybuje mezi bohatými a slavnými lidmi,“ řekl Tate. Jeho tmavý pohled se setkal se zářivou zelení Cecilyiných očí. „Vidím, že se stále vyhříváš na výsluní mezi Holdenovými oblíbenci. Už ti koupil prstýnek?“

„Co se to s tebou děje, Tate?“ zaútočila Cecily s chladným úsměvem. „Pokousal tě krab?“

Oči mu zahalil temný stín. „Co jsi Holdenovi dala, abys dostala tu práci v muzeu?“ zeptal se zlomyslně.

Jeho urážlivá poznámka v ní vyvolala vlnu zlosti. Zdvihla ruku, v níž svírala šálek s kávou, ale Colby ji pohotově chytil za zápěstí dřív, než se jí podařilo vylít obsah hrnečku na muže před sebou.

Tate Colbyho ignoroval. V očích se mu zablesklo. „Nedělej tu chybu znovu,“ řekl tak tichým hlasem, že bylo těžké ho zachytit. Vypadalo to, jako kdyby všechen jeho vztek a zlost čekaly na podnět, který by mu dovolil na ni zaútočit. „Jestli na mě ten hrnek vyliješ, tak přísahám, že tě chytnu a hodím tě do mísy s punčem!“

„Zavolej si na pomoc to svoje CIA a zkus to!“ sykla Cecily.

Tate k ní nakročil a Colbymu se na poslední chvíli podařilo postavit se mezi ně. „No tak,“ snažil se zachránit situaci.

Cecily neustoupila ani o centimetr. Tate také ne. V posledních několika týdnech se Tate rozzuřil jen při vyslovení Cecilyina jména. Tohle jí však Colby neprozradil.

„Nemáš právo dělat takové nestydaté narážky,“ procedila mezi zuby. „Nelehám si na záda, abych dostala práci.“

Tate přimhouřil oči. Šla z něj hrůza, ale Cecily z něj strach neměla. Nikdy se ho nebála. Tate sklouzl pohledem k její ruce, v níž svírala hrnek s kávou, a potom se znovu zahleděl do jejího strnulého obličeje. Skutečnost, že se stal na nedávné Holdenově recepci terčem posměchu, ho přiváděla k šílenství a Audreyin komentář všechno jen zhoršoval. Byl plný vzteku a zloby. Ale když se díval Cecily do tváře, cítil hluboko ve své duši nesmírnou prázdnotu. Tato žena k němu patřila celá léta – od chvíle, kdy za ni v návalu soucitu převzal zodpovědnost. V těch dnech byla zdrženlivá a sladká a závislá na jeho osobě. Plachý způsob, jakým mu dávala najevo svůj obdiv, byl svým způsobem lichotivý. Nyní však byla vášnivou samostatnou ženou, které ani za mák nezáleželo na jeho souhlasu či názoru a kterou ani nenapadlo odjet z města, aby se mu klidila z cesty.

Pro jeho matku byla stále jako adoptivní dcera, ale Tate se k ní nyní nemohl přiblížit. Jen nerad si připustil bolest, kterou cítil při pouhém pomyšlení, že se k němu Cecily obrátila zády. Ani všechen Audryin půvab nedokázal vymazat vzpomínku na Cecilyin bolestný obviňující pohled, kterým se na něj podívala ve chvíli, kdy jí Audrey prozradila pravdu o jejím takzvaném stipendiu. Přál si, aby se této dámě z vyšších kruhů nikdy nesvěřil. V začátcích jejich vztahu byl daleko sdílnější, než bylo záhodno. Nikdy ho nenapadlo, že Audrey prozradí všechno, co ví, každému, kdo se přiblíží na doslech. Zvláštní, jak snadno se nechám zmást pěknou tvářičkou, pomyslel si. Ale poučil se. Od toho okamžiku od něj Audrey slyšela jen to, co by mu nevadilo prozradit novinářům. Ale škoda už byla napáchána. Cecily před ním stála s ohnivýma zelenýma očima a zaťatými pěstmi. A navíc to vypadá, že Colby Lane, jeho přítel, a Cecily…

„Proč jsi ve městě?“ zeptal se Colbyho nečekaně.

„Už mě nepotřebovali,“ odpověděl druhý muž s úšklebkem. „Některým politicky správným kolegům zřejmě připadaly moje vyšetřovací metody a postupy příliš… intenzivní. Poslali mě domů“

„Zbabělci,“ zamumlal Tate. „A víš, komu předali vyšetřování?“

„Jo.“ Colby dopil kávu. „Kde jsou ty staré dobré časy, kdy ‚společnost‘ ovládala zahraniční zpravodajskou činnost,“ povzdechl si.

„Ach ne,“ pronesla Audrey pronikavým hlasem, když se přidala k jejich malému hloučku. V červených saténových šatech se sifonovým přehozem ve stejné barvě vypadala úžasně. Na první pohled bylo zřejmé, že šaty pocházejí z nějakého luxusního krejčovského salonu a že byly nehorázně drahé. Navíc byla Audrey celá posetá diamanty. „Žádné pracovní debaty,“ pokračovala a tiskla si Tateovu paži k hrudi. Věnovala Cecily letmý opovržlivý pohled a potom obrátila tvář ke Colbymu a koketně se na něj usmála. „Ahoj, Colby. Dlouho jsme se neviděli.“

Také se usmál, ale jeho oči zůstaly netečné. „Měl jsem hodně práce.“

„Tolik práce, žes nemohl přijít navštívit svého nejlepšího přítele?“ pronesla káravým tónem. „Dvakrát jsme tě pozvali na večeři a ty sis pokaždé našel omluvu.“

Chce mi naznačit, že s Tatem žijí společně, problesklo Cecily hlavou. Sice na sobě nedala znát své vnitřní rozpoložení, protože tuto skutečnost už věděla od Lety, ale uvnitř pomalu umírala.

„Já jsem byl také pár týdnů v zahraničí. Pracoval jsem na zdokonalení bezpečnostních opatření na jednom z našich nových projektů. Jednalo se o naftový vrt v Kaspickém moři,“ vložil se do rozhovoru Tate. „Měli jsme tam pár problémů.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Colby. „Brauer měl dobré přátele, co?“ zeptal se Tatea na německého vlastence, který zapojil Tateova zaměstnavatele do únosu. „Myslím, že si i z vězení dokáže najmout uklízeče.“

Tate pokrčil rameny. „S Piercem to zvládneme.“ Usmál se na Audrey. „Už nebudu mluvit o práci, neboj.“

Cecily nenápadně vtiskla ruku do Colbyho skutečné dlaně, protože věděla, že potřebuje oporu. Překvapilo ji, když ucítila jeho uklidňující stisk.

„No, bylo příjemné si s vámi povídat,“ řekl Colby, který si dokázal představit, jak se asi Cecily cítí, „ale musíme brzy odejít.“

Tateovi neušlo, že Colby mluví v množném čísle, a podíval se nejprve na Cecily, potom na svého přítele. Každý věděl, že je Colby ještě stále zamilovaný do své bývalé ženy, ale držel Cecily za ruku a choval se k ní ochranitelsky. To se Tateovi nelíbilo. Colbyho dělila od alkoholismu jen velmi tenká stěna a Tate rozhodně nechtěl, aby Cecily zničil život. Bude muset vymyslet způsob, jak tuhle situaci vyřešit. Pro Cecilyno dobro, ujistil se v duchu. Jak taky jinak?

„Takže jste se tu přece jenom ukázal,“ poznamenal Matt Holden stručně, když přistoupil k jejich malé skupince. Díval se na Tatea. „Jen pro vaši informaci, svůj boj proti kasinu nevzdám ani za milion let,“ prohlásil bez jakéhokoliv zdvořilostního úvodu.

Tate se mu podíval pevně do očí. „Jste jen člověk. Pokrok nezastavíte.“

„Ale zastavím,“ pronesl Holden upjatým nepřátelským hlasem. „Nedopustím, aby se ve Wapiti Ridge rozrostl organizovaný zločin.“

„Nesmysl! Ve Wapiti nikdy nebyl ani náznak organizovaného zločinu, a taky nikdy nebude. Je to jen výmluva. Naštěstí nemáte na své straně guvernéra ani hlavního státního zástupce,“ řekl Tate. „A taky nemáte na rezervaci vůbec žádný vliv.“

„Vážně chcete podporovat muže, kteří si vezmou osmdesát procent ze zisku a zastřelí každého, kdo by jim v tom chtěl zabránit?“ zaútočil Holden. „Nechci, aby ve Wapiti rozkvetl organizovaný zločin na úkor šatstva, bydlení a jídla pro děti!“

Tate přistoupil k senátorovi, který byl o hlavu menší než on, a z jeho očí sršel stejný hněv jako z Holdenových. „Tohle je trochu silná káva od washingtonského byrokrata, který si jezdí v limuzíně se šoférem a jí z porcelánových talířů! Co vy, kruci, víte o dětech, jejichž rodiče si nemůžou dovolit topit v zimě a které žijí v rezervaci, kde není ani sanitka, která by odvezla zraněné a nemocné?“

„Vím toho možná dokonce víc než vy,“ zvýšil Holden hlas. „Poslyšte…“

V tu chvíli se mezi oba muže postavila Cecily přesně tak, jako se mezi ni a Tatea postavil před několika minutami Colby. Usmála se na Holdena. „Můj nadřízený mi prozradil, že máte sbírku úlomků, která sahá až do folsomského období,“ řekla. „Je troufalé myslet si, že byste mi ji ukázal?“

Holden stál několik vteřin bez hnutí. Bylo znát, že by rád popustil uzdu potlačovanému hněvu, ale při pohledu na Cecily se strnulý výraz v jeho tváři rozplynul. Rozpačitě se usmál. „Ano, mám takovou sbírku. Opravdu ji chcete vidět?“

„Paleoindiánská archeologie je stále mojí největší láskou,“ odpověděla. „Hrozně ráda bych ji viděla.“

Holden ji vzal galantně pod paží. „Omluvíte nás?“

Cecily se neohlédla. Odcházela se senátorem a očividně hltala každé jeho slovo.

„Proč tohle děláš?“ obrátila se Audrey k Tateovi vyčítavým tónem a rozhlédla se kolem sebe, aby zjistila, jestli je lidé, kteří nemohli neslyšet vášnivou výměnu názorů, ještě stále pozorují. „Víš přece, že je to velmi významný muž. A podle mě je jeho názor na kasino ve Wapiti správný.“ Potřásla hlavou a odhodila pramen polodlouhých blond vlasů přes rameno. „Vlastně by neměly existovat ani žádné rezervace,“ šveholila a nevšimla si Tateova zlostného pohledu. „Všichni jsme přece Američané. Je hloupé podporovat bandu lidí, kteří dávají přednost životu s medvědy před životem ve městě. Všechny rezervace by se měli zavřít a všichni by měli žít pohromadě.“

Colby se kousl do spodního rtu a pohlédl na Tatea. Měkkým hrdelním hlasem pronesl několik slov v jazyce, kterému druhý muž velmi dobře rozuměl.

„Proč se scházíš s Cecily?“ zaútočil Tate na Colbyho, místo aby odpověděl na otázku, kterou mu jeho přítel položil v lakotštině.

Colby nasadil lhostejný výraz.

„Je přece svobodná. A já jsem taky svobodný. Mám ji rád.“

„Nechápu, jak jsi mohl dopustit, aby tě s ní viděli na veřejnosti,“ ušklíbla se Audrey. „Nemá žádné vychování a ve společnosti je hotovou katastrofou.“

„Poslyšte, ale ona nevylila mísu krabí polévky na mě,“ prohodil Colby a provokativně se zadíval na Tatea. „A nevylila by ji ani na tebe, kdybys jí hned na začátku pověděl pravdu. Cecily nenávidí lži. Nejde mi na rozum, že sis to za celých těch osm let, co ji znáš, neuvědomil.“

„Snad jen sám Satan má takovou hrdost jako ona,“ bránil se Tate. „Kdybych to nezaplatil, nikdy by nemohla studovat na univerzitě. Teď je soběstačná a dokáže se o sebe postarat sama. Nelituju ani jediného centu.“

„Když teď ví, kdo ji financoval, tak ti ty peníze určitě začne vracet, nebo ne?“ zeptala se Audrey. „Nic jí nedlužíš, Tate. Měls ji celou tu dobu na krku, i když nejsi ani její příbuzný.“

„Nechápeš závazky, které vůči ní mám,“ namítl Tate a pohledem sledoval Cecily, jak kráčí s Holdenem k východu z tanečního sálu.

„Jaké závazky?“ dožadovala se Audrey vysvětlení. „Neříkej mi, že jste byli milenci!“

„Jistěže ne,“ odpověděl Tate podrážděně. „A víc už se o tom nechci bavit.“

„Ani teď na ní není nic k vidění.“ I Audrey sledovala Cecily a Holdena. „Ona se mu líbí, co?“ podotkla líně. „Mohl by si dovolit ji vydržovat. Kvůli muzeu spolu určitě tráví hodně času.“

Tatea napadlo totéž, a to pomyšlení se mu vůbec nelíbilo. Holden je pro Cecily příliš starý.

Colby zachytil jeho nesouhlasný pohled, ale nic neřekl. Místo toho zvedl svůj prázdný šálek. „Jdu si dolít. Omluvte mě.“

S těmi slovy od Audrey a Tatea odešel. Audrey se přitiskla k Tateově svalnaté paži a znuděně si povzdychla. „Proč jsi chtěl jít na tenhle hloupý večírek?“ zeptala se. „Měli jsme jít raději s Carsonovými na balet.“

„Nesnáším balet.“

„Ale máš rád operu.“

„V tom je rozdíl.“ Tate nepřestával hledět ke dveřím, za nimiž zmizeli Holden a Cecily. „Co na něm vidí?“ divil se.

„Možná taky rád vykopává mrtvoly,“ poznamenala s pohrdlivým úšklebkem.

Tate cítil, jak mu do tváří stoupá horkost. „Pořád se snažím pochopit, proč jsi musela Cecily vykládat o tom, že jsem platil za její vzdělání.“

Podívala se na něj nevinným pohledem.

„Nikdy jsi mi neřekl, že to je tajemství. Je už dost stará na to, aby nemusela mít opatrovníka, to snad chápeš? Byla to jen záminka, aby se kolem tebe mohla motat. Stála mi… nám v cestě. Však ona se z toho dostane.“

„Z čeho?“ zeptal se Tate zamračeně.

„Z toho pobláznění.“ Pohladila ho po paži a nevšímala si šokovaného výrazu v jeho tváři. „Všechny dívky tím musejí projít. Někdo jí musel naznačit, že pro ni ve tvém životě už není místo.“ Vrhla na něj zbožňující pohled. „Teď máš mě.“

Šel s Audrey k míse s punčem. Mračil se a cítil zvláštní vnitřní nepokoj. Audrey mu nedopřála ani chvilku oddechu – v kteroukoliv noční i denní hodinu přicházela bez ohlášení do jeho bytu, a dokonce mu volala i do práce. Chovala se až děsivě majetnicky a Tate nechápal proč. Byla pro něj někým, s kým občas vyrazil ven a s kým se pobavil, ale nepovažoval jejich vztah za nijak důvěrný. Zato Audrey se chovala, jako kdyby byli siamská dvojčata, a to se mu vůbec nelíbilo. Navíc ho popouzel její postoj k Cecily. „Jak jsi na to vůbec přišla, že je do mě zblázněná?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Ach, jednou mi to prozradil Colby, když měl trochu přebráno. To bylo ještě předtím, než se spolu začali scházet,“ zašvitořila. „Bylo mu jí líto, ale mně ne. Na světě je spousta pro ni vhodných mužů. Není moc atraktivní, ale jednou si někoho najde. Možná to bude dokonce Colby,“ dodala zamyšleně. „Zdá se, že k němu má velmi blízko – dokonce blíž než k Mattu Holdenovi. Možná je právě ona tou ženou, která mu pomůže překonat jeho závislost na bývalé manželce!“

TŘETÍ KAPITOLA

Výroční oslava Pow Wow v rezervaci Wapiti v jihozápadní části Jižní Dakoty patřila mezi Cecilyiny nejoblíbenější události. Slíbila Letě, že se za ní zastaví, a také to udělala. Vyprosila si den volna po víkendu. Vymluvila se na to, že se pojede podívat, zda by se v rezervaci nedaly koupit nějaké ručně vyrobené předměty pro muzeum. Tate se tu určitě neukáže, napadlo ji. Colby jí naznačil, že Tate zase odjíždí do zahraničí, takže se Cecily cítila bezpečně – pro tuto chvíli. Letu by velmi mrzelo, kdyby se za ní nepřijela podívat, zvlášť když nevěděla, proč se s jejím synem tak pohádali.

Rozhlédla se kolem sebe a se zalíbením si prohlížela krásné úbory z jelenicové kůže s třásněmi, z nichž některé byly velmi staré a některé zase zcela nové. Oslavy Pow Wow se většinou konaly v letních měsících. Potom jí došlo, že polovina září je ještě stále léto, přestože vzduch už byl občas mírně štiplavý.

Cecily v sobě sice neměla ani kapku lakotské krve, ale měla k tomuto kmeni Oglala blíž než většina bílých. Tate Winthrop a jeho matka Leta jí poskytli bezpečné útočiště, když byla ještě téměř dítě. Byli jejím jediným domovem a rodinou. S Tatem spolu po jejím polévkovo-krabím útoku ještě stále nemluvili, ale Leta pro ni byla matkou, kterou v mládí ztratila.

„Letos je tu mnohem víc lidí než jindy,“ řekla Cecily Letě. Seděly spolu na jednom z velkých balíků slámy, rozložených kolem kulatého plácku, kde právě probíhala soutěž v tanci.

„Však taky tenhle rok byla mnohem větší reklamní kampaň,“ odpověděla Leta s úsměvem na tváři. Ve svých čtyřiapadesáti letech vypadala stále velmi mladě. Byla to baculka s velmi hezkou a vlídnou tváří, tmavě hnědýma očima a dlouhými, do copu spletenými tmavými vlasy, v nichž se třpytily stříbrné pramínky. Měla na sobě úbor a boty z jelenicové kůže, do vlasů měla vpletené nádherné ozdobné ornamenty z korálků a pírek. Jedním z ornamentů byl kruh s křížem uprostřed. Tento symbol označoval kruh života.

„Vypadáš nádherně,“ pochválila ji Cecily a láskyplně se na ni zadívala.

Leta se ušklíbla. „Jsem tlustá. Ale ty jsi nějak zhubla,“ dodala a přimhouřila oči.

Cecily se líně protáhla. Měla na sobě kostkovanou modrou košili a džínovou sukni. Dlouhé plavé vlasy měla spletené do copu a upevněné kolem hlavy. Její bledě zelené oči orámované brýlemi hleděly do prázdna.

„Vzpomínáš si, co jsem ti řekla nedávno do telefonu? Že jsem zjistila, kdo celá ta léta platil mé studium i všechny ostatní náklady?“ nadhodila.

Leta přikývla.

„No, nebylo to žádné stipendium.“ Nadechla se. „Byl to Tate.“

Leta se zamračila. „Víš to jistě?“

„Vím to naprosto jistě.“ Podívala se starší ženě přímo do očí. „Zjistila jsem to na recepci u senátora Matta Holdena a ztratila jsem hlavu. Vylila jsem tvému synovi do klína celou mísu krabí polévky a všude kolem nás byly televizní kamery, které recepci natáčely.“ Odvrátila pohled, v němž se jí zračila bolest, na tanečníky v kruhu. „Byla jsem zničená, když mi došlo, že jsem pro něj byla jen charitativním případem.“

„To není pravda,“ protestovala Leta něžně, ale ne příliš přesvědčivě. „Cecily, moc dobře přece víš, že tě má Tate velmi rád.“

„Ano, velmi rád – tak, jak má opatrovník rád svého chráněnce. Patřila jsem mu.“ Upírala zrak na hnědou trávu pod svými chodidly a vypadalo to, jako by studovala strukturu každého stébla. „Nedokázala jsem snést to ponížení. Podle mě nevěřil, že bych se o sebe dokázala postarat sama. Když mi bylo sedmnáct, nebyla jsem příliš vyspělá, ale určitě mi měl povědět pravdu. Bylo hrozné zjistit ji takovým způsobem, zvlášť v mém věku.“ Zhluboka se nadechla. „Odešla jsem ze školy, vystěhovala jsem se z bytu a přijala jsem práci v muzeu, kterou mi nabídl senátor Holden. Je to milý muž.“

Leta se na ni nervózně podívala. „Opravdu?“ zeptala se podivně zastřeným hlasem.

„Líbil by se ti,“ odpověděla Cecily s úsměvem, „i když Tate ho rád nemá.“

Leta trhla rameny, jako kdyby se najednou ocitla v nepohodlné poloze. „Ano, vím, že mezi sebou mají neshody. Jejich názory na indiánské záležitosti se velmi liší. Hlavním bodem jejich sporu se teď stalo otevření nového kasina ve Wapiti Ridge.“

„Senátor si myslí, že by se tu rozrostl organizovaný zločin, ale podle mě takové nebezpečí nehrozí. I jiné siouxské rezervace mají naprosto bezproblémová kasina. Kromě toho se mi zdá, že se jedná spíš o jiné státy, kde snaha indiánských kmenů otevřít nová kasina přitahuje pozornost různých hazardních syndikátů.“

Leta zaváhala. „Ano, ale v poslední době…“ Zarazila se s úsměvem. „No, nemá cenu o tom mluvit právě teď. Ještě se k tomu najde příležitost. Ale Cecily, co teď bude s tvým studiem?“

„Můžu se vrátit do školy, až si to budu schopna sama zaplatit,“ řekla Cecily.

„Je v tom trochu víc, že?“ nedala se odbýt Leta. „No tak, dítě. Svěř se mámě.“

Na Cecilyině tváři se objevil vřelý úsměv. Bylo jí právě pětadvacet, ale Leta byla její ‚mámou‘ od chvíle, kdy její skutečná matka zemřela a zanechala ji bez peněz v péči opileckého chlípného otčíma.

„Jde o Tateovu novou dívku,“ začala Cecily po chvilce přemýšlení. „Je skutečně krásná. Je jí třicet, je rozvedená a vypadá jako modelka. Má modré oči, blond vlasy a dokonalou postavu. Je to dáma z vyšší společnosti a je bohatá.“

„Doprčic!“ poznamenala Leta hlasitě. Cecily vyprskla smíchy nad Letiným upřímným zaklením. Leta byla jednou z nejvzdělanějších žen, jaké kdy potkala. Aktivně se zajímala o politiku – především o problémy suverenity jejího kmene – a neúnavně bojovala za rozšíření vzdělávacích programů pro dospívající lakotskou mládež. Hodně se změnila především po smrti svého manžela. Jack Winthrop byl násilnický muž stejně jako Cecilyin nevlastní otec.

„Tate je muž,“ pokračovala Leta. „Nemůžeš očekávat, že bude žít jako poustevník. Jeho práce zahrnuje spoustu společenských akcí. Tam, kam vyrazí jeho šéf Pierce Hutton, jde i on.“

„Chápu, ale tohle je… jiné,“ vysvětlovala Cecily posmutnělým hlasem. Pokrčila rameny. „Viděla jsem ho s ní minulý týden v kavárně blízko mého bytu. Drželi se za ruce. Ona ho polapila.“

„Lapený Lakota.“ Leta natáhla ruku před sebe a udělala gesto, jako by hladila vzduch. „Mám před očima statečného lakotského válečníka a nelítostnou bílou ženu. Ona si ho přehazuje přes rameno a odnáší ho k místu, kde zapadá slunce…“

Cecily švihla Letu svazečkem trávy, kterou vytrhla.

„Ty si piš historii podle svého a mně dopřej totéž,“ napomenula ji Leta rozpustile.

„Indiáni jsou prý chladní a indiferentní lidé,“ řekla Cecily. „Píše se to v mnoha knihách.“

„V minulosti jsme knihy moc nečetli, takže to nevíme,“ zareagovala Leta. Potřásla hlavou. „Je smutné, co z nás mnozí lidé dělají. Považují nás za krvelačné nevzdělance, kteří se nikdy neusmívají, protože mají plné ruce práce s mučením lidí plameny ohně.“

„Mluvíš úplně o jiném kmeni,“ opravila ji Cecily s úsměvem a potom zamyšleně svraštila čelo. „Tohle jsou severovýchodní indiáni.“

„Kdo z nás dvou je indián? Já, nebo ty?“

Cecily pokrčila rameny. „Já jsem napůl Němka, napůl Američanka.“ Výraz její tváře se rozjasnil. „Ale moje babička chodila kdysi na rande s jedním Cherokee. Počítá se to?“

Leta ji láskyplně objala.

„Jsi moje adoptivní dcera. Jsi Lakota, i když nemáš moji krev.“

Cecily položila tvář na Letino rameno a také ji objala. Byl to krásný pocit vědět, že ji někdo miluje. Když jí zemřela matka, neměla už žádné příbuzné. Navzdory vzrušení a dobrodružství, která jí přinášela její práce, vedla osamělý život. Nikdy nedávala otevřeně najevo své city – kromě chvil, které trávila s Letou.

„Proboha, příště ji budeš kolébat do rytmu a zpívat ukolébavku, aby v noci usnula!“ ozval se hluboký znechucený hlas za jejich zády. Cecily ten hlas poznala okamžitě. Strnula.

„Je to moje holčička,“ promluvila Leta ke svému vysokému krásnému synovi a usmála se. „Takže zmlkni.“

Cecily se nemotorně otočila. Tohle nečekala. Tate Winthrop se nad oběma ženami tyčil jako hora. Černé husté vlasy měl rozpuštěné a sahaly mu téměř až k pasu. Když se pohyboval ve městě, nikdy je nenosil rozpuštěné. Svalnaté nohy měl uvězněné v tradičních kožených kalhotách a vysokých botách z jelenicové kůže. Ve vlasech měl zapíchnutá dvě pera se zářezy, které vypovídaly o mužově statečnosti.

Cecily se snažila moc si ho neprohlížet. Byl tím nejkrásnějším mužem, jakého kdy poznala. Od jejích sedmnáctých narozenin se stal Tate jejím světem. Naštěstí si nikdy neuvědomil, že se za jejím neskrývaným a otevřeným flirtováním schovává skutečný cit, skutečná láska. Celou dobu se k ní choval přesně tak, jako když si k němu po smrti své matky přišla pro útěchu nebo když za ním potom přišla znovu po násilnickém útoku svého opilého otčíma. Přestože se scházela s muži, nikdy neměla vážnou známost. Dusila v sobě hrůzu a strach, které cítila při pouhém pomyšlení na důvěrné fyzické sblížení. Ale když ve svých představách dosadila do role svého milence Tatea, její úzkost okamžitě zmizela. Miluje ho…

„Proč nejsi pořádně oblečená?“ zeptal se Tate a zadíval se na její košili a sukni. „K narozeninám jsem ti přece koupil úbor z jelenicové kůže, nebo ne?“

„Před třemi lety,“ řekla Cecily upjatě, aniž by se mu podívala do očí. Nezamlouvala se jí skutečnost, že letos na její narozeniny zapomněl. „Od té doby jsem dost přibrala.“

„Aha. No tak si vyber něco, co se ti líbí, a –“

Zvedla ruku. „Nechci, abys mi ještě někdy něco kupoval,“ prohlásila rozhodně a odhodlaně se mu podívala do očí, v nichž se najednou objevila hrozba. „Nebudu se oblékat jako lakotská žena. Jestli sis toho náhodou nevšiml, jsem blondýna. Nechci, aby mě lidé považovali za nějakou nanicovatou indiánskou fanynku, která si na krk věší korálky, obdivuje zmodernizovanou indiánskou hudbu a snaží se vypadat jako příslušník kmene.“

„Patříš sem,“ řekl Tate stroze. „Adoptovali jsme tě už před lety.“

„Ano, adoptoval jsi mě,“ souhlasila. Přesně tak o ní smýšlel – jako o sestře. Ale ona nechtěla, aby ji bral takhle. Slabě se usmála. „Ale nebude ze mě Lakota, ať si na sebe navléknu cokoliv.“

„Mohla sis alespoň rozpustit vlasy,“ poznamenal Tate zamyšleně.

Zavrtěla hlavou. Vlasy si rozpouštěla jen na noc, když šla do postele. Možná si je stahovala na truc, protože Tate dlouhé vlasy miloval a ona to věděla.

„Kolik je ti vlastně let?“ zeptal se a bylo vidět, že pátrá v paměti. „Dvacet?“

‚ „Bylo mi dvacet – před pěti lety,“ opravila ho nedůtklivě. „Pracoval jsi pro CIA a studoval jsi na univerzitě. To tě nikdo nenaučil počítat?“

Vypadal překvapeně. Kam se všechny ty roky poděly? Na pohled vůbec nezestárla.

„Kde je Audrey?“ zeptala se jasným hlasem a snažila se nasadit lhostejný výraz, i když srdce se jí rozpadalo na kousky.

Něco v jeho tváři se změnilo. Vypadal, jako by ho její otázka trochu vyvedla z míry. „Nemohla přijet,“ řekl tónem, který nepřipouštěl další otázky. „Jedna z jejích přítelkyň pořádá čajový dýchánek a ona jí slíbila pomoc. Přiletěl jsem sám.“

Cecily by ráda věděla, jestli Audrey skutečně nepřijela kvůli čajovému dýchánku, nebo jestli Tateova nóbl přítelkyně nechtěla být viděna na území indiánské rezervace. Tate se párkrát zmínil o tom, že ho Audrey žádala, aby se nechal normálně ostříhat. Jako kdyby mohla se svou žádostí někdy uspět! odfrkla si Cecily v duchu opovržlivě. Jeho vlasy byly částí jeho dědictví, na které byl tolik hrdý. Alespoň že se nemusí bát, že by se s Audrey někdy oženil. Možná je do ní zamilovaný, ale celý život tvrdí, že nezředí svoji lakotskou krev tím, že by ji smísil s krví nějaké bílé ženy. Toužil po dítěti, které by bylo Lakota – stejně jako on. Jestli se někdy ožení, pak to bude s lakotskou ženou. Když tohle poprvé řekl před Cecily, vrazil jí tím do srdce dlouhý ostrý nůž, který po sobě zanechal hlubokou nezhojenou ránu. Ale časem se to naučila akceptovat. Když se konečně smířila s tím, že Tatea nikdy nebude mít, vzdala to a věnovala všechen svůj čas studiu. Alespoň že jsem byla dobrá v archeologii, uvažovala v duchu, i když jako žena jsem to v Tateových očích prohrála na plné čáře.

„Je takhle zádumčivá už od chvíle, kdy dorazila,“ řekla Leta s našpulenými rty a podívala se z Tatea na Cecily. „Vy dva jste se pohádali?“ zeptala se, předstírajíc nevědomost.

Tate se krátce nadechl. „Vylila na mě mísu krabí polévky před televizními kamerami.“

Cecily se pružně postavila. „Škoda že to nebyla horká masová směs!“ vyhrkla divoce.

Leta se mezi ně postavila. „Válka Siouxů právě skončila,“ oznámila jim.

„To si myslíš ty,“ zamumlala Cecily a nespouštěla oči z vysokého muže.

Tateovi zajiskřilo v očích. Chyběla mu. Dokonce i když zuřila, bylo osvěžující a povzbuzující být v její přítomnosti.

Odvrátila zrak a zahleděla se na prostorný travnatý kruh ohraničený silným spleteným provazem. Všude okolo stály provizorní přístřešky pro diváky sledující taneční soutěž. První disciplína skončila a byli vyhlášeni vítězové. Teď měl přijít na řadu samostatný tanec v kategorii žen. Leta si bezmocně povzdychla a podívala se z jedné napjaté tváře na druhou. Nikdo nedokáže předpovědět, k čemu mezi nimi dojde, až teď odejdu, pomyslela si.

„To jsem já,“ řekla zdráhavě a upravila si číslo, které měla připevněné na zádech. „Musím jít. Držte mi palce.“

„Spolehni se,“ slíbila Cecily a usmála se na ni.

„Neudělej nám ostudu,“ dodal Tate a oči se mu smály.

Lata udělala grimasu, ale potom se usmála. „A žádné hádky,“ napomenula je a zdvihla do vzduchu výstražně ukazováček. Potom se přidala k ostatním soutěžícím.

Tateova tvář, která byla do této chvíle jako z kamene, zněžněla, když sledoval svoji matku. Ať má jakékoliv chyby, pomyslela si Cecily, je to dobrý syn.‘

„Od smrti tvého otce je úplně jiná,“ poznamenala Cecily a posadila se na jeden z balíků slámy. „Nikdy jsem ji neviděla tak nadšenou a živou.“

„Bylo těžké žít s mým otcem,“ odpověděl Tate tiše. „Kdyby nestrávil většinu života na stavbách mimo domov, pravděpodobně bych ho zabil.“

Věděla, že nežertuje. Jack Winthrop Letu jednou zbil, a když se Tate nečekaně vrátil domů a našel matku ošklivě pomlácenou, vymetl se svým otcem podlahu. Tehdy už nějakou dobu pracoval u výzvědné služby. Jack Winthrop, přestože byl velký a drsný, nebyl pro zkušeného mladšího muže žádným protivníkem. Od té chvíle se Lety ani nedotkl. Jack se svého syna začal bát. Cecily si vzpomínala, že Jack o svém jediném dítěti nikdy nevypustil z úst dobré slovo. Vypadalo to, jako by Tatea nenáviděl.

„Ty jsi svého otce neměl příliš v lásce, že ne?“ vzpomněla si Cecily.

„Nebyl to hodný člověk.“ Posadil se vedle ní.

Cítila jeho teplo vycházející z jeho těla a přivřela oči, aby do sebe nasála jeho blízkost. Tate se lidí téměř nedotýkal, dokonce ani své matky. Během dlouhých let, kdy byla součástí jeho života, se jí nikdy záměrně nedotkl. Nikdy ji nechytil za ruku, nepolíbil na tvář ani ji nepohladil po vlasech. Tehdy v autě, když za ním přiletěla do Oklahomy, aby mu pomohla s případem, byla jejich blízkost asi nejdůvěrnější a ona z toho žila ještě několik dalších týdnů. Toužila po jakémkoliv kontaktu, ale to nebyl Tateův styl. Nedávno ho ale viděla, jak se v kavárně drží za ruku s Audrey. Nikdy v životě nezažila takovou bolest na duši. Byl to důkaz náklonnosti, kterou k té nóbl krásce z vyšších kruhů choval.

Zadívala se na Letu, která předváděla složité taneční kroky uprostřed kruhu, a usmála se. Všechny ženy na sobě měly úbory z jelenicové kůže, což byl v tomto horkém zářijovém počasí přímo hrdinský výkon.

„Ta poznámka, kterou jsem tě urazil na oslavě senátora Holdena, byla sprostá,“ řekl Tate po chvíli. „Nemyslel jsem to tak.“

Věděla, že větší omluvy se od něj nedočká, a protože byla unavena hádkami, přikývla. „Já vím.“

Zmínka o senátorových narozeninách mu připomněla, že letos záměrně ignoroval Cecilyiny narozeniny. Nebylo to příjemné pomyšlení. Zavrtěl se na balíku slámy a sledoval svou matku. „Líbí se ti práce v muzeu?“

„Líbí, moc. Budu mít na starosti nové přírůstky do sbírek. To je také jeden z důvodů, proč jsem sem přijela. Chtěla bych v muzeu vystavit nějakou oglalskou keramiku a ozdoby.“

Nepodíval se na ni. „Jak ses seznámila s Holdenem?“ zeptal se.

„Je to dobrý přítel jednoho člena fakulty na Univerzitě George Washingtona,“ řekla. „Jednou jsem na něj narazila v hale. Pamatoval si mě z jednoho slyšení…“ Zarazila se, protože tohle byla část jejího života, s níž se Tateovi nesvěřila.

„Slyšení?“ pobídl ji.

Zkřížila ruce na vyhřáté džínovině své sukně. Na vlasy jí pražilo slunce. „Bylo to veřejné projednávání indiánské suverenity. Pronesla jsem řeč před senátní Komisí pro záležitosti rodilých Američanů. Mluvila jsem jménem výboru z rezervace Wapiti. Holden je předsedou senátní komise.“ Nespouštěla oči z tančících žen. „Byl to Letin nápad,“ dodala rychle. „Věděla, že si senátor Holden váží absolventů antropologie, a já jsem byla jediná, která ji v tu chvíli napadla.“

„Nevěděl jsem, že se angažuješ v politických záležitostech.“

Zahořkle se na něj podívala.

„Jistěže jsi to nevěděl. Nevíš toho o mně hodně.“

Zamračil se a znovu obrátil pozornost k tanečnímu plácku. Sledoval svoji matku, která ve svém kmenovém úboru vypadala nádherně. Ano, neví toho o Cecily hodně, ale už chápal, jak se jí dotklo zjištění, že jí během studia na univerzitě hradil všechny náklady, protože k ní cítil soucit. Mrzelo ho, že jí způsobil takovou bolest. Ale během posledních dvou let si od ní záměrně udržoval odstup. Sám by rád věděl proč…

„Minulý týden jsem byla se senátorem Holdenem na večeři,“ prohodila jakoby mimochodem, ale ve skutečnosti ho chtěla vyprovokovat. „Chtěl si se mnou promluvit o jistých speciálních sbírkách pro muzeum.“

Tate upíral zrak na svou matku. Čelo měl svraštěné zamyšlením. „Nemám Holdena rád,“ pronesl stručně.

„Ano, já vím. Asi tě potěší, že k tobě chová podobné city,“ zasmála se krátce. „Ohledně kasina tady ve Wapiti je vážně nepředstavitelně tvrdohlavý. Nesčetněkrát jsme s ním probírali výhody plynoucí z jeho výstavby, ale neustoupil ani o milimetr,“ prohlásila. „Mohli bychom vybudovat větší kliniku, koupit sanitku a nechat vyškolit řidiče, kteří by ji řídili. Mohli bychom financovat vzdělávací a rekreační programy pro dospívající, aby se vyvarovali alkoholu a nedostávali se do problémů. Mohli bychom zorganizovat prenatální programy…“

Tate na ni otevřeně zíral. „Kdy ses s ním o tom bavila?“ zeptal se.

„Byla jsem mu v patách celé měsíce,“ vysvětlovala. „Zasypávala jsem ho e-maily, strkala mu poznámky pod dveře, nechávala mu vzkazy na záznamníku, posílala mu poštou videokazety, kde byla zachycena chudoba v rezervaci. Zná mě velmi dobře. A nedávno jsem ho přiměla, aby mi naslouchal u příjemné večeře v místní restauraci,“ vzpomínala. „Má strach z organizovaného zločinu. Zdá se, že se mu nelíbí motivy kmenového náčelníka, který je odhodlaný přimět vládu, aby pro kasino schválila hazardní hry třetího stupně.“

„Tom Černý Nůž,“ vyslovil Tate jméno náčelníka a pokýval hlavou, protože už slyšel klepy o tom, že zneužil kmenové fondy. Do rezervace neplynulo poslední dobou příliš mnoho peněz, a když se přesto nějaké objevily, nikdo nevěděl, kam se poděly. Jestli Tate správně pochopil náhodnou poznámku jednoho ze svých bratranců, jistá suma peněz se dokonce ztratila. Tom byl hodný muž s dobrým srdcem a rezervaci miloval. Bylo zvláštní, že je teď jeho jméno spojováno se zpronevěrou. „Ale Holden přehlíží výhody, které by výtěžek z kasina přinesl rezervaci. Několik indiánských kmenů muselo dlouho přesvědčovat vládu a tvrdě bojovat za zřízení svých kasin. Na siouxské půdě v tomto státě už ale existují další kasina… Holden se snaží potopit náš návrh všemi silami. Jeho nepřátelství nám velice škodí, protože má mnoho mocných politických spojenců v Pierre a vůbec se nestydí poštvat je proti nám. Jedním z nich,“ dodal hořce, „je sama hlavní státní zástupkyně!“

„Já vím,“ řekla. Její bledé zelené oči se vpily do jeho tmavých zorniček. „Ale snažím se na senátorovi pracovat.“

Ani nemrkl. „Pracuješ na něm? Jak?“

A už je to tu zase, pomyslela si rezignovaně. Povytáhla obočí. Tate se tvářil, jako kdyby se jí už někdy podařilo svést nějakého muže! Když se však nad tím zamyslela, pomyslela si: proč se nezkusit chovat, jako že má pravdu? Líně se naklonila dopředu. „No, nejdřív jsem mu ústa potřela medem a potom jsem mu je pomalounku polehounku otírala…“ začala zastřeným hlasem. Tate ostře zaklel.

Bezmocně se rozesmála. „Dobrá, byla to jen večeře. Ale je to docela milý muž, Tate,“ řekla.

Tvrdě se na ni podíval. „Poslyš, Cecily, pohrávat si s mužem, který je dost starý na to, aby byl tvým otcem, není dobrý způsob, jak se vypořádat s minulostí.“

„S minulostí?“ Dívala se mu odhodlaně do očí. „Jen pokračuj.“

„Místo milenců máš přátele,“ poznamenal stroze.

„Jsem moderní žena,“ řekla chladně. „To znamená, že se můžu sama rozhodnout, co budu dělat se svým tělem. Některé ženy používají muže jen k tomu, aby mohly mít děti. Já osobně si myslím, že by byli užitečnější jako domácí mazlíčci.“

Tateovi zajiskřilo v očích. Zamával na svou matku, která kolem nich protančila, a věnoval jí úsměv od ucha k uchu. „Přesto tě s Holdenem nerad vidím.“

„Mně na tom, co bys rád nebo nerad, nijak zvlášť nezáleží,“ poznamenala a sladce se na něj usmála.

Nesnášel ten zatracený úsměv. Působil na něj jako rudý prapor na býka. „Poslyš, zlato, o některých politických superhvězdách nevíš ani tolik, kolik by se za nehet vešlo, a Holden je jako neprobádané území. Chrání si svoje soukromí jako nějaký nesmírně vzácný poklad. Nemám ho rád a nevěřím mu. Je na můj vkus moc tajnůstkářský.“

„Podívejme se, kdo promluvil!“ poznamenala Cecily ironicky. „Vždyť ty bys mohl rozvrátit celou vládu tím, co víš, ale neprozradíš!“

„Jistěže bych mohl,“ souhlasil. „Ale nejsem tajnůstkářský.“

Podívala se na něj. Byl to pohled, který mluvil sám za sebe.

„Dobrá, možná trochu tajnůstkářský jsem,“ připustil po chvilce. „Ale muž musí mít svá tajemství.“

„Stejně jako žena.“

Uhladil si povrch kožených kalhot na svalnatém stehně. „Doufám, že nedopustíš, aby ti to, co se stalo v Corryville, zkazilo zbytek života,“ pronesl, aniž by se na ni podíval. „Měla by ses scházet s muži svého věku.“

Podívala se do jeho přimhouřených očí. „Když jsem začala studovat na univerzitě, vyšla jsem si s mnoha muži. Je až neuvěřitelné, že si každý z nich myslel, že jim za dobrou večeři a taneček dlužím pozvání do postele. A víš, co jsem se dozvěděla, když jsem řekla ne? Obvinili mě z toho, že jsem proti rovnoprávnosti.“ Rozhodila ruce do vzduchu. „Co má rovnoprávnost společného s odmítnutím muže, který má zkažený dech a vypadá jako laboratorní krysa?“

„Mě neoblafneš tím, že změníš téma,“ pokračoval Tate neústupně. „Holden není typ muže, kterého bys měla vpustit do svého života, a není jím ani Colby Lane.“

Ticho, které po jeho poznámce nastalo, bylo prosycené potlačovaným vztekem. Colby byl také bývalým agentem CIA a nyní se nechával příležitostně najímat různými organizacemi včetně těch vládních – tak se to alespoň říkalo. Byl téměř stejně ostrý jako Tate. Ale měl o něco víc viditelných kazů. Tate byl jeho přítelem a nemohlo ujít jeho pozornosti, že jsou si s Cecily blízcí – dokonce i Audrey to před ním zdůraznila. Přesto se mu nelíbilo, že se s tím mužem Cecily schází, a ona to vycítila z ticha, které mezi nimi nyní panovalo.

Zvedla ruku, aby ho zarazila, kdyby chtěl pokračovat. „Vím, že měl v minulosti problémy –“

„Nedokáže se odtrhnout od láhve a ještě pořád se nesmířil se ztrátou své bývalé ženy!“

„Poslala jsem ho k terapeutce v Baltimoru,“ nenechala se Cecily přerušit. „Snížil svou závislost na šest plechovek piva o sobotách.“

„A co dostává za odměnu?“ zeptal se nestoudně.

Podrážděně si povzdychla. „Tobě nevyhovuje nikdo! Nelíbí se ti dokonce ani chudák starý osamělý senátor Holden.“

„Ty chceš, abych měl rád toho chlápka? Holdena?“ vyhrkl nevěřícně. „Proboha, on je jediným mužem z kongresu, kterého bych rád upálil na hranici! Postaral bych se o dřevo i o zápalky!“

„Ty a Leta,“ povzdechla si a potřásla hlavou. „A teď pozorně poslouchej. Kmen Lakota neupaloval lidi na hranici,“ promluvila pevným hlasem a potom mu vysvětlila, které kmeny to dělaly, jak to dělaly a proč to dělaly.

Pátral v jejích zanícených očích. „Ty opravdu miluješ historii indiánů, viď?“

Přikývla. „Způsob, jakým tví předkové žili po celá tisíciletí mi připadá tak logický. Vážili si muže, který byl z celého kmene nejchudší, protože to znamenalo, že rozdává víc než ostatní. Dělili se o všechno. Dávali dary, i když je to mohlo přivést na mizinu. Nikdy neuhodili malé dítě, aby ho potrestali. Akceptovali i ty nejzvláštnější rozdíly mezi lidmi bez toho, aby někoho odsuzovali.“ Obrátila vzrušený pohled k Tateovi a zjistila, že se na ni pozorně dívá. Rozpačitě se usmála. „Váš způsob života je mi bližší.“

„Většina bílých nás nedokáže pochopit, ať se snaží sebevíc.“

„Měla jsem tebe a Letu. Naučili jste mě to,“ řekla skromně. „Tady v rezervaci jsem strávila ty nejkrásnější chvíle života. Cítím se tu… vyrovnaně, klidně. Jako kdybych byla doma. Patřím sem, přestože bych neměla.“

Přikývl. „Patříš sem,“ řekl a v jeho hlase bylo zvláštní zbarvení, které ještě nikdy předtím nepostřehla.

Nečekaně ji vzal za drobnou bradu a otočil její tvář k sobě. Pátravě hleděl do jejích očí a Cecily měla pocit, že jí srdce exploduje vzrušením z toho, jak se na ni díval. Jeho palec se přesunul k měkké klenbě jejích úst lehce potřených bledě růžovou rtěnkou. Pohladil jí spodní ret a jemně ho odtáhl od jejích drobných zubů. Na tváři se mu objevil zamyšlený výraz, jako by pro něj ten dotek znamenal cosi zvláštního.

Podíval se jí přímo do očí.

Ten okamžik byl téměř důvěrný a ona ho nemohla přerušit. Pootevřela rty a cítila, jak jeho dotek zesílil.

„Není to zvláštní?“ promluvil tichým hlubokým hlasem sám k sobě. „C… co?“ zajíkla se.

Jeho pohled se zaměřil na její nahé hrdlo. Nechal svou ruku sklouznout po jejím krku a přitiskl palec k místu, kde divoce pulsoval její tep. Cítil, jak se jeho vzrušené tělo napíná. Dělo se totéž co v Oklahomě, kdy si slíbil, že se jí už nikdy nedotkne. Nutkání a impulsy jsou hloupé a někdy i velmi nebezpečné, přesvědčoval se v duchu rozhodně. A Cecily nepřipadá v úvahu. Tečka.

Stáhl ruku zpátky a postavil se. Byl vděčný za to, že volný střih kožených kalhot zakryl fyzickou reakci jeho těla na předešlý okamžik.

„Matka vyhrála cenu,“ řekl. Jeho hlas zněl zvláštně zastřeně. Podařilo se mu nasadit nenucený úsměv, když se obrátil zase k Cecily. Byla očividně rozechvělá. Neměl se na ni znovu podívat. Její reakce v něm vznítila další oheň.

Nečekaně k ní vztáhl ruku a sevřel jí paži. Přinutil ji vstát a záměrně ji k sobě přitáhl blíž, než bylo třeba. Cítil teplo jejího vzrušeného dechu na svém hrdle. Stisk jeho prstů na její paži zesílil, téměř bolel. Na chvíli se zdálo, že se čas zastavil. Tate dokonce nevnímal zvuk bubnů ani zpěv ani šum konverzace kolem nich. Poprvé v životě pocítil intenzivní nutkání přitisknout k sobě Cecily co nejpevněji a zabořit svá ústa do jejích. Ta myšlenka mu natolik vyrazila dech, že ji najednou pustil, otočil se a bez ohlédnutí vykročil k tanečnímu kruhu.

Cecily ho mlčky sledovala. Podlamovala se jí kolena. To, co se právě stalo, musel být jenom sen, pomyslela si. Léta toužení po Tateovi způsobila, že jí nejspíš přeskočilo. Vždyť se mu ani nelíbí. Ano, pomyslela si a vykročila k Letě jako náměsíčník. Byl to jenom sen. Jenom další beznadějný sen, který se jí zdál za bílého dne.

Cecily měla v plánu zůstat přes noc a letět zpět do Washingtonu druhý den dopoledne, ale když se s Letou vrátily do malého domku ve vesnici, kde Leta bydlela, seděl Tate v pohodlném křesle a sledoval barevnou televizi, kterou matce věnoval k loňským Vánocům. V domku byl pěkný nábytek a plynové topení, což byl luxus, který si mohlo dovolit jen málo obyvatel vesnice. Tate se postaral o to, aby Letě nic nechybělo. O ostatních obyvatelích vesnice se nic podobného říct nedalo. Žili tu staří lidé, kteří se marně snažili za třeskutých mrazů udržet teplo v netěsnících domech pomocí pecí, kde zatápěli dřevem. Rezervace byla malá a chudá i navzdory nepříliš vysokým finančním příspěvkům různých misionářských a některých vládních organizací. Vzdělání, pomyslela si Cecily, je klíčem k prosperitě, ale i tato sféra se ve Wapiti Ridge potýkala s velkými problémy. Školy pro indiány vznikaly na místech, kde bylo pro jejich výstavbu uvolněno dostatečné množství peněz. Na těchto školách se mladí lidé učili o tradicích a kultuře svého národa a zároveň získávali vědomosti, které by jim pomohly najít dobrou práci. Letiným snem bylo, aby taková škola byla jednou i ve Wapiti Ridge.

„Ty jsi ještě tady?“ zeptala se Leta svého syna s širokým úsměvem na tváři.

„Myslel jsem, že zůstanu až do zítřka,“ odpověděl a na Cecily se ani nepodíval.

„Musím se dostat co nejdřív na letiště,“ poznamenala Cecily vesele a očima naznačovala Letě, aby ji neprozradila. „Potřebuju být v práci v pondělí dopoledne.“

Ona i Leta věděly, že to není pravda, ale Cecily si nedokázala představit, že by zůstala s Tatem pod jednou střechou. Teď ne.

„Co takhle trochu kávy?“ zeptal se Tate matky a vstal z křesla, aby vypnul televizi.

„Uvařím ji,“ nabídla se Leta a spěchala do malé kuchyně, aby skryla svou radost.

Tate přistoupil těsně k Cecily, což bylo něco velmi neobvyklého. Nikdy se k ní nepřiblížil blíž než na délku paže. Jeho blízkost ji znervózňovala.

„Dneska je taneční zábava,“ řekl. „Půjdeme tam.“

„Podle mě má Leta pro dnešek tance až nad hlavu,“ začala.

Zavrtěl hlavou. „Půjdeme jen ty a já.“

Povytáhla obočí. „Nikdo se mě neptal.“

Bez toho, aby si spočítal důsledky, vzal její tvář do svých pevných teplých dlaní a něžně přitiskl svá ústa k jejím roztřeseným rtům.

Vydala slabé zasténání, které ho vzrušilo a potěšilo. Objal ji a přitáhl si k sobě její tělo ještě těsněji. Jeho ústa byla najednou hladovější, panovačnější a důvěrnější.

Zdálo se jí to jako volný pád. Připadalo jí, jako kdyby se všechny její dospělé sny splnily v tomto jediném okamžiku. Jeho ústa byla dobyvačná a pomalá a neuvěřitelně smyslná. Nechtěla myslet na to, kde nabral zkušenosti, které z něj dělali tak něžného milence, a navíc – nádhera toho polibku vymazala všechnu žárlivost z její mysli. Držela se jeho pevných paží, aby neupadla, a snažila se reagovat na jeho polibek vášnivě, i když možná trochu nezkušeně. Chutnal jako nebe. Otevřela svá ústa o něco víc, aby ho navnadila, a zaryla prsty do jeho svalnatých paží, jako by se ho snažila udržet na místě. Roky snění, čekání a nadějí… a nyní je to skutečnost! Líbal ji, jako kdyby její ústa miloval…

Zvedl hlavu. Upřeně hleděl do její tváře, ale ona v jeho očích nevyčetla žádnou odpověď. Držel ji za ruce a jeho stisk ji bolel.

„Než půjdeme tančit, navečeříme se,“ oznámil jí mírně rozechvělým hlasem.

„Co chcete k jídlu?“ zakřičela nečekaně Leta z kuchyně.

„Sendviče,“ odpověděl Tate.

„Dobrá! Nějaké připravím.“

Tateův zrak se opět zaměřil na Cecily. Dívala se na něj, jako kdyby v sobě skrýval všechna tajemství života. Už jsem stejně zašel až příliš daleko, pomyslel si, tak proč nedojít až do cíle? Jeho tělem pulsovala horečná touha vyvolaná jen těmi jejími malými ústy. Musí mít víc. Prostě musí, ať jsou následky jakékoliv!

Zvedl ji do náruče jako drahocenný poklad a odnášel ji ke křeslu. Měl pocit, že mu splašeně bijící srdce vyskočí z hrudního koše. Posadil se, jednou rukou tiskl její tvář ke svému rameni a potom ji znovu políbil dřív, než mohla něco říct.

Sekundy se táhly jako hustý med a byly i stejně tak sladké. Cecilyiny ruce prozkoumávaly jeho dlouhé vlasy, jeho tváře, jeho obočí a jeho nos, jako kdyby se nikdy předtím nedotýkaly žádného muže. Bylo to nádherné, tajemné a zakázané. Bylo to dokonalé. Cecily tiše zasténala, protože už v sobě dál nedokázala dusit neuvěřitelné štěstí pramenící z toho, že je konečně v Tateově náručí. Zaslechl ten tichý zvuk vycházející z jejího hrdla a jeho ústa byla okamžitě naléhavější a prudší.

Líbání mu najednou nestačilo. Jeho drsná dlaň se svezla k jejímu hrudnímu koši a pomalu si razila cestu k malým pevným prsům. Zvedl hlavu, aby mohl číst v jejích očích, protože si i přes všechnu svoji touhu uvědomoval, že v ní fyzické sblížení může díky vzpomínkám na jejího násilnického otčíma vyvolávat nepříjemné pocity. Vždyť ji ten chlap málem znásilnil. Dokonce ani terapie zcela nevymazala její strach z důvěrností.

Dívala se mu do očí a viděla v nich starostlivost. „To je v pořádku,“ zašeptala, protože se bála, že bude chtít přestat.

A on chtěl. Pátral v jejích rozzářených očích a pomalu přejel dlaněmi po vzrušených vrcholcích jejích malých pevných ňader. Potom ho však přepadl pocit viny. Vždyť ještě nikdy neměla milence. Není od něj spravedlivé, že se k ní takhle chová – zvlášť když jí nemůže nabídnout žádnou budoucnost. „Nemělas mi dovolit, abych tohle udělal, Cecily,“ vyslovil tiše.

Pomohl jí postavit se na nohy a několik vteřin, než byl schopný znovu normálně dýchat, ji držel pevně za ramena. „Běž pomoct Letě do kuchyně.“

„Chováš se panovačně,“ obvinila ho udýchaně. Bylo zřejmé, že ji ten polibek vyčerpal.

„Tisíce let tradiční výchovy nezmizí přes noc,“ prohodil. Pozoroval její tvář a v očích se mu ještě stále zračila touha. „Ještě pořád u sebe nosíš týdenní zásobu balíčků s ochranou?“ dodal rozpustile.

Zčervenala. „Vzdala jsem to a vyhodila je už před lety.“

Jeho oči klouzaly odshora dolů po jejím měkkém těle, jako kdyby to byly jeho ruce. „Škoda.“

„Tvrdil jsi, že k tomu nikdy nedoje!“ bránila se.

Povytáhl jedno obočí a našpulil ústa. Snažil se celou situaci zlehčit, ale už jen to, že se na ni teď díval, ho znovu začalo vzrušovat. „To jsem skutečně řekl. A dost důrazně.“

Třásla se. Objala se pažemi, jako kdyby se chtěla bránit před pocity, které ji spalovaly. Upřela na něj obviňující pohled. „Tobě se líbí mě mučit, viď?“

Zamračil se. „Možná.“

Otočila se. „Dneska večer odlétám.“

„Není třeba. Já tu nezůstanu.“ Prošel kolem ní do kuchyně a vlepil Letě, která stála u kuchyňského pultu a mazala sendviče, pusu na rozloučenou.

„Usmiřte se předtím, než odjedeš,“ prosila svého syna.

„Už se stalo,“ lhal.

Smutně se dotkla jeho tváře.

„Jsi paličatý,“ zamumlala a potom se usmála. „Jako tvůj otec.“

Zmínka o Jacku Winthropovi způsobila, že se mu tvář stáhla do hořké grimasy.

„Nikdy jsem tě neuhodil.“

Leta zalapala po dechu a odtáhla ruku od jeho tváře. Kousla se do spodního rtu. „Jednoho dne,“ promluvila váhavým hlasem, „si budeme muset promluvit.“

„Dneska ale ne,“ řekl a vůbec si nevšiml provinilého výrazu v její tváři. „Musím se vrátit do práce.“

„Ty nemáš senátora Holdena rád.“ Vyslovila to náhle a bez přemýšlení, stejně jako když řekla, že je jako jeho otec. Neví, kdo je jeho otcem. Ještě pořád se nedokázala přimět k tomu, aby mu to prozradila.

„Neexistuje nikdo, koho bych měl rád míň,“ souhlasil. „Ve všem, co se týká Wapiti Ridge a toho, co je pro nás dobré, se plete, a nedokáže se dívat na věci z rozumného hlediska. Neví nic o lidech Lakota, tak proč se stará!“

„Vyrostl tady,“ promluvila Leta pomalu.

„Cože?“

„Vyrostl tady,“ pokračovala. „Než jeho matka ovdověla, přišla sem, aby tu učila na škole. Měl v rezervaci spoustu přátel – včetně Černého Nože.“

„Nikdy jsi mi neřekla, že ho znáš,“ obvinil ji.

„Nikdy ses mě na to neptal. Znám ho velmi dlouho.“

Zvědavě se na ni zadíval.

„Jestli tedy zná naši situaci, proč tedy tak usilovně bojuje proti tomu kasinu?“

„Nesnáší hazardní hry,“ řekla. „Neviděla jsem ho už spoustu let,“ dodala, „vlastně od chvíle, kdy se oženil s pěknou bílou ženou a začal kandidovat do senátu.“

„Jeho žena zemřela.“

Přikývla. „Četla jsem o tom v novinách.“ Pátravě se mu zahleděla do očí. „Cecily tvrdí, že i ty máš pěknou bílou ženu.“

„Čert vem Cecily!“ procedil mezi zuby. Nenáviděl se za vlastní hloupost, díky níž se Cecily dotýkal, a měl pocit bezmoci, způsobený bolestnou touhou, kterou nemohl uspokojit. „Do toho, co dělám, jí nic není! Nikdy jí do toho nic nebylo a nikdy nebude!“

„Amen,“ promluvila Cecily stojící mezi dveřmi do kuchyně. Její hlas nebyl díky jeho kousavé poznámce tak jistý, jak by si přála, ale zněl vyrovnaně. „Proč nejdeš domů za Audrey?“

„Tomu nerozumím,“ povzdechla si Leta ustaraně a tázavě se na svého syna podívala. „Pořád říkáš, že si nechceš nic začít s bílou ženou a…“

„Jenom s obyčejnou bílou ženou,“ opravila ji Cecily. „Nemám pravdu, Tate? Ale Audrey je krásná.“

Až teď si uvědomil, jak se Cecily musí dívat na jeho vztah s Audrey – jako kdyby ji překročil jen proto, že nepatří mezi krásky. To ale není pravda. Byl za Cecily zodpovědný celá léta, přestože o tom až donedávna nevěděla. Bojoval proti přitažlivosti, kterou k ní cítil, protože by mu to připadalo, jako kdyby ji vykořisťoval a využíval její vděčnosti, kterou k němu cítila za to, co pro ni udělal. Jak jí má tohle vysvětlit, a přitom ještě nezhoršit už tak dost komplikovanou situaci?

Letě se při pohledu na vzpřímenou Cecily, hrdě čelící Tateově nepřátelství, stáhlo srdce lítostí.

„S krásou to nemá nic společného,“ pronesl Tate nakonec.

Cecily se jen usmála. „Dodělám ty sendviče, abys mohla Tatea vyprovodit,“ promluvila k Letě.

„Cecily…“ začal Tate váhavě.

„Každý z nás občas jedná na základě impulsu,“ řekla a statečně se mu podívala do očí. „Nic se nestalo. Vážně.“ Usmála se a vyhnula se Letině zkoumavému pohledu tím, že se otočila k lednici. „Chceš něco k jídlu, než vyrazíš?“

„Ne,“ odpověděl po chvíli. „Najím se na letišti.“

Leta šla doprovodit svého syna a počkala, než si naložil svá zavazadla do auta zaparkovaného vedle Cecilyina pronajatého automobilu. Vzdálenost mezi letištěm a rezervací byla velká, a proto bylo auto naprostou nutností.

„Vy dva jste spolu kdysi tak dobře vycházeli,“ podotkla Leta tiše.

„Byl jsem slepý,“ povzdechl si. „Úplně slepý.“

„Co tím chceš říct?“

Tate hleděl na vlnité vrcholky zalesněných kopců, které s přibližujícím se podzimem zlátly. „Je do mě zamilovaná.“

Pro něho samého bylo šokující slyšet vlastní slova. Do této chvíle nad tím nikdy vážně neuvažoval. Ale Cecily se choulila v jeho náručí jako důvěřivé dítě, tiskla se k němu. Oči jí zářily štěstím a radostí. Jak je možné, že to nevěděl? Bylo to snad proto, že to nechtěl vědět?

„Nesmíš jí dát najevo, že to víš,“ nabádala ho Leta smutně. „Je hrozně hrdá.“

„Ano.“ Dotkl se matčina ramene. „Je nás tak málo s čistou lakotskou krví,“ řekl a nevěděl, proč se Leta při jeho slovech ušklíbla. Možná doufala, že si jednoho dne vezme Cecily navzdory tomu, že i ona je hrdá na svůj lid a na své dědictví.

„A proto se neoženíš s bílou dívkou,“ řekla.

Vážně přikývl hlavou. „Audrey je jako šperk, který nosím všem na odiv. Je kultivovaná, chytrá a povrchní. Neznamená nic. Stejně jako nic neznamenaly ani ty druhé.“

Leta sklopila zrak. „To není všechno.“

Povzdechl si.

„Staral jsem se o Cecily osm let,“ připomněl jí. „I kdyby mezi námi nestála kulturní bariéra, pořád jsem v postavení jejího ochránce, ať se jí to líbí nebo ne. Nemůžu její city ke mně zneužít.“

„Jistěže nemůžeš.“ Leta zkřížila prsty na obou rukou. „Jeď opatrně.“

Tate vytáhl z kapsy saka malý balíček. „Dej jí to, až odjedu. Je to dárek k narozeninám.“ Smutně se usmál. „Nemluvili jsme spolu, proto ho nedostala v den narozenin.“

„Možná to nebude chtít.“

Věděl to a to vědomí ho bolelo. „Zkus to.“

Leta sledovala vzdalující se automobil, který rychle mizel na klikaté prašné cestě vedoucí k hlavní silnici. Věděla, že už hodně brzy mu bude muset povědět bolestnou pravdu. Dělo se něco, o čem nevěděl. Něco, v čem hrála roli ona, Matt Holden, nějaký hrozný muž v limuzíně se šoférem a kmenový náčelník. Vyhlídka na vážný rozhovor se synem ji příliš netěšila.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Cecily žila ve snových obláčcích celý týden, kdy se snažila přijmout tu obrovskou změnu v jejím vztahu s Tatem. Přestože dal průchod své zlosti, aby unikl z trapné situace, něco k ní cítil. Když ležela v jeho bezpečném náručí, když cítila jeho hladová ústa na svých rtech, když vnímala doteky jeho rukou na své tváři a hrdle, věděla, že po ní touží. Nejkrásnější na tom však bylo, že se nebála. Napadlo ji, že odpor, který cítila k ostatním mužům, nebyl jen následkem jejího traumatického odchodu z domova. Část její odtažitosti mělo na svědomí její vlastní srdce, které už dávno věnovala Tateovi. Byl pro ni jediným mužem na světě. Vždycky věděla, že ji má rád. Ale dokud ji nepolíbil, nikdy by si nepomyslela, že po ní i touží.

Bylo však zřejmé, že Tate se svými city – ať jsou jakkoliv silné – ovlivnit nenechá. Svým způsobem mu to ani nevyčítala. Na toto téma se spolu už bavili téměř před dvěma lety, kdy ho škádlila tím, že u sebe nosí týdenní zásobu balíčků s ochranou. Neustálým zlehčováním toho, co k němu doopravdy cítila, své city vlastně skrývala a maskovala. Ale nyní, po její nerozvážné a spontánní reakci na jeho doteky, už pravděpodobně zná pravdu. Bylo nad slunce jasné, že zbožňuje dotek jeho úst na svých rtech.

Nebyla si jistá, jestli by se mu tak brzy dokázala podívat do očí. Raději se tedy držela dál od kavárny, kde ho předtím často vídala. Nedaleko od muzea si našla malou příjemnou restauraci, která se specializovala na jídla z ryb a mořských plodů, a začala chodit na obědy tam. Věděla, že Tateovi ryby příliš nechutnají.

Jednoho dne spatřila v restauraci známou tvář. Ve dveřích stál senátor Matt Holden. Ruce měl zaražené v kapsách a ve tváři měl divoký zamračený výraz. Rozhlížel se po místnosti, jako kdyby někoho hledal. Potom si jí konečně všiml a namířil si to přímo k ní.

Strnule pozorovala přibližující se postavu, v ruce svírala vidličku, kterou nechala viset ve vzduchu těsně nad talířem. „Senátore…“ začala.

Zvednutím dlaně ji zarazil, přitáhl si židli těsně k ní a s lokty opřenými o stůl se k ní naklonil. „Cecily, jsem až po krk v průšvihu. Potřebuju s tebou mluvit v soukromí. Co nejdřív.“

Tohle se ještě nikdy nestalo a Cecily to tak trochu lichotilo. Jestli má senátor problém, s kterým mu ona může pomoct, pak mu samozřejmě pomůže, i když si nedokázala představit, že by někdo jako ona mohl v něčem pomoct mocnému senátorovi Spojených států. Ale ještě stále mu dlužila za svou novou práci. Protože už za oběd zaplatila předem, položila vidličku do rozjedeného talíře a pospíchala za ním k čekající limuzíně.

Zatáhl záclonu mezi nimi a řidičem a pohodlně se opřel do měkkého sedadla.

„Co se děje?“ zeptala se Cecily.

Znovu zvedl dlaň a zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že vám přijde vhod, když vás svezu zpět do kanceláře,“ prohodil líně, jako kdyby ho vůbec nic netrápilo. „A taky potřebuju mluvit s vaším šéfem o nové výstavě v siouxské sekci.“

Cecily okamžitě pochopila. „Jsem ráda, že mě do muzea svezete. Vlastně jsem s vámi už dávno chtěla mluvit o tom, co si myslíte o těch vyšívaných mokasínech a ručně zdobených vzorcích textilu, které jsem přivezla ze své cesty do rezervace Wapiti.“

„Velice rád se na ně podívám!“ odpověděl senátor s mírným úsměvem.

Zbytek cesty mlčeli. Když jim řidič před budovou muzea otevřel dveře, aby mohli vystoupit, požádal ho senátor Holden, aby ho vyzvedl na stejném místě asi tak za hodinu. Vzal Cecily pod paží a vedl ji po schodech vedoucích ke vchodu do zbrusu nové budovy muzea, kde dělníci ještě stále dodělávaly poslední úpravy.

Cecily otevřela dveře své kanceláře. Všimla si, že její sekretářka Beatrice nechala na klávesnici svého počítače vzkaz, že je na obědě.

Senátor si vzkaz také přečetl a potom vešel za Cecily. Zavřel za nimi dveře a opřel se o ně zády. Pohledem sledoval stále mlčící Cecily, která se posadila na svou otočnou židli.

„Máte postřeh,“ pochválil ji obdivně. „Nechtěl jsem mluvit před šoférem. Zaskakuje za mého stálého řidiče a nevěřím mu. Kruci, nevěřím nikomu kromě vás.“

„To mi lichotí. Co se tedy děje?“

„Nezmínila se před vámi Leta o hazardním syndikátu, který se poslední dobou snaží zaseknout drápy v okolí rezervace?“ zeptal se přímo.

Zamračila se. „Hazardní syndikát?“

Zlostně si povzdechl. „Takže nezmínila. Možná ani neví, o co jde.“ Prohrábl si rukou husté stříbrné vlasy a začal přecházet po místnosti. „Sakra, kdybych tak věděl, co mám dělat! V žádném případě z toho teď nemůžu vycouvat. Tihle lidé jsou hrozně nebezpeční. Jestli je někdo nezastaví, tak se jim podaří získat nad rezervací takovou moc, že už jim ji nikdy nikdo nevezme. Kromě toho,“ pokračoval a nevšímal si Cecilyna zmateného nechápavého výrazu, „právě jsem si najal Tatea Winthropa, aby zdokonalil ochranu a bezpečnostní opatření v mé kanceláři kvůli tomu střílení v hlavní budově před několika měsíci. Jestli to vyjde najevo, mohl bych se ocitnout před vyšetřovací komisí. Musím ho z toho úkolu stáhnout a on nebude vědět proč. Jenže já mu to nemůžu říct!“ Střelil po Cecily pohledem a konečně si všiml jejího zmateného výrazu. Vyčerpaně se usmál. „Vy nemáte ani ponětí, o čem to tu vlastně mluvím, že?“

„Dobrý odhad,“ souhlasila. „Proč se neposadíte a nepřestanete pobíhat po místnosti?“

„Zešílím.“

„Prosím?“

Senátor na okamžik zaváhal a potom se posadil do křesla vedle jejího psacího stolu. Naklonil se dopředu a pátravě se jí zadíval do očí. Vypadal ustaraně. „Co víte o otci… Tatea Winthropa?“

Pauza mezi těmi slovy byla zvláštní, ale Cecily odpověděla, aniž by se tím nějak hlouběji zabývala. „Nic moc. Vím o něm jen z jejího vyprávění. Byl to násilnický muž, který hodně pil, když byl doma, často Letu bil a svého jediného syna nenáviděl,“ řekla jednoduše. „Leta tvrdí, že Jack Winthrop trápil svého syna, kdykoliv se mu naskytla příležitost. Když jako matka zasáhla, udeřil ji. Dělal to tak až do té doby, než Tate jednou přišel neočekávaně domů a zjistil, že otec matku surově zmlátil. Ještě dnes si lidé vyprávějí o tom, jak Jack Winthrop utíkal před svým synem jako šílenec. Byl prý tak opilý, že se málem neudržel na nohou.“ Cecily zarazil výraz v Holdenově tváři. Vypadal rozzuřeně. „Tate mi dokonce jednou řekl, že kdyby Jack Winthrop nezemřel přirozenou smrtí, tak by ho jednoho dne zabil vlastní rukou. Myslím, že nelhal,“ dodala Cecily s přesvědčením.

Holden zíral na své velké dlaně.

„Leta je taková drobná žena,“ řekl tiše, skoro jako kdyby mluvil sám k sobě. „Nedokážu si představit, že mohl existovat někdo, kdo jí tak brutálně a surově ubližoval.“

„Vy Letu znáte?“ zeptala se najednou.

„Téměř celý život,“ odpověděl drsným hlasem. „Moje matka přišla do rezervace jako učitelka. Vyrostl jsem mezi lidem Lakota. Tom Černý Nůž a já jsme spolu dokonce byli na vojně.“ Podíval se jí do očí. „Slyšel jsem, že ho lidé podezřívají ze zpronevěry. Já tomu nevěřím. Je to jeden z nejpoctivějších mužů, které jsem kdy poznal. Chce otevřít kasino, ale nikdy by nepoužil žádné lsti ani podvodu k tomu, aby dosáhl svého cíle. Je to ten poslední člověk, který by byl schopen zpronevěřit kmenové peníze.“

„Co má tohle všechno společného s Letou a Tatem?“ zeptala se Cecily, která v senátorově vyprávění hledala nějaký smysl.

Znovu se naklonil dopředu. „Dokážete udržet tajemství? Velké tajemství?“

„Jestli moje mlčení nikomu neublíží, tak ano,“ přikývla Cecily po chvilce přemýšlení.

„Kdyby to vyšlo najevo, tak by to někomu ublížilo mnohem víc,“ ujistil ji. „Cecily, před šestatřiceti lety – přibližně v době, kdy jsem vyhrál svůj první boj o senátorské křeslo – jsem se zapletl s jednou nádhernou lakotskou dívkou, kterou jsem znal už od dětství. Ale právě jsem se oženil a manželka mě během kampaně velmi podporovala. Nikdy bych nezvítězil bez její podpory.“ Začal si pohrávat s prsty na rukou. „Dal jsem přednost společenskému postavení před vášní a od té chvíle neuběhl jediný den, kdy bych svého rozhodnutí nelitoval.“ Zadíval se Cecily do tváře. „Ale stalo se něco, o čem mi ta žena nikdy neřekla. Narodilo se jí dítě. A teď je tu ten prašivý hazardní syndikát spolčený s lasvegaskou skupinou, který se všemi dostupnými prostředky snaží uchytit ve Wapiti Ridge. Chtějí získat absolutní kontrolu nad kasinem, jehož otevření podporují. A protože je Wapiti malá rezervace a nachází se v blízkosti hlavních turistických atrakcí, počítají s tím, že přitáhne spoustu zákazníků. Jde tu o obrovské peníze a tenhle syndikát má vazby s některými velmi nebezpečnými lidmi ze severu.“

„Panebože!“ vyhrkla Cecily zděšeně. „Neměla jsem o tom ani ponětí.“

„Ani já ne, dokud jsem asi tak před měsícem nezaslechl jisté klepy. Začal jsem pátrat a našel jsem toho tolik, že by to stačilo na policejní vyšetřování. Ale členové syndikátu se o tom dozvěděli a teď mi vyhrožují, že všechno o mé minulosti zveřejní, pokud nepřestanu strkat nos do jejich aktivit, neupustím od pátrání po zmizelých kmenových fondech a nezačnu podporovat výstavbu kasina. Nejhorší na tom všem je, že můj syn o mně vůbec neví. Myslí si, že jeho otcem je úplně jiný muž.“

Cecily zbledla. Zírala na Holdena a najednou jí došlo, že mluví o Letě a že se víc než jen trochu podobá Tateovi Winthropovi. Vlastně… když se mračil, vypadal přesně jako Tate.

„Tate…“ zašeptala.

„Je můj syn,“ řekl přiškrceným hlasem. „Můj syn! A já to až do dneška nevěděl. Dnes dopoledne mě přišel navštívit muž, který pro syndikát pracuje. Jestli z toho nevycouvám, všechno zveřejní v novinách a v televizi.“

Cecily se prudce opřela do židle a nevěřícně vydechla. „Tate si myslí, že mu v žilách koluje čistá lakotská krev. Je až fanaticky posedlý myšlenkou, že musí čistotu své krve uchovat pro další generace. Jestli se dozví pravdu, tak se zblázní!“

„V žádném případě se to nesmí dozvědět,“ řekl Holden rozhodně. „Ještě ne.“ Vypadal najednou velmi staře. „Jestli se mi podaří najít cestu ven z téhle bryndy, tak se to nemusí dozvědět nikdy.“ Nervózně si prsty pročísl vlasy. „Myslel jsem, že zemřu bez potomka, Cecily. Moje žena děti nikdy nechtěla.“ Zavřel oči. „Leta mi nic neřekla. Asi měla strach svěřit se mi, protože věděla, že politická kariéra pro mě znamenala všechno.“ Otevřel oči. „A víte co? Peníze a moc neznamenají nic, když se o ně nemáte s kým podělit. Mám syna a nemůžu mu to říct.“ Neradostně se zasmál. „To je ironie, co? Jak se to říká – cesty osudu jsou nevyzpytatelné?“

Cecily zavrtěla hlavou.

„Není fér dopustit, aby si celý život myslel, že jeho otcem byl Jack Winthrop.“

„Ale taky není fér zničit jeho iluzi o tom, kým je. Proto musím ty lidi zastavit, dokud je čas. Potřebuju pomoc. Jste jediný člověk, na kterého se můžu obrátit, Cecily. Nemůžu dopustit, aby byli Leta s Tatem veřejně pranýřováni za něco, co je ve skutečnosti má chyba. Na druhé straně ale také nemůžu dopustit, aby se v rezervaci rozmohl organizovaný zločin.“ Jeho tmavý pohled se setkal s jejím. „Podle mě je klíč v tom, co mají na Toma Černého Nože. Musí na něj také něco vědět a využívají to k tomu, aby měli přístup ke státním penězům, které kmen dostává z pronajatých pastvin a půdy. Tak co? Pomůžete mi?“

„Mám snad na vybranou?“ zeptala se s úsměvem. „Alespoň jste měl dobrý vkus na ženy,“ dodala s povzdechem.

„Zato ona neměla dobrý vkus na muže,“ podotkl senátor hořce. „Miloval jsem ji, ale byl jsem ochoten ji obětovat pro skvělou kariéru. Strávil jsem většinu života s ženou, která pila a klela jako námořník a která mě nenáviděla za to, že jsem ji nedokázal milovat. Lhal jsem nám oběma. Nakonec se upila k smrti.“

„Někteří lidé mají sebedestruktivní sklony,“ řekla Cecily. „Takový je život. Člověk se může třeba přetrhnout, aby někomu pomohl, ale ten někdo musí také chtít pomoct sám sobě.“

Přimhouřil oči. „Podle všeho, co jsem slyšel, vás Tate vlastně vychoval. Vy ho milujete, že?“

V její tváři se objevil napjatý výraz. „Pro všechno dobré, co pro mě kdy udělal, ano,“ řekla měkce.

„Nebude se moct už příliš dlouho vymlouvat na čistotu své lakotské krve,“ připomněl jí.

„A já už nebudu věřit na zázraky,“ řekla. „Přestanu toužit po něčem, co nikdy nemůžu mít. Od této chvíle si od života vezmu jen to, co mi nabízí, a budu s tím spokojená. Tate si bude muset najít svoji vlastní cestu.“

„To jsou kyselé hrozny,“ podotkl.

„To vím. Ale teď zpět k věci – co přesně chcete, abych udělala?“

„Bude to nebezpečné,“ upozornil ji a na okamžik zaváhal, protože si uvědomil její mládí. „Nevím…“

„Jsem archeoložka,“ připomněla mu. „Vy jste nikdy neviděl film Indiana Jones? Všichni jsme takoví,“ přesvědčovala ho s uličnickým úsměvem. „Na první pohled vypadáme mírně, ale uvnitř jsme skuteční krotitelé lvů. Jestli chcete, můžu si pořídit bič a kožený klobouk,“ dodala.

Krátce se zasmál. „Dobrá. Ale jen pod tou podmínkou, že mi dáte okamžitě vědět, jestliže se dostanete do nebezpečí.“

„Když k tomu dojde, můžu zavolat Colbyho Lanea,“ řekla. „Není to sice Tate, ale dost se mu podobá.“

Pátravě jí hleděl do očí. „Jste si jistá, že chcete podstoupit takové riziko?“

Přikývla. „Takže jaký je plán?“

„Chci, abyste si vymyslela nějaký důvod, proč odjet do Wapiti Ridge, kde budete sledovat Toma Černého Nože. Chci se dozvědět, proč s těmi lidmi spolupracuje a taky čeho přesně se snaží syndikát dosáhnout. Pokuste se zjistit, kam mizí kmenové peníze, a já zatím podniknu několik politických manévrů tady. Když občas navštívíte Letu, nebude vaše přítomnost v rezervaci nápadná, zvlášť když každý ví, že pracujete pro muzeum. Jestli se nám podaří zjistit, kdo vlastně jsou ti lidé a kde je najdeme, budu je moct zastavit dřív, než začnou zveřejňovat moje hříchy z minulosti.“

„Dobré uvažování,“ souhlasila. Potom zaváhala. „Co mám říct Letě?“

Díval se na své vrásčité ruce položené na jejím psacím stole. „Bože, nemám vůbec tušení. Je matkou mého jediného dítěte a nikdy mi to neřekla.“ Zavřel oči, jako kdyby ho něco bolelo. „Měl jsem syna a nevěděl jsem to. Myslím, že bych se to nikdy nedozvěděl, kdyby nezačal boj o to kasino. Není divu, že se k ní a k Tateovi Jack Winthrop choval tak surově.“ Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Potom zvedl hlavu. „Nejhorší na tom všem je, že můj syn, moje jediné dítě,“ dodal a v hlase i očích se mu opět objevila stará bojovnost, „je zároveň jediným mužem ve Washingtonu, který mě k smrti nenávidí!“

„Vy jste ho také neměl příliš v lásce, jestli si dobře vzpomínám,“ podotkla.

Podíval se na ni. „Je výbušný a arogantní a paličatý!“

„Po kom to asi zdědil?“ ušklíbla se pobaveně.

Zamyslel se nad její poznámkou a položil si ruce na kolena. „Za určitých okolností to jsou vlastně velice dobré vlastnosti,“ prohodil a slabě se usmál. „Nicméně… je příjemné vědět, že nezemřu bezdětný,“ dodal po chvíli. Potom se na ni vážně podíval. „Leta se nesmí nic z toho dozvědět. Až – jestli vůbec někdy – nastane ten správný čas, řeknu jí to.“

„A kdo to řekne jemu?“ zeptala se.

„Vy?“ navrhl.

„O tom si nechte jenom zdát,“ usadila ho Cecily se sladkým úsměvem. Zastrčil si ruce do kapes.

„Tenhle problém vyřešíme, až se před námi objeví. A vy buďte velmi opatrná, ano? Investoval jsem hodně času a hodně energie do toho, abych vás přesvědčil k práci v muzeu. Nic neriskujte. Jestli budete mít pocit, že vás odhalili, vypadněte odtamtud a vezměte Letu s sebou.“

„Bojí se létání,“ upozornila ho. „Nenasedne do letadla, pokud by se nejednalo o naléhavé okolnosti.“

„Jestli bude protestovat, přijedu za vámi, nacpu ji do auta, odvezu ji na letiště a posadím ji do letadla osobně,“ řekl rozhodně.

Cecily našpulila pobaveně rty. Tolik se podobal Tateovi. „Myslím, že nežertujete.“

Senátor vykročil ke dveřím. Zastavil se s rukou na klice. „Protože tam jedete kvůli mně, požádám svoji sekretářku, aby se vám postarala o letenky.“

„Za tohle se určitě dostanete před vyšetřovací komisi…“

„Platím to já, ne úřad,“ přerušil ji. „Nehodlám použít peníze ze služebního rozpočtu. Koneckonců, nerad bych poškodil svoji svatozář.“

„Až vy budete mít nad hlavou svatozář, chtěla bych u toho být i s foťákem,“ zamumlala tiše.

Pobaveně se zasmál.

„Zavolám vám. Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Zavřel za sebou dveře a Cecily se posadila zpátky do židle. Nepřítomně zírala na hromadu dokumentů na svém stole.

Holden považuje za pravděpodobné, že se mu podaří vyřešit celý problém bez toho, aby musel Tateovi povědět pravdu o jeho rodičích. Cecily si tím však tak jistá nebyla. Jestli budou mít média jenom to nejmenší podezření, vyjde pravda stejně jednou najevo – nehledě na to, jak to dopadne se syndikátem. To by Tatea ranilo a jeho matka by v jeho očích velmi klesla. Navíc by měl další důvod, proč Holdena nenávidět. A také by mu to poskytlo důvod, proč nenávidět Cecily, protože znala pravdu dřív než on, a přesto mu nic neřekla. Nenáviděl lži stejně jako ona.

Doufala, že dokáže žít s opovržením, jaké k ní Tate bude cítit. Byla si jistá, že stejný despekt bude cítit i k oběma rodičům. Leta vůbec netuší, že Holden zná pravdu. Jaká to spletitá pavučina!

Ale než k tomu dojde, ona se bude snažit pomoct vyřešit senátorovi jeho problém dřív, než se ta špína dostane do médií. Naštěstí strávila v přítomnosti tajných agentů dost času, aby se od nich něco naučila. Colby jí o utajení prozradil hodně. Přála si, aby nebyl v zahraničí. Byl by tou pravou osobou, která by dokázala vyčmuchat zločince a zároveň zjistit rozsah jejich plánů.

Druhého dne po organizační schůzce s ředitelem muzea, doktorem Phillipsem, jí senátor Holden poslal slíbené letenky.

Jock Phillips byl vysoký plešatějící muž, kterému v žilách kolovala krev Cherokee. Byl to člověk s mírumilovnou povahou a s úctou k indiánské kultuře. Každý nový přírůstek do sbírky ho fascinoval. Musel se předmětů dotýkat, jako kdyby mu fyzický kontakt umožnil vstřebat je konečky svých prstů. Byl to starý mládenec se spoustou přátel a Cecily ho zbožňovala.

„Matt tvrdí, že vyrážíte do Jižní Dakoty na další výpravu, ale tentokrát prý máte zálusk na něco velmi zvláštního,“ promluvil k ní Phillips se zářícíma doširoka rozevřenýma očima. „Nechcete starému muži prozradit, o co se jedná?“

„O něco skutečně neobyčejného,“ usmála se a doufala, že dokáže svůj úkol splnit. „A vy se do toho zamilujete.“

Na tváři se mu objevil úsměv od ucha k uchu. „Kolik mě tahle neobyčejná věcička bude stát?“ zeptal se.

„Nebude drahá, slibuju,“ usmála se na něj Cecily. „Ta cesta bude stát za to.“

„Tím jsem si jistý. Jste pro nás výhra do loterie, víte to? Máte cit pro paleoindiánskou archeologii. V soudní archeologii byste mrhala svým talentem, Cecily,“ dodal s vážnou tváří. „Takové věci ubíjejí duši.“

„Proč to říkáte, doktore Phillipsi?“ zeptala se překvapeně.

„V mládí jsem se věnoval soudním vědám,“ řekl a z jeho hlasu čišel smutek. „Myslel jsem, že to bude mít blízko k detektivní práci. Mělo. Ale jednou z prvních obětí, kterou jsem musel identifikovat, byl můj ztracený přítel. Vzdal jsem to a dal se na archeologii.“ Smutně se usmál. „Je to mnohem vděčnější práce.“

„Ano, také to tak cítím,“ ujistila ho. „Velice ráda tu pracuju.“

„Já taky,“ svěřil se jí s plachým úsměvem. „Jeďte do Jižní Dakoty a přivezte mi něco, co nás proslaví. Jsme nováčci, na to nezapomínejte. Musíme být schopni konkurovat i těm největším žralokům v oboru.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbila mu.

Když se navečeřela, sbalila si zavazadla. Právě upíjela večerní kávu, když zazvonil zvonek. Možná se Colby vrátil dřív! napadlo ji.

Šla ke dveřím a uvažovala nad tím, že by to byl dar z nebes. Když je však otevřela, našla za nimi Tatea.

Měl na sobě džíny, černý rolák a dokonale padnoucí sako. Vypadal skvěle a ona si o to více uvědomovala, že před ním stojí bosa, v otrhaných džínách a v košili, která byla tak opraná, že z její původně sytě červené barvy zbyla neurčitě růžová. Mlčky na něj zírala.

„Můžu jít dál?“ zeptal se.

Pokrčila rameny a ustoupila stranou, aby mohl projít. „Zrovna se balím.“

„Znovu se stěhuješ?“ zeptal se s lehkým sarkasmem. „Kdysi bývalo snadnější sledovat tvé kroky.“

„Protože jsem bydlela v hnízdě špionů!“ vmetla mu do tváře informaci, kterou se teprve nedávno dozvěděla od Colbyho. „Nechals mě bydlet v domě se samými vládními agenty!“

„Bylo to to nejbezpečnější místo,“ odpověděl jednoduše. „Někdo na tebe musel pořád dávat pozor, když jsem já nemohl.“

„Nepotřebovala jsem dozor!“

„Ale ano,“ trval na svém Tate a posadil se na opěradlo jejího velkého pohodlného křesla. Upřeně se na ni díval. „Nikdy sis to neuvědomovala, ale byla jsi neustále možným terčem pro každého, kdo by si se mnou chtěl vyřídit účty. Vlastně to byl důvod, proč jsem nakonec přestal pracovat pro vládu a přijal místo v soukromém sektoru.“ Zkřížil ruce na své široké hrudi a sledoval, jak se do rozzlobeného výrazu v její tváři vkrádá překvapení. „Jednou se v tvé blízkosti ocitl komunistický agent s tou nejmodernější puškou a další týden ho vystřídal jistý jihoafrický džentlmen s automatickou zbraní. Nikdy ses o nich nedozvěděla. Ale měla jsi namále. Kdybys nebydlela v ‚hnízdě špionů‘, už bych tě dávno pohřbil. A pohřby jsou drahé,“ dodal s chladným úsměvem.

Nechápavě se na něj dívala. „Proč jsi mě prostě neposlal zpátky do Jižní Dakoty?“ zeptala se.

„K tvému otčímovi?“ podivil se s ironickým úšklebkem.

Pomyšlení na minulost pro ni ještě stále bylo velmi bolestivé a ona si byla jista, že Tate o tom ví. Nechtěla mu však dopřát to potěšení, aby se s ním začala přít, protože to vypadalo, že právě na to čeká. Vykročila ke kuchyni. „Dáš si kávu?“

Tate vstal a chytil ji za ramena. „Promiň,“ řekl. „To byla rána pod pás.“

„Jen další z dlouhé řady těch, které jsem od tebe poslední dobou obdržela,“ pronesla bez toho, aby se mu podívala do očí. „Připadá mi, že nedělám nic jiného, než že tě vyvádím z míry.“

„A ty nevíš, proč tomu tak je?“ zeptal se odměřeně a pustil ji.

Pokrčila rameny a začala chystat talířky a šálky. „Hádám, že jsi naštvaný na někoho, komu se nemůžeš dostat na kobylku, a já jsem ten, na kom si vybíjíš vztek.“

Krátce se zasmál. „Jak je možné, že do mě tak lehce vidíš? Ani moje matka tohle nedokáže.“

Kdybys nad tím trochu přemýšlel, věděl bys, čím to je, pomyslela si mrzutě. „Tak kdo tě dneska vytočil?“ zeptala se.

„Holden,“ odpověděl stroze.

Byla hrdá na to, že ani nemrkla okem. „Vážně?“ pobídla ho nenuceně.

„Najal si mě na zmodernizování a zdokonalení bezpečnostních opatření v jeho úřadě. Dneska mi zavolal a oznámil mně, že si to rozmyslel.“

„A ty si nemůžeš dovolit přijít o tučný šek,“ poznamenala, protože si vzpomněla, že si pořídil nového jaguára a velmi často nosí obleky od Armaniho. Skutečnost, že náklady na její studium pro něj pravděpodobně nebyly ničím víc než kapesným, ji bolela. Nejenom že měl peníze od svého zaměstnavatele Piercea Huttona, ale také měl peníze z různých špionážních akcí pro mnoho soukromých i vládních organizací.

„Tak to není. Jde tu o princip. Udělal to schválně, přestože to nechce přiznat. Holden je člověk, který se dokáže mstít. Podle mě ještě pořád zuří kvůli rozhovoru, který jsme spolu vedli na jeho narozeninové oslavě.“

Cecily se kousla do spodního rtu. Matt Holden ji postavil do hrozné pozice, když ji přinutil udržet to tajemství.

„Na jeho narozeninové oslavě jste nevedli rozhovor,“ zdůraznila. „Štěkali jste na sebe.“

Tate změnil téma. „A kam tedy jedeš, když se nestěhuješ?“ zeptal se nečekaně.

Cecily postavila šálek čerstvé černé kávy na stolek před pohovkou. Věděla, že Tate nesladí a nedává si do kávy ani smetanu. Pohodlně se usadila ve svém velkém křesle a on si sedl na pohovku. „Jedu znovu navštívit Letu,“ prohlásila a v duchu si řekla, že to je vlastně pravda. „Chci pro muzeum sehnat kolekci starobylých artefaktů.“ To už pravda nebyla.

Nastala dlouhá odmlka. „Starobylé artefakty mají pro náš lid velký význam,“ poznamenal podrážděně. „Nepatří do muzeí. Jsou součástí naší kultury.“

Nevěděl, že do této kultury náleží jen zčásti. Byl tolik hrdý na své předky. Pravda mu hodně ublíží.

„Mě zajímají trochu jiné památky,“ lhala. Ve skutečnosti neměla ani ponětí, co by měla ze své cesty přivézt, aby to uspokojilo doktora Phillipse i Tatea a zároveň jí to poskytlo dobrou výmluvu k její špionážní výpravě, kterou se chystala podniknout pro senátora Holdena.

„Bylas přece v Jižní Dakotě sotva před pár týdny,“ poznamenal. „Proč sis je nepřivezla tehdy?“

„Tehdy nebyly k mání.“ Odhrnula si z tváře jemný pramínek uvolněných vlasů. „Nevyslýchej mě, ano? Měla jsem dneska těžký den.“

Tate si zajel rukou pod svázané vlasy a promnul si napjaté krční svaly. Upřeně hleděl na utažený drdol na její šíji. „Myslel jsem, že si vlasy na noc rozpouštíš.“

„Až když jdu do postele,“ opravila ho. Přimhouřil oči.

„Colby má štěstí,“ rýpl si záměrně.

Cecily mu však nehodlala poskytnout provaz, kterým by ji mohl škrtit. Jenom se usmála.

Nespouštěl z ní oči.

„On se nezmění,“ upozornil ji.

„Je mi to jedno,“ řekla. „Vážím si všeho, cos pro mě udělal, Tate, ale můj život je můj život. Nic ti do něj není.“

„Nelíbí se mi, jak se mnou mluvíš.“

„Totéž platí i o tobě,“ odpověděla a přimhouřila oči. „Jakým právem se vyptáváš na muže, s kterými se scházím?“

Její slova ho přiváděla k šílenství. Stiskl rty, až z nich byla jen tenká linka. Vypadal jako jeho otec, když byl rozzlobený. V tichosti dopil kávu a zvedl se od stolu. Podíval se na hodinky. „Musím jít. Jen jsem chtěl vědět, jak se ti daří.“

„Chtěl jsi vědět, jestli tu není Colby,“ opravila ho a smutně se usmála.

„Ty víš, že ti Colbyho neschvaluju,“ řekl.

„Jako kdyby mi na tom záleželo!“ odsekla.

Přiblížil se k ní. V černých očích mu světélkovala směsice protichůdných pocitů. Poslední dobou ho vzrušovala víc než jakákoliv jiná žena, kterou kdy potkal. Už jen to, že se na ni díval, ho vyvádělo z rovnováhy.

Cecily rozpoznala napětí a touhu, kterou se snažil potlačit. Byl rozzlobený kvůli tomu, že ho Matt Holden odvolal z práce, kterou mu slíbil. Ale nevadilo mu, že přijde o peníze – byl rozzuřený, protože si myslel, že to senátor dělá ze zlomyslnosti. Nevěděl, že ve skutečnosti je Holden oba chrání před politickým skandálem, protože by mohl být obviněn z nepotismu. Ale pravým důvodem jeho frustrace byla skutečnost, že touží po ženě, kterou nemůže mít. Cecily si do jisté míry dokázala představit, co se v něm nyní asi odehrává, a věděla, že se snaží začít hádku. To nemohla dopustit.

„Colby je příjemný a roztomilý muž,“ pronesla klidně. „Je mi s ním dobře a v mé přítomnosti nepije, ani trochu.“

„Je to alkoholik,“ řekl Tate tiše a bylo vidět, že se snaží ovládat svůj hněv.

„Už jsem ti řekla, že chodí na terapii,“ řekla. „Snaží se, Tate.“

„Takže čekáš, že si o tebe přestanu dělat starosti? Po tom všem, co jsme s matkou museli vytrpět kvůli mému otci?“

PÁTÁ KAPITOLA

Viděla bolest vepsanou v jeho nehybné tváři. Vstala ze židle a přistoupila k němu. „Lidé nejsou ve své podstatě krutí,“ řekla měkkým soucitným hlasem. „Jenom občas tolik trpí kvůli tomu, že svou bolest nedokážou unést. Neumějí se vypořádat s náporem každodenních starostí, a proto hledají útěchu v alkoholu nebo drogách.“

„Kvůli čemu by měl můj otec podle tebe trpět?“ vyhrkl Tate drsně.

Kvůli tomu, že jeho syn nebyl jeho synem a jeho žena milovala jiného muže, pomyslela si Cecily v duchu smutně. Dívala se na něj a viděla, jak léta trápení a bolesti poznamenaly osobnost muže, kterým se stal. Jeho tvář byla jako kámen, ale každý rys i každá vráska skrývaly citová zranění, která si s sebou přinesl z minulosti. „Ocel tvrzená ohněm,“ pronesla Cecily, aniž by si uvědomila, že mluví nahlas.

„To mám být já?“ zeptal se.

Smutně se usmála. „A nejsi?“

Dlouze a unaveně vydechl a částečně tak uvolnil vnitřní napětí, které mu svíralo žaludek. Podíval se na ni a v očích měl zvláštní výraz. „V tvé přítomnost cítím jakýsi vnitřní klid,“ prohlásil nečekaně. „Takový pocit mám, jenom když jsem s tebou. Bůh ví, proč tomu tak je, když mě pokaždé odpálíš jako bombu.“

Pátrala v jeho očích. „Tate, senátor Holden má dobrý důvod pro to, co udělal,“ pronesla vážným hlasem. „Neříkám, že vím, jaký důvod to je, ale znám senátora. Není jako ostatní politici, kteří lžou, když se jim pravda nehodí do krámu. On je čestný. Neživí v sobě nenávist a nedává rány zezadu. A já jsem přesvědčená, že ty to o něm víš také,“ dodala hlasem, z něhož čišela rozhodnost.

Zamračil se. „Ano, vím to.“ Zadíval se na ni přimhouřenýma očima. „A co víš ty, Cecily?“

„Vím toho hodně o archeologii,“ odpověděla.

Vztáhl k ní ruku a dotkl se drsnými prsty její malé pevné brady. „Něco přede mnou tajíš,“ promluvil po chvíli hlubokým hlasem. „Nedokážu říct, proč mám ten pocit, ale mám ho.“

„Myslíš si, že o mně víš všechno,“ řekla a snažila se od něj odtáhnout. „Nedělej… tohle,“ zamumlala a sevřela teplými prsty jeho silné zápěstí.

Zadržel dech a vzápětí se ostře nadechl. „Osudová chyba, Cecily,“ řekl chraplavě a přistoupil k ní ještě blíž. Rozhodl se dát průchod touze, která ho ve skutečnosti přivedla v tuto noční hodinu do jejího bytu. „Neměla ses mě dotýkat…“

Než se ho stačila zeptat, co tím myslí, byla jeho ústa na jejích. Zasténal a přitlačil ji ke zdi. Jeho rty a jazyk dělaly s jejími ústy nepopsatelně erotické věci. Cítila jeho svalnaté stehno mezi svými koleny, která se jí snažil dát od sebe. Cítila, jak se jeho pružné mužné tělo hladově tiskne k jejímu. Cítila, jak ji smyslně objímá a tlačí na chladnou tvrdou zeď.

Nedokázala se bránit. Hořela pro něj. Zaryla mu nehty do svalnatých zad a zastřeně zasténala do jeho žíznivých úst. Ovládl ji rytmus, který nepoznávala. Celé její tělo i mysl byly zaplaveny štěstím a radostí. Jeho dlaň přitisknutá k jejímu boku ji učila ten magický rytmus. Tateovo tělo se stalo nástrojem sladkého mučení, který ji v jediném okamžiku poskytl víc potěšení, než kolik ho prožila za celý svůj mladý život. Zasténala rozkoší do jeho žádostivých úst a cítila, jak se jí v podbřišku usadil palčivě sladký pocit. V tu chvíli si uvědomila i změnu v jeho tělesné konstituci – změnu, která byla díky jejich těsné blízkosti velmi znatelná.

Tate věděl, že překračují zakázané hranice. Odtáhl se od ní i přes intenzivní bolest, kterou pocítil ve chvíli, kdy si uvědomil, že musí přestat. Když se z velké blízkosti zadíval do jejích očí, byl jeho pohled zvláštně omámený. Z hrdla mu unikl drsný nesouvislý výdech, který pohladil její naběhlá ústa. Sklopil zrak a zahleděl se na těsnou blízkost jejich těl, mezi kterými by nepropadl ani tenký list papíru. Byl vzrušený a ona to věděla. Dovolil jí, aby to věděla, dnes poprvé.

Znovu zvedl zrak a zadíval se do jejích zamlžených očí. „Tohle mi nesmíš dovolovat,“ procedil mezi zuby napůl hněvivě.

„Když se ke mně přestaneš tisknout, s radostí půjdu někam…“

Slíbal jí zbytek slov ze rtů. „To není legrace,“ zamumlal do jejích úst. Jeho boky se jemně smyslně zhouply proti její pánvi. Cítil, jak se zachvěla.

„Tohle je… nové,“ vysoukala ze sebe těžkopádně ve snaze vnést do situace trochu humoru.

„Není,“ opravil ji. „Jenom jsem nikdy předtím nedovolil, abys to cítila.“ Pomalu ji políbil. Vychutnával pokoru jejích měkkých teplých rtů. Dlaněmi jí vklouzl pod blůzku a posunul je pod oblé křivky jejích ňader schovaných pod krajkovou podprsenkou. Přestával se ovládat, jeho sebeovládání mizelo někde v dálce. Jestli se nevzpamatuje, stáhne Cecily s sebou a následky jeho chování budou potom trpět oba dva. Musí to zastavit, hned teď, dokud to ještě dokáže. „Tohle dostává Colby, když k tobě přijde na návštěvu?“ zašeptal a záměrně vložil do svého hlasu velkou dávku sarkasmu.

Zabralo to na sto procent. Vší silou zabořila bosou patu do jeho nártu. Překvapilo ho to víc, než ho to bolelo. Zatímco se vzpamatovával, prudce ho odstrčila a vysmekla se z jeho náručí. Zelené oči pod skly brýlí plály vztekem, vlasy měla rozcuchané. Spalovala ho pohledem rozzuřeného pantera.

„Do toho, co Colby dostává, ti vůbec nic není! Vypadni z mého bytu!“ vztekala se.

Je úchvatná, pomyslel si, když ji s bezmocným obdivem pozoroval. Na světě neexistuje muž, který by ji zastrašil nebo zlomil. Dokonce ani její brutální otčím ji nedonutil udělat to, co nechtěla.

„Bože, jak já nenávidím tenhle zatracený samolibý úsměv,“ procedila rozzuřená Cecily vztekle mezi zuby. „Muž dobyvatel!“

„Tohle jsem si vůbec nemyslel.“ Začínal pomalu střízlivět. „Když byla moje matka mladá, byla to drobná pokorná žena,“ vzpomínal. „Ale přesto mě neustále bránila před mým otcem, aby mě nezabil. Trvalo dlouho, než jsem dorostl a mohl ji bránit já.“

Nespouštěla z něj oči, v nichž se zračila zvědavost. „To nechápu.“

„Máš v sobě odhodlanost a divokost,“ řekl tiše. „Obdivuji to, přestože mě to vyčerpává. Ale to by nestačilo na to, abych tě zachránil před mužem, který ti chtěl ublížit.“

Těžce vydechl. „Cítil jsem za tebe odpovědnost… velmi dlouhou dobu,“ řekl a v duchu velmi opatrně volil slova, která se chystal vyslovit. „Nezáleží na tom, o kolik let zestárneš, pořád budu cítit potřebu tě ochraňovat. Jsem prostě takový.“

Chtěl ji utěšit, ale jeho slova ji zraňovala. Přesto se usmála.

„Dokážu se o sebe postarat sama,“ ujistila ho upjatým tónem.

„Opravdu?“ zeptal se měkce a zadíval se pátravě do jejích očí. „Ve slabé chvilce…“

„Těch slabých chvilek zas tolik není. Většinou jsi jejich příčinou ty,“ poznamenala sarkasticky. „Nemohl bys odejít, prosím? Svádět bych tě měla já, ne naopak. Porušuješ pravidla.“

Povytáhl obočí. Zdálo se, že její smysl pro humor pokaždé spraví to, co se mezi nimi pokazilo. „Tvoje snaha mě svést už dávno není to, co bývala.“

„Neustále jsi mě odmítal,“ podotkla. „Ženské ego dokáže snést jen určitý počet zavržení.“

Jeho hladové oči ji přejely od hlavy až k patě. „Nedokázal jsem přestat myslet na ten pocit,“ řekl, téměř jako kdyby mluvil sám k sobě, „který jsi ve mně vyvolala tehdy u mé matky. Nikdy předtím jsem po žádné jiné ženě tolik netoužil, ale nebyla to jen touha po tělesném potěšení – to na tom bylo zvláštní.“ Zamračil se. „Chci tě, Cecily, a nenávidím se za to.“

„Máš pro mě ještě nějaké novinky?“ zeptala se sarkasticky a ukázala ke dveřím. „Běž domů. A doufám, že celou noc nezamhouříš ani oko.“

„Tvoje přání se ti asi vyplní,“ řekl smutně. Váhavě zamířil ke dveřím.

„Dobrou noc,“ řekla rozhodně a ani se nepohnula.

Zastavil se zády k ní. Stál vzpřímeně. Potom promluvil tichým hlasem: „Můžu vystopovat své předky až k Mexické válce na začátku osmnáctého století. Čistá lakotská krev, nikdy nezředěná. Zbylo nás tak málo…“

Chtělo se jí plakat pro tajemství, které znala a o kterém on neměl ani ponětí.

„Nemusíš mi to vysvětlovat,“ ujistila ho vážným hlasem. „Vím, co cítíš.“

„Nevíš,“ vyhrkl prudce. Znovu se napřímil. „Dal bych život za to, abych tě mohl mít, aspoň jednou.“ Obrátil se k ní a jejich pohledy se setkaly. V jeho očích byl oheň. „Ty jsi na tom stejně.“

„Je to jen jakési pomatení smyslů. Nemiluješ mě,“ promluvila tiše. „A bez lásky jde jen o sex.“

Pomalu se nadechl. Nechtěl se ptát, ale nedokázal si pomoct.

„Něco, co znáš?“

„Ano. Něco, co znám,“ zalhala Cecily bez mrknutí oka a s úsměvem, o jakém si myslela, že vypadá světácky. Nehodlala se spokojit s drobky, které by jí dal, s pár hodinami strávenými v jeho posteli. Muži se nechovali zrovna čestně, když je ovládala touha. Dokonce ani muži jako Tate. Nemohla si dovolit, aby se dozvěděl, že nedokáže toužit po nikom jiném než po něm.

Cecilyina slova bodala jako žihadla. Vypadalo to, že je myslí vážně. Na malou chvíli zaváhal a potom prudce otevřel dveře a odešel. Cecily zavřela oči a děkovala své prozřetelnosti, že dokázala odmítnout to, po čem na světě toužila ze všeho nejvíc. Tate jí jednou řekl, že sex bez lásky není nic. Měl pravdu. Opakovala si ta slova jako modlitbu, dokud její roztoužené tělo konečně neupadlo do neklidného spánku.

Příštího dne odpoledne zastavila Cecily před Letiným malým domem v rezervaci Wapiti Ridge. Letěla do Denveru, kde musela přesednout na jiné letadlo, které ji dopravilo až do Rapid City v Jižní Dakotě. Zbytek cesty pak urazila v autě z půjčovny.

Leta vyšla na verandu a utírala si ruce do zástěry. Usmívala se. „Sotva jsem stihla uvařit dobrou večeři. Ty potvůrko, mělas mi zavolat včera, ne až z letiště!“

„Nechtěla jsem zkazit překvapení.“

Při slově „překvapení“ si Leta zakryla dlaní ústa.

„Co se stalo?“ zeptala se Cecily a stoupala se svou velkou taškou do schodů verandy. „Zapomněla jsem ti ho dát.“

„Cos mi měla dát?“

„Tate mi tu pro tebe nechal dárek k narozeninám, když jste tu byli posledně,“ přiznala se. „Položila jsem ho na skříň v jídelně a úplně jsem na něj zapomněla. Hned pro něj dojdu!“

Cecily cítila, jak se jí jen při pouhém vyslovení jeho jména málem zastavilo srdce. Vybavila si chuť jeho úst, hladovou touhu jeho těla, které ji tisklo ke zdi…

„Tak na moje narozeniny přece jen nezapomněl,“ vysoukala ze sebe konečně.

„Vůbec na ně nezapomněl, ale říkal, že jste spolu tehdy nemluvili.“ Podala Cecily malý balíček. „No tak,“ pobídla ji, když viděla, jak se váhavě dívá na dárek. „Otevři to.“

Cecilyiny ruce byly chladné a třásly se. Roztrhla balicí papír, pod nímž se objevila sametová krabička. Není to prstýnek, říkala si v duchu a sbírala odvahu odklopit víčko. Určitě by jí nekoupil…

„Ten mizera!“ vyhrkla. „Bože, jak mohl?“ Leta se jí podívala přes rameno, aby viděla obsah krabičky, a hlasitě se rozesmála. Cecily se na ni vážně podívala. „To není k smíchu.“

„Ach ano, je!“

Cecily se znovu zadívala na stříbrného kraba s rubínovýma očima a klepety vykládanými drobnými perličkami. Koutky úst se jí stočily do pobaveného úsměvu.

„Ale je to krásné, viď?“

Vyndala brož z krabičky a pozorně si ji prohlížela. Nebylo to stříbro, bylo to bílé zlato. A zdobení bylo z pravých rubínů a perel. Tohle nebyl šperk, který náhodně spatřil za výlohou klenotnictví. Nechal ho pro ni vyrobit na zakázku. Ucítila, jak ji v očích pálí slzy. Tohle je dárek, který člověk dává někomu, na kom mu záleží. Vzpomněla si na jeho vášnivé polibky a celým srdcem si přála, aby i je mínil upřímně.

Připíchla si drobného kraba na límec u halenky a věděla, že bude ten šperk chránit jako oko v hlavě po celý život.

„Tak povídej, proč jsi vlastně přijela?“ zeptala se Leta, když večeřely a popíjely černou kávu.

„Mám spadeno na jistý starý artefakt,“ začala a snažila se, aby její slova zněla nenuceně.

Leta se na ni upřeně podívala. „Tady není žádný starý artefakt kromě starobylého svazku, o kterém ty sama velmi dobře víš, že je vystavován jen při slavnostních příležitostech. Žádný z členů kmene by ti nedovolil se ho dotknout, natož ho odvézt do nějakého muzea.“

Cecily si povzdechla a usrkla kávu. „Leto, bylo by o tolik jednodušší, kdybys mým lžím věřila.“

Leta se zakuckala smíchy. „Nedokážeš lhát moc věrohodně.“

„Nemůžu ti říct všechno,“ upozornila ji Cecily. „Ale povím ti, co můžu. Jsem tady kvůli tajnému vyšetřování.“

Leta na ni vytřeštila oči. „Ty jsi tajná agentka?“ vyhrkla s hraným úžasem. „Ach bože. Co budeme dělat?“

„Poslyš, tohle je vážná věc,“ zareagovala Cecily. „Potlouká se tady kolem pár hodně zlých lidí.“

„Kteří se projíždějí sem a tam v limuzínách s šoférem a s cizí poznávací značkou,“ dodala Leta. „A pokaždé, když přijedou a zase odjedou, Tom Černý Nůž zajde do domu svého synovce, kde do sebe hodí několik panáků whisky.“

Cecily poklesla čelist.

Leta se na ni výmluvně podívala. „Vím o všem, co se tu děje. Poznám, když něco není v pořádku. Kmenové peníze mizí a já nemůžu věřit tomu, že by je kradl Tom. Je to můj bratranec.“

„A je také dobrým přítelem jednoho mocného muže ve Washingtonu,“ nadhodila Cecily opatrně, „který hodlá celou tuhle záležitost prošetřit, hned jak sežene dostatek důkazů.“

Leta mlčky napíchla malé sousto jídla na vidličku. „Tihle lidé se člověku nepostaví čelem,“ poznamenala tiše. „Napadnou člověka zezadu nebo z boku. Ničeho se neštítí a jejich nejsnadnějšími kořistmi jsou lidé, kteří se snaží skrýt tíživá tajemství.“

„Tebe se to však netýká,“ dobírala si ji Cecily záměrně. „Ty žádné tajemství nemáš.“

Leta znovu na okamžik zmlkla. Potom se zeptala: „Viděla jsi Tatea?“

Cecily cítila, jak jí poskočilo srdce.

„Vlastně jsem ho viděla včera večer.“

„Má se dobře?“

Ušklíbla se. „Jo, ale nějak se mu nelíbí představa, že chodím s Colby Lanem.“

Leta se na ni podívala a významně povytáhla jedno obočí.

„Tak to není, Leto. Záleží mu na mně. Colby kdysi hodně pil. Teď už sice nepije, ale Tate ho nepovažuje za vhodnou partii.“ Napila se z hrnečku kávy. „Velký bratr Tate na záchranné misi.“

„Hodně mu na tobě záleží.“

„Tak jako by mu záleželo na jeho mladší sestře, což obě moc dobře víme, Leto,“ zareagovala Cecily stroze. „Audrey je jedinou ženou v jeho životě a nezdá se, že by měla sebemenší úmysl někam se vypařit. Kdyby nebyl tak posedlý myšlenkou na to, že se nikdy neožení, určitě by se jí teď na prstě třpytil snubní prstýnek. Je totiž překrásná.“

„Nenávidí indiány,“ řekla Leta chladně. „Stejně jako ostatní nóbl dámy z vyšší společnosti, které jsem poznala. Jako bych to slyšela – jsme špinaví, nevzdělaní a primitivní divoši, kteří se povalují kolem ohně a nechají vládu, ať se o ně postará…“

Cecily vyskočila od stolu a objala kolem ramen ženu, která jí v životě nahradila matku. „Jsi čistá, inteligentní a moderní žena s mnoha schopnostmi a s velkým báječným srdcem!“ utěšovala ji Cecily. „A zmlátím každého, kdo by chtěl tvrdit něco jiného.“

„Děláš pro naše lidi hodně, Cecily,“ řekla Leta a pohladila ji po ruce. „Víc, než si uvědomuješ.“ Zadívala se na svoji adoptivní dceru s pátravým výrazem v očích. „O co ses to poškrábala tady na tváři?“

Vzpomínka na drsný dotek Tateovy neoholené brady na její rozpálené tváři se náhle vrátila s takovou intenzitou, až Cecily zrudla v obličeji.

Leta našpulila rty. „Takže takhle to bylo,“ uvažovala nahlas. „Myslela jsem si to. Když jsem toho večera, když Tate odjel, připravovala sendviče, nastalo v obývacím pokoji nezvyklé ticho…“

„Přestaň s tím,“ požádala ji Cecily tichým hlasem a znovu se posadila. „Nic to pro něj neznamenalo.“

Leta zavrtěla hlavou. „Touží po tobě.“

Mladší žena se krátce a ostře nadechla. „Jen toužit nestačí,“ pronesla odhodlaně. „Nehodlám se stát jeho chvilkovým rozptýlením.“

Tmavé oči, které se setkaly s jejími, byly smutné a přetékaly hořkou moudrostí. „Drž se svých zbraní,“ řekla Leta nečekaně. „Je velmi snadné se vzdát, Cecily. Ale potom musíš platit. Někdy je cena velmi vysoká.“

Cecily si dokázala představit tu hroznou bolest zamilované těhotné ženy, kterou ambiciózní politik opustil a oženil se s jinou, aby podpořil svou kariéru.

Natáhla přes stůl ruku a něžně stiskla Letinu dlaň. „Možná že je,“ řekla. „Ale některé věci za tu cenu stojí.“

Leta se zamračila. Vypadalo to, jako by přestala dýchat.

„Co vlastně víš?“ zeptala se mladší ženy. Do očí se jí vloudil mírně panický výraz, ruce měla ledové. „Cecily…“

Cecilyin stisk zesílil. „Nikdy jsem před tebou neměla žádné tajemství,“ začala. „Ale tentokrát jsem musela přísahat, že nic neprozradím. Nesmím ti nic říct.“

Leta byla otřesená.

„Ten muž, který tě sem vyslal, je… senátor?“

„Na to ti nemůžu odpovědět.“

„Senátor z Jižní Dakoty?“

„Leto…“

„Matt Holden?“

Cecily zavřela oči. Nemůže. Nesmí.

„Proboha,“ vydechla šeptem Leta a pustila Cecilyinu ruku. „Proboha, on to ví! On to ví, viď?“

Cecily se kousla do spodního rtu. „Je mi to líto. Ano, ví to. Lidé, o kterých tu sháním informace, tenhle příběh také znají. Vyhrožují, že s tím půjdou do novin a do televize. Když vezmeme v úvahu Holdenovu prestiž v senátu, mohlo by to úplně zničit jeho kariéru, nemluvě o tom, co by to udělalo s tebou a s Tatem, kdyby vyšla pravda najevo tímto způsobem.“

Leta zabořila tvář do dlaní a tiše se rozplakala.

Cecily znovu vstala ze židle a objala starší ženu, aby ji ukonejšila. „Všechno bude v pořádku. Podle senátora Holdena je můžeme včas zastavit, jestliže přijdeme na to, o koho se přesně jedná a co mají na Toma Černého Nože. Nejsme poraženi, Leto. Dostaneme se z toho. Opravdu!“

Leta se k ní přitiskla. „Chtěla jsem jim to říct. Chtěla jsem to říct svému synovi i jeho skutečnému otci. Ale čekala jsem příliš dlouho na správný okamžik a na správné místo. Bylo to hrozně těžké – Matt Holden byl ženatý a Tate byl zase tak hrdý na své dědictví po předcích…“ Vzpřímila se a osušila si slzy. „Jack věděl, že jsem těhotná, když jsme se brali, ale nevěděl, kdo je otcem. Tvrdil, že má v srdci tolik lásky, že bude stačit i pro to malé.“ Zvedla oči plné bolesti k Cecilyině tváři. „Ale neměl, Cecily. To, že otcem mého dítěte je cizí muž, ho užíralo zevnitř – zvlášť když zjistil, že s ním nejsem schopna znovu otěhotnět. Nenáviděl mě, nenáviděl Tatea. Trestal nás za svoji neplodnost. Začal pít a změnil se z milého člověka na strašné monstrum. Byla to moje vina,“ řekla jednoduše. „A abych to ještě zhoršila, tak jsem Mattovi zatajila existenci jeho syna a Tateovi existenci jeho skutečného otce. Teď se Tate všechno dozví z nějakého laciného plátku nebo z televizní obrazovky. Bude mě nenávidět.“

„Až se to dozví, tak bude asi chvíli nenávidět nás všechny,“ těšila ji Cecily. „Překoná to.“

Leta zavrtěla hlavou a otřela si červené napuchlé oči. „Nepřekoná. Nenávidí lži stejně jako ty. Nikdy nám neodpustí.“

Při těchto slovech se Cecily stáhlo srdce úzkostí. Leta má asi pravdu.

„Nemůžeme předvídat budoucnost,“ řekla Cecily tiše. „Můžeme se jen pokusit něco pro ni udělat. Musíš se na to dívat z té pozitivní stránky.“

„A existuje nějaká pozitivní stránka?“ zeptala se Leta a vzlykla.

„No jistě. S trochou štěstí zničíme ten odporný hazardní syndikát a zachráníme kmenového náčelníka i kmenové fondy. Stanou se z nás hvězdy všech televizních zpravodajství!“

„Už zase,“ poznamenala Leta, protože si vzpomněla na Cecilyino vystoupení s krabí polévkou, které také neušlo pozornosti médií.

Cecily se dotkla konečky prstů nádherného drobného kraba připevněného na své halence. „Tentokrát to bude daleko korektnější postup,“ řekla.

„Jak Matt vypadá?“ zeptala se Leta, přestože se na to nikdy zeptat nechtěla.

„Ďábelsky přitažlivě. Je šedovlasý a arogantní, paličatý a vznětlivý – přesně jako někdo, koho moc dobře známe.“ Usmála se. „Moc hezky o tobě mluví. Lituje toho, co udělal, víš?“ dodala. „Řekl, že ve svém životě zvolil špatně.“

„Nenávidí mě za to, že jsem mu neřekla o Tateovi, viď?“

„Ne! To v žádném případě!“ Cecily se rozhodně podívala do smutných očí starší ženy. „Leto, to si nesmíš myslet. On cítí vinu za to, co jste ty a Tate museli vytrpět s Jackem Winthropem. Chápe, proč jsi mu to zatajila. Jde jen o to, že… prostě on a Tate jsou velcí nepřátelé. Zjištění, že je Tate jeho syn, pro něj bylo šokující.“

„Milovala jsem ho,“ vzpomínala Leta a v očích měla něžný a vzdálený výraz. „Vyrostli jsme společně. Byl starší než já a měl tak jasnou představu o tom, co chce udělat se svým životem. Byl odhodlaný pomáhat našim lidem. Překvapilo mě, když mě začal zvát na schůzky. Udělala bych pro něj cokoliv. Potom mi řekl, že se ožení s tou bohatou elegantní dívkou z vyšší společnosti a že bude kandidovat. Pohádali jsme se. Ale po volbách – předtím, než odjel do Washingtonu – mě přišel naposledy navštívit. Dlouho jsme se neviděli, hrozně mi chyběl. Začali jsme se líbat a nedokázali jsme přestat.“ Zčervenala, byla v rozpacích. „Potom mi řekl, že už je ženatý. Styděl se a litoval toho, co se stalo, ale já nikdy. Bylo to poprvé a naposledy a já to věděla. O několik týdnů později jsem zjistila, že jsem těhotná.“

Leta se usmála. „Nedokážeš si představit tu radost, jakou jsem cítila. Věděla jsem, že mu to nemůžu nikdy říct, ale přesto jsem byla šťastná. Potom mi Jack Winthrop nabídl domov a já jeho nabídku přijala.“ Smutně potřásla hlavou. „Měla jsem si to lépe rozmyslet. Za své rozhodnutí jsem zaplatila nejenom já, ale i Tate. Jednou jsem se pokusila utéct, ale Jack mě hrozně zbil. Nemohla jsem skoro ani chodit. Vyhrožoval mi, že ublíží i Tateovi, jestli to zkusím znovu, tak jsem s ním zůstala.“ Koutkem oka se podívala na Cecily. „Lidé si myslí, že je snadné opustit takového muže… že člověk prostě odejde. Ale Cecily, kdybych odešla, našel by mě a zabil by nás oba. Řekl mi to a já vím, že to myslel vážně. Když byl opilý, byl by schopen i vraždy. Tenkrát ještě neexistovala útočiště pro týrané ženy. Nikde jsme neměli zastání. V dnešní době je to jiné. Ale Tate si z dětství odnesl mnoho jizev. Má je uvnitř, kde nejsou vidět, a já je mám také.“

„Nelituješ toho, že se Tate narodil,“ řekla Cecily.

Leta zavrtěla hlavou. „Nikdy toho nebudu litovat. Ale je mi smutno při pomyšlení, že se to Matt dozvěděl takovým způsobem. Neřekl to Tateovi, že ne?“ dodala ustaraně.

„Ne. Myslí si, že bych to možná měla udělat já,“ řekla tiše. „A já mu odpověděla, aby v něco takového vůbec nedoufal.“

„Tateovi se nebude líbit, že jsme mu všichni tajili pravdu.“

„Budu se s tím muset smířit,“ povzdychla si Cecily. „Stejně by se mnou nikdy nechtěl nic mít, i kdyby věděl, že není čistý Lakota. Příliš dlouho jsem si stavěla vzdušné zámky.“

„Jestli od něj odejdeš, půjde za tebou,“ poznamenala Leta nečekaně. „Je mezi vámi pouto, které se nedá zničit.“

„Je tady Audrey,“ připomněla Letě Cecily.

„Zlato, takových už měl,“ mávla rukou starší žena. „Nikdy je nepřivedl domů a nikdy o nich nemluvil. Byly to vztahy založené na mělkých základech a žádná z těch žen nebyla… nevinná.“

„Audrey vydržela dlouho.“

Leta se upřeně zadívala do Cecilyiných očí. „Cecily, jestliže spí s Audrey, tak proč tě nedokáže nechat na pokoji?“

Cecily cítila splašený tlukot svého srdce.

„C… co?“

„Je to jednoduchá otázka,“ odpověděla Leta a usmála se nad jejími rozpaky. „Když jsi ten večer, kdy Tate odjel, přišla za mnou do kuchyně, měla jsi napuchlé rty a nedokázala ses mu podívat zpříma do očí. Také bylo na první pohled zřejmé, že s Tatem něco hluboce otřáslo. Člověk nemusí umět číst myšlenky, aby si domyslel, co se odehrálo v mém obývacím pokoji. Tate nemá v povaze zahrávat si s nevinnými dívkami.“

„On si nemyslí, že jsem nevinná,“ přiznala se Cecily. „Nechala jsem ho, aby si myslel, že Colby a já… že jsme si velmi blízcí.“

„Chyba lávky.“

Cecily svraštila čelo.

„Proč chyba lávky?“

„Jediná věc, která ho nutila udržovat si od tebe odstup, bylo to, že nechtěl zneužít tvé nevinnosti,“ vysvětlovala Leta. „Jestliže si myslí, že máš třeba jen sebemenší zkušenost v této oblasti, nedokáže najít další důvod, proč se držet zpátky. Hraješ nebezpečnou hru. Jestli se rozhodne vzít si to, po čem touží, bude tvoje vlastní láska zároveň tvým prokletím. Tohle já znám. Bože, jak dobře já tohle znám!“

Cecily se rozhodla, že o tom nebude dál přemýšlet. Vytěsní Tatea ze své mysli a už nikdy ho nepustí zpátky.

„Budu si s tím lámat hlavu, až budu muset,“ řekla nakonec. „A teď si otři slzy a dolij si kávu. Musíme vymyslet nějaký plán. Ke zničení nepřítele použijeme všechny dostupné prostředky.“

ŠESTÁ KAPITOLA

V následujících dnech byla Cecily představena Tomovi Černému Noži, staršímu muži se světélkujícíma tmavýma očima a přátelskou povahou, a několika dalším členům kmenové rady.

Nikdo z nich nevypadal podezřele ani lstivě. Cecily si byla téměř jista, že ať už se tu děje cokoliv, tito lidé s tím nemají nic společného.

Jednoho večera se se svými myšlenkami svěřila Letě.

„Problém je v tom, že mi nechtějí příliš důvěřovat,“ vysvětlovala Cecily a přemýšlivě svraštila čelo. „Kdyby se tak vrátil Colby,“ povzdychla si a v očích se jí objevil mírně zasněný výraz. „Dokázal by se vydávat za někoho z jiného hazardního syndikátu, a určitě by se mu tak podařilo mezi ně proniknout. Já tohle nedokážu.“

„Na mě se nedívej,“ rozesmála se Leta. „Neumím hrát ani žolíky!“

„Zavolám Colbymu,“ řekla Cecily a natáhla se po telefonu, který nechal Tate nainstalovat pro svou matku už před lety a stále za ni platil účty. „Jestli ho zastihnu doma, určitě nám pomůže.“

Vytočila jeho číslo a netrpělivě naslouchala nekonečnému vyzvánění na druhém konci telefonní linky.

Už se chystala zavěsit, když se ve sluchátku ozval hluboký hlas jejího přítele.

„Lane,“ ohlásil se úsečně.

„Bála jsem se, že jsi pořád ještě v zahraničí,“ vydechla Cecily s úlevou. „Jsi v pořádku?“

„Mám několik nových jizev do sbírky, ale jinak to jde,“ odpověděl vesele. „Co bys řekla na pizzu? Vyzvednu tě třeba okolo…“

„Jsem v Jižní Dakotě.“

„Cože?“

„To je dlouhé povídání. Leta tady má velmi pohodlnou pohovku. Nemohl bys za mnou přijet?“

Ve sluchátku nastala krátká pauza. „Jestli ti tolik chybím, tak proč si mě už konečně nevezmeš?“ zeptal se uličnicky Colby.

„Nevezmu si muže, který se živí střílením lidí,“ odpověděla s úsměvem.

„Střílím jenom darebáky,“ protestoval. „Kromě toho… vím, co znamená foramen magnwn.“

„Drahoušku!“ vydechla teatrálně. „V tom případě upaluj na radnici a sežeň nám povolení.“

Rozesmál se. „Už letím,“ ujistil ji, ale potom trochu zvážněl. „Jakou lumpárnu máš zase za lubem, Cecily?“

„To není lumpárna. Jsem tu v podstatě na služební cestě. Ale potřebuju tě.“

„V tom případě jsem už na cestě. Na letišti si pronajmu auto. Uvidíme se brzy.“

Zavěsil.

„Nechceš si vzít Colbyho Lanea, že ne?“ ujišťovala se Leta nesouhlasným tónem starostlivého rodiče.

„Ale ten muž ví, co znamená foramen magnum,“ škádlila ji Cecily.

„Cože?“

„To je latinský název pro velký vstupní otvor vzadu na lebce,“ vysvětlila jí mladší žena.

„Z otvorů v lebce se mi dělá nevolno.“

„Jako archeolog se na to dívám jinak,“ řekla Cecily. „Víš vůbec, že dokážeme rozeznávat rasy lidí podle tvaru chrupu a postavení čelisti? Indiáni mají přední zuby lopatkovitého tvaru.“

Leta si automaticky nahmatala jazykem přední zuby a začala se Cecily vyptávat na další věci, což jí bránilo přemýšlet hlouběji o Colbyho návrhu.

Colby dorazil druhého dne se stehy na jedné tváři a s novou protézou. Když ho rozradostněná Cecily přiběhla uvítat k autu, zvedl nad hlavu novou umělou ruku. „Tak co jí říkáš? Je pěkná, co? Nezdá se ti, že vypadá daleko víc jako skutečná než ta poslední?“

„A co se stalo s tou poslední?“ zeptala se.

„Urvala se mi. Neptej se kde,“ dodal výhružně.

„Budu mlčet jako hrob,“ ujistila ho. „Pojď dovnitř. Leta připravila sendviče.“

Leta viděla Colbyho jenom jednou, když přijel do rezervace s Tatem. Chovala se zdvořile, ale také trochu zdrženlivě. Její postoj byl zřejmý.

„Nemá mě ráda,“ řekl Colby Cecily, když spolu toho večera seděli na schodech k verandě.

„Myslí si, že spolu spíme,“ vysvětlila mu jednoduše. „Tate si myslí totéž.“

„Proč?“

„Protože jsem ho nechala, ať si to myslí,“ odpověděla bez vytáček.

Ostře se na ni podíval. „Špatný tah, Cecily.“

„Nepřipustím, aby si myslel, že celý život čekám jen na to, až si mě milostivě všimne,“ řekla mrazivým hlasem. „Už teď je přesvědčený, že ho miluju, a to mi bohatě stačí. Nemůžu dopustit, aby věděl, že jsem… ehm… tím, čím jsem. Mám svoji hrdost.“

„Jsem ti k službám, jestli to myslíš vážně,“ prohodil nepřirozeně věcným tónem. Potom se mu tvář rozzářila rošťáckým úsměvem, který byl v rozporu s hranou vážností jeho slov. „Nebo se snad bojíš, že bych to jen s jednou rukou nezvládnul?“

Cecily vyprskla smíchy a láskyplně se k němu ze strany přitulila. „Zbožňuju tě, vážně. Ale v dospívání jsem zažila něco ošklivého. Podstoupila jsem terapie a všechny ty běžné věci, ale ještě pořád mi dělá potíže myslet na to, že bych mohla mít intimní známost.“

„Totéž cítíš, i když myslíš na Tatea?“ zjišťoval Colby ohleduplně.

„Tate mě nechce,“ řekla klidně.

„To říkáš pořád a on z tebe dělá lhářku.“

„Tomu nerozumím.“

„Včera večer za mnou přišel hned potom, co jsme spolu domluvili. Bylo to, jako když se přižene uragán.“

Prsty si přejel po čerstvé jizvě na tváři.

Cecily zalapala po dechu. „Myslela jsem, žes k tomu přišel při nějakém úkolu!“

„Tate nosí na prostředníčku velký stříbrný prsten s tyrkysovým kamenem,“ připomněl jí. „Když se s ním po člověku ožene, nadělá hodně škody.“

„On tě uhodil? Proč?“ vyhrkla.

„Protože jsi mu řekla, že spolu spíme,“ vysvětlil jí jednoduše. „Vážně, Cecily, až se příště pustíš do nějaké hry, byl bych rád, kdybys mi o tom předem pověděla. Zastihl mě nepřipraveného.“

„Co se stalo, když tě udeřil?“

„Vrátil jsem mu to a pak už to šlo samo. Už nemám svůj kávový stolek a to nemluvím o tom, co provedl s mým oblíbeným popelníkem.“

„Moc mě to mrzí!“

„Ve rvačkách jsme s Tatem fyzicky celkem vyrovnaní,“ řekl. „Tedy ne že bychom se tak často prali… Má větší úder než Pierce Hutton, když se vzteká.“ Pátravě se na ni zahleděl. „Víš to jistě, že tě Tate nechce? Nedokážu přijít na jiný důvod, který by v něm vyvolal tu nutkavou potřebu omlátit mi hlavu o zem.“

„Velký bratr Tate na záchranné misi,“ poznamenala mrzutě a ušklíbla se. „Myslí si, že jsi pro něj velké nebezpečí.“

„To taky jsem,“ přiznal pobaveně.

„Jsem hrozně ráda, že tě mám za přítele.“

Usmál se. „Já taky. Není mnoho lidí, kteří mi během posledních pár let stáli po boku, víš? Když mě Maureen opustila, úplně jsem zešílel. Nedokázal jsem žít s tou bolestí, a tak jsem si našel způsob, jak ji otupit.“ Potřásl hlavou. „Myslím, že jsem se trochu vzpamatoval, až když jsi mě poslala k té psycholožce v Baltimoru. To ona mě přesvědčila, že člověk nemůže druhého člověka vlastnit. Maureen se nedokázala smířit s tím, kdo jsem. A teď je šťastná,“ dodal se špetkou hořkosti. „Její nový manžel pracuje jako viceprezident banky a má dvě děti z předchozího manželství. Je velmi usedlý. Nehrozí, že by se nechal zastřelit při nějaké přestřelce.“

„Je mi to líto, Colby.“

Předklonil se dopředu a předloktími se opřel o stehna. „Miloval jsem ji.“

„A já zase miluju Tatea. Jenže ty jsi prožil alespoň manželství, na které teď můžeš vzpomínat. Já tohle mít nikdy nebudu.“

„Je ti líp bez vzpomínek, věř mi,“ ujistil ji drsným posmutnělým hlasem. „Tate je hlupák. On neví, kdo vlastně je, Cecily, a kam patří,“ dodal nečekaně.

„Proč to říkáš?“

„Příliš lpí na kultuře a tradici. Chrání je. Prokazuje tím svoji identitu. Tradice je důležitá, ale není tím jediným, co dělá z člověka toho, kým je. Tate žije ve světě bílých, pracuje ve světě bílých. Nenapadlo tě někdy, že muž, který klade takový důraz na své kořeny, by měl žít ve světě, který tolik hájí?“

Cecily by zajímalo, jestli o tomhle Tate někdy přemýšlel. Ona ne. „Chceš říct, že nežije s Letou ani v blízkosti svých vlastních lidí?“

„Přesně tak. Někteří lidé, s nimiž se stýká, ho donutili, aby cítil rozpaky kvůli svému původu. Dávali mu najevo, že je členem menšiny, naznačovali mu, že není dost kultivovaný a uhlazený.“

„Colby…“

Podíval se na ni. „Ty jsi bílá. Nemáš ani ponětí, jaké to je pocházet z menšiny. Nevíš, jak lidé jednají s členy menšiny. Nikdy to nebudeš vědět, Cecily. Přestože bojuješ za jejich národní suverenitu, přestože chápeš a obdivuješ Tateovu kulturu, nikdy nebudeš její součástí!“

Zaplavil ji stísněný pocit. Dokonce ani Tate jí nikdy neřekl takové věci. Nepřítomně si přejela rukou po čele. Drsná pravda Colbyho slov ji rozrušila.

„Určitě chceš vědět, jak tohle vím,“ pokýval hlavou, když po něm střelila pohledem. „Jsem Apač, Cecily,“ řekl. „Není to na první pohled tolik vidět, protože mám světlou kůži díky troše skotské a německé krve, která se do naší rodiny dostala už před několika generacemi, ale jsem téměř čistokrevný Apač. Kdybych po tom toužil, mohl bych žít v rezervaci White Mountain.“

„Nikdy jsi mi to neřekl,“ řekla tiše.

„Předtím jsem tě ještě dost dobře neznal. Je to skoro k smíchu. Tate hájí svoje kořeny jako fanatik a já se za ty své stydím. Dokonce ani nenavštěvuju vlastní lidi. Nenávidím pohled na to, jak žijí.“

Takové přiznání jí otřáslo až do morku kostí. Nevěděla, jak by s ním měla dál mluvit. Colby, kterého znala, zmizel.

„To je taky pravý důvod, proč mě Maureen opustila,“ procedil mezi zuby. „Důvodem nebyla má práce, dokonce ani to, že jsem se příležitostně napil. Opustila mě… protože nechtěla porodit míšence. Víš, o svém čistém apačském původu jsem jí řekl až skoro rok po naší svatbě. Malá kapka indiánské krve jí připadala vzrušující a jedinečná. Ale skutečný indián… byla šokovaná.“

Cecilyin názor na legendární Maureen klesl o osmdesát bodů. Stiskla rty. Nedokázala pochopit, jak se může někdo stydět za tak hrdou kulturu.

Podíval se na ni a přes vážnost situace se rozesmál.

„Úplně slyším, jak to v tobě vře. Ne, ty by ses za mě nestyděla. Ale ty jsi jedinečná. Ty pomáháš lidem všemi prostředky. Když vidíš chudobu, neohrneš nad ní nos, ale vyhrneš si rukávy a uděláš všechno, co je v tvých silách, abys ji zmírnila. Když se na tebe dívám, tak se stydím, Cecily.“

„Stydíš se? Ale proč?“

„Protože ty vidíš krásu a naději tam, kde já vidím beznaděj.“ Začal si masírovat umělou ruku, jako kdyby ho bolela. „Mám v zahraničních bankách uloženu asi polovinu toho, co má Tate. Začnu teď ty peníze utrácet i za něco jiného než za kvalitní alkohol. Jeden člověk dokáže změnit hodně věcí. To jsem nevěděl, dokud jsem tě nepoznal.“

Usmála se a jemně se dotkla jeho paže. „Jsem moc ráda.“

„Mohla by sis mě vzít,“ navrhl zkusmo a díval se na ni s úsměvem ve tváři. „Nejsem kdovíjaká partie, ale měl bych tě rád. Už bych se nikdy piva ani nedotkl.“

„Potřebuješ někoho, kdo by tě miloval, Colby, a to já nejsem.“

Ušklíbl se. „Totéž bych mohl říct já tobě. Ale já bych tě asi dokázal milovat… časem.“

„Nikdy by se z tebe nestal Tate.“

Colby se zhluboka nadechl. „Život není nikdy jednoduchý. Připomíná mi složitou skládačku. Když si myslíme, že jsme ji konečně sestavili, rozlétnou se jednotlivé kousky do všech stran.“

„Když začneš filozofovat, je načase jít domů. Zítra si musíme promluvit o tom, co se tady děje. Něco tu totiž pořádně smrdí. Potřebujeme s Letou, abys nám pomohl vypátrat, co to je.“

„Od čeho jsou přátelé?“ zeptal se vřele.

„Jednou ti to oplatím.“

Neodpověděl jí. Cecily neměla ani ponětí, jak hluboko do Tateova srdce se zaryla její poznámka o tom, že spolu s Colbym mají důvěrný vztah. Ten rozzuřený muž s téměř vražedným pohledem, který se včera večer objevil u jeho dveří, se vůbec nepodobal jeho dlouholetému příteli a kolegovi. Tate nebyl skoro schopen vyslovovat, a když zápas skončil, byli oba muži vyčerpaní a zkrvavení. Možná si Tate nechce Cecily vzít, ale Colby dokázal rozeznat nefalšovanou žárlivost, když na ni narazil. Tateovy rány nebyly staromódním pokusem pomstít Cecilyinu ztracenou nevinnost. Toužil Colbymu ublížit, protože si myslel, že spolu s Cecily spali, a on chtěl, aby za to zaplatil. Byla to žárlivost, a ne potřeba chránit Cecily. Byla to žárlivost muže, který je šíleně zamilovaný – a sám o tom neví.

O dva dny později se Tate Winthrop, který si ještě stále foukal na modřiny a cítil bolavou čelist, vydal do muzea, aby zjistil skutečný důvod Cecilyny cesty do Jižní Dakoty. Bylo mu jasné, že to nemůže mít nic společného s muzejními přírůstky. Něco se děje. Cecily se chovala nepřirozeně – stejně jako její milenec, Colby Lane. Tate byl odhodlaný zjistit, co za tím vším vězí.

Promluvil si s doktorem Phillipsem, který mu ochotně prozradil, že Cecily objevila nějaký artefakt, který by mohl muzeum proslavit, a že odjela do Jižní Dakoty, aby ten vzácný kousek získala. Také mu řekl, že senátor Holden byl jejím objevem tak nadšený, že jí dokonce zaplatil letenku!

Vyzbrojen touto informací vrazil Tate do kanceláře Matta Holdena, aniž by jen koutkem oka pohlédl na jeho vyděšenou sekretářku.

„To je v pořádku, Katy,“ uklidňoval Holden mladou ženu. „Zavřete dveře, ano?“

Udělala to, ale v očích měla starost. Tate vypadal jako šílenec.

Bylo to jejich první setkání tváří v tvář od chvíle, kdy se Matt Holden dozvěděl, že muž, který teď sedí naproti němu, je jeho syn. Pozorně studoval Tateovu tvář. Byli si podobní, přestože se v Tateových černých očích, pevné bradě a vysoké pružné postavě zračily generace jeho předků. Tate nemohl tušit, že je jeho lakotská krev smíšená s francouzskou, že jeho dědeček pocházel z Maroka a jeho babička patřila mezi francouzskou šlechtu. Tate byl pokračováním hrdé linie a on mu to nemohl prozradit. Jestliže se v Jižní Dakotě všechno vyřeší, Tate se to nikdy nebude muset dozvědět. Ta myšlenka ho rozesmutnila. Udělal tolik chyb…

„Co se děje?“ pobídl ho Holden a snažil se znít stejně nepřátelsky jako obvykle, navzdory malé prasklince ve svém srdci.

„Proč jste poslal Cecily do Jižní Dakoty?“

Holden zadržel dech. Rozhlédl se po místnosti, protože si byl jistý, že je někde v okolí přinejmenším jedna štěnice, přestože povolal několik agentů, kteří místnost prozkoumali pomocí moderního elektronického vybavení. Neodvažoval se probírat ve své kanceláři tajné nebo velmi důležité věci.

Tate si jeho starostlivého pohledu všiml. Krátce se zasmál a vytáhl z kapsy malý, složitě vypadající elektronický přístroj. Aktivoval ho a položil ho před sebe na stůl.

Opřel se do židle.

„Tomu se říká vyhánět čerta ďáblem, Holdene,“ prohodil bezstarostně. „Můžete mluvit. Je to bezpečné. Tohle –“ kývl hlavou k přístroji, „– způsobí tomu, kdo by se snažil odposlouchávat, pořádný bolehlav.“

Holden se poněkud uklidnil. „Nemůžu vám toho moc povědět,“ promluvil. „Všechno je to velice složité a jsou do toho zataženi nevinní lidé.“ To byla pravda a Tate byl jedním z nich.

„Tak mi povězte, co můžete,“ řekl Tate po chvíli. Holdenovo váhání a naprostý nedostatek skutečného nepřátelství je velmi zvláštní, pomyslel si v duchu. Změnil se. Tate by rád věděl proč.

Holden se opřel do tmavě vínového koženého křesla a upřeně hleděl na svého syna. „V rezervaci se děje něco podezřelého. Někomu jsem slíbil, že se na to podívám. Cecily tam odjela, aby pro mě našla pár odpovědí.“

„Určitě se jedná o kmenové záležitosti, tak proč do toho strkáte nos?“ zamračil se Tate a muže sedícího proti němu napadlo, že se velmi podobá svému otci. „Nemáte tam žádný vliv.“

Holdenovy vysoké lícní kosti se zbarvily do ruda. Odvrátil od Tatea tmavé oči a stiskl čelisti, takže bylo vidět, jak mu ve tváři přeskakují svaly. „Je to soukromá záležitost. Choulostivá soukromá záležitost. Cecily… pro mě zjišťuje pár věcí. Sleduje lidi, to je všechno. Nic nebezpečného.“

Tate se prudce naklonil dopředu. Z očí mu sršely jiskry hněvu. „Když jste chtěl nechat někoho sledovat, proč jste nepřišel za mnou? Já mám kontakty všude! Mohl jsem provést důkladné pátrání bez toho, abyste do toho zatahoval Cecily.“

Holden zavřel oči. „Nechápete to. Nemohl jsem… vás do toho zatáhnout.“

Tohle bylo stále podivnější a podivnější.

„Proč ne?“

Holden zíral na portrét Andrewa Jacksona, který visel na protilehlé zdi jeho kanceláře. Mimoděk si vzpomněl na skandál, který musel přežít kvůli své milované Ráchel. „Nemůžu vám to prozradit.“ Obrátil pohled zpět ke svému synovi. „Musíte se držet stranou. Nesmíte se do toho angažovat. Nesmíte!“

Tate se ještě víc zamračil. „Nedává mi to smysl.“

„Kruci…!“ Holden si odhrnul z čela pramínek stříbřitých vlasů a přejel si dlaní po tváři. „Dobrá, jde o politickou výhrůžku,“ pronesl pomalu a opatrně zvažoval každé slovo. „V mé minulosti je něco, co nechci zveřejnit. Jedná se o jednu nevinnou ženu, jejíž život by mohl být zničen. Nějací lidé mi vyhrožují, že moje tajemství zveřejní, pokud neudělám… určité věci, které po mně požadují.“

„Umím být diskrétní,“ řekl Tate zmateně.

„Já vím.“ Senátor se smutně nadechl. Hleděl do tváře druhého muže a v rysech jeho tváře se zračila starost. „Ale já vás do toho nemůžu zatáhnout. Neudělám to. Jestli mě alespoň trochu respektujete, tak udělejte, o co vás žádám. Nechci vás u toho. Držte se tak daleko, jak jen to půjde!“

Tatea zaplavil ten nejzvláštnější pocit. Najednou měl pocit, že ho k tomu muži – k jeho nepříteli – váže silné pouto. Nerozuměl tomu. Skoro to vypadalo, jako by se ho snažil Holden chránit. Ale proč by měl Tate potřebovat ochranu?

„Pracoval jsem pro CIA,“ podotkl Tate. „Vím, jak se o sebe postarat.“

„Tím jsem si jistý. Ale tohle nemá nic společného s uměním přežít.“ Holden si znovu přejel po široké tváři. „Ještě nikdy jsem se do takovéto situace nedostal. Ještě nikdy jsem neměl takhle svázané ruce. Zasloužím si trest, ať už je jakýkoliv. Všechno je to moje chyba. Ale nemůžu dopustit, aby ta žena trpěla za mé hříchy. Musím ji ochránit, ať to stojí co to stojí.“

Tate by si nikdy nepomyslel, že se v tomhle chladném senátorovi skrývá citlivý muž. Jeho hlas vibroval potlačovanou bolestí nad dávnou ztrátou. „Vy ji stále ještě milujete.“

„Jistěže ji stále miluju!“ odsekl Holden. „Vždycky jsem ji miloval. Ale byl jsem tak zatraceně ambiciózní. Musel jsem mít moc, bohatství. Chtěl jsem dobýt svět. Oženil jsem se pro peníze a všechno jsem obětoval svému úřadu. Teď tady sedím, počítám své hříchy a čekám, až mi na krk dopadne sekyra. A nemůžu svalovat vinu na nikoho jiného než na sebe.“

Tate na něj dlouho upřeně hleděl. „Má tohle něco společného s tím, proč jste mě odvolal z té práce, kterou jsem pro vás měl dělat?“

Holden se na něj nepodíval, ale krátce kývl hlavou.

„Nic z toho nedává smysl.“

„Doufám, že nikdy nebude,“ pronesl Holden vážně. Zabořil se vyčerpaně do křesla. Rukama svíral boční opěradla tak silně, až mu zbělaly klouby. „Neposlal jsem Cecily do nebezpečí, na to vám dávám své slovo. Mám přátele, kteří ji sledují, aniž by o tom věděla.“

Tohle Tatea zmátlo.

„Vy máte ve Wapiti přátele?“

Holden se mu podíval do očí. „Moje matka tam učila ve škole, když jsem byl ještě malý kluk a otec sloužil v armádě. Asi pro ni bylo výhodné, že mě nemusela kvůli vzdělání tahat všude možně po světě. Vyrostl jsem v rezervaci.“

Tateovi něco problesklo hlavou. Měl to na jazyku, ale nedokázal si to přesně ujasnit. Vzpomněl si, že někde něco zaslechl, něco…

Holden se zvedl z křesla a tím pohybem přerušil tok Tateových myšlenek. „Nejezděte do Jižní Dakoty,“ požádal ho. „Nepleťte se do toho. Jestli to uděláte, je možné, že způsobíte nenapravitelné škody. Je to… velice choulostivá situace.“

Tate se také postavil, ale ještě se neměl k odchodu. „Jde o nějakou ženu z rezervace,“ řekl nečekaně.

Holden mu neodpověděl.

„Styděl jste se za ni? To proto jste to udržoval v tajnosti?“

Holdenovy tmavé oči se setkaly s jeho. „Není to žena, za jakou by se měl muž stydět. Ale špatně jsem se rozhodl, a ztratil jsem ji.“

Tatea překvapilo, že se mu tento muž svěřuje.

Nedávalo to smysl. Jistě, nic z toho, co dnes Holden řekl, nedává smysl.

Tate pozvedl ruku ke spánku a Holdenovu pozornost upoutal velký stříbrný prsten s tyrkysovým kamenem. Tate měl pocit, jako by ho senátor poznal.

„Dala mi ho matka, když otec zemřel,“ vysvětloval Tate staršímu muži, jehož ten šperk očividně zaujal. „Tvrdí, že patřil mému otci. Prý mu ho dala, když spolu začali chodit. Nenáviděl jsem ho, ale nosím ten prsten, protože si své matky vážím. Bylo jasné, že pro ni ten prsten hodně znamená.“

Holden si na ten prsten pamatoval. Věnovala mu ho Leta den předtím, než jí musel přiznat, že pro ně neexistuje šance na společnou budoucnost. Když jí řekl pravdu, vrátil jí ho zpátky. A ona ho dala jejich synovi. Jejich synovi. Jen stěží dokázal nést tu bolest.

Tate podezíravě sledoval Holdenovu reakci na to, co před chvíli řekl. Přimhouřil oči. „Znal jste moji matku?“

Holden se na něj podíval s předstíraným klidem. „Cecily o ní často mluví. Jmenuje se Leta, že?“

Tate přikývl.

„Znal jsem v rezervaci spoustu lidí, ale v mém věku se mi už tváře a jména nespojují dohromady tak snadno jako kdysi,“ vysvětloval Holden.

„Nezdržel jste se ve Wapiti kvůli volební kampani?“ zeptal se Tate sžíravě.

Holden se vzpřímil. „Ne, nezdržel,“ přiznal se chladně. „Víte, moje žena neměla indiány v lásce. Styděla se i za to, že lidé věděli, že moje matka v rezervaci kdysi učila.“ V Holdenových očích se rozhořely plamínky hněvu. „Jestli tenhle přístup náhodou nepoznáváte, tak byste se měl zeptat vaší přítelkyně Audrey, proč tam s vámi nikdy nejede. Nebo se snad bojíte odpovědi?“

Tate strnul a zpražil staršího muže vzteklým pohledem. Zatnul pěsti. „Jděte k čertu.“

Holden neustoupil ani o centimetr. „Ve Vietnamu jsem byl velitelem praporu,“ řekl zdánlivě klidným tónem. „Zvláštní nasazení. Byla by chyba myslet si, že bych byl pro mladšího muže snadným soupeřem.“

Tate na Holdena zvědavě zíral. Ne že by mu jeho slova nahnala strach, ale najednou mu podoba a postoj toho muže připadaly nějak povědomé. Tyhle záblesky neznámé intuice byly velmi zvláštní. Muž stojící před ním je jeho největším nepřítelem, a přesto si ho váží. Ne. Není to jenom respekt, co k němu cítí, je to ještě něco jiného; nedokázal však přesně určit co.

„Přiveďte Cecily domů,“ řekl stroze. „Nechci, aby podstupovala sebemenší riziko.“

„O Cecily se postarám,“ odpověděl senátor stručně. „Je pro ni mnohem lepší, když ji necháte na pokoji.“

Tate se na něj podíval rozšířenýma očima. „Prosím?“ zeptal se uraženě.

„Vy moc dobře víte, co mám na mysli,“ řekl Holden. „Dopřejte jí čas. Potřebuje si vyléčit srdce. Je příliš mladá na to, aby sama sebe odsoudila ke staropanenství jen kvůli muži, který ji ani pořádně nezná.“

„Mladistvé pobláznění netrvá věčně,“ řekl Tate.

Holden přikývl.

„Ano, netrvá věčně. Na shledanou.“

„To platí i o idealistickém obdivu,“ pokračoval odhodlaně Tate.

„A proto během osmi let, které uplynuly od chvíle, kdy jste jí vstoupil do života, střídala Cecily jednoho muže za druhým,“ prohodil Holden se silně ironickým podtónem.

Ta slova účinkovala. A bolela.

„Hlupáku,“ řekl Holden měkce. „Opravdu si myslíte, že by nějakému muži – kromě vás – dovolila, aby se jí dotkl?“ Došel ke dveřím své kanceláře a hlavou kývl směrem k psacímu stolu. „Nezapomeňte si tady ten svůj přístroj,“ dodal tiše.

„Počkat!“

Holden se zarazil s rukou na klice a otočil se.

„Co?“

Tate držel v ruce elektronické zařízení a sledoval blikání malého světýlka. „Míšení dvou kultur, když jedné z nich hrozí vymření, je sobecké,“ řekl po chvíli. „Nemá to nic společného s osobními city. Je to nutnost.“

Holden pustil kliku a postavil se přímo před Tatea. „Kdybych měl syna,“ začal a málem se tím slovem zadusil, „řekl bych mu, že existují věci mnohem důležitější než nějaké ušlechtilé principy. Řekl bych mu, že… láska je výjimečná a vzácná věc a že náhražka lásky člověka spaluje zaživa.“

Tate pátral v očích staršího muže.

„Vy jste ale citlivka.“

Holdenova tvář pohasla. „Ano, to je asi pravda.“ Otočil se.

Proč bych se měl cítit provinile? ptal se Tate sám sebe v duchu. Ale cítil se tak. „Nemyslel jsem to tak,“ vysoukal ze sebe nakonec, znechucen tím, že má výčitky svědomí. „S tím, jak vnímám svůj původ a své dědictví, nic nenadělám.“

„Kdyby vám nestáli v cestě kulturní rozdílnosti, co byste k Cecily cítil?“

Tate zaváhal. „Nic by se tím nezměnilo. Byl jsem za ni zodpovědný, staral jsem se o ni. Z její strany by to byl jen projev vděčnosti a možná trocha zaslepeného obdivu, nic víc. Nikdy bych toho nedokázal zneužít. Kromě toho, začala si něco s Colbym.“

„A vy jste nedokázal překousnout, že vás odsunula na druhou kolej.“

Rysy v Tateově tváři ztvrdly. V očích se mu zablesklo.

Holden potřásl hlavou. „Doslova přetékáte výmluvami, není to tak? Tady nejde o rasovou nebo kulturní rozdílnost, nejde tady ani o to, že nechcete zneužít své postavení ochránce. Vy se bojíte.“

Tateova ústa se stáhla v tenkou linku. Neodpověděl.

„Když někoho miluješ, nezáleží ti už jenom na sobě,“ pokračoval senátor tichým hlasem. „Záleží ti na potřebách, přáních a obavách druhého člověka. Také se musíš zříct určitého množství svobody.“ Přistoupil o krok blíž. „Chci říct, že Cecily tuhle roli v tvém životě už dávno hraje. Pořád ji ochraňuješ a nezáleží ti na tom, že je tu jiný muž. Jednoduše se o ni nedokážeš přestat starat. Všechno, co jsi řekl v téhle kanceláři, to potvrzuje.“ Pátravě se zahleděl do Tateových rozbouřených očí. „Nemáš rád Colbyho Lanea, ale není to proto, že má podle tebe něco s Cecily. Je to proto, že byl připoután k jediné ženě tak těsně, že nedokáže osvobodit své srdce od lásky k ní – dokonce ani po několika letech. Přesně takhle se totiž cítíš i ty, že, Tate? Ani ty se nedokážeš osvobodit od Cecily. Ale Colby se pořád motá kolem ní a ona se v jeho přítomnosti cítí dobře. Možná si ho jednoho dne – až už nebude vědět kudy kam – dokonce vezme. Co pak budeš dělat? Budou ti potom ty tvoje zatracené omluvy a výmluvy něco platné?“

Tate vypnul elektronický přístroj ve své dlani a vyšel ze dveří bez dalšího ohlédnutí nebo slova. Až dlouho poté mu došlo, že mu Matt Holden tykal a že ho oslovil křestním jménem.

Matt Holden se posadil zpátky za svůj psací stůl a přemýšlel o tom, co právě řekl svému synovi. Cecily tím určitě neublížil, když Tateovi vysvětlil, proč ji od sebe neustále odstrkuje. A svým proslovem dosáhl další důležité věci – odvrátil pozornost svého syna, aby mu nemohl klást další otázky, týkající se Cecilyina pobytu v Jižní Dakotě.

SEDMÁ KAPITOLA

Přestože bylo chladno, podzimní slunce zářilo až nezvykle jasně. Když ho šla Leta s Cecily toho dne představit Tomovi Černému Noži, Colby si na sebe vzal moderní sako, košili a plátěné kalhoty.

„Poslední dobou tě pořád někdo navštěvuje,“ podotkl starší drobný muž s úsměvem k Letě.

„Ach, tihle dva jsou mi blízcí,“ odpověděla a usmála se na mladou dvojici. „Colby právě teď nemá co na práci, tak se rozhodl strávit trochu času s Cecily tady, kde nejsou na očích mému synovi. Tate se k Cecily chová velmi ochranitelsky, jako starší bratr.“

„Znám Tatea,“ pokýval Tom hlavou, zatímco si prohlížel Colbyho. „Co vlastně děláte?“

„Jsem krupiér,“ lhal Colby bez mrknutí oka. „Ale stejně dobře umím dohlížet i na farao a black-jack. Pracoval jsem pro Cherokee kasino v Severní Karolíně.“

Tom vypadal zneklidněně. „Aha.“

„Slyšel jsem, že se tu má také otevírat kasino,“ prohodil Colby nedbale. „Napadlo mě, že bych mohl přihodit své jméno do osudí. Možná budu mít štěstí a dostanu práci v místě, kde Cecily tráví hodně času.“

Tom se kousl do spodního rtu. Přistoupil ke Colbymu a pevně mu stiskl paži. „Tohle kasino… nenajímá… cizí lidi. Tedy jestli tu vůbec bude nějaké kasino otevřeno. Měl byste jít někam jinam. Neměl byste tu zůstávat. A to platí i pro tebe,“ dodal a podíval se na Cecily. „Mohli byste se dostat do velkého nebezpečí.“

Colby přimhouřil oči. „Do jakého nebezpečí?“

„Víc vám prozradit nemůžu,“ řekl hrdý starý muž nešťastně a pustil Colbyho paži. „Modlím se za radu, ale ta nepřichází. Připadám si, jako by mě všichni opustili.“

Colby zničehonic popadl starého muže za předloktí a odešel s ním z doslechu obou žen. Začal k Tomovi promlouvat v lakotském dialektu. Mluvil velmi tiše, tak, aby je nikdo neslyšel.

Tom Černý Nůž vytřeštil překvapením oči. „Vy mluvíte mojí řečí!“ vyhrkl ve stejném jazyce.

„Vaší a zároveň i mojí – apačskou,“ odpověděl Colby. „Cecily ani Tateovi nic nepovím. Máte moje slovo. Tak mluvte.“

Tom ze sebe začal soukat celý příběh. Lidé ze syndikátu vědí o vraždě, která byla spáchána na území rezervace během ozbrojeného povstání v siouxské rezervaci v sedmdesátých letech. Mohli by na Toma hodit jednu z nevyřešených vražd, takže by se mohl dostat do vězení. Mají v ruce dostatek důkazů, které by ho usvědčily. Přestože se jednalo o férový souboj, Tom v té době holdoval pití a několik důležitých detailů mu uniklo. Muži ze syndikátu shromáždili důkazy o jeho činu. Získali je od jeho vlastního vnuka, který jim hned v prvopočátku prozradil, že se na území rezervace plánuje výstavba kasina, aby tak zachránil sám sebe. Dlužil těm mužům obrovskou sumu peněz. Pověděl jim také o Tomově minulosti. Potom tu smečku psů vypustil na svého dědečka. Zasekli drápy do finančních fondů určených pro rezervaci a nařídili Tomovi, aby držel jazyk za zuby. Dokonce si najali i znalce a stavitele a začali podplácet své politické kontakty, aby byl projekt kasina schválen.

„Jejich jména,“ naléhal Colby.

„Ta jsou dražší než můj život,“ řekl Tom.

„Dobrá. Tak mi alespoň prozraďte, kdy se tu znovu objeví,“ nevzdával se Colby.

„To nemůžu,“ přišla tichá odpověď. „Až přijedou, nesmíte se tu potloukat. Používají naše peníze k najímání zeměměřičů a odborníků na marketing. Když jsem se je pokoušel zastavit, vyhrožovali mi, že zavolají FBI.“

Colby si dokázal představit hrůzu, jakou tyto hrozby vyvolaly v srdci starého muže, který byl celý život zvyklý žít v přírodě. Pocítil nutkavou touhu ty muže dostat. „Nikomu nic neříkejte,“ pokračoval rozhodným hlasem. „Budu ve střehu a pokusím se něco vymyslet.“

Tom Černý Nůž vypadal starší než kopce, které ho celý život obklopovaly. „Myslím, že nejste hazardní hráč,“ poznamenal s přimhouřenýma očima.

„Ne, to nejsem.“

„Ale jste dobrý muž.“

„Už ne,“ poznamenal Colby neradostně. „Ale mám přátele, kteří takoví jsou.“ Napadlo ho něco jiného. „Musí přece existovat nějaké záznamy, nějaké dokumenty o těch fondech…“

Starý muž vypadal ustaraně. „Ano, ale jsou zamčené v mé kanceláři. Nemůžu vám je ukázat. Dozvěděli by se to. Oni vědí všechno.“

Pravděpodobně se dozvědí i tohle, pomyslel si Colby a díval se za vzdalujícím se mužem. Ale to už bude příliš pozdě. Dostal dobrý nápad, jak se k těm záznamům dostat, aniž by Tom Černý Nůž něco tušil.

„Pověz mi to!“ naléhala Cecily a třásla s Colbym, kterého držela za obě paže.

„Přestaň. Vždyť mě roztrháš na kousky,“ bránil se Colby se smíchem.

Pustila jeho umělou paži a zavěsila se na tu zdravou. „Chci to vědět. Poslyš, tohle je moje tajná operace. Jsi tu jen na záskok!“

„Slíbil jsem, že budu mlčet.“

„Slíbil jsi to v jiném jazyce. Pověz mi tedy anglicky, co jsi slíbil v lakotské řeči.“

Vzdal to. Pověděl jí – Letě však ne – to, co mu Tom prozradil o brzkém příjezdu mužů ze syndikátu do rezervace.

„Musíme zjistit jejich poznávací značku,“ řekla. „Podle ní pak můžeme vypátrat jejich totožnost.“

„To jistě,“ poznamenal Colby posměšně. „Určitě sem přijedou s vlastní poznávací značkou, aby každý věděl, odkud pochází!“

„Kruci!“

Musel se smát jejímu podráždění. Právě se jí chystal povědět o svém alternativním plánu, když se na prašné cestě objevilo velké sportovní auto a prudce zabrzdilo před Letiným domkem.

Z auta vystoupil Tate Winthrop. Měl na sobě džíny a bundu z jelenicové kůže a na očích tmavé sluneční brýle. Husté vlasy mu spadaly přes ramena i přes záda jako rovná hedvábná opona. Cecily na něj fascinovaně zírala. Během všech těch let ho viděla s rozpuštěnými vlasy jen velmi vzácně.

„Chybí ti jen válečné maskování,“ poznamenal Colby rezignovaně a nastavil mu zdravou tvář. „Jen do toho. Mám rád souměrné věci.“

Tate si stáhl tmavé brýle a bez úsměvu sklouzl pohledem z Cecily ke Colbymu. „Holden mi vůbec nic neřekl. Zatracenej chlap! Musím vědět, co se to tu děje.“

„Tak pojď dovnitř,“ vybídla ho Cecily. „Už tak vzbuzujeme příliš pozornosti.“

Uvedla oba muže do prázdného domu.

„Kde je matka?“ zeptal se Tate.

„Na svém řemeslném kroužku. Rozdává ženám nové instrukce, podle kterých mají pracovat. Vyrábějí náušnice a šaty z jelenicové kůže pro moji přehlídku.“

Tate si položil ruce na hýždě a upřeně se na ni zahleděl.

Colby si odkašlal.

„Zajedu do Red Elk pro nějaké limonády a pár dalších věcí. Mám vám něco přivézt?“ Tate zavrtěl hlavou. „Cecily?“

I ona mlčky zavrtěla hlavou.

„Vrátím se asi tak za hodinu,“ oznámil a odešel.

„Tak povídej,“ vyzval Tate Cecily.

Ta přešla do obývacího pokoje. Vyhnula se pohodlnému křeslu, o které se s ním jednou dělila, a posadila se na kraj pohovky. „Budeš se muset zeptat Matta Holdena. Já vím jen velmi málo o tom, co se tady skutečně děje. Právě jsem se snažila z Colbyho vymámit trochu víc, když jsi přijel ty a zachránil ho tak.“

Tate položil sluneční brýle na kávový stolek a posadil se vedle ní.

„Co tady dělá?“

„Poprosila jsem ho, aby přijel. Potřebovala jsem někoho, koho lidé z rezervace neznají. Někoho, kdo by se mohl vydávat za… za hazardního hráče a dokázal získat nějaké informace. Proč máš rozpuštěné vlasy?“

„Na mých vlasech nezáleží. Proč právě hazardního hráče?“

„Podle mě má senátor Holden pravdu v tom, že se sem pokouší přesunout jistý hazardní syndikát. Tom Černý Nůž o tom ví všechno, ale je vystrašený. Nerozumím lakotskému jazyku, ale dokážu číst ve tvářích. Tom Colbymu všechno prozradil ve své rodné řeči.“

„A ty ses to snažila z Colbyho vytáhnout.“

Přikývla.

Díval se na ni tak, jako ještě nikdy předtím. „Požádala jsi o pomoc jeho místo mě.“

Sklopila zrak. „Ano. To je pravda.“

Chvíli oba mlčeli a Tate k ní přistoupil blíž. Zvedl ruce k jejím hustým vlasům svázaným do copu a začal je uvolňovat.

„Tate…!“ protestovala šokovaně.

„Neper se se mnou.“ Rozpletl cop, vytahal všechny sponky a nechal jí vlasy volně splývat po zádech. Měla je dlouhé až po pás. Dotkl se jejích brýlí, sundal jí je a položil je na stolek vedle svých slunečních.

Zvedl se z pohovky, ale nespouštěl z ní oči. Potom došel ke dveřím, které zamknul a zajistil bezpečnostním řetízkem.

„Jak dlouho bude matka pryč?“ zeptal se.

Měla pocit, že ze sebe nedokáže vypravit jediné slovo. Srdce jí bilo tak prudce, až se bála, že se každou chvíli roztrhne na tisíc kousků. „Odešla teprve před několika minutami. Prý se naobědvá se svými přítelkyněmi.“

Přikývl, díval se jí přímo do očí. „Colby se nejspíš taky chvíli zdrží.“

Přiblížil se k ní a v černých očích se odrážel jeho úmysl, který by dokázala rozeznat i slepá panna. Vstala a pokusila se před ním ucouvnout, ale on ji k sobě něžně přitáhl.

„Máš trému, Cecily?“ zašeptal v blízkosti jejích rtů. „Nebo je to skutečný strach?“

„Já… nevím.“ Položila si vlhké nervózní dlaně na jeho hruď.

Zvedl jí bradu, aby se jí mohl podívat do očí. „Nikdy bych tě k ničemu nenutil,“ řekl vážným hlasem. „Ani trochu.“

Její trhané dýchání se trochu zklidnilo. Sklopila zrak a zadívala se na vrchní knoflík u jeho košile. Dlouhý pramen černých vlasů mu dosahoval téměř ke kapse na prsou. Zvedla ruku a dotkla se ho.

Nehýbal se. Výraz její tváře, její náhlá bázeň mu hodně prozradily. „Ty máš ze mě strach.“

Musela chvíli počkat, aby dokázala vysoukat slova ze staženého hrdla. „Ne. Jak bych z tebe mohla mít strach?“

Jeho ruka se opatrně zabořila do jejích rozpuštěných vlasů. Zadíval se na její zlatou hřívu a snažil se pravidelně dýchat. Vnímal teplo vyzařující z jejího těla, naslouchal něžnému vzrušenému dechu, který se odrážel od jeho hrdla.

„Proč jsi mi řekla, že tě Colby měl?“ zeptal se.

„Poslyš…!“ začala divoce.

Tate se zadíval do jejích rozzlobených očích a položil jí prst přes ústa. „Hrozně jsem se s ním kvůli tobě popral. Řekl ti to?“

„Kvůli mně jsi to nedělal,“ řekla. „Nejsem pro tebe tak důležitá.“

Krátce se zasmál. „O tom ty nemáš ani ponětí.“

„Jak se má Audrey?“ zeptala se schválně.

„Jak to mám vědět?“ Chytil ji za vlasy po obou stranách krku a jemným tahem ji přinutil zvednout tvář. „Poslední dobou jsem ji vůbec neviděl. A nikdy jsem s ní nespal.“

„To je moc pěkná pohádka,“ odsekla.

„Je to pravda.“

„Všude jsi s ní chodil,“ namítla.

„Podívala ses na ni někdy pořádně?“ zeptal se tichým hlasem. „Je drobná. Blond. Světlé oči.“

Říkal něco, čemu nemohla uvěřit. Zadívala se do jeho temných očí.

„Myslel jsem, že bych mohl mít tebe,“ vysvětloval znepokojeně. „Snil jsem o tom a trápil se tím od chvíle, kdy jsem tě políbil. Když jsem sem jel, dusil jsem se potlačovanou touhou. Tak strašně jsem žárlil na Colbyho Lanea, že bych byl schopen vymést s ním dům jako s koštětem. Na druhé straně… kdybyste spolu opravdu něco měli, už bys nebyla nevinná. Mohl bych si vzít to, po čem toužím, bez komplikací… bez pocitu viny.“ Z hrdal mu unikl drsný povzdech a potom ji pustil. Přešel pomalu k oknu a zadíval se ven. „Musel jsem zešílet. Měl jsem si uvědomit, že to, co se ti stalo, ti brání v tom, abys s mužem… s jakýmkoliv mužem… navázala důvěrný vztah.“

Nehýbala se. Nespouštěla oči z jeho širokých strnulých zad. „Vždycky se se mnou rád mazlil. Dokonce ještě v době, kdy žila moje matka. Ale když umřela…“ Zadívala se do země. „Nebylo to poprvé, co se mě pokusil znásilnit. Myslím, že tehdy naposledy jsem měla štěstí. Nevím, co bych si bez tebe počala. Zachránils mě.“

Když se k ní otočil, aby se na ni podíval, byl výraz jeho očí děsivý. Téměř se třásl vztekem. Nikdy předtím se mu s tímhle nesvěřila.

„Nevěděla jsem, co bys otčímovi udělal, kdybych ti to pověděla,“ pokračovala. „Nechtěla jsem, abys ho zbil a dostal se do potíží se zákonem. Domnívala jsem se, že jsem z toho vyvázla ještě dobře. V každém případě mě to naučilo nedůvěřovat mužům. A později jsem měla nepříjemné pocity, když se mě chtěl nějaký dotýkat.“ Podařilo se jí vykouzlit mírný úsměv. „Několik schůzek v době, kdy jsem byla na univerzitě, se mi trochu vymklo z ruky. Na jednom z těch chlapců jsem si dokonce procvičila jeden obranný hmat, který jsi mě naučil. Od té chvíle mě už nikdo na rande nepozval. Moje terapeutka mi řekla, že i přes všechna sezení, která jsem absolvovala, mi bude pravděpodobně ještě dlouho trvat, než se naučím důvěřovat nějakému muži tak, abych mu dovolila milovat se se mnou. Vzpomínky, které se mi vybaví při slově důvěrnost, jsou nesnesitelné a hnusné. Ještě pořád mám někde v sobě schovaný pocit viny… měla jsem utéct dřív…“

„Tohle nemusíš.“

Zvedla hlavu. Jeho hlas zněl hrubě a byl prosycený hněvem. „Musíš to vědět,“ řekla odhodlaně. „Nedokážu o tom mluvit s nikým jiným než s tebou, a už vůbec ne s tvou matkou. Když mě líbáš, celé tělo se mi najednou rozpálí. Chci se k tobě přitisknout co nejtěsněji. Nedokážu se nabažit toho, když cítím, jak tvoje tělo roste, protože vím, že jsem to způsobila já. Ale nikdy mezi námi k ničemu jinému nedošlo.“ Uhladila si rukou pramen vlasů, který jí spadl do obličeje. „Je pro mě nepochopitelné, jak jsi mohl uvěřit, že jsem spala s Colbym, a je mi líto, že sis ho tak podal kvůli něčemu, co neudělal.“ Smutně se na něj usmála. „Vlastně nevím, jestli se dokážu milovat s mužem, i kdybys to měl být ty.“

Tate si strčil ruce do kapes. Do ticha místnosti se ozval jemný cinkot mincí, kterých se dotkl. „Škoda žes mi to neřekla dřív.“

„Nic by se tím nezměnilo.“

„Možná ne. Ale když se člověk svěří se svou bolestí, může ji ten druhý alespoň zmírnit.“

„Ty o té své taky nemluvíš,“ podotkla. Posadil se na pohovku a naklonil se dopředu. „Pleteš se, dělám to,“ řekl vážným hlasem. „Mluvím s tebou. Nikdy jsem nikomu kromě tebe nevyprávěl o tom, jak se mnou a s matkou otec zacházel. Je to velmi osobní věc, nesvěřuju se s tím ostatním lidem, protože to nedokážu. Můžu o tom mluvit jen před tebou.“

„Jsem součástí tvého života,“ řekla rozvážně a znovu si uhladila neposlušný pramen vlasů. „Ani jeden z nás na tom nic nezmění. Byl jsi mi oporou, když mi umřela matka, zachránil jsi mě, když mi ubližoval otčím. Nemůžu ale čekat, že se o mě budeš starat navěky. Je mi dvacet pět let, Tate. Musím tě nechat jít.“

„Ne, nemusíš.“ Chytil ji za zápěstí a přitáhl ji k sobě blíž. Nikdy v životě neviděla v jeho tváři tak vážný výraz. „Unavuje mě pořád proti tomu bojovat. Měli bychom zjistit, jak hluboké jsou tvé jizvy. Miluj se se mnou, Cecily. Vím, jak ti to usnadnit.“

Nespouštěla z něj oči. „Tate…“ Váhavě se dotkla jeho tváře. Nabízel jí ráj, kam by mohla vstoupit, kdyby se jí po jeho boku podařilo překonat strach. „Ať se stane cokoliv, bude to ještě horší.“

„Toužíš po mně,“ řekl něžně. „A já toužím po tobě. Proč se nezbavit duchů, kteří tě pronásledují. Jestli dokážeš překonat strach, nebudu se od téhle chvíle scházet z žádnou ženou kromě tebe. Přijdu za tebou, když budu šťastný, když budu smutný, když mě bude něco tížit. Budu ležet v tvém náručí a utěšovat tě, když budeš nešťastná, když budeš mít strach. Ty za mnou budeš moct přijít, kdykoliv se ti zasteskne po mém objetí, kdykoliv mě budeš potřebovat. Budu tě hýčkat.“

„A budeš si dávat pozor, abych nepřišla do jiného stavu.“

Ve tváři se mu okamžitě objevilo napětí. „Víš, co si o tom myslím. Nikdy jsem se s tím netajil. V téhle věci nikdy neustoupím, nikdy.“

Dotkla se jeho dlouhých vlasů a pomyslela si, jak je nádherný a jak je drahý jejímu srdci. Dokázala by žít s vědomím, že ji jednoho dne opustí kvůli jiné ženě? Jestli se nikdy nedozví pravdu o svém otci, určitě to jednou udělá. Nemohla mu povědět o Mattu Holdenovi, dokonce ani kdyby jí to mělo zajistit vlastní štěstí.

Díval se na ni a jeho pohled byl zmatený, protože nechápal výraz v její tváři. „Budu opatrný,“ slíbil. „A velmi něžný. Neublížím ti, ani trochu.“

„Co když se vrátí Colby…?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Nevrátí.“ Postavil se a zvedl ji na nohy. Všiml si slabého zaváhání v její tváři. „Nebudu po tobě žádat víc, než mi budeš ochotná dát,“ ujistil ji tiše. „Když budeš chtít, abych nedělal nic jiného, než tě držel v náručí a líbal tě, udělám to.“

Cecily se zadívala do jeho tmavých upřímných očí a z úst jí unikl trhaný výdech. „Dala bych… cokoliv… za to, aby ses se mnou miloval,“ řekla rozechvělým hlasem. „Celých osm dlouhých let…!“

Jeho ústa umlčela další bolestná slova. Potěšila ho její okamžitá odezva. Přestože nikdy neznal celou pravdu o jejích traumatických zkušenostech, občas si kladl otázku, zda bude vůbec někdy schopna oddat se nějakému muži úplně. Trápil se kvůli tomu, protože věděl, že někteří muži se k ženám chovají neohleduplně. Takový muž by ji mohl vystrašit navždycky. Ale on ne. I když Cecily nedokáže darovat své tělo úplně, postará se o to, aby jí její první milostný zážitek přinesl radost a potěšení.

Cecily o něco víc pootevřela ústa a on se musel usmát její dychtivosti, která neměla nic společného se zkušeností. Ano, touží po něm. A to je první krok.

Ucítila jeho úsměv a stáhla se zpátky. V jejích doširoka otevřených očích se zračila úzkost.

„Každý někdy začíná,“ řekl něžně. Vzal její tvář do svých dlaní a pátral v jejích očích. Jeho ústa se lehce, škádlivě dotkla jejích. Ochutnával její horní ret a potom se s lenivou hravostí začal věnovat spodnímu. Palcem laskal koutek jejích úst a užíval si smyslnost nyní již uvolněných polibků.

Cecily pevně svírala látku Tateovy košile. Nevnímala nic jiného než rozkoš, kterou jí přinášela jeho mučivě něžná a pomalá ústa.

Nechal své ruce sklouznout z její tváře po krku a po ramenou, až k štíhlým bokům. Přitáhl ji k sobě a dotek jejích boků proti jeho napjatému tělu zvýšil jeho vzrušení stonásobně. Prudce se nadechl.

Ukročila o krok dozadu, aby se mohla podívat do jeho přimhouřených očí a do vážné tváře, která byla nyní zvláštně strnulá. Neměla pocit, že by si s ní tentokrát jen zahrával. Cítila, jak se jeho mocné tělo jemně zachvělo, když sklonil hlavu, aby ji znovu políbil. Silnýma rukama ji uchopil za boky a téměř drsně ji přitáhl k sobě, zatímco ústy hladově chutnal vláčnost jejích rtů. Tak tomuhle, pomyslela si omámeně, se říká svádění. Zasténala, protože jejím nedotčeným tělem projela nová vlna rozkoše. Spojila ruce za jeho krkem, opřela se o něj a nechala se unášet rytmem jeho rukou, kterými ji za boky přitahoval ke svému vzrušenému klínu.

Postavila se na špičky, aby prodloužila ten smyslný kontakt a zachvěla se, když ucítila, jak první vlna slasti zasáhla oblast jejího podbřišku.

Jeho ruce ji k sobě tiskly stále těsněji, jeho ústa byla stále žíznivější. Slyšel, jak jí bije srdce. Lapala po dechu, sténala i vzlykala do jeho dobyvačných úst. Dlaněmi vklouzl pod její blůzku, laskal její rozpálenou kůži. Chvíli pomalu přejížděl po křivce oblých ňader, teprve potom začal palci mnout jejich vzrušené vrcholky.

Znovu zasténala. Objala Tatea ještě pevněji, tiskla se k němu, celé její tělo ho prosilo, aby nepřestával. Její ústa roztávala pod jeho zkušenými doteky. Byla zcela v jeho moci.

Jemně ji kousl do spodního rtu a téměř neznatelně zvedl hlavu, aby se jí mohl podívat do očí. Byly lesklé, jako kdyby měla horečku, a zračilo se v nich naprosté odevzdání. Kdybych chtěl, mohl bych ji mít hned teď a přímo tady, pomyslel si v duchu vzrušeně. „Jestli chceš, abych přestal, tak mi to řekni teď.“

Nedokázala přemýšlet, jen stěží dýchala. Záleží jen na tom, problesklo jí hlavou, aby nepřestával. „Ne… nepřestávej,“ vydechla přerývaně a přitáhla si jeho ústa ke svým opuchlým rtům. „Miluju tě,“ zašeptala.

Chraplavě zasténal a znovu ji políbil. Zvedl ji ze země, jako kdyby držel v náručí velmi vzácnou věc, a nesl ji chodbou do hostinského pokoje, kde byla ubytovaná. U dveří se zastavil jen proto, aby je pohybem nohy zavřel.

Ležela na prošívaném přehozu v malé místnosti a vibrovala vzrušením, které ještě nikdy nezažila. Tate stál vedle postele a svlékal se. Když byl nahý, dopřál jí chvilku, aby si ho mohla v klidu prohlédnout. Zvědavě se dívala na jeho mocné vzrušení a výraz úžasu smíšený s obdivem, který se jí objevil ve tváři, ho ještě více vzrušoval.

„Určitě jsi viděla takové fotky,“ zamumlal tiše a sklonil se nad ní, aby ji svlékl.

„Nebyly jako ty,“ odpověděla zastřeným hlasem s doširoka otevřenýma očima.

Usmál se. „Nerozmyslíš si to na poslední chvíli?“ zeptal se měkce a stahoval poslední zbytky oblečení z jejího krásného rozpáleného těla.

„Ne,“ odpověděla. Sledovala, jak přejel dlaní po její nahé kůži, jak přimhouřil oči a užíval si první pohled na její odhalené tělo. Vůbec necítila rozpaky. Bylo to vzrušující.

Sklonil hlavu a přitiskl ústa na její něžné bříško. Potom se lenivě přesunul vedle ní na postel a zasypával ji polibky. Náhle se jeho rty přisály k jejím vzrušeným bradavkám a začaly si s nimi pohrávat. Její tlumené slastné zasténání ho naplnilo sladkým očekáváním. Cecily zabořila ruce do jeho dlouhých vlasů a tiskla jeho hlavu ke svému tělu, jako by se bála, že by mohl přestat.

Usmál se a dál se mazlil s jejím vlhkým tělem. Věděl, že nesmí pospíchat, ale už ho netrápily žádné obavy. Touží po něm. Všechno bude v pořádku.

Přizpůsobil tempo svého laskání její nezkušenosti, učil ji, jak se ho má dotýkat, jak mu má vracet rozkoš, kterou působil on jí. Cecily se fascinovaně oddávala zatím neznámé tělesné rozkoši, vycházela vstříc jeho obratným mužným rukám, které ji svými doteky připravovaly o rozum a vyvolávaly v jejím těle slastné chvění.

Když cítil, že se její tělo třese a napíná neovladatelnou touhou, opatrně se na ni položil. Viděl, jak na něj hledí doširoka rozevřenýma očima.

„Neboj se toho,“ zašeptal v těsné blízkosti jejích úst a přitiskl své vzrušené mužství k centru její nevinnosti. „Možná ti způsobím trochu bolesti, ale vynahradím ti to. Ano?“

Přikývla, a když do ní začal něžně pronikat, dívala se mu přímo do očí. Chytila ho za ruce a jejich prsty se propletly. Potom jí Tate přitiskl paže k posteli po obou stranách její hlavy. Při prvním náznaku bolesti se jí tělo napjalo očekáváním. Nikdy by ji nenapadalo, že se jí při tom bude dívat přímo do očí nebo že bude jeho pohled do její tváře tolik vzrušující.

„Bojíš se?“ zašeptal měkce.

„Ach ne,“ odpověděla tichým zasténáním, které bylo prosycené láskou. Překvapovalo ji, že si můžou v tak důvěrné chvíli povídat. Potom ucítila, jak zatlačil znovu, tentokrát o něco silněji. Ten pocit byl… neuvěřitelný, nepopsatelný. Objala jeho tělo nohama, aby k ní byl ještě blíž. V ten okamžik se rysy v jeho obličeji napjaly a ona přijala sladce bolestnou a zároveň nepředstavitelně něžnou invazi jeho těla.

Když zalapala po dechu a prsty mu křečovitě stiskla dlaň, usmál se. Pomale smyslným pohybem se mírně nadzdvihl a cítil, jak ho její tělo hladově následovalo. „Tady? Právě tady?“

„A… ano!“ vykřikla tlumeně a znovu zalapala po dechu.

Pohnul se nad ní se zadržovanou touhou, a když měkce zasténala, vyklouzl mu z hrdla hluboký drsný smích plný spokojenosti, jehož zvuk zanikl v jejích lačných otevřených ústech. Když se nepatrně nadzdvihl, aby se podíval po délce jejich nahých těsně spojených těl, v očích se mu rozkošnicky zablesklo.

Znovu se prudce nadechla. Neviděla ho jasně, ale s každým pohybem jeho boků ho cítila stále intenzivněji. Ztrácel se v hlubinách jejího těla, byl tak mocný a tak… vítaný… a dokonale zaplňoval prázdnotu, kterou předtím cítila. Vnímala, jak přívaly rozkoše nastupují ve stále kratších intervalech. Vypjala tělo a vycházela vstříc rytmickým pohybům jeho boků. Tiskla se k němu, vzlykala. Nikdy by si nepomyslela, že milování může být tak nádherné.

„Nikdy v životě mi nic nepůsobilo takové potěšení,“ šeptal jí do ucha a potom stiskl rty, protože i jím v tu chvíli projela intenzivní vlna rozkoše. Jejich pohledy se setkaly. Tate dýchal trhaně, chraplavě. Vymanil jednu ruku z jejího sevření a položil ji na vnitřní stranu jejích hedvábných stehen. Jeho tělo se nyní pohybovalo s větší rychlostí. Cítila, jak se jeho něžné prsty sunou stále výš po jejím stehně, a když se dotkly centra její rozkoše, hlasitě zasténala. Jeho ústa přikryla její a on zavřel oči, přemožen nádherou jejich žhavého milování. Hluboko a něžně, problesklo mu hlavou, hluboko a něžně a pomalu – jako když se valí řeka plná ohnivé lávy…!

Cítil, jak se Cecily začíná chvět. Vnímal, jak se pod ním vzpíná její krásné rozpálené tělo a snaží se dosáhnout naplnění. Její trhané prosby se ztrácely v hlasitém tlukotu jeho srdce. Pronikal do jejího těla stále rychleji a silněji, toužil najít to horké sladké zapomnění a při tom se mu ze staženého hrdla dralo její jméno: „Cecily… Cecily… Cecily!“

Vykřikla a málem ani nepoznala vlastní hlas. Ta rozkoš byla neuvěřitelná, téměř neúnosná! Nesmí ji nechat odejít, ještě ne… ach, ještě ne! Její tělo mu vycházelo vstříc, přestože s každým pohybem ztrácela sílu. Tiskla se k němu, šeptala mu do ucha, prosila ho. Připadala si jako časovaná bomba, jejíž zápalná šňůra hoří a hoří a hoří a najednou… ach, ano… exploduje!

„Tate!“ vykřikla to milované jméno v okamžiku, kdy její překvapené tělo konečně našlo to, po čem celou tu dobu pátralo. Vlny rozkoše pulzovaly v jejích nohách, zaplavovaly její bříško, vynášely její duši k neuvěřitelným výšinám a rozechvívaly její tělo nekontrolovatelným třasem. Očima zastřenýma oslepujícím vzrušením se dívala do tváře nad sebou a viděla, jak se rysy jeho tváře zkřivily a napjaly. Připadala si jako ve snu.

Z hrdla se mu vydral drsný hlasitý výdech. Znovu se divoce zabořil do jejího těla a potom najednou zkameněl. Chraplavě zasténal a začal se neovladatelně třást. Na malý okamžik otevřel oči černé jako noc a podíval se na ni.

„Nikdy… to nebylo… tak intenzivní…“ vydechl trhaně a nepřestával se chvět. „Ach… bože… nikdy jsem se necítil… tak hluboko, nikdy…!“

Potom už nedokázal vyslovit ani slovo, jen sténal a třásl se neuvěřitelnou slastí, která zaplavila jeho tělo. Byl v jejím náručí a v tuto chvíli byl bezmocný jako dítě. Cecily ho hladila, šeptala mu do ucha, líbala jeho tvář a jeho oči, laskala ho svými ústy.

Trvalo dlouho, než se uklidnil. Cítila jeho husté jemné řasy na své tváři. Co když budeme mít dítě, napadlo ji najednou. Tate se jí nezeptal, jestli použila nějakou ochranu. Ani ona se ho nezeptala, jestli ji chrání. Neřekne ani slovo. Nikdy by se to nemusel dozvědět. Potom si však vzpomněla na senátora Holdena, který má syna, o němž mu Leta nikdy neřekla, a zaplavil ji silný pocit provinění.

Pomalu se zavrtěl a začal se zlehka pohybovat v jejím těle, jako by si chtěl připomenout právě prožitou rozkoš.

Jedna ruka mu sklouzla na její bok a začala něžně hladit jemnou horkou kůži. Zvedl hlavu a opatrně se od ní odtáhl. Díval se, jak se jí ve tváři objevují rozpaky smíšené s výrazem ohromení. Usmál se. Napoprvé, pomyslel si, to bylo docela divoké.

Překulil se na záda a položil ruku na vlhké prostěradlo. „Pojď ke mně.“

Vlastnicky si ji k sobě přitáhl a začal ji hladit po vlasech. Cítil se spokojeně. Přál si, aby dokázal cítit vinu za to, že ji svedl, ale nešlo to. Cecily ho miluje. Přilákal ji k sobě a nádherně se s ní pomiloval. Teď už konečně věděl, co to znamená milovat ženu fyzicky, a děsila ho intenzita rozkoše, jakou díky ní prožil. To, že ona prožila v jeho náručí tutéž rozkoš, ho sice těšilo, ale přesto měl pocit, jako by zneužil něčeho, co nebyla schopna ovládnout. Nepoužil ochranu. Doufal, že Cecily bere antikoncepční prášky, ale nezeptal se. Nechtěl se ptát. Choval se nezodpovědně a ona byla příliš nezkušená a příliš vzrušená, aby o takových věcech přemýšlela. Je zvláštní, pomyslel si, že jsem vždycky tak posedlý ochranou před otěhotněním a tentokrát jsem naprosto selhal. Při milování s pannou. Jeho pannou. Jeho ženou. Zhluboka se nadechl; udivovala ho pýcha, jakou cítil. Ze všech mužů na světě si vybrala právě jeho. Když vzal v úvahu její traumatickou minulost, věděl, že to je dar neuvěřitelné hodnoty.

„Vina. Výčitky svědomí. Lítost. Šok. Co z toho cítíš?“ zeptala se s ústy přitisknutými k jeho hrudi. „Zkouším si to urovnat v hlavě,“ tiše se zasmál.

„Ale jediné, co teď doopravdy cítím, je pýcha,“ dodal měkce. „Uspokojil jsem tě úplně, viď?“

„Víc než dokonale,“ zamumlala proti jeho vlhkému rameni. Rukou ho pohladila po hrudi a pod prsty se jí rýsovaly jeho svaly. „Drž mě pevně.“

Objal ji oběma rukama a vytáhl ji na sebe. Jejich nohy se lenivě propletly a ona se k němu důvěřivě tiskla. „Svedl jsem tě.“

Přitiskla svá ústa k jeho klíční kosti a něžně ho políbila. „Hmmmm.“

Ostře se nadechl, protože její lehký bezvýznamný polibek znovu vyburcoval jeho tělo k nečekaně silnému vzrušení.

Zvedla hlavu. „Udělala jsem něco špatně?“

Povytáhl obočí a kývl k svému plochému břichu. Následovala jeho pobavený pohled a zalapala po dechu.

Přitáhl si k sobě její obličej a vášnivě ji políbil. Potom se posadil a vstal z postele.

„Kam jdeš?“ zeptala se polekaně.

Natáhl si slipy a kalhoty, potom se na ni vesele podíval. „Jeden z nás musí být rozumný,“ prohodil. „Colby je teď už určitě na cestě zpátky.“

„Ale vždyť odešel…“

„Skoro před hodinou,“ dokončil za ni a hlavou ukázal k hodinám na nočním stolku.

Posadila se, oči vytřeštěné překvapením.

„Dal jsem si s tebou načas,“ řekl něžně. „Nevšimla sis?“

Rozpačitě se zasmála. „No ano, ale neuvědomila jsem si, že to trvalo tak dlouho.“

Natáhl se pro ni do postele a postavil ji na nohy. Potom sklonil hlavu, aby ji něžně, mazlivě políbil. „Stál jsem za to čekání?“ zeptal se.

Usmála se. „Taková hloupá otázka.“

Opět ji políbil, ale když znovu zvedl hlavu, už se neusmíval.

„Moc se mi líbilo, co jsme spolu dělali,“ pronesl tiše. „Ale měl jsem se chovat zodpovědněji.“

Věděla, na co naráží. Nepoužil žádnou ochranu a jistě věděl, že ona je na tom stejně. Pohladila ho dlaní po nahé hrudi. „Existuje ranní pilulka. Zítra zajedu do města a seženu ji,“ ujistila ho, přestože věděla, že lže, jako když tiskne. Neměla v úmyslu udělat nic podobného, ale chtěla ho uklidnit.

Tate si uvědomil, že se mu ten nápad vůbec nezamlouvá. Dotklo se to něčeho hluboce primitivního v jeho duši. Zamračil se. „Mohlo by to být nebezpečné.“

„Kdepak, to není nebezpečné.“

Pohrával si s konečky jejích prstů a snažil se přemýšlet. Všechno mu to připadalo jako sen, jako divoká fantazie. Nikdy v životě nic takového s žádnou ženou nezažil.

Cecily zavřela oči a přitulila se k němu. „Nikdy bych to nemohla prožít s nikým jiným,“ zašeptala. „Bylo to dokonce mnohem krásnější než v mých snech.“

Cítil, jak mu poskočilo srdce. Vnímal to stejně jako ona. Zvedl její tvář ke své, aby se mohl podívat do jejích něžných očí. Zářily, téměř hořely. „Polib mě,“ zamumlal měkce.

Poslechla ho. Ale on se neusmál. Měla pocit, že dokáže číst myšlenky vepsané v jeho tváři. „K ničemu jsi mě nenutil, Tate,“ ujistila ho. „Uvědomovala jsem si, co dělám. Rozhodla jsem se k tomu sama. Potřebovala jsem vědět, jestli mě to, co se mi v minulosti stalo, poznamenalo jako ženu. A tys mi tím nejnádhernějším způsobem ukázal, že odpověď zní ne. Nestydím se za to, co jsme udělali.“

„Ani já ne.“ Výraz v jeho obličeji byl stále smutný. Otočil se k ní zády. „Ale neměl jsem právo…“

„Být první?“ Něžně se usmála. „Kdyby se to stalo před osmi lety, byl bys to ty, a kdyby k tomu mělo dojít až za osm let, zase bys to byl ty. Nechci nikoho jiného. Nikdy jsem nechtěla.“

Trhl sebou. „Cecily…“

„Nežádám vyznání nehynoucí lásky. Nepřilepím se na tebe. Nejsem ten typ.“ Postavila se před něj. „Musíš se vrátit domů,“ řekla. Vypadal zmateně. „Já jsem tady doma.“

„Ty víš, jak to myslím. Budu se snažit vytáhnout z Colbyho, co zjistil, a potom povím těm správným lidem to, co potřebují vědět.“ Vztáhla ruce a zabořila prsty do jeho dlouhých rozpuštěných vlasů. Chvíli se nechala unášet jejich hebkostí. Usmála se a potom se jemně dotkla jeho rtů. „Řekl jsi, že od téhle chvíle pro tebe neexistuje žádná Audrey, žádná jiná žena. Slíbil jsi, že za mnou přijdeš, když budeš hledat útěchu, když budeš potřebovat pohladit.“

I on nabral do rukou její dlouhé jemné vlasy a pak vzal její tvář do svých dlaní. Sklonil hlavu a políbil ji s něhou, která jí vzala dech. „Přijdu. I když nevím, jestli to znovu zvládnu,“ řekl zastřeným hlasem. „Co? Milování?“

Dlouze a zamyšleně se na ni podíval. „Ty o tomhle moc nevíš,“ řekl nakonec. „Existují ale… různé stupně rozkoše. Někdy je milování dobré, někdy je dokonce úžasné. Ale jen jednou v životě je… posvátné.“

„Tomu nerozumím.“

„Byla jsi panna,“ zašeptal vážně. „Ale naše duše se spojily. Byl jsem uvnitř tebe, ale i ty jsi byla uvnitř mě.“ Mazlivě se nosem otřel o její. „Dřív jsem se sám sebe ptal, jestli může člověk zemřít přemírou rozkoše. Naše milování bylo tak nádherné, až téměř bolelo.“ Usmála se.

„Já vím. Miluju tě,“ pronesla měkce. Odvrátil od ní hlavu. Jeho stisk na jejích ramenech sílil.

„Promiň,“ zamumlala a odtáhla se od něj. „Vím, že takové věci nechceš slyšet, ale já už jsem prostě taková. Nemůžu si pomoct a ty to už dávno víš. Nedokázala bych s tebou spát jen proto, že bys mě přitahoval. Určitě ne s mojí minulostí.“

Věděl to. V hloubi srdce to věděl. Byl zmatený a vyděšený a ohromeny vášní, kterou společně prožili. Byl to omamný návykový zážitek, který jím otřásl a díky němuž cítil poprvé ve svém životě nejistotu.

Podívala se na něj. Vypadala vyrovnaně, přestože se uvnitř třásla. „Poslyš, musíš už jít,“ řekla tiše. „Existuje důvod, velmi dobrý důvod, proč tu nemůžeš zůstat.“

„Tohle mi říkal i Holden. Proč? Vím, jak zachovat tajemství. Jestli se tu něco děje, mám právo přispět k odhalení. Víš přece, jaký je můj názor na kasino. Jak si můžeš být jistá, že si Holden nevymyslel tenhle takzvaný padoušský hazardní syndikát jen proto, aby podpořil svoji snahu zabránit výstavbě kasina tady v rezervaci?“

„Vím jistě, že to tak není,“ odpověděla. „A také vím, že už jen svou přítomností ohrožuješ budoucnost nevinného člověka.“

Zamračil se a zastrčil si obě ruce do kapes u kalhot. Vypadal, jako by ji ani neslyšel. „Cecily, chci, aby ses ke mně nastěhovala, až se vrátíš do Washingtonu,“ řekl a v jeho hlase se odrážela nečekaná naléhavost.

Srdce jí poskočilo, ale zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

„Už jsi mě podporoval dost dlouho. Teď jsem nezávislá. Dokážu se o sebe postarat sama.“

„A ty ses už nabažila toho, co jsme spolu právě prožili? Nechceš víc?“ zeptal se jemným smyslným hlasem.

Usmála se. „I kdybychom to až do konce života dělali čtyřikrát denně, nikdy by to nebylo dost a ty to víš,“ řekla. „Ale nebudou tvojí milenkou, Tate.“

„Cecily…“ začal váhavě.

„Běž domů a přestaň se cítit provinile kvůli něčemu, co jsme oba strašně chtěli. Nebudu se ti vnucovat do života. Nic jsem po tobě nežádala a nic žádat nebudu.“ Pohladila ho po tváři a políbila ho na bradu. „A nedělej si starosti s následky. Žádné nebudou. Dobrá?“

Ta slova projela přímo centrem jeho srdce. K tomuto rozhodnutí ji dohnal jeho fanatismus, s jakým prosazoval nutnost zachovat čistotu své lakotské krve.

Když skončil s oblékáním, byla už oblečená i Cecily. Nemluvil, ale přemýšlel, dělal si starosti. Když byli zpátky v obývacím pokoji, zaváhal. „Poslyš, nemusíš nic podnikat,“ řekl nečekaně.

„Co?“

„Ty prášky,“ vysvětloval přiškrceným hlasem. „Ten nápad se mi nelíbí.“

Cecily dělalo dobře vědomí, že si o ni dělá starosti. Ráda by věděla, jestli se se všemi ženami miluje… takhle. Přála si, aby toho o mužích věděla víc. Milování s Tatem pro ni byl neuvěřitelně krásný zážitek. Nikdy v životě neprožila nic tak nádherného.

Najednou se cítila celá. Ale nechtěla, aby ji Tate podezříval, že ji ani nenapadlo vzít si nějakou antikoncepční pilulku. Nasadila konejšivý tón.

„Tak dobrá, jak si přeješ. Ale teď jeď domů.“ Vzala ho za ruku, otevřela přední dveře a zavedla ho až k jeho pronajatému vozidlu. „Všechno je v pořádku. Nemáš se čeho bát.“

„Přestaň mě, sakra, strkat do letadla!“ vyhrkl hněvivě.

„Nikam tě nestrkám, jen tě přemlouvám.“

„Nechci odjet,“ řekl a ať si to Cecily uvědomovala nebo ne, šlo mu to přímo od srdce.

„Občas musí každý z nás dělat věci, které dělat nechce,“ připomněla mu. „Budu v pořádku. Je naprosto nevhodné období v měsíci, aby se stalo něco nečekaného,“ lhala, jak nejpřesvědčivěji dokázala.

„Opravdu?“ zeptal se a v jeho hlase se mihl téměř nepatrný náznak zklamání.

Usmála se a přikývla. „Ano. Příjemnou cestu.“

Vzdal to. Vklouzl za volant a hlasitě přibouchl dveře. „Jestliže se nemáme čeho obávat, tak nemusíš riskovat tím, že spolkneš nějakou chemikálii, co říkáš?“

„Ne, nemusím,“ ujistila ho.

„A nezkusíš ani nic jiného?“ nevzdával se.

Usmála se na něj. „Ne,“ slíbila.

Také se na ni usmál a snažil se vrýt si do paměti její něžnou tvář orámovanou krásnými dlouhými světlými vlasy. Ještě stále si nenasadila brýle a Tatea napadlo, jestli ho vidí jasně. „Jestli mě budeš potřebovat, vrátím se. Stačí zavolat.“

„Já vím.“ Přistoupila k němu blíž, aby si mohla prohlédnout výraz jeho očí. Byly jiné… dívaly se na ni jinak… tak nějak vlastnicky.

Vztáhl k ní ruku a dotkl se límečku na její halence, kde měla připevněnou brož ve tvaru kraba. „Líbí se ti to?“ zeptal se.

Usmála se.

„Ano. Děkuju. Je to nádherné. Je mi, ehm, líto, že jsem ti vylila do klína tu krabí polévku,“ omlouvala se opožděně se zadržovaným smíchem.

„Jak ses mohla přesvědčit na vlastní oči,“ v očích se mu mihly jiskřičky rošťáctví, „zasaženou oblast to nijak trvale nepoškodilo.“

Zčervenala a rozesmála se.

„Tak já tedy pojedu,“ zamumlal nesouhlasně. „Pojď sem a polib mě na rozloučenou. Potom už konečně odjedu, jestli vážně musím.“

Sklonila se k otevřenému okénku a nechala se unášet jeho polibkem. Vychutnávala bohatost vlasů, které pročesávala svými prsty, a sladkou vlhkost jeho hladových úst. „Proč sis rozpustil vlasy?“ zeptala se udýchaně, když polibek skončil.

„Ty to nevíš? Zeptej se mé matky.“ Konečky prstů se dotkl jejích rtů. „Nebo se raději zeptej Colbyho. V okamžiku, kdy mě uviděl, věděl, proč jsem to udělal.“ Jeho oči potemněly. „Jestli se tě dotkne, bude ho to stát víc než dva stehy v obličeji. Teď patříš mně.“

Nastartoval motor a Cecily ustoupila o krok dozadu. Naposledy jí zamával a odjel dřív, než mu stačila udělat přednášku o tom, že člověk nemůže vlastnit druhého člověka. Pozorovala vzdalující se auto, zatímco tělem jí ještě stále proudily vlny prožité slasti. Přála si, aby mohla odjet s ním. Teď bude mít čas přemýšlet a přesvědčí sám sebe, že využil její slabé chvilky. Anebo, pomyslela si optimisticky, přesvědčí sám sebe, že beze mě nedokáže žít. Vždyť mě přece požádal, abych se k němu nastěhovala, nebo ne? Otočila se a ustaraně si povzdychla. Nechtěla s ním žít, pokud nebudou manželé. Možná žije v moderním světě, ale rozhodně není moderní žena. A on se s ní neožení. To věděla jistě. Neožení se s ní, protože by spolu nemohli mít děti – alespoň ne ty, o kterých by věděl, opravila se.

Když stoupala po schodech na verandu, najednou si vzpomněla, co u indiánů znamenají rozpuštěné vlasy. Za starých časů, těsně předtím, než vyrazili do války, si bojovníci rozpustili vlasy a potřeli se válečnými barvami, které je měly chránit před zraněním. Tiše se zasmála, protože jí došel význam Tateova činu. Bez jediného slova tak naznačil Colbymu, že je na válečné stezce.

OSMÁ KAPITOLA

Než se Colby vrátil, byla už Cecily celkem klidná a vyrovnaná.

„Jak jsi ho přesvědčila, aby odejel?“ zeptal se Colby pobaveně.

„Dala jsem mu čtvrťák,“ zamumlala stručně. „Mně na to nikdy neskočil.“

„Být tebou, ani bych to nezkoušela,“ doporučila mu s nuceným úsměvem. Vesele se na ni zašklebil.

„Když se tak dívám na ty tvoje rozpuštěné vlasy, nezbývá mi, než s tebou souhlasit. Je od něj hezké, že konečně vyjádřil své záměry. Předpokládám, že jsi teď zakázané zboží.“

Zasmála se. „Přesně tak to myslel. Ale rozhodnu o tom sama.“

Colby se usmál a zapátral v jejích očích. Nikdy pro ni nebude existovat nikdo jiný než Tate, pomyslel si. Rozuměl tomu. I on má své vlastní démony. Je dobře, že si Tate konečně uvědomil a akceptoval, jak je Cecily pro jeho život důležitá.

Cecily mu gestem ruky naznačila, aby se posadil na pohovku. „Chci vědět – vlastně musím vědět, co ti Tom řekl.“

„Slíbil jsem, že nic neprozradím,“ bránil se Colby. „Budeš mi muset důvěřovat, když ti jen povím, že mu někdo vyhrožuje něčím konkrétním. Jestli to vyjde najevo, ztratí úplně všechno.“

Tom, senátor Holden, Leta, Tate… všichni mohou něco ztratit. Připadala si strašlivě bezmocná. „Nenávidím vyděrače,“ procedila mezi zuby. „Musí přece existovat něco, co můžeme udělat!“

„Existuje,“ ujistil ji. „Musím jen udělat trochu kočičí práce.“

„Cože?“

„Žilas přece v Tateově společnosti dost dlouho, abys teď věděla, o čem mluvím. Je to druh vyzvědačské práce, ale víc ti neprozradím,“ dodal rozhodně. „Do zítřka ti seženu jména. Možná dokonce i místo. Bude to stačit?“

Rozzářila se. „Ach ano. Bude.“

Den po návratu z Jižní Dakoty měl Tate schůzku se svým šéfem Piercem Huttonem ve Washingtonu. Ještě stále se mu točila hlava a ještě stále měl výčitky svědomí, že tak jednoduše využil toho, co k němu Cecily cítí. Na druhou stranu se mu však hlavou honily nádherné představy, v nichž hrála hlavní roli ona.

„Jsi duchem úplně někde jinde,“ poznamenal jeho statný tmavovlasý šéf, když už poněkolikáté přistihl Tatea, jak zírá do prázdna.

„Promiň,“ omluvil se Tate okamžitě. „Poslední dobou jsem tak trochu mimo.“

„To vidím.“ Přimhouřil oči. „Slyšel jsem, že je teď u tvojí matky a hledá nové exponáty pro muzeum.“

Tate po něm šlehl podmračeným pohledem.

„Proč si nevezmeš na pár dní volno a nezajedeš tam?“

„Udělal jsem to. Dá se říct, že mě doslova hodila do auta a poslala mě pryč.“

„Obdivuhodná dívka, nemám pravdu?“ usmál se Pierce.

Tate se na něj ostře zadíval. „Pustila se do něčeho riskantního a já nevím do čeho. Nikdo mi nechce nic prozradit.“

„Jde pravděpodobně o tajné plánování honosné narozeninové oslavy,“ poznamenal a protáhl si nohy položené na rozkládací lenošce. „Brianne mi udělala totéž, když připravovala moje narozeniny.“ Ušklíbl se. „Mezi hosty patřila i slavná operní hvězda, dva známí basketbaloví hráči, a to nemluvím o smyčcovém kvartetu a francouzském šéfkuchaři.“

„To musela být úžasná podívaná,“ posmíval se Tate.

„Jsi zván na příští oslavu. Vezmi s sebou Cecily.“

Představa toho, jak si s Cecily někam vyrazí, ho zahřála u srdce. Jen velmi zřídka spolu někam zašli. Když měl volno, vždycky objednal jídlo s donáškou do domu a společně se dívali na televizi. Jeho život byl bez Cecily velmi osamocený. A teď to bylo ještě horší. Dřív neměl žádné intimní vzpomínky, které by ho pronásledovaly. Strašně mu chyběla.

„Možná to udělám,“ prohodil nepřítomně.

Pierce se pohodlně opřel. „A teď, co kdybys mě zas chvíli poslouchal, abych ti řekl, co potřebuju, abys udělal?“

Tate se s omluvným úsměvem nahnul dopředu. „Promiň. Tak začni.“

Když dorazil do svého bytu, bylo odemčeno. Hněvivě se zamračil a vešel dovnitř. V malé kuchyni byla Audrey a právě vytahovala jídlo z trouby.

„Tak tady jsi,“ prohodila rozjásaně, jako kdyby jí nikdy neřekl, že jejich vztah skončil.

„Jak ses dostala dovnitř?“ zeptal se stroze. Doutnal v něm vztek, protože Audrey měla ve zvyku kdykoliv narušit jeho soukromí a on teprve nedávno vyměnil všechny zámky.

„Odemknul mi správce, stejně jako vždycky,“ řekla. „Podívej, uvařila jsem večeři.“

„Už jsem večeřel,“ pronesl nepřátelsky. „Jedl jsem se svým nadřízeným. Můžeš odejít, kdy budeš chtít.“

Vypadala nechápavě a v očích se jí zvláštně zablýsklo. „Proč? Tate, jsem vzdělaná, talentovaná, velmi krásná a v posteli bych udělala všechno, oč bys mě požádal.“

Upřeně se na ni díval. Jeho oči byly chladnější než kdy předtím. „Byli jsme přátelé, Audrey. Doufám, že jimi stále jsme. Ale nikdo nebude bez pozvání narušovat moje soukromí. To platí i pro tebe.“

Audrey stáhla z ruky kuchyňskou rukavici a vypnula troubu. O vteřinu později jí po tváři stékaly slzy jako hrachy. „Ach, drahoušku,“ vzlykala a spodní ret se jí třásl. Podařilo se jí vykouzlit mírný statečný úsměv. „Ty se zlobíš na svou malou Audrey?“

Otevřel dveře a podržel je. Nedokázal si představit, že by se jí dotkl – třeba jen nevinně – po tom všem, co zažil s Cecily. Ještě stále se vzpamatovával ze zážitku, který předčil všechny milostné pletky a aférky, které měl s jinými ženami.

Když viděla, že její lest neúčinkuje, otřela si Audrey krokodýlí slzy z tváří a pokrčila rameny. „Nemysli si, že to vzdávám,“ procedila mezi zuby, když popadla kabát a vyrazila ke dveřím. Když došla až k němu, zastavila se a zvedla k němu modré oči. Koketně se usmála. „Jen si představ, kolik mužů by dalo nevím co za to, aby mohli být na tvém místě. Jsem bohatá.“

Jsou to peníze tvých bývalých manželů, pomyslel si, ale nevyslovil to nahlas. „Já taky.“

Rozesmála se, ale byl to křečovitý smích. „Jsi indián,“ řekla. „Ti nejsou bohatí.“

„Já ano.“ Její povýšenecká slova ho ranila, ale nedal to na sobě znát. „Dobrou noc, Audrey.“

„Nenechám se od tebe nechat takhle ponižovat,“ vyhrkla najednou a nespouštěla z něj oči. „Nedopustím, abych dostala košem od muže tvého původu! Nejsem jako ta stará panna, která připomíná archeologickou vykopávku a kterou můžeš odkopnout, kdykoliv se ti zlíbí!“

V tu chvíli proklínal vlastní hloupost. Co na téhle ženě kdy viděl, že ji vpustil do svého života – i když jen okrajově?

„Nikdy nebudeš ani z poloviny takovou ženou, jakou je Cecily,“ poznamenal stroze.

Ledově se usmála. Nemohl vědět, že Cecily volala, když byl pryč, a že telefon zvedla Audrey. Nemohl vědět, že vyprávěla Cecily o svatebních šatech, které si dá navrhnout od známého návrháře, a že se jí v náznacích svěřila s tím, jaký je Tate báječný milenec. A taky se to nikdy nedozví. Cecilyina hrdost jí zabrání, aby se o tom před ním zmínila, a Audrey bude mlčet. Tate patří jí. Nenechá si ho proklouznout mezi prsty.

„Víš, kde mě hledat, až zase přijdeš k rozumu, miláčku,“ předla Audrey. „Vždyť já vím, žes mě nechtěl doopravdy vystrnadit ze svého života. Vrátíš se. Vždycky to tak je.“

Ukázal ven. Prošla kolem něj a on zavřel dveře.

Zítra znovu vyměním všechny zámky, slíbil si v duchu. A pěkně od srdce si promluvím se správcem, pokračoval. Udivovalo ho, jak se Audrey chovala. Jako člověk s nějakou psychotickou fixací. Už na takové chování narazil, při jedné tajné operaci. Jistá žena byla posedlá jeho přítelem, pronásledovala ho všude, až ho nakonec donutila, aby ji nechal zavřít. Dokonce se pokusila zabít jeho manželku. Jistě, Audrey není tak nevyrovnaná, jenom nedokáže prohrávat se vztyčenou hlavou. Měl nutkání zavolat matce a promluvit si s Cecily, ale měl hodně práce. Později bude mít moře času, aby se snažil vyřešit problémy v jejich vztahu. Potom už snad nebude tak nervózní z toho, co se mezi nimi stalo.

Cecily byla nezvykle tichá, když usedla s Letou k večeři. Colby se vytratil ven, aniž by jim oznámil, kde bude nebo kdy se vrátí.

Leta z ní nespouštěla oči, dokud se na ni Cecily nepodívala. „Slyšela jsem, že tu včera byl Tate,“ prohodila. „Vůbec ses o tom nezmínila.“

„Donutila jsem ho, aby zase odjel.“ Cecily se snažila nemyslet na telefonát, který před chvílí absolvovala.

„Proč tu nemohl zůstat?“ dožadovala se Leta vysvětlení.

„Protože senátor Holden nechce, aby se do toho zapletl. Bojí, se, že by mohl něco zjistit, kdyby tu začal čmuchat.

„To je pravda,“ povzdychla si Leta smutně. „Ale tak ráda bych ho viděla.“ Zvedla zrak. „Jsi dnes večer nějak tichá. Něco se stalo?“

Cecily pokrčila rameny. „Nic moc. Volala jsem Tateovi, abych se přesvědčila, že dorazil domů v pořádku, a vzala to Audrey.“

„Určitě s ním bydlí. A já doufala, že se pletu.“

„Nepleteš,“ ujistila ji Cecily mrzutě. Vzpomněla si na to, jak jí Tate tvrdil, že s tou ženou nestrávil ani jedinou noc. Lhal. Audrey mu vařila večeři, právě vylezli z postele. Cecily bylo tak zle, že málem nepolkla ani sousto. Proč jí Tate lhal? Snažil se ji jen dostat do postele? Věděla, že ho její tělo přivádělo k šílenství a že ho chtíč přivedl až sem, protože žárlil na Colbyho. Muži jsou nevyzpytatelní, když touží po ženě. Uvědomoval si předem, co udělá? Řekl, že má pocit viny kvůli tomu, co udělali, a možná ho vážně má – ale jen proto, že byl Audrey nevěrný. Nikdy v životě ji nic tolik nebolelo!

„A co Audrey říkala?“ vyptávala se Leta. „Že dorazil domů v pořádku a že to je báječný milenec a že si nechává šít svatební šaty.“ Podívala se Letě do očí. „Ty máš ale štěstí. Budeš mít překrásnou snachu.“

„On si ji nevezme,“ pronesla Leta pevně. „A ty víš proč.“

„Ona je jiného názoru. A já taky… pokud se Tate dozví pravdu.“ V Letiných očích se objevila starost.

„Je mi to líto, ale sama víš, že se to dříve či později provalí. I když se to tisk nikdy nedoví, je nevyhnutelné, aby to zjistil.“

„Nechci na to myslet.“

„Já vím.“

„Bude mě nenávidět.“

„Ale nebude,“ ujistila ji Cecily rozhodně. „Bude smutný a naštvaný a určitě na pár dní odjede někam trucovat, ale potom se s tím smíří a vrátí se domů. Znáš ho,“ řekla smutně a usmála se.

„Ano, znám.“ Pátravě hleděla do Cecilyiny pobledlé tváře. „Měla bys mu říct, co cítíš.“

„On ví, co cítím,“ řekla Cecily. „Ale nic to na věci nezměnilo. Pořád tvrdí, že se nechce oženit s bílou ženou. Hádám, že Audrey je výjimka.“

„Něco tu smrdí.“

„Já vím a je v tom zapletený kmenový náčelník.“

„Cecily!“

Cecily se něžně usmála.

„Nemáme čas lámat si hlavu mými problémy. Musíme zachránit senátora Holdena.“ Smutně si povzdychla. „Bude šílet, až se dozví, že jsem ti pověděla o tom, že ví o Tateovi. Donutil mě, abych přísahala.“

„Tenhle most zdoláme, až k němu dorazíme. A teď dojez pudink. Jsi hrozně hubená.“ Cecily se usmála a zvedla lžičku k ústům.

Colbymu stačila jen chvilka, aby se prohrabal zásuvkami v psacím stole Toma Černého Nože a našel všechno, co potřeboval. Ofotil účetní knihu, různé stvrzenky a nepodepsaný dopis se známkou a razítkem New Jersey. Jeho pozornosti neunikl ani adresář s telefonními čísly. Potom zásuvky zavřel a znovu zamknul. Byl si jistý, že každý papír i tužka jsou zpátky přesně na místech, na kterých je našel. Opustil budovu a splynul s nocí.

„Tady,“ řekl Colby Cecily druhý den ráno a podal jí malý váleček filmu. „Dej to svému kontaktu ve Washingtonu s mým požehnáním. Je tam všechno, co je potřeba, aby našli ty správné lidi.“

„Ty jsi zázrak, Colby. Vracíš se se mnou?“

„Ne – dokud Tate nevychladne. Asi zajedu na pár dní do Arizony navštívit své příbuzné.“

Vesele se zasmála. „To ti udělá dobře! A díky, Colby,“ dodala upřímně. „Bez tvé pomoci bych to nezvládla.“

„Bylo mi potěšením. Uvidíme se ve Washingtonu.“

„Na to se spolehni.“

Cecily Letu na rozloučenou srdečně objala a vyrazila po prašné cestě k hlavní silnici. V tu chvíli jí problesklo hlavou, že úplně zapomněla na cennou relikvii, kterou slíbila doktoru Phillipsovi.

Smutně si uvědomila, že nemůže požádat nikoho z kmene, aby jí něco prodal, protože staré věci byly posvátné. Bylo by to, jako by žádala srdce živého člověka. Najednou ji však něco napadlo. Změnila směr a zamířila k malému krámku Rudého Jelena. Znala toho starého muže, který už neměl žádnou rodinu. Možná přijde na něco, co by mohla koupit pro muzeum a co ji dosud ani nenapadlo.

Rudý Jelen byl starý Sioux. Byl tak starý, že se už nikdo raději neptal na jeho věk. Potřásli si rukama jako staří přátelé, kterými také byli.

„Sháním něco neobvyklého,“ řekla mu Cecily a střelila pohledem po dvojici, která právě vystoupila z dodávky a mířila ke schodům. „Potřebuju pro muzeum nějaký vzácný artefakt. Připravujeme přehlídku lakotských rukodělných prací a artefaktů, ale nemůžu požádat nikoho z kmene, aby mi prodal své posvátné věci. Můžeš mi ty prodat něco, co ti nebude chybět?“

Usmál se na ni a odhalil díru mezi zuby. „Mám přesně to, co potřebuješ, Cecily.“

Zmizel někde v zadní části obchodu a vrátil se s velmi starým ručně tkaným špinavým vakem s barevnými třásněmi. Ve vaku byla malá díra. S vážnou tváří k ní napřáhl ruce s balíčkem. Dvojice z dodávky, muž a žena středního věku, oblečení jako turisté, postávali poblíž. Muž zvědavě zíral na předmět v rukou Rudého Jelena.

„Patřilo to mému dědečkovi,“ vysvětloval Rudý Jelen Cecily. „Nemám rodinu, které bych to mohl odkázat, a nejsem ani nijak pokrevně spojen s lidem Torna Černého Nože. Budu rád, když se pro to najde bezpečné místo. Chci, aby to lidé obdivovali. Zachránilo to život mému dědečkovi u Greasy Grass. Schoval do vaku kamennou dýmku – obřadní dýmku, která má obrovskou moc. Kulka nepřátelského vojáka kámen poškodila, ale nepronikla dědečkovi do hrudi, protože měl vak přehozený přes rameno a byl přichystaný k boji.“ Položil balíček do Cecilyiných rukou.

V její tváři se zračila úcta. „Můžu to otevřít?“ zeptala se.

Přikývl.

Vzrušeně nahlédla do vaku. Uvnitř nalezla pozůstatky dýmky, vyrobené z červeného kamene a zdobené kousky dřeva, na kterých byly ještě zbytky původního barviva. „Tohle… předčilo i moje nejdivočejší představy. Řekni si jakoukoliv cenu.“

Mávl rukou. „Nikdy bych to neprodal,“ řekl. „Tím bych to znehodnotil. Vezmi si to pro své muzeum. Chtěl bych, abys k tomu připojila štítek se jménem mého dědečka – říkali mu Vraní Zobák – a aby ses zmínila o tom, že byl jedním z Waist and Skirt Indians, kteří bojovali u Greasy Grass.“

„Udělám to,“ slíbila mu Cecily. „Je něco, co ti můžu na oplátku darovat já? Toužíš po něčem, co bych ti mohla obstarat?“ zeptala se, protože bylo zvykem věnovat dar stejné hodnoty jako ten, který člověk obdržel.

„Ano,“ utrousil starý muž se zasněným úsměvem na tváři. „Rád bych měl německou dýmku. Jednou sem zabloudil muž, který ji měl. Ta dýmka má obrovskou baňku a točenou nožku. Je nádherná.“

Cecily věděla přesně, co má Rudý Jelen na mysli. „Můj byt ve Washingtonu je těsně vedle obchodu s tabákovými potřebami,“ řekla. „Vím, o jaké dýmce mluvíš. Pošlu ji Letě Warwoman Winthropové a ona ti ji přinese.“

„Znám Letu. Je to statečná žena. Dcera velmi statečné rodiny.“

Podala mu ruku. „Pilamaya yelo.“

Pobaveně se zasmál. „Pilamaya ye,“ opravil ji. „To já říkám pilamaya yelo, protože jsem muž. Zapomnělas, že ženy mluví jinak než muži.“

„Pořád se učím,“ usmála se.

„A jsi dobrý žák. Dej na sebe pozor,“ loučil se s ní.

Sevřela jeho vrásčitou ruku ve své dlani. „I ty na sebe dávej pozor. Díky za všechno.“

Když odešla, začal se Rudý Jelen věnovat turistce, která vešla do obchodu a poslouchala všechno, co starý muž vyprávěl Cecily. Druhý turista zastavil Cecily na verandě starého obchodu.

„Promiňte, ale nerozuměl jsem tomu, co říkal,“ poznamenal se zdvořilým úsměvem a kývl hlavou k Rudému Jelenovi. „Rád bych věděl, co to znamená. Tvrdil, že jeho děd bojoval u Greasy Grass. Nikdy jsem neslyšel o takovém místě ani o indiánském kmeni Waist and Skirt. Můžete mi to vysvětlit? Jsem nadšenec do historie, ale asi jsem nečetl správné knihy.“

Usmála se. „Jsem antropoložka,“ vysvětlila mu. „Hodně lidí nezná tyto výrazy, pokud se nespecializují na historii indiánských kmenů. Greasy Grass je siouxský název pro Little Bighorn River. Waist and Skirt je označení pro Siouxe z kmene Santee.

Siouxové je vlastně chybné pojmenování, protože lidé žijící v této oblasti si říkají Lakota. Existuje mnoho druhů Lakota – například Minneconjou a Hunkpapa a Oglala. To, co jsem řekla Rudému Jelenovi, znamenalo v lakotském jazyce ‚děkuji‘, ale použila jsem nesprávné osobní zájmeno,“ ušklíbla se vesele. „Jsem pořád student.“

„Vy někde přednášíte?“ zeptal se muž zvědavě. Zavrtěla hlavou. „Pracuju v novém muzeu ve Washingtonu jako zástupkyně kurátora. Je to antropologické a archeologické muzeum věnované především indiánské kultuře. Věřím, že se někdy zastavíte, až navštívíte naše hlavní město. Jsme na muzeum velmi hrdí.“

„Určitě přijedeme.“ Koutkem oka pohlédl na ručně tkaný vak v jejích rukou a zasněně si povzdychl. „Historie,“ zamumlal. „Historie, kterou člověk vidí a které se může dotknout. Máte štěstí. Jednou jsem měl příležitost nahlédnout do rukopisu z šestnáctého století. Musel jsem mít na sobě rukavice a masku. Ztrácí to své kouzlo.“

Usmála se na něj. „Já vím. Ale ochrana našeho dědictví z minulosti je obrovská zodpovědnost. Kdyby se každý mohl dotýkat cenných věcí, dlouho by nevydržely. Konečky našich prstů jsou mastné a vlhké, chápete?“

Rozpačitě se usmál. „Já vím.“

Popřála oběma turistům bezpečnou cestu a nasedla do svého auta i s cenným nákladem. Vyrazila k letišti.

Ukázala svůj poklad doktoru Phillipsovi, který byl bez sebe radostí. „Náš první skutečný artefakt, Cecily,“ vydechl zbožně. „A navíc je to neuvěřitelně cenný kousek! Možná bychom mohli přesvědčit Rudého Jelena, aby přiletěl do Washingtonu a udělal o té dýmce malou přednášku, až otevřeme pro veřejnost.“

„To je skvělý nápad,“ souhlasila. „A já mám další. Co kdybychom nechali vyrobit podobný předmět, aby se ho mohli lidé dotýkat – pak budou mít z prohlídky mnohem silnější zážitek.“

„No to je vážně skvělý nápad,“ souhlasil bez váhání. „Znáš někoho, kdo by to dokázal vyrobit?“

„Poprosím svoji adoptivní maminku, aby se do toho pustila.“

Než však zatelefonovala Letě, odnesla senátoru Holdenovi roličku nevyvolaného filmu a beze slova mu ji podala.

Usmál se na ni od ucha k uchu. „Fotky rezervace, hmmm?“

„Je na nich starobylý artefakt,“ lhala přesvědčivě. „Ručně tkaný vak s posvátnou dýmkou. Majitele té dýmky to zachránilo před kulkou v bitvě u Little Big Hornu.“

„Musím se přijít podívat na skutečný předmět,“ poznamenal senátor bez mrknutí oka.

„Přijďte kdykoliv. Velmi rádi vám dýmku ukážeme.“

S vážnou tváří zdvihl roličku filmu do výše svých očí. Potom se usmál. Cecily mu úsměv oplatila. Aspoň k něčemu byl ten výlet dobrý, pomyslela si.

Když se vrátila do své kanceláře, zavolal jí Tate. „Leta mi řekla, že jste s Colbym zmizeli dost narychlo,“ řekl měkce. „Co jsi zjistila?“

„Tohle není bezpečná linka,“ řekla bezvýrazným hlasem. Bolelo ji u srdce, když ho slyšela mluvit téměř důvěrným tónem po tom všem, co se dozvěděla od Audrey.

„Přestaň se chovat jako tajný agent,“ škádlil ji.

„A ty se jako tajný agent chovat začni,“ doporučila mu. „Vypijeme si kávu na obvyklém místě?“

„Na jakém obvyklém místě?“

„Přece v kavárně, kam chodíte s Audrey. Kde jinde?“

Tohle nezní dobře, pomyslel si Tate. „Vzal jsem ji tam jenom jednou, Cecily. Bylo to ten den, kdys nás tam viděla.“

„Za deset minut.“ Zavěsila, oblékla si sako a vyrazila ven. Své sekretářce řekla, že jde na schůzku a že se do hodiny vrátí. Ze setkání s Tatem měla strach. Ale když se nenechá vyvést z míry, možná se jí podaří vyjít z toho se vztyčenou hlavou. Cítila se podvedená.

Tate seděl netrpělivě u malého stolku u okna. Popíjel černou kávu a sledoval, jak si Cecily u pultu objednává svůj šálek. Zaplatila a přisedla si k němu. Bylo těžké předstírat, že mezi nimi k ničemu nedošlo. Když se na něj dívala, cítila váhu jeho těla ve svém náručí, vybavila si žár jeho nahé kůže i smyslné pohyby, kterými jí působil neuvěřitelnou rozkoš. Slíbil jí, že se už nebude stýkat s jinými ženami, ale Audrey byla v jeho bytě a plánovala svatbu. Usrkla kávu, která byla příliš horká, a spálila si jazyk.

„Proč tady?“ zeptal se bez pozdravu.

Cecily si ho důkladně prohlížela přes okraj svého šálku. Vlasy měl opět svázané do ohonu. Na sobě měl šedý hedvábný oblek od Armaniho. Vypadal stejně elegantně jako vždycky. Neusmíval se.

„Myslela jsem, že máš rád dobrou kávu,“ odpověděla konečně. „A tady podávají jamajskou kávu Blue Mountain. Je skvělá.“

„Mám rád kávu, ve které stojí lžička. Na druhu mi příliš nezáleží.“ Upil ze svého šálku a přemýšlel, proč se Cecily tak změnila. Milovali se spolu, a teď tu seděli jako nějací nepříliš dobří známí. Byla stejně odtažitá, jako býval kdysi on. Její chování ho mátlo, znervózňovalo ho. Byli milenci, ale ona ho od sebe odstrkovala tak očividně, jako kdyby to dělala fyzicky.

„Chci vědět, co se děje, Cecily.“

„Víš to.“

Zavrtěl hlavou. „Narážky, pomluvy, drby. Nikdo se mnou nemluví.“

Byl zmatený. Vycítila to z tónu jeho hlasu. „Colby zjistil pár věcí,“ řekla konečně. „Předala jsem ty informace správnému člověku. Teď nám nezbývá než čekat a doufat, že to bude stačit k tomu, abychom zabránili politickému skandálu.“

„Do kterého by byl zapletený Holden.“

Ve tváři se jí objevilo napětí. Zkoumavě se na něj dívala světle zelenýma očima schovanýma za skly brýlí. „Jak tohle víš?“

„Víš, co proti němu mají?“

„No jistě, ale čekáš snad, že to vyslepičím jeho největšímu nepříteli?“ zeptala se stroze.

„Možná tomu nebudeš věřit, ale řekl mi to sám.“

Zkameněla. Vypadalo to, že má strach. „On ti řekl“. úplně všechno?“

Rybaření naslepo je velmi zábavný sport, pomyslel si Tate. Zadíval se na šálek kávy, který svírala ve svých drobných dlaních. „Jak je možné, že to víš i ty?“ zeptal se.

Opatrně položila šálek na stůl. Sklopila zrak a zírala na bílé plátno ubrusu. Z reproduktorů nad jejich hlavami zněla tichá melodie Vídeňského valčíku. „Senátor Holden mi všechno řekl, abych mu mohla pomoct,“ řekla po chvíli. Zvedla oči a podívala se mu do tváře. „Jsi velmi klidný,“ poznamenala. „Ty se na mě nezlobíš?“

Nenuceně se usmál. „Proč bych se na tebe měl zlobit?“

„Myslela jsem, že to bude mnohem dramatičtější,“ pokračovala. Tate vypadal zmateně a jí problesklo hlavou, jestli se nesnaží blufovat. „Co kdybys mi pověděl všechno, co ti Matt Holden svěřil?“

„Holden tvrdí, že ho někdo vydírá kvůli ženě z jeho minulosti,“ řekl. „Měli spolu poměr, když už byl ženatý, a ta žena stále žije v rezervaci.“

Přikývla hlavou. „Ano. A?“

Zamračil se. „A co?“

Neví to! Věděla, že by informaci o svém skutečném otci nepřijal tak klidně. Málem mu to teď prozradila.

„Zbytek ti bude muset povědět senátor,“ oznámila mu pevným hlasem. „Už jsem ti řekla všechno, a teď musím jít. Proč jsi mě chtěl vidět?“

Nechápavě se díval do její tváře. „Proč se s tebou chci vždycky vidět?“ zeptal se hlasem jako samet. „Teď jsi mojí součástí, Cecily.“

Zčervenala. Nedokázala se mu podívat do očí. Myslí si snad, že neví o Audrey?

„A nikdy bys mi nelhal,“ řekla.

„O nic víc, než bys lhala ty mně,“ odpověděl měkce.

Takže jsme oba lháři, pomyslela si a upřela zrak na velký stříbrný prsten s tyrkysovým kamenem na jeho prstě. Leta nosí stejný, samozřejmě že menší.

Mlčky upíjela kávu. Bylo těžké s ním mluvit. Nedokázala se tak snadno jako on vyrovnat s přechodem od náklonnosti k důvěrnosti. Tohle je určitě rozdíl mezi zkušeností a naivitou, pomyslela si mrzutě.

Zbytek kávy dopili bez jediného slova. Cecily se zdvořile usmála a zvedla se od stolu. „Musím se vrátit. Pracuju na nové výstavě a čeká mě spousta telefonování.“

Také se postavil. Mračil se a vypadal znepokojeně. „Co se stalo, Cecily?“ zeptal se naléhavě.

Podívala se na něj smutnýma očima.

„Vůbec nic.“

„Mluv se mnou!“

Nadechla se a zadržela dech.

„Audrey ti vařila večeři,“ vyhrkla a nedokázala skrýt bolest, která čišela z jejího hlasu. „Řekla, že si nechá navrhnout svatební šaty a že jsi skvělý v posteli.“

„Zatracená Audrey!“ procedil mezi zuby.

Pokrčila rameny. „Už musím jít.“ Uvědomila si, že se ani nesnažil nic popřít.

Jen stěží dokázal přemýšlet. Dohonil ji a kráčel vedle ní po chodníku. Odmítal ji pustit, dokud se všechno nevysvětlí.

„Jdeš špatným směrem,“ upozornila ho. „Budova korporace Hutton je opačným směrem.“

„Ale tvoje kancelář je tímhle směrem,“ poznamenal. „Neodejdu, dokud nedokončíš svoje obvinění.“

Otočila se k němu a přitáhla si sako těsněji k tělu, aby se chránila před chladným vzduchem. „Vrátil ses k ní.“

„Nevrátil.“

„Volala jsem ti. Byla tam. Byla u tebe v bytě…!“

„Přemluvila správce, aby ji ke mně pustil. Čekala na mě, až se vrátím domů. Vyhodil jsem ji,“ bránil se a vypadal neústupně. „Lhal jsem ti jen ohledně jedné věci – kdo platil tvé účty v době studia. Ale jestli mi nevěříš, nemůžu s tím nic udělat.“

Vzpomněla si, že i ona má před ním tajemství. Tajemství týkající se Tatea a jeho skutečného otce. „Audrey je krásná,“ podotkla. „I chřestýš je při správném osvětlení krásný.“ Proti své vůli se usmála.

Povzdychl si. „Máme před sebou ještě dlouhou cestu. Víš jistě, že se ke mně nechceš nastěhovat?“ Zavrtěla hlavou. Přimhouřil oči.

„A co takhle večeře dnes večer?“

Dívala se na jeho hruď. „To není dobrý nápad.“

„Já tě chci!“

„I já tě chci, strašně moc.“ Toužebně se mu zadívala do tváře a v očích měla smutek. „Ale ty mě nechceš navždycky, Tate. Dříve či později tě omrzím a ty si najdeš někoho jiného. Nechodí to tak? Žiješ s někým, dokud tě nezačne nudit, a potom si najdeš jinou milenku.“

Rysy v jeho tváři se stáhly bolestí. Její slova z něj dělala proutníka, a tím on nikdy nebyl. „Co chceš dělat, Cecily? Chceš ode mě odejít a předstírat, že se v hostinském pokoji u mé matky nic nestalo?“

„Přesně to hodlám udělat,“ odpověděla tiše. „Protože bych nedokázala žít den za dnem s mužem, který se mnou nemá společné sny o budoucnosti.“

Zastrčil ruce do kapes u kalhot. „Mohla bys to alespoň zkusit.“

„Budu žít s mužem, za kterého se provdám,“ prohlásila rozhodně. „Tohle je jediný způsob, který připadá v úvahu.“

A který on nikdy nebude akceptovat. „Je dvacáté století,“ upozornil ji mrazivým hlasem. „Manželství už dávno není jediná možnost pro lidi, kteří spolu chtějí žít. Řekl jsem ti přece, že nemám v plánu oženit se – teď ani později. A co na tom vlastně záleží, když už jsme spolu spali?“

„Jestli ten rozdíl nevidíš sám, nikdy ti to nedokážu vysvětlit.“ Otočila se k němu zády.

„Cecily!“

Ohlédla se přes rameno.

„Byla jsi na klinice?“ zeptal se.

Chtěl vědět, jestli existuje možnost, že by byla těhotná. Vlastně existuje obrovská šance a ona na žádné klinice nebyla. Ale jestli bude mít dítě, nechá si ho a bude ho milovat. Neřekla by mu o dítěti, které by nebylo čistý Lakota. Možná to ho nejvíc děsilo.

„Vůbec si nemusíš dělat starosti,“ lhala. „Nashle, Tate.“

Odešla. Tate stál na chodníku s rukama v kapsách. Nedokázal si vybavit okamžik, kdy by se cítil tak strašně osamělý jako nyní. Nechtěl, aby zmizela z jeho života, ale kladla požadavky, které nemohl splnit. Manželství jednoduše nepřipadá v úvahu – stejně jako děti. To přece věděla. Tak co je špatného na tom, když spolu žijí dva rozumní lidé? Zvlášť když si dokáží vzájemně darovat takovou fyzickou rozkoš? Proč je tak strašlivě paličatá?

Zajímalo ho, co přesně Cecily a Colby objevili v Jižní Dakotě. Chtěl zavolat své matce a pokusit se to z ní vymámit, ale jestliže to Colby neprozradil Cecily, určitě to neví ani Leta.

Tate byl bezradný. Cítil však ještě něco jiného – zvědavost. Cecily ví o Holdenově minulosti víc, než mu prozradila. Ví něco, kvůli čemu by se na ni rozzuřil. Strašně rád by věděl, co to je. Musí podniknout pátrání na vlastní pěst. A co se týká jeho budoucnosti s Cecily, tak to bude muset počkat. Je stejně paličatá jako on, ale možná si to rozmyslí, až si bude připadat osamělá. Jeho práce, jeho dědictví a jeho láska ke svobodě v něm vzbudily odpor k manželství, ale to, co cítil, když ji držel v náručí, miloval. I kdyby ho měly výčitky svědomí sníst zaživa za to, jak ji svedl, nedokázal po ní přestat toužit. Nevzdá se, dokud Cecily zase nepřijde k rozumu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

O dva týdny později navštívil senátor Matt Holden Cecily v jejím bytě.

„Omlouvám se,“ řekl, když ho zavedla do malého obývacího pokoje a nabídla mu pohodlné křeslo. „Ale myslím, že mám v kanceláři odposlech. Musel jsem si najmout cizí lidi, aby zvýšili bezpečnost v úřadě, a teď mám pocit, že je to ještě horší než předtím. Uklidňuje mě jen to, že by Tate věděl, kdyby byl odposlech i ve vašem bytě.“

„Jen v případě, že má parapsychologické schopnosti,“ podotkla smutně. „Už sem vůbec nechodí,“ dodala tiše.

Povzdechl si. „Předpokládám, že jste viděla ten prsten, kterým Audrey každého oslňuje.“ Těžce polkla. „Prsten?“

„Nosí na prstě kopii stříbrného prstenu s tyrkysovým kamenem, jaký má Tate.“ Opřel se do křesla a přehodil si nohu přes nohu. Vypadal velmi podrážděně. „Každý ve městě ví, že je posedlá muži. Jakmile bude mít Tatea jistého, vydá se na lov někoho jiného. Nikdy si ho nevezme.“ Naklonil se dopředu. „Je to indián!“

Ušklíbla se a uvelebila se na pohovce. „Ujistil mě, že už s ní nic nemá a že její přítomnost v jeho bytě, když jsem mu posledně volala, byla omyl. Ale včera jsem viděla v novinách jejich fotku z nějakého benefičního večírku.“

„Vím. Taky jsem to viděl.“

„Prosím vás, neurazte se, ale proč jste vlastně přišel?“ zeptala se Cecily.

„Mám jména, místa, data i účetní záznamy,“ řekl. „Všechno jsem to předal jednomu svému zaměstnanci, kterému bych svěřil do rukou i svůj život. Má bratra, který pracuje v detektivní kanceláři. Bylo potřeba podniknout trochu podrobnější pátrání, ale už mám všechno, co potřebuju. Schyluje se k ohňostroji. Existuje nebezpečí, že se toho média chopí navzdory všem bezpečnostním opatřením. Když ty krysy odhalím, budou se mi snažit oplatit stejnou mincí. Víte, není v mých silách zabránit jim v přístupu ke každému reportérovi v zemi.“

„Děláte si starosti s tím, jaký vliv to bude mít na Tatea a na Letu.“

Přikývl. „Leta to zvládne. Je silná. Ale Tate se dozví některé věci, které mu hodně ublíží. Myslím, že by to měl nejdřív slyšet od své matky.“ Hněvivě si povzdychl. „Proto jsem jí zavolal z telefonní budky a řekl jsem jí, že vím všechno a že by měla Tateovi povědět pravdu dřív, než ji uslyší v televizním zpravodajství nebo se ji dočte v nějakých novinách. Po šestatřiceti letech mlčení se konečně rozpovídala. Nazvala mě jmény, která raději nebudu opakovat, řekla mi, co si celou tu dobu myslela o mé touze po kariéře, a pak zavěsila. Když jsem se jí snažil znovu dovolat, nezvedala telefon.“ Prohrábl si nervózně vlasy. „Co mám dělat?“

„Co kdybych ji pozvala k sobě na návštěvu,“ navrhla Cecily. „Mohli byste si znovu promluvit…“

„Na to nezbývá čas, Cecily.“ Opřel se dlaněmi o stehna a jeho mužná tvář vypadala zmučeně. „Budu mu to muset povědět sám.“

Trhla sebou. „Je mi to líto.“

„Mně je to taky líto. Tate nás bude nějakou dobu všechny nenávidět, dokonce i Letu. Řekl jsem jí to. Strašně kvůli tomu zuřila, ale sama uznala, že mám pravdu. Pár týdnů tu budeme mít pořádnou bouři a potom… se objeví první sluneční paprsky.“

Usmála se. „Možná to bude spíš tornádo.“

Senátor Holden vstal. „Jen jsem chtěl, abyste znala čerstvé novinky. Jednu chvíli jsem si myslel, že budu moct strčit hlavu do písku. Myslel jsem si, že dokážu uchránit Toma Černého Nože, že se mi podaří vyhnat syndikát z rezervace a zároveň zatajit pravdu před Tatem. Byla to jen fantazie. Člověk nemůže lhát donekonečna.“

„Ublíží mu to.“

„Ublíží to i vám a vy to víte, že?“ řekl něžně. „Znala jste pravdu a nic jste mu neprozradila. On umí nenávidět a nedá se říct, že by dokázal snadno odpouštět. Přesně jako jeho matka,“ dodal temně.

„Leta taková není.“

„Jistě, k vám taková není. Ale mě nenávidí.“ Při těch slovech vypadal, jako by ho ta skutečnost hluboce ranila. „Nic jí nevyčítám. Nenávidím sám sebe. Tate s ní bude mít skutečně něco společného, až se dozví celý příběh. Budou mě nenávidět společně. Jen doufám, že dokážu najít vhodná slova, abych nezpůsobil ještě více škody. Leta bude hodně trpět, až se k ní Tate obrátí zády.“

„Chystáte se udělat správnou věc. A co Tom?“

Matt Holden převyprávěl Cecily celý Tomův příběh.

„Najal jsem ty nejlepší vyšetřovatele, které znám, aby pro něj našli nějaká zadní vrátka. Dva svědkové, kteří viděli, co se tehdy v sedmdesátých letech stalo, ještě žijí. Jeden z nich je ve vězení a možná se nám podaří uzavřít s ním dohodu, aby promluvil a vypověděl, co ví. Víc udělat nemůžu. Mluvil jsem s Tomem. Chápe to. Je to statečný muž.“

„Ano a tohle je velmi smutný příběh.“

„No, nic v životě není zadarmo,“ povzdychl si unaveně a přešel ke dveřím. „Protože nikdo nemá žaludek na tu špinavou práci, navštívím zítra Tatea a řeknu mu, kdo je jeho otec.“

„Hodně štěstí.“

Pokrčil rameny. Výraz jeho tváře byl zahořklý a plný sebeopovržení. „Bojím se, že budu potřebovat víc než jen štěstí.“

Tate popíjel pivo.

Nepil často, ale poslední dobou byl neustále mrzutý a zádumčivý. Na benefičním večírku narazil na Audrey, která byla připravena vrhnout se mu kolem krku, kdykoliv vytušila záblesk fotoaparátu. Popřela, že by mluvila s Cecily, ale Tate věděl své. Cecily nikdy nelže. Přál si, aby se konečně odhodlal a navštívil ji, ale byla tak tvrdohlavá. Nechtěla s ním mít nic společného, protože on odmítá manželství. Rozčilovalo ho, že je schopná odepřít jim oběma uspokojení jejich tužeb jen proto, že není ochotný postavit se s ní před oltář. Možná nakonec zmoudří, ale než se tak stane, bude díky svému nucenému celibátu mrzutý na všechny okolo sebe.

Ostré zazvonění u dveří ho vyrušilo z rozjímání. Položil plechovku piva na stůl a vykročil ke dveřím. Měl na sobě džíny a mikinu, což nebylo zrovna oblečení pro přijímání návštěv. Jestli je to Audrey, tak ty zatracené dveře ani neotevřu, pomyslel si v duchu vztekle. Nechal vyměnit zámek a pohrozil správci domu, že ho zabije, jestli ji ještě někdy pustí do jeho bytu.

Ale pohled, který ho čekal, když přiblížil oko ke kukátku, ho naprosto překvapil. Na prahu jeho bytu stál senátor Holden a i on měl na sobě džíny a mikinu. No, vždyť je nedělní odpoledne. Možná ten muž o víkendech nenosí obleky.

Zdráhavě otevřel dveře a z výrazu jeho tváře čišelo nepřátelství.

„Zabloudil jste?“ zeptal se Holdena. „Kancelářská budova senátu je o pár bloků dál.“

Holden mlčky pozoroval vyššího muže. „Potřebuju s vámi mluvit. V mé kanceláři je odposlech. Ten muž z bezpečnostní agentury, kterého jsem si najal, přidal k té štěnici, co tam už byla, další kamarádky.“

„To není moje chyba,“ řekl mu Tate. „Já bych je vyčistil všechny.“

„Já to vím.“ Sklouzl pohledem na zeď za Tateovými zády, kterou zdobily různé talismany, síťky zahánějící zlé sny a amulety s léčivými bylinami. „Hezká výzdoba,“ dodal.

„Ten amulet mě má chránit před ďábelskými silami,“ prohodil Tate a ustoupil stranou, aby kolem něj mohl Holden projít. „Ale moc to nezabírá, co říkáte?“ dodal a podíval se na staršího muže výmluvným pohledem.

„Já nejsem ďábel. Doslat jsem se do pasti, ze které nemůžu ven. Chci vám říct něco velmi důležitého dřív, než se to dozvíte ze CNN.“

„Co to má společného se mnou?“ chtěl vědět Tate. „Jestli si dobře vzpomínám, tak se v publicitě vyžíváte – získal jste jí hodně při dopadení Brauera, a to nemluvím o večírku, kdy mi Cecily vylila do klína krabí polévku.“

Holden se neposadil do křesla, které mu Tate nabídl, a raději přešel k oknu. Zastrčil si palce do zadních kapes u kalhot a pozoroval panoráma města.

„Tohle nebude užitečná publicita.“

„Cecily mi řekla, že s Colbym objevili něco ve Wapiti Ridge.“

Senátor pomalu přikývl. „Našli nezvratné důkazy o zpronevěřených fondech a odhalili plány hazardního syndikátu, který se chce zmocnit kasina.“ Otočil se k Tateovi. „Spojil jsem se se státní návladní a předal jí všechny podklady. Taky jsem si promluvil s Tomem Černým Nožem a kmenovou radou. Všichni už ten příběh znají a já mám důkazy, které ty odporné krysy zaženou do kouta. Ale oni se budou určitě bránit. Tom Černý Nůž půjde možná do vězení i přes všechnu mou snahu ho ochránit. Nespáchal žádný promyšlený zločin, ale můžou ho dostat za něco, co udělal během vzpoury v sedmdesátých letech.“

Tate se opřel o roh pracovního stolu a zamračil se. „Takže takhle ho donutili ke spolupráci,“ poznamenal zamyšleně.

Holden přikývl. „Vydírali ho. Stejně jako vydírají mě.“ Podíval se na svého syna. „Snažil jsem se přesvědčit vaší matku, aby vám všechno řekla, ale položila mi telefon a odmítla se bavit o tom, že by sem přijela. Nechce o tom s vámi mluvit. A Cecily také ne. A protože jsem jediný, kdo má odvahu to udělat, povím vám teď něco, co jste se měl dozvědět už před lety.“

„Chystáte se mi říct, že žena, s kterou jste měl poměr, byla moje matka,“ vyslovil Tate nahlas to, co si v duchu domyslel.

Holden překvapeně zamrkal. „No – ano. Jak jste na to přišel?“

„Jak jinak jsem si měl vysvětlit, že nechcete, abych se do toho zapletl? Chtěl jste chránit moji matku. Ne že bych vás obdivoval za to, jak hnusně jste se k ní zachoval,“ dodal chladně. „Dokonce ani vy byste nemohl být horší manžel, než byl můj otec. Ale vy byste se stejně nikdy neoženil s někým pod vaši úroveň, že? Lakotská krev ve vaší rodině by –“

„Děláte to jen těžší!“ přerušil ho Holden. Rukou si zajel do vlasů a rozcuchal si je.

„Můžete matce vyřídit, ať si nedělá starosti,“ usadil ho Tate úsečně. „Každý může udělat chybu. Nebudu jí nic vyčítat. A udělám všechno, co bude v mých silách, abych ji uchránil před tiskem.“

„Vy jste ten, kdo potřebuje ochranu, krucinál!“ zahřměl Holden a jeho oči byly v jednom ohni. „Jde o víc než jen o šestatřicet let starou aféru! Je v tom dítě! Leta byla těhotná, když si brala Jacka Winthropa!“

Tate se nehýbal. Nedýchal. Nepohnul ani brvou. Všechny neuspořádané kousky skládačky jeho života najednou zapadly do sebe. Proč se z Jacka Winthropa stal alkoholik. Proč bil Letu. Proč nenáviděl Tatea.

„Jack Winthrop nebyl mým otcem.“

Tate to vyslovil nepřirozeně klidným vyrovnaným hlasem.

„Ne. Ten mizera nebyl tvým otcem.“ Holden stiskl rty. Bylo to těžší, než si vůbec dokázal představit. „Prošel jsem celým svým životem s myšlenkou, že se Leta provdala za muže, kterého doopravdy milovala. Když se jí potom narodilo dítě, pomyslel jsem si, že si zařídila dobrý život. Nikdy mi nevyčítala, že jsem se oženil s penězi, že jsem dal přednost kariéře před vlastním štěstím. Nechala mě odejít a nikdy – nikdy! – mi neřekla, že byla těhotná!“

Hlas mu selhal. Odvrátil se od svého syna. Nedokázal se mu podívat do očí, dokud nad sebou opět nezíská kontrolu. I Tateova tvář byla přes jeho přirozeně bronzovou barvu smrtelně bledá.

„Byl to hrozný způsob dozvědět se takhle o existenci svého dítěte,“ pronesl Holden konečně. „Hrozný způsob! Člen syndikátu za mnou přišel, usadil se v mé kanceláři a oznámil mi, že se chystá vyvolat politický skandál tím, že odhalí moji lakotskou milenku a nemanželské dítě.“

Tate ještě stále nepromluvil ani slovo. Snažil se chápat to, co starší muž říkal, ale příliš se mu to nedařilo. Očima vstřebával postoj toho muže, jeho vlasy, nos, který byl jeho nosem, oči, které byly jeho očima. Ta podoba tu byla odjakživa a on to do jisté míry věděl. Ale ne vědomě. Až do této chvíle…

„Ty nejsi Lakota,“ promluvil Tate po několika minutách napjatého ticha.

„Moje matka byla Francouzka,“ řekl Holden a v jeho hlase byla tíha. „Můj otec pocházel z Maroka. Rodiče přišli do Států, když mi byly teprve tři roky a stali se z nich američtí občané.“

„Což ze mě dělá míšence,“ poznamenal Tate a málem se zalkl vztekem.

Holden se otočil. „Ach, je to ještě trochu horší,“ upozornil ho podrážděným hlasem. „Dělá to z tebe nemanželské dítě republikánského senátora z Jižní Dakoty. Novináři tě sežerou zaživa, až to vyjde na povrch. Tebe, Letu, mě… prostě každého, kdo s námi má něco společného. Cecily nevyjímaje. Ta pro ty supy bude obzvlášť chutným soustem s tím svým diplomem z antropologie!“

„Tvoji voliči tě ukamenují,“ podotkl Tate ledově chladným hlasem.

„Ach, ať jdou k čertu! Možná dokonce přijdu o práci, tak co?“ ušklíbl se Holden a nespouštěl z Tatea oči. „Nic z toho by mi nevadilo, kdyby se mnou tvoje matka mluvila! Přerušila mě dřív, než jsem stačil sesmolit dvě kloudné věty. Odmítla sem přijet a pomoct mi ti to vysvětlit. Položila mi sluchátko!“

„A dobře udělala! Jaká škoda, že něco podobného neudělala už před šestatřiceti lety.“

Oči staršího muže potemněly. „Miloval jsem ji,“ pronesl velmi tiše. „Ještě stále ji miluju. Udělal jsem životní chybu, když jsem si myslel, že peníze a moc stojí za to, abych se oženil se zlou a podlou nóbl paničkou, která pomohla vylepšit můj politický profil. Moje manželka nesahala tvé matce ani po kotníky. Do té doby, než jsem uzavřel smlouvu s ďáblovým advokátem, neměl jsem tušení, jak chutná skutečné peklo.“ Znovu se od Tatea odvrátil a unaveně se posadil na pohovku. Jeho pohled sklouzl na plechovku piva. „Neměl bys pít,“ poznamenal nepřítomným hlasem.

Tate ho ignoroval. Natáhl se po pivu a Holdenovi na vztek ho dopil až do dna. Potom prázdnou plechovku zmáčkl v dlani.

„Neměl bys už jít?“ zeptal se staršího muže hlasem plným kousavého opovržení.

Holden hlasitě vydechl. „Kam bych tak šel? Bydlím v obrovském domě s perličkovou lázní a dvěma siamskými kočkami. Ještě před několika týdny jsem si myslel, že už nemám žádnou rodinu.“

Tate by mu ani za nic na světě neprozradil, že by rád věděl něco víc o svých skutečných předcích, o svých prarodičích. Jediné, na co se zmohl, bylo stát a nevraživě se dívat na muže, který mu zničil život.

Holden se díval na svého syna a navzdory okolnostem cítil pýchu. „Jeden z tvých pradědečků byl Berber,“ poznamenal. „Bojoval po boku Rizouliho, který byl slavným revolucionářem v Maroku na přelomu tohoto století. Nad krbovou římsou v mé pracovně visí jeho obraz. Dokonce jsem se zajel podívat do Rizouliho paláce v Asilah – to je místo na pobřeží nedaleko Tangeru. Je to velmi krásné malé městečko.“

Tate mlčel. Zastrčil si ruce do kapes. Jeho mysl už opět pracovala na plné obrátky. „Proto jsi se mnou nepodepsal tu smlouvu o zvýšení bezpečnosti ve tvém úřadu,“ uvažoval nahlas. „Mohli by tě nařknout z protekce.“

Holden přikývl.

„Ale Cecily to věděla. Znala pravdu hned od začátku, viď?“ dožadoval se odpovědi Tate, protože se mu v hlavě rojily vzpomínky na střípky konverzace, které ho až do této chvíle mátly.

Holden se zvedl. Vypadal najednou velmi staře. Od této chvíle už budou věci jenom horší. Musí odejít, musí dopřát Tateovi čas na přemýšlení. Jistě to pro něj byl naprostý šok. Vzpomněl si, jak jemu před časem naprostý cizinec oznámil, že má syna. Samozřejmě že se nespolehl jen na tuto informaci. Začal pátrat v Tateových záznamech. V rodném listě našel jeho celé jméno – Tate Rene Winthrop. Holdenův otec, kterého velmi miloval a obdivoval, se jmenoval Rene a Leta to věděla. I jeho krevní skupina – velmi vzácná – se shodovala s Tateovou. Po těchto zjištěních už nebylo proč pochybovat.

„Chtěl jsem, abys znal pravdu dřív, než to na tebe vychrlí nějaký hlasatel z televizní obrazovky, vysvětloval zastřeným hlasem, když dorazil ke dveřím, a pevně se zahleděl do nepřátelských očí svého syna. „Nikdy nedokážeš pochopit, jak mně bylo, když jsem se o tobě dozvěděl. Na malý okamžik jsem tvoji matku nenáviděl. Měl jsem syna, kterého jsem nikdy nespatřil. Přišel jsem o jeho první kroky, o jeho první slova, kruci, přišel jsem o celý jeho život! A zatímco jsem seděl tady nahoře, na svém měkkém bílém obláčku, Jack Winthrop předváděl rodině, kterou jsem neměl, jak vypadá peklo. Vím, že mě nenávidíš, ale přemýšlej občas o tom, co jsem ti teď řekl. Mohl jsem vás ušetřit, tebe i tvou matku, jen kdybych znal pravdu!“

Otevřel dveře, prošel jimi a energickým pohybem je za sebou zavřel.

Tate si otevřel další pivo. Byl rád, že jich má ještě pár v ledničce. Zvedl ruku s plechovkou ke svému odrazu v zrcadle. „Na všechny bastardy světa!“ ušklíbl se se silným sarkasmem v hlase.

O něco později, když byl natolik klidný, že dokázal zvednout sluchátko, zatelefonoval matce.

„Hádej, kdo mě právě navštívil?“ zeptal se jí hněvivě a jeho výslovnost byla mírně nezřetelná. „Můj táta.“

Nastala dlouhá, těžká odmlka. „Tvůj otec… opravdu?“ zajíkla se. Vyrazilo jí to dech. Když jí Matt Holden volal, nikdy by ji ani ve snu nenapadlo, že bude ochotný povědět Tateovi pravdu osobně. Udělalo se jí fyzicky špatně z pomyšlení, že teď už její dítě ví, že celý jeho život byla lež. Cítila najednou stejnou vinu, jako když po více než třiceti letech uslyšela ve sluchátku ten hluboký milovaný hlas Matta Holdena. Byla příliš vzrušená, aby mu řekla něco rozumného, a nakonec mu bohužel zavěsila jen proto, že ji přemohly rozpaky a nervozita.

„Proč jsi mi to neřekla?“ dožadoval se Tate vysvětlení. „Proč?“

Nastala další odmlka. „Nedokážu vyjádřit slovy, jak je mi to všechno líto, ale teď není vhodná doba, abychom o tom mluvili. Jednoho dne všechno probereme, teď bys ještě nedokázal pochopit to, co bych ti řekla. Zavolej mi, až se dostaneš z toho nejhoršího. Prosím tě, odpusť mi. Miluju tě!“

Zavěsila. Znovu vytočil její číslo. Nezvedala sluchátko. Vytrhl šňůru od telefonu ze zdi a vztekle mrštil přístrojem o zeď. Telefon se roztříštil a vydal docela příjemný zvuk. Tatea napadlo, jestli takhle reagoval i jeho otec, když mu Leta položila sluchátko a odmítla s ním mluvit.

Jeho otec. Jeho otec! Schoval obličej v dlaních a bojoval proti nevolnosti, která se mu začala soustřeďovat v žaludku. Býval jedinečný. Byl členem mizející rasy, mizejícího kmene. Byl důležitou osobností ve starobylé společnosti. A teď je jen jedním z tisíců míšenců. Už není jedinečný, už není dokonce ani Lakota. Když bude věřit tomu, co mu řekl jeho otec, je částečně Maročan a částečně Berber. Je nemanželským dítětem republikánského senátora. To je docela slušný šok, ne? A kdyby se jistí lidé z hazardního syndikátu nesnažili získat moc nad kasinem, aby z něj měli tučné zisky, prožil by celý zbytek života ve lži. Jeho matka před ním to hrozné tajemství skrývala celých šestatřicet let. Celý jeho život.

Vzpomněl si na prchlivost Jacka Winthropa, na jeho násilnické útoky, na jeho nenávistnou povahu.

Není divu, že ho ten muž nenáviděl. Všechno to teď dávalo smysl. Je to Letina chyba. Chyba jeho matky. Ale i ona sama si jistě vytrpěla svoje.

Opřel se čelem o chladivou zeď. Nechtěl mít schopnost jasně uvažovat. Nechtěl přemýšlet o tom, co se právě dozvěděl. Teď ne. Bylo toho příliš. Potřeboval se vyspat.

Svalil se do postele a po dalších šesti plechovkách piva upadl do spánku. Nebyl zvyklý pít alkohol, proto se příštího rána probudil s bolestmi hlavy a ještě horší náladou. Cecily mu lhala. Lhala mu. Ale jen tak lehce jí to neprojde. Zajde za ní do kanceláře a poví jí pěkně od srdce, co si o tom myslí!

Bylo právě poledne, když Cecily překvapeně zvedla hlavu od psacího stolu. Dveře její kanceláře se prudce otevřely a ještě prudčeji zavřely. Její sekretářka byla na obědě. Kancelář byla vylidněná… až na rozzuřeného černookého muže, který se zastavil u jejího stolu a z očí mu sršely blesky. Vypadal, že se na ni každou chvíli vrhne. Věděla, co se stalo, dokonce už předtím, než jí včera večer zavolala plačící Leta, aby ji informovala o posledních změnách. Podařilo se jí Letu trochu uklidnit a přemluvit ji, aby v úterý nasedla do letadla a přijela k ní dřív, než se tisk a televize chopí blížícího se skandálu a zničí její soukromí ve Wapiti.

„Myslela sis, že na to snad nikdy nepřijdu?“ zeptal se Tate hořkým tónem.

Nebyla si jistá, jak s ním má jednat. Zdálo se, že se nedokáže vůbec ovládat. „Na co?“ zeptala se, přestože měla jasnou představu o tom, co má na mysli.

„Matt Holden se mi konečně uráčil sdělit, kdo je mým skutečným otcem,“ řekl a koutky úst se mu zvedly do nepřátelského úsměvu. Bouře v jeho očích se neshodovala s nepřirozeně klidným hlasem.

Nemělo cenu dál předstírat nevědomost. Těžce si povzdychla. „Snažili jsme se tě ochránit,“ začala. „Kdybychom sehnali dost materiálu proti syndikátu, nikdy by se neodvážili otisknout to, co vědí. Ale nepočítali jsme s tím, že to udělají jen proto, aby se Mattovi pomstili, že překazil jejich hnusné plány. Matt rozhodl, že se musíš dozvědět pravdu, a nenašel se nikdo jiný, kdo by ti to pověděl. Tvoje matka to udělat nechtěla.“

„Moje matka neměla žádné právo skrývat přede mnou takové tajemství. Ani on na to neměl právo. Ani ty!“ Ukázal na ni. „Nemělas na to právo, Cecily!“

„Přísahala jsem senátorovi a tvé matce, že nic neprozradím,“ vysvětlovala měkkým hlasem a zvedla se od stolu. Pomalu ho obešla a velmi opatrně se k Tateovi přibližovala, jako kdyby byl zuřivá šelma. Ve skutečnosti jí teď skutečně byl. Užíralo ho zklamání, šok, bolest, vztek. „Věděla jsem, že není možné tohle tajemství udržet navěky, ale oni se o to chtěli pokusit. Chtěli tě ušetřit pravdy.“

„Celý život jsem věděl, kdo jsem,“ spustil vztekle. „Věděl jsem, co jsem, kam patřím, kam ve svém životě směřuji. A potom jsem se najednou během chvilky ocitl v rozbouřené řece. Najednou jsem outsider mezi vlastními lidmi. Můj původ je lež. Můj celý život… je lež!“

„To není pravda,“ protestovala jemně. „Tvoje matka se neodvážila přiznat tvému otci pravdu. Jeho manželka indiány nenáviděla a mohla tvé matce ublížit. Mohla by si svůj vztek vylít na tobě.

Kdyby o tobě Matt Holden věděl, mohlo ho to stát kariéru.“

„Jack Winthrop pravdu znal,“ řekl drsným hlasem. „Proto nás tak strašně nenáviděl – moji matku za to, že milovala jiného muže, a mě za to, že jsem nebyl jeho dítě. Každý den jsme platili krutou daň a teprve včera jsem se dozvěděl, proč tomu tak bylo!“

Cecily sebou trhla, neboť se dokázala vcítit do jeho bolesti. Vztáhla k němu ruku, ale on ustoupil o krok dozadu.

„Nedělej to,“ varoval ji tichým hlasem a ve výrazu jeho očí se zračily protichůdné emoce. „Pokud se mě dotkneš, neručím za sebe,“ vydechl prudce, „a vezmu si tě hned tady na podlaze v tvé kanceláři!“

Vyznělo to jako výhrůžka, ale ve skutečnosti to bylo to, co potřeboval. Možná právě pro tohle si sem přišel. Potřeboval útěchu a šel ji hledat k Cecily. Sršel z něj vztek, který měl jeho touhu zamaskovat. Ale Cecily se ho nebála. Na to, aby ji vyděsily jeho ohnivé černé oči a stažená ústa, ho příliš milovala. Měl právo na výbuch hněvu, měl právo cítit se ublíženě. Ale to, co od ní potřeboval, nebyla slova. Jen ona mu může dát to, po čem doopravdy hladoví. Možná to bude naposledy, kdy se jí dotkne – teď, když se neovládá a nepřemýšlí rozumně. Tate nepatří mezi muže, kteří umějí odpouštět – a Cecily ho podvedla.

Došla ke dveřím a zamkla je. Potom se k němu vrátila. Vztáhla k němu ruce a bez jediného slova si přitáhla jeho ústa ke svým.

Cítila, jak se celé jeho tělo zachvělo, než ji objal a těsně ji přitáhl k neuvěřitelně vzrušeným liniím svého těla. Ústy drtil její měkké rty. Jeho polibky a jeho objetí jí svou divokostí působily mírnou bolest, ale bylo… ach, tak sladké cítit, že ji tolik potřebuje. Vzrušeně vydechla do jeho úst. Připadalo jí, že od jejich posledního polibku uplynula celá věčnost.

On to cítil stejně. Ztrácel se v ní a uvědomoval si, že ho záměrně svádí. Nechtěl to udělat. Nepřipadalo mu to správné. Ale jeho touha po ní ho přiváděla k šílenství. Potřeboval ji, žíznil po ní. Přišel za ní, aby našel útěchu, přestože si to nedokázala přiznat. Všechny ty dlouhé týdny odříkání byly konečně pryč. Jeho hněv se jakýmsi zvláštním způsobem přeměnil v tu nejohnivější a nejprudší vášeň, jakou kdy k ženě cítil.

Po chvíli už se nedokázali spokojit jen s polibky. Přestali brát ohledy na čas, místo i okolí a sesunuli se na podlahu. Všechny zábrany odhodili stranou. Jejich neklidné ruce se snažily odstranit překážky, které jim bránily v dotyku s nahou rozpálenou kůží.

Cecily ležela zády na perském koberečku a při prvním pomalém, ale silném nárazu jeho těla tlumeně zasténala. Měla zavřené oči a její ústa odpovídala na žádostivé útoky jeho nemilosrdných hladových rtů. Jejich milování bylo horečné a drsné, a přestože byly dveře do její kanceláře zamčené, i tak trochu nebezpečné. Ale nebezpečí jen zvyšovalo jejich vášeň. Přitáhla ho k sobě blíž a mlhavě si uvědomovala, že jsou oba ještě téměř oblečení. Nezáleželo na tom. Na ničem nezáleželo, na ničem kromě… rozkoše.

Rychle přikryl její ústa svými, aby utlumil její překvapený vzlyk vyvolaný divokým slastným chvěním jejího těla pod jeho tíhou. Vsunul svou dlaň pod zadeček a nadzdvihl ji k sobě, takže pohyby jeho boků byly stále žádostivější a prudší. Zasténal do jejích vlhkých úst. Horkost jeho touhy rostla kosmickou rychlostí, přerývaně dýchal, najednou se všechno slilo do jediné vlny rozkoše, která zachvátila jeho tělo. Byl naprosto bezmocný, zkameněl, rysy v jeho tváři se křečoví stáhly a jeho tělo se začalo nekontrolovatelně třást. Uvědomoval si, že se její oči zastřené touhou vpíjí do jeho tváře. Chraplavě zasténal. Skutečnost, že ho pozoruje, ještě zvýšila intenzitu jeho slastného prožitku.

Když se mu dech opět trochu zklidnil, zvedl obličej, který měl zabořený v prohlubni mezi její bradou a hrdlem, a zabodl své zamlžené oči do jejích.

„Dívala ses,“ řekl chladným hlasem.

„Ano.“ Rozepnula mu knoflíčky u košile a přejela dlaní po jeho hebké svalnaté hrudi, až nahmatala místo, kde bilo jeho srdce. Stále ho cítila ve svém těle. Schválně pohnula pánví, protože věděla, že je ještě pořád silně vzrušený a že její smyslné pohyby znovu rozdmýchají jeho touhu. Zvedla boky a slastně zalapala po dechu. „Budeš se… tentokrát dívat… ty?“ zašeptala a přitáhla si jeho ústa ke svým rtům.

Opět se přestal ovládat. Jeho oči byly stejně nepřátelské jako výraz v jeho tváři, když se jeho tělo znovu zabořilo do jejího klína a proniklo hlouběji do centra její rozkoše. Vzrušilo ho to ještě víc než její žádostivé pohyby. Udělal to znovu. Jeho tělo se otřáslo.

„Ano, to je ono,“ zašeptala horečně a sklouzla rukama po svalnatých zádech až pod látku jeho kalhot. „Ano. Udělej to ještě jednou. Ať to trvá. Ať to trvá navždy! Teď se můžeš dívat ty…!“

„Kruci, Cecily,“ vydechl bezmocně a jeho hlas se třásl novým návalem žíznivé touhy. Našel její ústa a v divokém rytmu pronikal znovu a znovu do jejího těla. Tohle by nemělo být ani možné. Cecily byla nenasytná a vychutnávala si všechno, co prováděl s jejím tělem. Nikdy nebyl tolik vzrušený.

Zvedl hlavu a díval se. Zasmála se a její hlas byl poznamenán šokem z prožívané radosti. Upírala na něj horečné zelené oči, z nichž k němu sálala láska.

Když zdvihla pánev k jeho tělu a z hrdla jí unikl ostrý krátký výdech, viděl, jak se jí doširoka rozevřené oči zbarvily téměř dočerna. Přitiskla se k němu a vzlykala.

Její tvář je tak překrásná, když je stažena prožívanou slastí, pomyslel si Tate, dokud byl ještě schopný uvažovat. Odhodila všechny zábrany, jako kdyby v minulosti neprožila nic špatného, jako kdyby byla celou ženou. Někde v koutku jeho mysli se ozýval slabounký, ale vytrvalý hlásek, který mu říkal, že na světě neexistuje jiný muž, kterému by se dokázala tak otevřít, a to ho zahanbovalo. Stažené rysy jejího obličeje a nepravidelné krátké steny vycházející z jejích sladkých úst ho zbavily posledních zbytků sebekontroly a on padal společně s ní do nádherné horké prázdnoty, která je k sobě tak neuvěřitelně smyslně vábila. Slyšel své chraplavé zasténání, v němž se odrážela extáze pulzující jeho tělem, a potom jeho vyčerpané rozpálené tělo spadlo do její milující náruče.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se drsným hlasem, když byl schopen znovu promluvit. „Proč jsi mě takhle vyvedla z rovnováhy?“

„Ty víš proč,“ řekla měkce a láskyplným pohybem odstranila konečky prstů pramínek vlasů z Tateova čela. „Potřeboval jsi mě.“

Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Měl to být trest!“

Cecily povytáhla obočí a škádlivě se usmála. „Opravdu? Nevšimla jsem si. Udělej to znovu,“ zašeptala směle, „a já se pokusím tvářit jako oběť.“

Vždycky ho dokázala vyvést z míry ve chvílích, kdy se ho nikdo nesměl ani dotknout. Ale tentokrát nebyl správný čas na žerty. Ještě stále v něm vřela zlost při pomyšlení, že mu Cecily lhala. Kromě toho nenáviděl skutečnost, že Cecily ví, jak bezmocný je v její přítomnosti. Přišel sem, aby jí oznámil, že ve svém životě nechce ženu, jako je ona, ženu, která mu lže. Ale bylo asi bláhové myslet si, že po tak dlouhé době celibátu dokáže stát jen metr od ní a rozumně argumentovat. Toužil po ní dokonce i nyní, když už uhasil svou žízeň.

Vzedmula se v něm hrdost. Odtáhl se od ní bez jediného pohledu do jejích zelených očí a postavil se na nohy. Když se oblékal, ani jednou se na ni nepodíval, přestože ho užíral pocit provinění.

I Cecily se elegantním pohybem zvedla z podlahy a v duchu poděkovala uklízečce za to, že dělá svoji práci opravdu poctivě. Vyklepala si zmuchlané oblečení a oblékla se. Právě prožila velmi vzrušující milostnou epizodku, a kdyby Tate věděl, že má podezření, že je těhotná, byla by to pro jeho nervový systém pověstná poslední kapka. Během posledních dvou dnů zažil překvapení až dost.

„Nechce se mi věřit, že jsem to udělal,“ utrousil spíše sám pro sebe. Otočil se k ní a z očí mu sršely blesky vzteku. „Nechce se mi věřit, žes mi to dovolila udělat! A ještě ke všemu na podlaze! To nemáš žádnou hrdost, žádný stud?“

Opřela se o pracovní stůl a vyčerpaně, ale zároveň spokojeně si povzdychla. „Asi nemám. Oba přece víme, že bych se plazila po rozbitém skle abych udělala všechno, o co bys mě požádal,“ pronesla jednoduše. „Proč tě tedy překvapuje, co se před chvílí stalo?“

Pronikavě se na ni zadíval. „Nechtěla ses ke mně nastěhovat, protože bych si tě nevzal za manželkou. Ale teď, když vím, že jsem napůl bílý, myslíš si, že se začnu shánět po vhodné bílé ženušce. Proto jsi mě svedla tady na podlaze své kanceláře, abys mi ukázala, co bych mohl mít, kdybych ti navlékl prstýnek. Takhle se na to díváš?“

Zavrtěla hlavou. Zmínka o prstýnku se jí zaryla do srdce. Vzpomněla si na to, co jí Holden prozradil o zmenšené kopii Tateova prstenu, který nosí Audrey. Vzpomněla si také na novinovou fotku Audrey a Tatea na benefičním večírku. Nebylo těžké odhadnout, že se chystá oženit s tou strašlivou ženskou z čisté msty. Neexistovalo nic, co by proti tomu mohla udělat. Ačkoli, uvažovala v duchu smutně, nechová se jako muž, který by měl v ložnici ženu, která plní jeho sny a touhy. „Nejsi ve stavu, abys mohl rozumně uvažovat,“ řekla. „Matt říkal, že si budeš připadat podvedený a že nás všechny budeš chvíli nenávidět. Chápu to. To je v pořádku.“

„Sakra, mohli byste vy tři laskavě přestat předpovídat, co budu nebo nebudu dělat?!“ Zabodl pohled do jejích očí. „Moje matka mi zavěsila telefon. Zavěsila i jemu. Nemluvila jsi s ní aspoň ty?“

„Ano, mluvila,“ odpověděla. „Dělá si o tebe velké starosti a je moc nešťastná. Navrhla jsem jí, ať ke mně přijede dřív, než se ten příběh dostane do rukou tisku. Zítra ji mám vyzvednout na letišti.“

„Nechci nikoho z nich vidět,“ informoval ji stručně. „A tebe už taky nechci nikdy vidět.“

„Dobrá.“ Přikývla a povytáhla obočí. „Co přijde teď? Sebemrskačství?“

Nehodlal ustoupit ani o centimetr. Byl na ni stále naštvaný a bylo to vidět.

„Proč jsi mi to neřekla, Cecily?“

„Nebylo na mně, abych prozradila takové tajemství,“ odpověděla s vážnou tváří. „Je mi hrozně líto, že ses to musel dozvědět takovým způsobem, ale mohlo to být daleko horší. Mohl ses to dozvědět z televizního zpravodajství. Tím totiž vyhrožují tvému otci, když nesplní požadavky syndikátu. Proto jsem jela do Wapiti. Proto tam se mnou byl Colby.“

Nespouštěl z ní oči. „Tak tobě je to strašně líto? A ty si myslíš, že omluva všechno spraví?“

Její oči byly klidné, tiché a velmi smutné. „Nemyslím,“ řekla unaveně a pátrala v jeho tváři. „V životě se nám většinou nesplní to, po čem nejvíc toužíme. Sám víš dobře, že různost původu nebyl pravý důvod, proč sis mě nechtěl vzít,“ dodala nečekaně. „Chtěl jsi zůstat soběstačný. Nenávidíš pocit, že se musíš spoléhat na ostatní lidi, protože tě už tolikrát zklamali. Práce, kterou jsi dělal pro vládu, z tebe udělala cynika, ztratil jsi kontakt s normálními obyčejnými lidmi. Teď máš pocit, že tě tvoje vlastní matka podvedla s tvým největším nepřítelem. No a samozřejmě já také. I já jsem tě zklamala.“

Tate nereagoval. Jen se na ni upřeně díval.

„Nepřestanu tě milovat,“ pronesla měkce, „po celý život. Ale nemůžu žít sama, pracovat sama, umřít sama. Nebudu pro tebe truchlit, dokud nezešedivím. Tobě se samota líbí. Mně ne. Já toužím po vlastním domově a po dětech, které bych milovala a vychovávala. Ty mi tyhle věci dát nemůžeš. Trvalo mi dlouho, než jsem pochopila, proč jsi chodil s Audrey, ale teď už tomu asi rozumím. Vyhovovala ti, protože nenarušovala tvoje soukromí. Mohla by si tě vzít a nikdy by po tobě nežádala skutečnou blízkost – možná jen v posteli. To není opravdový vztah, ale ty stejně po opravdovém vztahu netoužíš. Nemáš co dát. Jenom bereš.“

Ta slova jím projela jako ten nejostřejší meč. Odvrátil se od ní. S rukou na klice se však znovu otočil a podíval se na ni. „Nikdy nedokážu zapomenout, žes mě podvedla,“ řekl. „A nikdy ti to nedokážu odpustit.“

„Já to vím, Tate,“ odpověděla záměrně vyrovnaným hlasem, v duchu však křičela. „Ty lidem nikdy neodpouštíš. Bylo nevyhnutelné, abys konečně našel něco, co bys mi nemohl nikdy odpustit. Je to velmi dobrá výmluva, která uleví tvému svědomí za to, že mě vystrnadíš ze svého života dřív, než zjistíš, že jsi na mně závislý.“

„Nelichoť si,“ napomenul ji s uštěpačným úsměvem. „Nebylas mojí první milenkou a nebudeš ani poslední,“ dodal jedovatě.

„A já to vím,“ souhlasila a jen silou vůle se jí podařilo udržet na tváři mírný úsměv, který zadržel blížící se výbuch emocí. Její tvář neprozrazovala smutek, který cítila hluboko v duši.

Podráždilo ho, že jí nedokáže ublížit. Uvědomoval si, že se chová jako pomatenec. Nedokázal si však pomoct. Ztratil všechno, čeho si v životě cenil. Cecily ho podvedla. Lhala mu. Nic v životě mu tolik neublížilo – dokonce ani šestatřicetileté mlčení jeho matky.

Naposledy zabodl své černé oči do jejích. „Sbohem, Cecily,“ rozloučil se stroze. Stále se usmívala. „Sbohem, Tate.“

Zavřel za sebou dveře a z Cecilyiny tváře okmžitě zmizel nepřirozený úsměv. Vypadala, jak kdyby z ní někdo násilím vysál všechnu životní energii. Posadila se za svůj pracovní stůl a snažila se pravidelně dýchat. Sukně jí byla tak těsná, že si musela pod volnou halenkou nechat rozepnutý knoflík. Vdechovala čerstvý vzduch. Položila dlaň na své nepatrně vypouklé bříško a něžně se usmála. Nebylo příliš těžké přijít na příčinu jejího rozšířeného pasu. Zase další tajemství, o kterém Tate neví. Ale tohle je její vlastní drahocenné tajemství. Nebude se o ně s nikým dělit. I když jí Tate nikdy neodpustí, zůstane jí po něm na celý život kousek jeho duše. Bude mít jeho dítě.

„Všechno je v pořádku,“ uklidňovala maličkou bytost pod svým srdcem. „Já tě chci a budu tě milovat. Budeme se mít dobře… jen ty a já.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Cecily si koupila dvě nové sukně a volné halenky, které k nim mohla nosit. Nemohla dopustit, aby si Leta domyslela příčinu toho, proč je najednou v pase o několik centimetrů širší. Skrývala v sobě tajemství, o které se bála s kýmkoliv podělit.

Když Leta dorazila, byla zdrcená. „Můj syn mě nenávidí,“ pronesla smutně, když v Cecilyině kuchyni připravovaly lehkou večeři. Bylo úterý a Cecily šla druhý den do práce až pozdě dopoledne. „Sotva to zjistil, hned mi zavolal. Vůbec se neovládal. Strašlivě zuřil.“

„Nenávidí nás všechny,“ připomněla jí Cecily a vřele se na Letu usmála. „Dostane se z toho.“

„Celý život dělám všechno jen špatně,“ reagovala Leta ponuře.

„Na tužkách bývají připevněné gumy na vymazávání, protože lidé nejsou dokonalí,“ okomentovala to Cecily.

„Tobě se to mluví. Ty jsi ve své rodině nenadělala takový zmatek jako já.“

Cecily by proti jejímu prohlášení mohla protestovat, ale raději držela jazyk za zuby a soustředila se na krájení rajčat, ředkviček a hlávkového salátu. Modlila se, aby se vrtkavé nálady jejího slabého žaludku neprojevily v nevhodnou dobu. Asi se hodně liším od lidí, kteří tomu říkají ‚ranní nevolnost‘, pomyslela si Cecily, protože jí bývalo špatně především večer a v noci. A byla také velmi unavená. Koupila si jeden z těch domácích těhotenských testů a snažila se sebrat dostatek odvahy, aby ho použila. Tolik toužila po dítěti…

„Cecily!“ vyhrkla najednou Leta a vyděšeně na ni zírala. „Cecily, proboha, ty sis nechala ostříhat ty překrásné dlouhé vlasy!“

Cecily byla zvědavá, kdy si toho Leta konečně všimne. Nechala si své dlouhé vlasy ostříhat den poté, kdy Tate odešel z jejího života. Bylo to jako nový začátek. S kajícným úsměvem pohladila svůj nový účes. Kadeřnice, která ji stříhala, řekla, že jí to velmi sluší – a byla to pravda. Dodalo to její oválné tváři nový druh vyspělosti a make-up, který se naučila používat, ještě zvýraznil krásné rysy jejího obličeje. A dopřála si ještě jednu změnu – koupila si nový druh kontaktních čoček, které mohla nosit bez obav, že by dostala oční infekci. Leta musela být opravdu zničená a duchem nepřítomná, když se takových zásadních změn nevšimla mnohem dřív.

„Trošku jsem se vylepšila,“ ušklíbla se Cecily vesele. Zkontrolovala v troubě těstoviny s několika jablečnými závitky z listového těsta, které sama připravila. „Mimochodem, úplně jsem ti zapomněla říct, že jsem na večeři pozvala ještě jednoho hosta. Nevadí ti to?“

Leta zavrtěla hlavou.

„Mám Colbyho ráda.“

Byla to pěkná domněnka a Cecily to alespoň na chvíli zachránilo život. Koutkem oka si Letu prohlížela. Starší žena měla na sobě pěknou dlouhou sukni se vzorkem podzimního listí a volný krémový svetr, který jí spadal přes boky. Vlasy měla vyčesané do složitého, ležérně vypadajícího drdolu. Vypadala na svůj věk, ale v její tváři s výraznými lícními kostmi byly stopy mladistvé krásy a tmavé oči měla stále plné života, i když byla právě smutná.

„Jak vypadám?“ zeptala se Leta starostlivě.

„Vypadáš krásně.“

Ozval se zvonek u dveří. Cecily se záměrně sklonila zpátky k troubě.

„Mohla bys ho pustit dál?“ požádala ji nevinně. „Musím ohlídat těstoviny.“

„Jistě.“

Leta došla ke dveřím a otevřela je s úsměvem na tváři, který měla připravený pro Colbyho Lanea. Během vteřiny však zjistila, že se dívá do očí muže, jehož neviděla celých třicet šest let.

Matt Holden do její tváře promítl svou vzpomínku na mladou, štíhlou, krásnou ženu, jejíž oči ho milovaly pokaždé, když se na něj podívaly. Srdce se mu roztočilo jako splašený kolotoč.

„Cecily mi řekla, že přijde Colby,“ vysoukala ze sebe Leta nervózně.

„To je zvláštní. Zavolala mi a chtěla vědět, jestli mám dnes večer volno.“ Pokrčil širokými rameny a nejistě se usmál. „Mám volno každý večer.“

„To nezní jako život vdovce-plejboje,“ poznamenala Leta sžíravě.

„Moje žena byla upír,“ řekl. „Vysála ze mě všechen život a spolu s ním i všechnu naději. Její závislost na alkoholu mě vyčerpala. Její smrt byla úlevou pro nás oba. Můžu jít dál?“ dodal a ohlédl se přes rameno. „Jestli tu budu ještě chvílí stát, budu všem podezřelý. A kromě toho mám hlad. Menu od McDonalda mi už nedělá příliš dobře.“

„Slyšela jsem, že je to oblíbené jídlo členů vlády,“ švitořila Cecily, když se k nim přidala. „Pojďte dál, senátore Holdene.“

„Už bys mi mohla začít říkat Matte,“ navrhl senátor. „Nebo se ze mě snažíš vymámit větší dotaci pro muzeum?“

Pokrčila rameny. „To nechám na tobě,“ poznamenala škádlivě.

Holden se podíval na Letu, která vypadala nervózně. „No, aspoň mi nemůžeš položit sluchátko. Asi tě potěší zpráva, že se mnou náš syn nemluví. Nemluví ani s tebou – nebo tak mi to alespoň řekl,“ dodal. „Předpokládám správně, když si myslím, že nemluví ani s tebou?“ zeptal se a tázavě se podíval na Cecily.

Řekl mi sbohem velmi přesvědčivě. Předtím mi ještě stačil prozradit, jaký jsem idiot, když si myslím, že by mohl změnit názor a oženit se se mnou jen proto, že má teď smíšenou krev,“ informovala je Cecily, ale nezmínila se o jejich šokujícím milování, které jeho proslovu předcházelo.

„Dám mu za to do nosu,“ poznamenal Matt výhružně.

„Bývalý člen zvláštní jednotky,“ pokusila se Leta o žert a kývla hlavou k Mattovi. „Když jsme měli první rande, měl na sobě uniformu.“

„A ty jsi na sobě měla bílé bavlněné šaty se zavinovací sukní,“ vzpomínal Matt, „a měla jsi rozpuštěné vlasy,“ pokračoval. „Vlasy…“ Obrátil se k Cecily a ve tváři se mu objevil překvapený výraz. „Pro boha živého, proč sis to udělala?“

„Tateovi se líbí dlouhé vlasy, proto jsem to udělala,“ řekla a v její tváři byla vepsána škodolibost. „Nemůžu se dočkat, až to uvidí. Když budu muset, tak mu pošlu i fotku!“

„Doufám, že se nikdy nenaštveš na mě,“ řekl Matt.

„Slabá šance. Co kdybyste se vy dva posadili v jídelně? Za chvíli přinesu večeři na stůl.“

Matt si připadal neohrabaný. Leta na tom byla stejně. Ale po několika minutách se díky vynikajícímu jídlu a láhvi dobrého vína, kterou Cecily koupila pro tuto příležitost, trochu uvolnili.

„Ty nepiješ?“ zeptal se Matt Cecily udiveně.

„Mám podrážděný žaludek,“ odpověděla popravdě. „Poslední dobou mě zlobí žaludeční kyseliny. Většinou to je po víně nebo po ovoci.“

„To je škoda,“ zalitoval senátor a potom se podíval na Letu. Jeho tmavé oči byly velmi něžné. „Vzpomínáš si na ty pomeranče, které prodával Rudý Jelen na trhu? Byly to ty nejsladší pomeranče na světě – zvlášť v létě.“

„Vzpomínám si.“

Smutně si povzdychl. „Omlouvám se za ty promarněné roky. Omlouvám se za to, že jsem tě podvedl… že jsem podvedl sebe.“ Nespouštěl z Lety oči.

„Tehdy jsem se právě vrátil z války ověšený medailemi a měl jsem hlavu zamlženou slávou. A ona měla bohatého tatínka,“ pronesl s hořkým cynismem v hlase. „Měli jsme malou svatbu a okamžitě jsme začali plánovat moji senátorskou kariéru. Potom jsem tě znovu potkal a uvědomil jsem si, jaký jsem byl hlupák. Chtěl jsem ti říct, že jsem ženatý, ale odkládal jsem to příliš dlouho.“

„To všechno je minulost,“ řekla Leta s neskrývaným smutkem. „Nemůžeme se vrátit v čase a všechno změnit.“

„Budeš mi věřit, když ti řeknu, že bych si to hrozně přál?“ zeptal se jemně.

Leta se usmála o trochu vřeleji. „Ano, ale tím ničemu nepomůžeme.“

Vzal její ruku do své dlaně a zadíval se na prsten, který jí před tolika lety dal.

„Nikdy jsem ho nesundala,“ poznamenala a v její tváři se zračily rozpaky.

Zvedl její ruku ke svým ústům a lehce ji políbil. „Ten můj jsi dala Tateovi.“

„Ano. Jeho ruce jsou stejně velké jako tvoje. Neví nic o historii toho prstenu,“ dodala. „Stejně jako nevěděl nic o tobě. Je mi to líto. Udělala jsem to, co mi připadalo nejsprávnější.“

Pustil její ruku. „Já vím. Je zvláštní, že mě vždycky svým způsobem těšilo mít Tatea nablízku, přestože mě příšerně provokoval. Hádali jsme se, ale vždycky jednal přímočaře. A když jsem jednou skutečně potřeboval pomoc, přišel mi ji nabídnout,“ vzpomněl si. „On, Pierce Hutton a Brianne, dívka, s kterou se Hutton oženil, mi přivedli arabského uprchlíka, který málem vyvolal ošklivou vzpouru. Mohlo to naši zemi vtáhnout do války. Zavolal jsem svému příteli, který pracoval pro televizi a požádal ho o pomoc.“ Při té vzpomínce se usmál. „Jen si to představte. Nikdy předtím jsem o tom tak nepřemýšlel, ale tehdy stál Tate na rozcestí a vybral si cestu, která vedla ke mně.“

„Možná tě Tate nemá rád,“ podotkla Cecily tiše, „ale vždycky tě respektoval. Myslí si o tobě, že jsi arogantní a paličatý,“ dodala škádlivě.

„My všichni víme, po kom to má, ne?“ usmál se Holden a v jeho hlubokém hlase zazněla pýcha.

Proti tomu neřekl nikdo ani slovo. Matt se zdržel velmi dlouho. Seděl na pohovce vedle Lety a společně si povídali o lidech, které znali, o místech, která společně navštívili. Chovali se, jako kdyby šestatřicetiletá odmlka vůbec neexistovala. Netrvalo dlouho a drželi se za ruce. Povídali si o Tateovi, ale jejich hlasy byly smutné. Cecily, která byla nyní jen pouhým pozorovatelem, si mohla jen stěží představit, jak těžké pro ně muselo být vědomí, že tvému synovi musí sdělit své tajemství. Lehce se dotkla svého bříška a smutně si vzpomněla na své vlastní tajemství. Historie se bude pravděpodobně opakovat.

„Musel ji hrozně rozčílit,“ podotkla Leta, když se Matt několikrát marně pokusil upoutat Cecilyinu pozornost. „Je úplně mimo.“

„Tos řekla hezky,“ souhlasil Matt a povzbudivě se usmál na Cecily, která se konečně probrala z transu a krátce se zasmála.

„Nejsem na něj naštvaná,“ řekla. „Tedy… nejsem zas tak moc naštvaná,“ opravila se. „Tate mi hrozně vynadal. Vybuchl. Bude chvíli trvat, než to překoná.“

„Možná to bude trvat déle, než si můžeme dovolit,“ poznamenal Matt a podíval se na hodinky a zvedl se. „Musím ještě vyhubovat jednomu kolegovi za to, jak okomentoval náš nový rozpočet. Omlouvám se, ale je těžké zastihnout ho během dne, proto se o to pokusím teď večer.“

Cecily podala senátorovi ruku. „Jsem ráda, že jsi přišel. Budeme to muset brzy zopakovat.“

„Ty i Leta ke mně můžete přijít zítra večer. Já sice vařit neumím, ale mám kuchaře, který umí skvělé kuřecí speciality. Co vy na to? Dokonce pro vás můžu poslat i auto, jestli chcete.“

„Není to v tuhle dobu riskantní?“ zeptala se Cecily se starostlivým výrazem ve tváři.

„Všechno se teprve ukáže,“ odpověděl Holden. „S informacemi, které mají, můžou udělat všechno, co se jim zamane. Sehnal jsem lidi, kteří pracují pro Toma Černého Nože, a jeho zlodějskému vnukovi jsem zařídil pobyt za mřížemi. Tate zná pravdu a já s Letou ten nápor vydržíme. Nemám pravdu?“ směroval svou poslední otázku ke starší ženě a usmál se na ni úsměvem, který ji zahřál jako paprsky letního slunce.

Roky trápení a překonávání překážek se podepsaly v liniích její tváře, ale když mu úsměv oplácela, byly i její oči plné slunce. „Já zvládnu všechno.“

Přikývl a v očích se mu objevila stejná pýcha, jakou cítil při pomyšlení na svého syna. „Ano.“

„Přijdeme.“

„Vezměte s sebou i Colbyho, jestli o sobě dá do té doby vědět,“ navrhl.

„Nevím, kde teď právě je,“ řekla Cecily a starostlivě se zamračila, protože byl pryč už hodně dlouho. „Tvrdil, že odjíždí do Arizony, ale to bylo těsně předtím, než jsem odletěla z Wapiti. Určitě neměl v plánu zdržet se tam tak dlouho.“

„Ten bude jistě někde v zahraničí,“ přišla senátorova odpověď, která zněla až příliš bezstarostně. Cecily si toho však nevšimla. „Ale jestli se ukáže, tak je vítaný.“

„Díky.“ Cecily začala sklízet nádobí ze stolu, což byl signál, aby Leta vyprovodila hosta.

Holden otevřel dveře a z náhlého impulsu vtáhl Letu z bytu do prázdné chodby. Zavřel za nimi dveře.

„Matte…“ protestovala.

Beze slova ji vzal do náručí a sklonil hlavu, aby ji políbil. Jeho rty se snažily utišit hlad, který cítil celá léta. Ta žena chutnala stejně jako před lety, chutnala jako sladký nektar. Objal ji pevně svými pažemi a jeho polibky byly stále žádostivější. Leta na okamžik zkameněla, ale potom slastně vydechla a přitiskla se k němu ještě těsněji. Objala ho kolem krku a opětovala jeho polibky.

Když se od sebe jejich ústa konečně odtrhla, tloukla obě jejich srdce ve společném splašeném rytmu. Toužebně se zadíval do jejích zastřených očí.

„Dala jsi mi dítě. Dala jsi mi syna.“ Vzal její tvář do svých velkých silných dlaní. „Nebyla to jen milostná aféra, Leto. Miloval jsem tě!“

„Já vím.“ Oči se jí zalily slzami. „Já jsem tě taky milovala. Ale byl jsi ženatý. Co jsem měla dělat? Tvoje žena by se ti kvůli Tateovi mstila.“

„A tobě také. I Tateovi. Ale o tolik jsem přišel, zlato. O tolik let.“ Konečky prstů setřel její slzy. „Neplač. Je to v pořádku. Na chvíli jsme jeden druhého ztratili, ale to smutné období už je za námi. Ani jeden z nás už od téhle chvíle nebude sám. A dokud budu dýchat, nedovolím, aby ti ještě někdo někdy ublížil!“

Nedokázala přestat. Bylo zvláštní, že až do této chvíle neplakala, že dokázala tak statečně snášet bolest, jakou jí způsobil hněv jejího syna. Ale teď byla v Mattově náručí, už na to nebyla sama. Položila si tvář na jeho sako a dala průchod bolesti, kterou v ní vyvolalo Tateovo nepřátelství, kterou v ní zanechala všechna ta léta osamění.

Jemně jí otíral slzy svým kapesníkem. I jeho oči byly podezřele jasné. „Dalas mu jméno po mém otci. René.“

Uplakaně se usmála. „Ano. Vzpomínám si, že jsem se s ním setkala jen jednou. Myslela jsem, že by měl Tate nést jeho jméno.“

„Vrátil se zpátky do Maroka hned poté, co jsem byl zvolen do senátu. Moje matka byla v té době už mrtvá. Když jsme se přestěhovali do Marylandu, řekl mi, že nemůže bydlet v jednom domě s Mavis,“ vzpomínal posmutněle. „Nenáviděl ji. Nikdy mi úplně neodpustil, že jsem tě nechal odejít.“

„Lítost,“ řekla Leta, „je k ničemu.“

„Já vím. Ale člověk musí vyčistit ránu, než se zranění zahojí.“ Láskyplně se na ni usmál. „Zítra večer na tebe budu čekat.“

„Milovals ji někdy?“ zeptala se Leta, protože cítila potřebu to vědět.

„Naučil jsem se ji mít rád a litoval jsem ji. Bylo nemožné ji milovat. Láska nebyl ten důvod, proč jsem se s ní oženil. Udělal jsem obrovskou chybu, Leto, a oba dva jsme kvůli té chybě trpěli. A teď trpí i náš syn. Ale nikdy bych se o něm nedozvěděl, kdyby tahle situace nevyvstala, nemám pravdu?“

Zhluboka se nadechla, aby se trochu uklidnila. „Chtěla jsem ti to povědět, ale bála jsem se. Odkládala jsem to příliš dlouho. Domnívala jsem se, že bys mě nenáviděl.“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy bych tě nedokázal nenávidět. Jen stěží si dokážu představit, čím vším jsi musela kvůli svému manželovi projít,“ pronesl smutně. „Milovala jsi ho někdy?“ položil jí stejnou otázku jako ona před chvílí jemu.

„Nemohla jsem,“ přiznala. „I jeho bylo nemožné milovat. Věděl, že jsem těhotná, a i když neznal jméno otce, slíbil, že dokáže milovat mě i dítě. Myslel si, že jeho láska ke mně je dost silná na to, aby dokázal vychovat nevlastního syna, ale mýlil se. A když se dozvěděl, že vlastní dítě mít nemůže, stal se z něj krutý muž. Nakonec nenáviděl nás oba. Tate měl velmi těžké dětství.“

Rysy v Mattově obličeji ztvrdly. „Je mi to moc líto. Ale to z něj udělalo muže, kterým je dnes,“ řekl. „Všichni jsme produktem těžkých časů, které jsme v životě prožili. Oheň tvrdí ocel.“

„Říká se to.“ Hladila jeho tváře konečky svých prstů. „Když jsem ležela ve tmě a připadala jsem si opuštěná, ztracená a vystrašená a mou jedinou útěchou byl Tate, myslela jsem na tebe.“

„A já zase myslel na tebe,“ řekl. Jeho oči byly plné citu, když hleděl do jejích. „Byl jsem také osamělý. Dokud žila, i po její smrti.“

Přikývla. „Je to prokletí toužit pouze po jediném člověku.“

Pevně ji objal a znovu ji žíznivě políbil. „Je to nádherné požehnání toužit pouze po jediném člověku a zjistit, že ten člověk cítí totéž i po šestatřiceti dlouhých letech,“ zašeptal.

Konečně odešel. Leta se vrátila do Cecilyina bytu s napuchlými rty a rozzářenýma očima.

„Tak podle toho jsi to odhadla,“ prohodila Cecily s vyšpulenými rty a uličnickým úsměvem, protože si vzpomněla na Letin vědoucí výraz, který se jí usadil ve tváři hned poté, co byla ona a Tate chvíli o samotě v obývacím pokoji tehdy ve Wapiti.

„Ehm… prosím?“ zamumlala zmateně Leta.

„Na tom nesejde. Jen uklidím kuchyň a půjdeme si lehnout. Musíme se pořádně vyspat.“

„Ano,“ souhlasila Leta se zasněným výrazem. „Zítra nás čeká překrásný den.“

Byl to skutečně překrásný den. Leta s Mattem se vydali na prohlídku domu, zatímco Cecily popíjela v obývacím pokoji kávu připravenou na stříbrném podnose. Odmítla se účastnit průzkumné výpravy po domě, protože věděla, že oba starší lidé určitě touží po chvilce soukromí.

Co však nevěděla, bylo to, že první místnost, kam Leta se senátorem vstoupili, byl čirou náhodou Mattův pokoj, a že jen díky krátkému záblesku rozumného uvažování stihli zamknout dveře ještě předtím, než spadli ve vzájemném objetí na jeho obrovskou postel.

„Tady… byl jsi tu… s ní?“ ptala se trhavě Leta, zatímco se jeho ústa sunula dolů po jejím těle.

„Tady nikdy,“ vyhrkl udýchaně. „S ní nikdy. Nikdy… s nikým!“

Tichá slova jen ztěžka vycházela z jeho staženého hrdla, protože ve chvíli, kdy mluvil, ji zároveň svlékal. Její tělo bylo měkké a krásné a poddajné stejně jako před lety. Ani její ruce nezahálely. Rozepínaly knoflíčky, rozhrnovaly látku.

Líbali se, dotýkali se jeden druhého a smáli se, když se jejich ztuhlé klouby těžce přizpůsobovaly milostným pozicím, které pro ně byly tak dlouho tabu. Ale Matt se s ní miloval stejně sladce jako v mládí. Byl něžný, nespěchal, mazlil se s ní, dokud její tělo nehořelo divokou touhou.

Když do ní pronikl, líbal ji na ústa a vdechl něžné zasténání, které jí uniklo z hrdla ve chvíli, kdy mu její tělo po letech čekání opět vyšlo vstříc. Zvedl hlavu a zadíval se do jejích láskyplných očí. Usmál se.

„Staří lidé se nemilují, ty to nevíš?“ zašeptal, když se nad ní začal jemně pohybovat. „Četl jsem to v nějaké knížce.“

Její prsty se zabořily do jeho hustých chladivých vlasů. „Přestaň číst knihy.“

Rozpustil jí vlasy a rozprostřel jí je po ramenou. Potom nabral pramen vlasů do dlaně a přitiskl ho ke svým rtům. Nepřestával smyslně dráždivými pohyby dobývat její vstřícné tělo.

Políbila ho na krk a stejné místo potom začala laskat jazykem. Cítila, jak se jeho tep zastavil, aby se za okamžik rozběhl o to prudčeji. „Vzpomínám si, že se ti tohle líbilo,“ zašeptala. „A tohle…“

Chraplavě zasténal.

„Ach, ano.“ Nadzdvihla pánev a přijímala zrychlující se nenasytné pohyby jeho těla, které ji vynášely k vrcholu rozkoše. Dýchala trhaně a nechala se unášet vzrušením, o němž si myslela, že už ho nikdy neprožije.

„V mém… věku…!“ vydechla a zuby stiskla spodní ret, protože v tu chvíli její tělo zachvátily horké vlny dokonalé extáze. „Matte!“

Jeho jméno vyšlo z jejích úst jako dlouhé sladké zasténání, které se odrazilo od jeho hrdla. On ho však jen stěží vnímal, protože všechny jeho smysly byly ohlušeny splašeným tlukotem vlastního srdce. Jen s vypětím všech sil se mu podařilo zadržet vlastní touhu alespoň na tak dlouho, aby ji uspokojil. Neměla ani ponětí o tom, kolik let uběhlo od chvíle, kdy se naposledy miloval s ženou. A teď je tady s Letou, kterou miluje, kterou vždycky miloval…

Sténal s ústy přitisknutými k jejím rtům, zatímco jeho tělem otřásaly vlny neuvěřitelně intenzivní slasti. Nemohl dýchat. Bylo to, jako kdyby umíral, jako kdyby právě přicházel na svět, jako kdyby se ocitl v plamenech. Zalapal po dechu a vykřikl její jméno. Strnul. Jeho zamlženou mysl napadlo, jestli tu slast vůbec přežije.

Zasmála se. Zdálo se mu, že to něžné cinkání zvonků k němu přichází z obrovské dálky. Otevřel oči. Ležel na zádech, jeho velké tělo bylo zcela nahé. Leta se něj dívala očima, ve kterých hořela něha a láska.

„Jsi stejně krásný jako tu noc, když jsme stvořili našeho syna,“ zašeptala a sklonila se k němu, aby ho mazlivě políbila.

Matt jí přejel konečky prstů po tmavém obočí, po tvářích, po jejích ústech. „Moc bych si přál, abychom mohli mít ještě jedno dítě,“ pronesl tichým hlubokým hlasem.

„Já taky. Ale jsem už příliš stará,“ povzdychla si smutně. Položila si tvář na jeho širokou vlhkou hruď a začala hladit prošedivělé chloupky, které ji pokrývaly. „Budeme si muset počkat na vnoučata, jestli nám Tate někdy odpustí.“

Pevně ji objal oběma rukama, jako kdyby ji tím mohl udržet v bezpečí. Toužil po tom, aby dokázal ochránit tuto ženu před vším zlým, co by ji mohlo v životě potkat.

Nesprávně pochopila zesílení jeho objetí. Usmála se a zhluboka vydechla. „Nemůžeme to udělat znovu. Cecily si bude myslet, že jsme jí utekli.“

Přejel rukou po jejích dlouhých rozpuštěných vlasech. „Pravděpodobně si dokáže velmi přesně představit, co právě teď děláme,“ řekl a zasmál se. „Ona tě miluje.“

„A tebe má ráda. Možná bychom ji mohli adoptovat.“

„Lepší by bylo, kdyby se s ní náš syn oženil.“

Leta se vesele ušklíbla. „Nezbývá nám než doufat.“ Posadila se na okraj postele a líně se protáhla. Líbil se jí výraz v jeho očích, když se díval na její ještě stále pevná prsa. „Naposledy jsem se takhle cítila před šestatřiceti lety,“ svěřila se mu.

„Totéž platí i o mně,“ odpověděl.

Zadívala se mu do očí a už teď se v duchu snažila smířit se svým odjezdem. Bude se muset vrátit do rezervace, bude muset odjet domů.

Ještě stále uměl číst v její tváři lépe, než si dokázala představit. Přitiskl si hřbet její ruky k ústům. „Je sice příliš pozdě, ale chci se s tebou oženit. Tento týden. Co nejdřív to jen půjde.“

Překvapil ji. Nevěděla, co odpovědět.

„Miluju tě,“ pronesl přesvědčivě. „Nikdy jsem tě nepřestal milovat. Odpusť mi a řekni ano.“

Zvažovala závažnost toho, co by následovalo, kdyby souhlasila. Byla by jeho partnerkou. Potkala by jeho přátele. Chodila by na dobročinné večírky. Musela by se oblékat do elegantních šatů. Musela by dodržovat etiketu.

„Tvůj život se tolik liší od toho mého…“ pronesla posmutněle.

„Nezačínej s tím,“ přerušil ji. „Měl jsem možnost vidět, jak to ublížilo Cecily, když Tate použil všechny tyhle důvody o rozdílnosti životních stylů. Pro mě tohle neplatí. Milujeme jeden druhého tak, že se nenecháme takovými maličkostmi zastrašit. Řekni ano. Ostatní detaily vyřešíme potom,“ naléhal přesvědčivě.

„Budeš muset chodit na večírky, dobročinné akce…“

Přitáhl ji k sobě, objal ji a něžně ji políbil na chvějící se ústa.

„O etiketě toho moc nevím,“ zkusila to znovu.

Převrátil ji na záda a jemně jí přitlačil ruce k matraci. Pomalu vsunul svalnatou nohu mezi její stehna a políbil ji.

„K čertu se všemi důvody,“ zamumlala a obtočila lýtka kolem jeho nohy. Chraplavě zasténala, když ucítila, jak její klouby protestují.

„Artritida?“ zeptal se.

„Osteoartritida,“ opravila ho.

„Tak to jsme na tom stejně.“ Nadzdvihl se a i on tlumeně zasténal, když se jeho vzrušené tělo ponořilo do jejího teplého klína. „Časem si vypracujeme nové pohodlnější pozice. Ale… teď je na to… příliš pozdě. Leto…!“ vydechl vzrušeně.

Neměla dost sil, aby mu odpověděla, a jemu to zřejmě vůbec nevadilo. Nehledě na špatné klouby zvládli slušnou řádku pozic, které se pro lidi jejich věku nedoporučují. A některé z těch kousků by člověk nenašel v žádné knize.

Cecily vytušila, že se budou brát, ještě dřív, než jí to sami pověděli. Poznala to ze způsobu, jakým se jeden na druhého dívali – s fascinovaným zbožňováním. Vypadali, jako kdyby nesnesli být od sebe odloučeni třeba jen na malou chvilku. Záviděla jim a zároveň jim jejich štěstí přála z celého srdce.

Leta se s ní nevrátila do jejího bytu a Cecily to od ní ani neočekávala. Nyní byla Mattovým nejcennějším a nejdražším pokladem, který si bude zamilovaný muž chránit do té doby, dokud jí nenavlékne na prst snubní prstýnek. Jejich láska ji dojímala.

Když druhého dne ráno vyšla Cecily ze sprchy, rozdrnčel se zvonek u dveří. Měla na sobě hedvábné kombiné a tlustý župan. Čekala Letu, ale za dveřmi stál Colby, který vypadal vyčerpaněji než kdy předtím.

„Pojď dál!“ vyhrkla nadšeně a vtáhla ho dovnitř. „Musím ti toho tolik vyprávět!“

„I já ti musím něco říct,“ řekl vážně a jeho tvář zůstala bez úsměvu. „A obávám se, že se ti to nebude líbit.“

Pozorně se na něj zadívala. Vypadal velmi mrzutě. „Kde jsi byl?“ zeptala se ho. „Právě před chvílí jsem byl v domě Matta Holdena,“ odpověděl. „Proč?“

„Dělal jsem pro něj jistou práci, snažil jsem se pomoct našemu příteli Tomovi. Podařilo se mi sehnat očitého svědka, který je ochoten promluvit. Tom bude v pořádku.“ Ušklíbl se a podíval se na Cecily. „Nechal jsem se od něj přemluvit na šálek kávy. Kdybych hned odešel, neocitl bych se přímo mezi nimi.“

„Mezi kým?“

„Senátorem a doběla rozzuřeným Tatem Winthropem.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Cecily si přitáhla župan těsněji k tělu a posadila se. „Pokračuj. Pověz mi to.“

„Počkej.“ Vytáhl z kapsy stejné elektronické zařízení, jaké ho viděla používat už předtím, aktivoval ho a položil ho na stůl. „Jen pro případ,“ vysvětloval. „Možná tu máš štěnice a opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Díky,“ řekla. „Senátor poslal ke mně do kanceláře v muzeu člověka, který ji celou důkladně prohledal. Kromě domova je to jediné místo, kde se teď cítím bezpečně.“ Zaváhala. „Jak se má Tate?“

Zabořil se do křesla naproti ní a podrážděně si povzdechl. „No, už není tím mužem, kterého jsem znával.“

V očích se jí objevil něžný smutek. „A ty nevíš proč, viď, Colby?“

„Chceš hádat?“ zeptal se zahořklým hlasem. „Nazval Matta Holdena vším možným, jen ne mužem, a potom si vzal do parády svou matku. Strašlivě zuřil kvůli tomu, že před ním celé ty roky tajila pravdu o jeho skutečném otci a že mu praštila sluchátkem, když jí volal, aby se jí na to zeptal. Ale řádil ještě víc, když se dozvěděl, že se přestěhovala do Holdenova domu a že s ním teď žije. Nazval ji takovými jmény, že to ani nemůžu opakovat.“

„Co se stalo?“ pobídla ho Cecily netrpělivě, když se na okamžik odmlčel.

„Senátor Holden ho přehodil přes gauč. Leta se vrhla mezi ně a roztrhla je od sebe, ale Tate se odtamtud vyřítil bez sebe vzteky a přísahal, že ani s jedním z nich už v životě nepromluví.“

Nic míň od Tatea ani nečekala. Znala ho velmi dobře. Bylo jí však líto Lety a Matta. „Víš, kam odešel?“ zeptala se starostlivě.

„To mi neřekl. A já jsem se ho neodvážil zeptat,“ dodal s hořkostí v hlase. „S Tatem jsme měli poslední dobou určité neshody.“

„Tohle je úplné šílenství,“ povzdychla si Cecily.

„Jednoho dne to skončí,“ uklidňoval ji. „Lidé se naštvou, ale potom se přes to dokážou přenést.“

„Tate ne.“

„No, tak by mohl začít pracovat na tom, aby se konečně zařadil mezi obyčejné lidi, ne?“ Zamračil se. „Co děláš doma? Je pondělí ráno.“

Pohrávala si s uzlem na pásku u županu. „Jen malá ranní nevolnost. Za chvíli to přejde. Potom půjdu do práce,“ vysvětlovala.

„Ranní… nevolnost?“

Zvedla zrak a setkala se s jeho šokovaným pohledem. „Správně.“ Naklonila hlavu k jednomu rameni. „Jen do toho. Zeptej se mě, kdo je otec.“

Jenom se usmál. „Připadám ti snad jako naprostý hlupák?“

Povzdychla si a prsty si prohrábla svůj krátký účes. „Tate to neví a ty mu to neřekneš. Ani v angličtině, ani v apačském jazyce, ani v lakotském jazyce,“ upozornila ho, aby svým slovům dodala důraz.

Přikývl. „Co chceš dělat?“

„Nemám ani nejmenší tušení,“ přiznala se. „Dneska ráno jsem si udělala domácí těhotenský test, ale byla jsem si tím jistá už předtím. Musím najít místo, kde bych se na chvíli schovala před Letou. Nemůžu riskovat, že by to Tateovi prozradila.“ Podívala se na něj. „A kdes byl celou dobu ty?“ zeptala se zvědavě.

„Posedával jsem v tichosti v houpacím křesle, usrkával jsem kávu a snažil se vypadat neviditelně.“ Když si všiml jejího nevěřícího pohledu, povytáhl obočí. „Někdo si musel zachovat chladnou hlavu.“

„Říká se, že ten, kdo si umí zachovat chladnou hlavu ve společnosti lidí, kteří srší vzteky, ve skutečnosti neví, co se kolem něj děje,“ prohodila.

„Možná. Ale aspoň nemám obličej samou modřinu jako někdo, koho můžu jmenovat.“ Naklonil se dopředu. „Chceš si mě vzít?“

„Díky, Colby,“ řekla měkce. „A myslím to vážně. Nebylo by to ale fér ani k jednomu z nás. Zvlášť k tobě.“

Zkřížil ruce na prsou a opřel se zpět do křesla. „Moje nabídka je časově neomezená. Já mám děti opravdu moc rád.“

„Já taky,“ řekla zasněně. „Kluky i holky. Budu šťastná, ať se z toho drobečka vyklube cokoliv.“

„A nehodláš to říct Tateovi.“

V její tváři se promítla nervozita, vyvolaná jeho poznámkou. „Určitě ne v nejbližší době. Stejně se mnou nemluví. Řekl, že mi nikdy nedokáže zapomenout, že jsem znala pravdu o jeho otci a neřekla mu to. Prý mi to nikdy neodpustí. Vím jistě, že to myslel vážně.“

Výraz její tváře zrazoval nepřirozenou vyrovnanost v jejím hlase. Colby zamyšleně svraštil čelo a uvažoval o Tateově neoblomnosti. „Muž, který nedokáže odpustit, není člověk.“

„Běž a řekni mu to, jestli ho dokážeš najít. Já jsem mluvila tolik, až jsem z toho málem ochraptěla. To, co se mu nelíbí, zkrátka neslyší.“ Postavila se na nohy. „Jdu se převléknout a potom připravím nějaké toasty. Dáš si taky?“

„Udělám to.“ Odešel do kuchyně a Cecily si mezitím oblékla volné šaty a nízké boty.

Potom šla za ním do kuchyně. Cítila se zvláštně otupělá. Colby se motal kolem opékače topinek a kontroloval kávovar, který vypouštěl do kuchyně vábivou vůni kávy.

„Doufám, že je silná,“ poznamenala. „Je to jediná věc, která si dokáže poradit s mým žaludkem.“

„Udělal jsem kávu bez kofeinu,“ řekl. „Kofein ti v tvém stavu škodí.“

„Díky, matko Laneová.“

Vesele se na ni ušklíbl.

„S Tatem jsme se kdysi dělili o všechno, říkali jsme si všechno. Nech ho, ať se v klidu vyzuří. Postarám se o jeho dítě, a jestli se k tobě nevrátí, postarám se i o tebe.“

„Tohle je oblast, kde tvoje bojové umění dopadá na neúrodnou půdu, drahý,“ řekla láskyplně. „Mám tě moc ráda a můžeš jít miminku za kmotra. Ale svoje dítě si budu vychovávat sama.“

„Kmotr,“ opakoval se zalíbením. Z rozjímání ho vytrhl zvuk opékače, z něhož vyskočily opečené toasty.

„Snad jsem neudělala chybu,“ zamumlala pobaveně. „Ať tě ani nenapadne vymýšlet nějaké lumpárny. Nechci, aby mé dítě nosilo plstěný klobouk a pod kabátem schovávalo automatickou zbraň.“

„Tajní agenti se oblékají podle jiné módy.“

„Černé kukly a maskování není o moc lepší,“ upozornila ho.

„Zbabělče. Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství?“ utahoval si z ní.

„Visí na prádelní šňůře, aby vyschl.“ Naplnila kávou dva šálky a oba se posadili ke stolu. Colby začala mazat máslem toasty naskládané na velkém talíři. „Nemáš tušení, kde by mohl být?“ zeptala se Cecily navzdory svému předsevzetí nevypustit tuhle otázku z úst.

„Promiň.“

„Chudák Leta.“

„Matt se o ni postará.“

„A ona o něj.“ Dívala se na Colbyho přes okraj svého šálku s kávou. „Člověk dokáže odhadnout, co k sobě ti dva cítí, i když jsou právě každý v jiné místnosti. Jen si to představ, po šestatřiceti letech!“

„Ano.“ Pohrával si se svým toastem a ještě pořád vypadal ustaraně.

„Co se děje teď?“

„Ještě jsem ti neřekl hlavní důvod, proč jsem za tebou přišel.“

„Takže?“ pobídla ho.

„Všechno vyšlo najevo dnes ráno. Bylo to v televizním zpravodajství v sedm hodin. Předpokládám, že teď je to už i ve všech novinách.“

„Příběh senátora Holdena?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

„Ano. A jeho nemanželského syna. Jestli se nemýlím, tak to je určitě důvod, proč Tate tak zuřil. Ty bys měla ze všech nejlíp vědět, jak nesnáší publicitu.“

Hlasitě zasténala a upustila toast na talíř. „Zatraceně!“

„Najdou i tebe – dříve či později. Můžeš se přestěhovat nebo jít do hotelu, ale budeš muset jít do práce. Tam tě vyčmuchají. Měli bychom tě připravit na otázky, kterými tě zasypou.“ Tvářil se vážně. „Nebude to nic příjemného.“

„Asi je dobře, že jsem ještě nebyla u doktora,“ poznamenala znepokojeně.

„To je skutečně výhoda. Kdyby zjistili, že čekáš dítě, tak by pro ně ten skandál získal ještě víc na přitažlivosti. Jak myslíš, že by se Tateovi líbilo, kdyby to zjistil v ranních zprávách?“

Cecily se zachvěla. „Raději o tom ani nemluv.“ Odložila na talíř poslední nedojedený kousek toastu a napila se kávy. „Jak to podle tebe snáší senátor a Leta?“

„Jak se dalo čekat – špatně.“ V očích, které na ni upřel, se zračil soucit. „To byla další věc, která Tatea rozzuřila. Zjistil totiž z ranních televizních zpráv, že se jeho matka nastěhovala k jeho skutečnému otci. Když si šel pro Holdena, měl krví podlité oči.“

Škoda že ho Matt nevyhodil rovnou z okna,“ bručela Cecily. „Potřeboval by provětrat hlavu.“

„Nemůžeš se mu divit, Cecily. Celý jeho život je najednou naruby.“

„Můj taky,“ podotkla mrzutě. „A jeho rodičů taky. A všechno se to děje jen kvůli jedné malé lži, vlastně kvůli jednomu malému opomenutí před šestatřiceti lety. To, co se říká o hříších minulosti, které si nás jednou určitě najdou, je pravda, co? Asi je vždycky nejlepší přiznat pravdu hned, ať je to jakkoliv bolestné. Jen si vzpomeň, jak mi ublížil tím, že mi zatajoval, kdo za mě celé ty roky platil studia. Asi na to už zapomněl.“

„Jen hodně málo lidí dokáže vidět dostatečně dopředu a předvídat budoucí následky svých současných činů,“ prohodil Colby.

Colbyho poznámka jí něco připomněla. Tate nikdy nepomyslel na žádnou ochranu, když se spolu milovali. Ani ona na to nemyslela, ale ona ho miluje z celého srdce a stejně tak by milovala i jeho dítě. Tate, na rozdíl od ní, s téměř fanatickým zaujetím protestoval proti smíšené krvi, a přesto ho při jejich prvním milování nenapadlo, že by mohl svou krev smísit s její. Zdálo se jí velmi zvláštní, že muž, který tvrdil, že nebude riskovat zplození dítěte, byl tak nedbalý ve věcech ochrany. Možná si myslel, že bere nějaké prášky. To by ale musel být vážně obrovský optimista, uvažovala Cecily v duchu. Nebyl hloupý. Ztratil prostě jen hlavu nebo existoval důvod jeho neuváženého jednání, který nechtěl přiznat ani sám sobě? Byla to zajímavá možnost. Co když s ní chtěl mít dítě – podvědomě? Potom si však vzpomněla na chlad v jeho očích, když jí s mrazivou jistotou řekl sbohem. Přísahal, že jí nikdy neodpustí, a Cecily nezbývalo než jeho slovům věřit.

„Posloucháš mě vůbec?“ zeptal se Colby. „Musím odtud odletět letadlem dnes večer v šest hodin a vrátím se až asi za dva nebo tři týdny.“

„Ach. Promiň. Jedeš pryč?“

„Ano, ale nemůžu ti prozradit kam.“ Dopil kávu. „Leta mě požádala, abych ti vyřídil, že se senátorem pořádají malý svatební obřad v tom malém, pěkném katolickém kostele blízko Bílého domu. Koná se to příští pátek dopoledne. Zavolala by ti osobně, ale bála se, že bys mohla mít odposlouchávaný telefon.

„Nepřekvapilo by mě to,“ povzdychla si zahořkle.

„Než odejdu, zkontroluju ti byt,“ slíbil jí. „Prozatím bude stačit tohle,“ ukázal na malé elektronické zařízení položené na kávovém stolku v obývacím pokoji. „A co takhle další hrnek kafe? Pak budu muset jít.“

V Cecilyině bytě byla jedna štěnice. Colby odposlouchávací zařízení zneškodnil a varoval ji, aby nepouštěla do bytu žádné opraváře ani instalatéry dřív, než si zkontroluje jejich totožnost. Nedokázal jí říct, kdo odposlouchávací zařízení do jejího bytu umístil. Tisk by se určitě k tak drsným opatřením neuchýlil, tím si byl jistý. Zbýval tedy hazardní syndikát nebo kterákoliv bezpečnostní agentura, která je nyní zodpovědná za senátorovu bezpečnost. Ať to byl kdokoliv, nelíbila se mu představa, že někdo může poslouchat – nebo dokonce sledovat – všechno, co Cecily říká a dělá. Nedělal z toho sice žádnou vědu, ale kladl jí na srdce, aby nechodila na vylidněná místa bez doprovodu, a upozornil ji, že si musí velmi dobře rozmyslet, komu poví o svém těhotenství.

Když šla Cecily toho dne do práce, byl ten skandál na předních stránkách všech deníků. V některých článcích byly použity mírnější výrazy, jiné byly plné vykřičníků a silných slov. Ve všech se však psalo o tom, že republikánský senátor z Jižní Dakoty má nemanželského syna.

Pierce Hutton zbavil Tatea toho nejhoršího tím, že ho na několik dnů poslal na služební cestu do zahraničí. Matt Holden, Leta a Cecily však takové štěstí neměli. Ani Audrey nebyla ušetřena všetečných otázek zvědavých reportérů, ale ta se v publicitě očividně vyžívala. Prozradila novinářům každičký detail svého vztahu k senátorovu synovi, a dokonce hodně přeháněla a připepřovala.

Potom se média vrhla na Cecily, která do té doby netušila, jak nepříjemné je ocitnout se ve spárech neodbytných novinářů. Reportéři chtěli vědět všechno o jejím vztahu k Tateovi, k Mattu Holdenovi i k Letě. Když zjistili, že jí Tate platil studia, domysleli si, že byla jeho milenkou. Což byla svým způsobem pravda, ale způsob, jakým to vylíčili, měl do pravdy velmi daleko. Nakonec našla svoji fotografii na přední straně nějakých novin, kde psali, že byla jeho milenkou už v době svého raného dospívání.

Audrey jí zavolala do práce a strašně zuřila. Obvinila ji, že tu informaci zveřejnila záměrně. „A nemysli si, že se to bude Tateovi líbit,“ vyhrožovala jí kousavě. „Volala jsem mu do Nassau a řekla mu, cos provedla. Je bez sebe vzteky, protože teď kvůli tobě vypadá jako nějaký prznitel nemluvňat! Jaký žalostný pokus upoutat jeho pozornost!“ vysmívala se jí Audrey.

„Vůbec nic jsem jim neprozradila,“ procedila Cecily mezi zuby a jen silou vůle se jí podařilo do sluchátka nekřičet. „Což se o vás říct nedá, slečno Gannonová.“

„Já nemusím pravdu ničím připepřovat. Tate a já se totiž budeme brát,“ oznámila jí hlasem hladkým jako hedvábí. „Chudáčku Cecily. Ty sis vážně myslela, že máš u něj nějakou šanci? Tate tě jenom lituje, ale mě miluje. Teď už se mě nikdy nevzdá. Skutečnost, že není čistokrevný Lakota, mu teď dovoluje odhodit své zásady odmítat manželství s bílou ženou. Vždyť je sám téměř bílý.“

Cecily měla sto chutí ji uškrtit. „Tohle byste si ráda myslela, co? Ale ať mu v žilách koluje jakákoliv krev, jeho matka je nefalšovaný Lakota!“

„Původ jeho matky je trapný,“ řekla Audrey, „ale protože s ní už Tate nemluví, tak se to nepočítá. Drž se od Tatea zpátky, nebo toho budeš pekelně litovat,“ dodala výhrůžným hlasem, který se chvěl potlačovanou zlostí. „Nevolej mu a nechoď za ním. A nečekej, že najdeš ve schránce pozvánku na naši svatbu! Chceme se vzít o Vánocích, a až tuhle informaci novináři zveřejní, bude podložená!“

Položila sluchátko dřív, než se Cecily podařilo vysoukat ze staženého hrdla nějakou odpověď. Takže on zašel až takhle daleko. On si chce vážně vzít tu příšernou ženskou. Stiskla rty a praštila sluchátkem tak silně, až ji zabolela ruka.

„Ty jsi mnohem horší trest, než si Tate zaslouží, dámo,“ zamumlala hořce a odvrátila hlavu od telefonu. „Nepřála bych tě ani svému úhlavnímu nepříteli!“

Telefon znovu zazvonil. Cecily zvedla sluchátko, připravená sdělit Audrey svůj názor. Ale byl to novinář, který chtěl vědět, jestli je pravda, že Cecily a Tate byli milenci už v době, kdy ještě chodila do školy.

„To tedy není,“ odpověděla stroze. „Ale řeknu vám jeden pravdivý příběh. Tate Winthrop si o Vánocích bere washingtonskou krásku, slečnu Audrey Gannonovou. Můžete to otisknout společně s mým požehnáním!“ Položila sluchátko.

Ta zpráva vybuchla v novinách silou atomové bomby a Cecily potlačovala slzy pokaždé, když spatřila na titulní straně novin Audreyinu krásnou tvář. Jediným požehnání bylo, že o ni novináři ztratili zájem. Média se zřejmě shodla na tom, že Audrey je mnohem víc fotogenická a na rozdíl od Cecily je také ochotná mluvit. Audrey odhalila intimní detaily jejího vztahu s Tatem, z nichž se Cecily dělalo nevolno. Rozhodla se, že už žádné další články o jejich blížící se svatbě nebude číst. Je to Tateovo rozhodnutí, a ona se s tím musí smířit.

Matt a Leta se měli brát o týden později. Když o tom Colby dozvěděl, zavolal Cecily a nabídl se, že ji na svatbu doprovodí pro případ, že by se tam objevil Tate. Ale Cecily ho odmítla.

„Nebojím se ho, Colby,“ řekla. „A navíc silně pochybuju, že se tam ukáže. Nemusíš si kvůli mně dělat starosti, ale je to od tebe sladké.“

„Buď opatrná,“ odpověděl nepřirozeně mrazivým hlasem. „Nelíbí se mi, že ti někdo nastrčil do bytu odposlouchávací zařízení. Vážně si nemyslím, že by to byla práce někoho od novin. Dělá mi to starosti.“

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho. „Mám na dveřích bezpečností zástrčky a vím, jak přivolat policii, kdyby se vyskytly nějaké problémy.“

Colby se na chvíli odmlčel. „Jen na sebe dávej pozor. Slib mi to.“

„Slibuju.“ Zaváhala. „Colby, víš snad něco, co mi nechceš povědět?“

Další odmlka. „Řekněme, že když budeš očekávat potíže, nebudeš daleko od pravdy. To je vše, co ti teď můžu prozradit. Buď opatrná. Buď velmi opatrná.“

„Budu. A ty mi slib totéž,“ dodala a uličnicky se zasmála.

„Já mám tuhý kořínek,“ ujistil ji. „Jinak bych už dávno nebyl mezi živými,“ vysvětloval. „Jez zdravě a nezapomeň na vitamíny pro těhotné.“

„Přestaň se chovat, jako kdybys byl moje matka,“ napomenula ho naoko podrážděně.

Vesele se ušklíbl. „Někdo to dělat musí. Sbohem, zlato.“

„Jistě.“ Zavěsila. Bude si bez Colbyho připadat osamělá, ale měla dost práce, která ji zaměstná. Ráda by věděla, kde je Tate a jak zvládá šok a stres, které tak prudce zasáhly jeho život. Nakonec se bude muset smířit s pravdou a přes všechno se přenést. Ale soudě podle stavu, v jakém byl toho dne, kdy za ní přišel do její kanceláře, bylo smíření se s osudem to poslední, na co teď myslel.

Vypravila se na svatbu v pěkných modrých šatech, které měly sice úzký střih, ale byly o číslo větší než její normální velikost. Byla zima, a proto si přes sebe přehodila kožené sako a na svůj uličnicky účes si posadila malý roztomilý klobouček. Volné sako dobře maskovalo zvětšující se objem jejího pasu. Když vstupovala do kostela, snažila se nasadit kamennou tvář, která by odradila kamery a dav novinářů, číhajících před vraty kostela.

Protože nebyla příbuzensky spřízněna s nikým, kdo byl do skandálu zapletený, a protože vyšlo najevo zasnoubení Audrey a Tatea, nebyla média tak neodbytná, jak se zpočátku obávala. Telefonátů od zvědavých novinářů se však ještě stále nezbavila. Volali jí do kanceláře i do jejího bytu. Byla zdvořilá, ale neoblomná. Nikomu už nic neřekla.

Ve večerních zprávách však viděla, jak reportéři nelítostně pronásledují senátora. Nakonec se vzdal a převyprávěl celý svůj příběh exkluzivně jedněm konzervativnějším novinám. Potom už pro něj bylo snadnější vyjít si s Letou na veřejnost. Leta využila publicity k tomu, aby poukázala na problémy v rezervaci Wapiti Ridge. Byl to skvělý příklad toho, jak lze špatnou publicitu obrátit na dobrou, a Cecily byla pyšná na to, jak se s tím vším Leta vypořádala. A Matt měl pravděpodobně stejné pocity – soudě podle širokého zbožňujícího úsměvu, který se mu usadil ve tváři, když sledoval svou partnerku mluvit do mikrofonů.

V kostele nebylo moc lidí. Většinou to byli Mattovi přátele z kongresu, kteří v sobě našli dost odvahy postavit se novinářům a svého kolegu podpořit. Cecily se váhavě zastavila mezi dveřmi a Leta s Mattem Holdenem se ji okamžitě rozběhli přivítat. Matt oblečený do skvěle padnoucího obleku měl ještě stále na tváři blednoucí modřinu ze rvačky se svým synem, ale jinak doslova zářil štěstím. Držel Letu za ruku tak pevně, jako kdyby se bál, že by se mohla rozplynout. Leta měla na sobě kostýmek ústřicové barvy a vlasy měla upravené v krásném účesu. Vypadala elegantně. Když se s ní Cecily objala, pošeptala jí to do ucha.

„On nepřijde,“ řekla Leta smutně. „Poslali jsme mu pozvánku, ale nereagoval na ni.“

Cecily věděla, že má Leta na mysli svého syna. Konejšivě pohladila starší ženu po rameni. „No, já jsem přišla.“

Matt si ji pozorně prohlížel a v tu chvíli byl Tateovi tak podobný, až Cecily cítila, jak se jí na chvíli zastavilo srdce.

„Je ti dobře?“ zeptal se.

„Tak dobře, jak jen to jde,“ odpověděla přesvědčivě. „Doufala jsem, že se tu Tate objeví, abych si s ním mohla promluvit.“

„O tom pochybuji,“ poznamenal Matt drsným hlasem. „Hádám, že jsi slyšela, co se stalo?“

Přikývla. „Bod pro tebe,“ podotkla s úsměvem.

Ušklíbl se. „Nechtěl jsem takhle ztratit hlavu.“ Ochranitelsky objal Letu kolem ramen. „Jen jsem tím všechno ještě zhoršil,“ povzdychl si.

„Už to horší být nemohlo,“ zamumlala Leta tiše. „Podívej se ke dveřím na tu bandu novinářů a hned uvidíš, co mám na mysli.“

„Aspoň že tu je policie, která ty supy udrží za vraty kostela,“ poznamenal Matt. Otočil se k oltáři a zjistil, že je kněz na svém místě. „Už je to tady,“ dodal a něžně se na Letu usmál. „Jdeme.“

Přitiskla se k jeho paži a ještě se na okamžik zastavila, aby se na Cecily usmála.

„Popřej nám štěstí.“

„Vy to nepotřebujete,“ odpověděla Cecily vřele. „Jsem šťastná, že vám to tak dobře dopadlo.“

„Ještě nejsme z lesa venku,“ řekl Matt. „Ale o tom si promluvíme až později. S několika mými přáteli z kongresu jdeme po obřadu na oběd do Carltonu,“ dodal a mávl rukou k několika důstojně vypadajícím mužům v předních řadách. „Chceš se přidat?“

Zavrtěla hlavou. „Díky, ale uvolnila jsem se z práce jen na obřad. Doktor Phillips je na služební cestě a já se dnes musím postarat o delegaci, která přijede do muzea prodiskutovat budoucí výstavy vzácných exponátů.“

„Nenech se přemluvit k něčemu, co se ti nebude líbit, a řekni doktoru Phillipsovi, že jsem ti to nařídil já,“ instruoval ji Matt. „Jako jeden z hlavních soukromých sponzorů muzea si myslím, že mám právo zasahovat do toho, co se v muzeu děje.“

„Dobrá.“

Cecily se usadila v zadní řadě a sledovala, jak se budoucí novomanželský pár blíží k oltáři. Malý neokázalý svatební obřad začal.

Nedokázala přesně určit, kdy si uvědomila, že není sama. Zaslechla hlasitý šum davu čekajícího před kostelem, ale nespojila si to s tím, že do kostela vstoupil někdo nový. Ohlédla se přes rameno a spatřila Tatea, jak se zády opírá o zeď v zadní části kostela. Měl na sobě jeden z těch obleků od Armaniho, v nichž vypadal tak neodolatelně, a přes ruku měl přehozený dlouhý kožený kabát. S očima upřenýma k oltáři sledoval svatební obřad. Něco se na něm změnilo, ale Cecily nemohla přijít na to, co by to mohlo být. Nemělo to nic společného se sytě zbarvenou modřinou na tváři, kam ho Matt uhodil. Bylo to něco… Potom jí to došlo. Vlasy měl ostříhané nakrátko stejně jako ona. Díval se na ni.

Cecily se nechtěla schovávat na svém místě a nechat ho myslet si, že je příliš zbabělá, aby se mu postavila tváří v tvář. Tiše se zvedla a přešla k němu.

„Takže tys nakonec opravdu přišel. I se svým zraněním,“ zašeptala mírně posměšným tónem a prohlížela si velmi nápadnou zelenožlutou modřinu na jeho obličeji, o kterou se zasloužil Matt Holden.

Podíval se na ni hněvivýma černýma očima. Nereagoval na její poznámku, jen si ji pozorně prohlížel a zkoumal změny v jejím vzhledu. Když jeho zrak sklouzl k jejím krátkým vlasům, přimhouřil oči. Cecily měla pocit, jako by se mu zachvěla oční víčka, ale možná se jí to jen zdálo.

Obrátil pozornost zpátky k obřadu. Neřekl ani slovo. Nebylo to potřeba. Ostříhal si vlasy, což byl čin, jakým jeho lidé – k nimž už nyní patřil jen jednou svou částí – dávali najevo svůj zármutek.

Dokázala se vžít do bolesti, jakou musel cítit při pomyšlení na to, že mu lidé, které ve svém životě nejvíc miloval, lhali. Chtěla ho uklidnit, že ta bolest bude den za dnem snesitelnější a že je lepší znát pravdu než žít zbytek života ve lži. Chtěla mu povědět, že mít kořeny ve dvou odlišných kulturách není konec světa. Ale on stál vedle ní jako nehybná kamenná socha. Měl tak těsně semknuté čelisti, že viděla každý sval v jeho obličeji. Odmítal vzít její přítomnost na vědomí.

„Mimochodem, blahopřeju ti k zasnoubení,“ řekla a v jejím hlase nebyla ani stopa hořkosti, kterou cítila. „Jsem ráda, že jsi šťastný.“

Podíval se jí do očí. „Tohle jsi ale tisku neřekla,“ procedil mezi zuby a jeho hlas studil jako led. „Udivuje mě, žes byla schopna takové podlosti, jen aby ses mi pomstila.“

„Jaké podlosti?“ zeptala se.

„Vymyslela sis šťavnatý příběh pro noviny,“ odpověděl. „Měl bych tě za to nenávidět.“

Má na mysli tu historku o tom, že jsem byla jeho milenkou, když jsem byla ještě téměř nezletilá, odhadla Cecily v duchu. I ona se mu zadívala pevně do očí. „A já bych tě měla nenávidět za to, že věříš tomu, že bych byla něčeho takového vůbec schopna,“ odsekla mu.

Mračil se na ni. Hněv, který cítil, byl téměř hmatatelný. Podvedla ho tím nejhorším způsobem a teď ho ještě navíc veřejně ztrapnila tím, že namluvila novinářům tuhle odpornou historku. A nakonec to všechno završila tím, že rozhlásila do světa lživou zprávu o jeho svatbě s Audrey. Nechápal, jak mohla být tak pomstychtivá. Audrey se ho od té chvíle držela jako klíště a každému vykládala o jejich blížící se svatbě – což bylo celkem zbytečné, protože si to téměř všichni jejich známí už dávno přečetli v novinách. Dělalo se mu z toho všeho špatně. Za žádnou cenu by si Audrey nevzal. To však Cecily po tom všem, co mu provedla, říkat nebude.

Chystal se něco říct, ale potom si to rozmyslel. Upřel rozhněvaný pohled zpět k zamilovanému páru před svatebním oltářem.

Cecily vyčkala ještě chvíli a potom se vrátila na své místo. Už se na Tatea znovu nepodívala.

Stál sám v zadní části kostela a jeho zášť kolem něj vytvářela neproniknutelnou hradbu. Nenáviděl muže, který byl jeho skutečným otcem, nenáviděl svou matku za to, že mu celý život lhala, a nenáviděl Cecily za to, že byla součástí toho všeho. Nevěděl, proč sem vlastně přišel, ale připadalo mu to správné, i když jeho hněv ještě nepolevil.

Přimhouřenýma očima se podíval k Cecily. Hned na první pohled si všiml, že si stejně jako on ostříhala vlasy nakrátko. Rád by věděl proč. On to udělal ze zármutku, ale pochyboval, že ji by vedly stejné pohnutky jako jeho. Trávila spoustu času s Colbym. Možná že se mu líbí krátké vlasy. Pomyšlení na Cecily v náručí jiného muže po tom všem, co spolu prožili, bolelo. Poslední dobou ho bolelo všechno. Jedna část jeho osobnosti byla ráda, že se konečně dozvěděl pravdu o svém skutečném otci, ale jeho druhé já se nedokázalo smířit s tím, že ho jeho milovaní podvedli. Sklopil zrak k podlaze a nechal kolem sebe proplouvat zvuky přicházející zvenku, jako kdyby to bylo bzučení divokých včel. Rád by věděl, jestli ta bolest jednou přejde.

O několik minut později prohlásil kněz Letu a Matta Holdena za muže a ženu. Cecily se zvedla se svého místa, aby šla čerstvým novomanželům pogratulovat, a dávala si dobrý pozor, aby se ani koutkem oka nepodívala ke stěně, o kterou se Tate opíral.

Matt Cecily vřele objal. Pohledem sklouzl přes její rameno ke dveřím kostela a jeho oči náhle potemněly. „Přesně tohle jsme potřebovali,“ zamumlal. „No tohle!“

Cecily následovala jeho znechucený pohled a srdce jí poskočilo, když spatřila, jak se k Tateově paži tulí drobná Audrey. Tak proto se se mnou nechtěl bavit, pomyslela si. Čekal na Audrey. Cecily cítila, jak zármutek proniká do každičké buňky jejího těla. Nyní věděla jistě, že Audrey o jejich vztahu mluvila pravdu. Dvojice v zadní části kostela se naposledy podívala směrem k Letě a Mattovi a potom vyšla ven. Tate se ani neohlédl. Zato Audrey ano a na rtech jí pohrával samolibý úsměv, který byl určen speciálně pro Cecily.

„Aspoň že přišel,“ prohodila Leta a snažila se, aby její hlas zněl vesele. „Za daných okolností to od něj bylo milé gesto.“

Vypadalo to, že se Matt chystá něco poznamenat, ale neudělal to. Vzal Letu za ruku a otočil se zády ke dveřím do kostela.

Tři další týdny se vlekly neuvěřitelně pomalu. Tate zřejmě opět odjel na nějakou služební cestu do zahraničí a Cecily neměla zprávy ani od Colbyho. V pátek odpoledne, když jednala se skupinou domorodých obyvatel z Montany, začal na okna její kanceláře dopadat zmrzlý sníh smíchaný s deštěm. Jak její těhotenství pokračovalo, cítila stále větší únavu. Ale po obědě se delegace indiánů z Montany sešla v její kanceláři, aby protestovala proti výstavě exponátů, které muzeu propůjčila rada starších jejich kmene. Nebyli členy kmenové rady a měli kontakty na jisté ozbrojené síly. Ale Cecily s nimi dokázala vyjednávat. Slíbila jim tolik potřebnou publicitu, až se výstava formálně otevře. To je překvapilo. Byli zvyklí jednat s mnoha byrokraty, a proto i zde čekali jen výmluvy a odmítnutí. Ale když k nim promlouvala Cecily, bylo na první pohled zřejmé, že velmi důvěrně zná problémy jejich lidu.

Jednou velmi pozitivní věcí několika posledních dekád bylo to, že domorodí Američané začali znovu bojovat za obnovení hrdosti na svoji kulturu a svůj původ a začali prosazovat své právo na spravování půdy. Obnova národní hrdosti způsobila to, že se domorodí lidé začali hlasitě dožadovat národní suverenity, toužili po změnách a volali k zodpovědnosti činitele, kteří nad nimi měli soudní pravomoc. Věci se obracely k lepšímu – kousek po kousku. Více indiánů nyní studovalo práva a minimálně jedna organizace aktivně hájila domorodé obyvatele, kteří se dostali před soud.

Cecily byla pyšná, že chápe jejich problémy natolik, aby mohla oprávněně navrhnout metody a způsoby řešení, jak pomoci zlepšit podmínky života na území jejich rezervace. Dokonce přišla na nápad, který se jim velmi zamlouval.

Když vycházeli z kanceláře, jeden ze starších členů delegace se na ni srdečně usmál.

„Nejste vůbec špatná,“ zamumlal.

Cecily se také usmála, protože věděla, že to bylo míněno jako kompliment. „Díky.“

Neustále padal sníh s deštěm. Bylo to typické listopadové počasí ve Washingtonu, ale Cecily zapomněla poslouchat předpověď počasí a teď toho litovala. Na nohou měla lodičky na nízkém hladkém podpatku, takže tušila, že bude velmi těžké dojít bez uklouznutí k autu na parkovišti.

Ráda by věděla, jestli si Tate poslechl její vzkaz ohledně příběhů zveřejněných v novinách, který mu nechala na záznamníku. Chtěla, aby věděl, že ona všechny ty lži novinářům nenapovídala a že to byla Audrey, kdo se jí pochlubil, že se budou brát. Předala dál jen to, co se dozvěděla od té ženské. Nedělala si příliš velké naděje, že se tím něco změní, ale chtěla očistit své jméno. Nebyla tak pomstychtivá, aby mu udělala něco takového, když věděla, jak úzkostlivě si chrání soukromí.

Vůbec si nevšimla tmavého auta, které čekalo na parkovišti už několik minut předtím, než vyšla z budovy muzea. Netušila, že ji řidič auta sledoval téměř celý týden.

Když vykročila ke svému autu, tmavé vozidlo s motorem puštěným naprázdno najednou nabralo rychlost a vyrazilo prudce směrem k ní.

Cecily, která v duchu přemýšlela o příjemném ukončení schůzky ve své kanceláři, se dívala pod nohy. Slyšela přibližující se auto, ale zvedla hlavu až ve chvíli, kdy se jí zdál zvuk motoru příliš hlasitý. Spatřila, jak vozidlo s oslepujícími světly míří přímo na ni.

Leknutím napřáhla jednu ruku před sebe a zalapala po dechu. Uskočila stranou jen setinu vteřiny předtím, než by do ní tmavé auto čelně narazilo. Na mokrém a namrzlém povrchu asfaltu jí však uklouzly nohy a Cecily stačila jen hlasitě vykřiknout, než se skulila z mírného travnatého kopečku, který dělil parkovací plochu na dvě části. Uvědomila si, že se dokutálela přímo do cesty jinému autu, a potom si už jen pamatovala na ohlušující skřípot pneumatik na kluzké zledovatělé vozovce.

Probrala se až na pohotovosti. Okamžitě si rukama nahmatala břicho a začala se rozhlížet kolem sebe. Chtěla najít doktora, sestřičku, prostě kohokoliv, kdo by ji mohl uklidnit.

Mladá sestřička si všimla jejího vyplašeného pohledu a usmála se na ni. „Je to v pořádku,“ ujistila ji klidným hlasem. „Děťátku se nic nestalo.“

Cecily, která až do této chvíle napětím zadržovala dech, úlevně vydechla. Zázraky se ještě dějí.

„Ale máte pár ošklivých modřin a zlomené zápěstí,“ pokračovala sestřička. „Doktor si vás chce přes noc nechat na pozorování. Víte, máte mírný otřes mozku.“

„Strašně mě bolí hlava,“ zamumlala Cecily, která se ještě nevzpamatovala z prožitého šoku.

„Doktor vám na to za okamžik něco předepíše. Uklouzla jste na náledí?“

Cecily zaváhala. „Tak nějak.“ Nechtěla nikomu prozradit, co se vlastně stalo – tedy alespoň ne do té doby, než bude mít možnost promluvit si s Mattem Holdenem. To auto se ji snažilo záměrně srazit. Kdyby včas neuskočila, možná by teď byla mrtvá. Málem však skončila stejně, když přistála před jiným autem. Byla příliš rozrušená, aby o tom teď přemýšlela.

Sestřička se znovu usmála.

„Máte někoho, komu máme zavolat? Někoho z rodiny?“

Cecily zavřela oči. Léky, které jí dali, začaly účinkovat. „Nemám žádnou rodinu,“ zamumlala ospale. „Žádnou.“

Byla to pravda, i když Leta by se zděsila, kdyby ji slyšela říkat něco takového. Určitě by za ní hned přijela, a Cecily jí nechtěla dělat starosti – teď, v době jejích líbánek. Odjeli s Mattem na pár dní do Nassau a Cecily nehodlala být příčinou jejich předčasného návratu. Kromě toho, pomyslela si, mojí rodinou je teď děťátko. Položila si ruce na mírně vypouklé bříško, zasněně se usmála a snažila se zapomenout na to, co se mohlo stát.

O dva dny později ji z nemocnice propustili, ovšem předtím ještě musela absolvovat nekonečné množství různých testů. Jako připomínku toho, co se stalo, si z nemocnice odnesla dlahu, která měla zajistit poraněnému zápěstí klid až do té doby, než se zranění zcela zahojí. Naštěstí šlo o levou ruku, takže mohla dál pokračovat ve své práci.

Naštěstí ji reportéři v nemocnici nehledali. Ale to Cecily vlastně ani příliš nepřekvapilo, protože Washington měl nyní nový a šťavnatější skandál, takže Matt Holden a jeho nepovedená minulost se den ze dne staly historií.

Cecily by ráda věděla, kam zmizel Tate. Asi vzal Audrey na dovolenou. Skutečnost, že ji přivedl na svatbu svých rodičů, svědčila o tom, že s ní má vážné záměry. Cecily věděla, že až do smrti, kdykoliv si na to vzpomene, uvidí před očima to, jak se k ní obrátil zády. Ještě nikdy ji nic tak nebolelo.

Přestože se v myšlenkách zaobírala Tatem, nezapomněla na to, co se jí přihodilo na parkovišti. Nevěděla, jaký další krok by měla udělat. Asi by o tom měla někomu povědět, protože jestliže ji ten řidič chtěl zabít, pokusí se o to určitě znovu. Napadlo ji, že jediní lidé, kteří mají důvod jí ublížit, jsou určitě členové hazardního syndikátu, jejichž šéf čeká ve vězení na soudní proces. Děsilo ji pomyšlení, že by ji někdo rád viděl mrtvou.

Převlékla se do volných domácích kalhot a modré mikiny a uvařila si konvici kávy bez kofeinu. Potom vyndala z chlebníku bagetu, kterou rozpůlila a jednu část natřela nízkotučným sýrem. Seděla u kuchyňského stolu, lhostejně ukusovala z bagety a čekala, až překapaná káva trochu vychladne. Neměla hlad ani chuť, ale věděla, že musí jíst kvůli děťátku.

„Promiň, drobečku,“ zašeptala omluvně, když se přistihla, jak nepřítomně zírá na nepříliš lákavou bagetu. Položila ji na talíř. „Měla bych jíst zeleninu a ovoce a ryby a bílkoviny, co? Zítra půjdu nakupovat…“

Zvonek u dveří se rozdrnčel. Napadlo ji, že to bude určitě Colby. Ze služební cesty se měl vrátit už před několika dny. Colbymu může povědět, co se jí stalo. On se o to postará. Cítila, jak ji zaplavila vlna úlevy, když sahala po klice a šťastně se usmívala. Její rozjasněná tvář však okamžitě pohasla. Za dveřmi stál Tate.

Upřeně na ni hleděl. Prohlížel si její bledou pokožku, krátké vlasy a brýle, které měla opět na očích, protože si s obvázanou rukou nedokázala nasadit kontaktní čočky. Tate měl na sobě černý rolák a černé plátěné kalhoty. Vypadal velmi elegantně. S nakrátko ostříhanými vlasy už vůbec nevypadal jako Lakota.

„Co chceš?“ zeptala se Cecily tichým hlasem a nepozvala ho dál.

Nadechl se a opět vydechl. „Musím si s tebou promluvit o něčem důležitém.“

„Už si nemáme co říct,“ poznamenala upjatě, protože si vybavila jeho nevlídná slova při jejich posledním setkání na Letině svatbě.

„Tak my si nemáme co říct? Vím, že jsi byla v nemocnici,“ upozornil ji ostře. „Před dvěma dny tě tam odvezli sanitkou rychlé pomoci.“

Jak se to dozvěděl? „Uklouzla jsem na ledě,“ vyhnula se jeho zkoumavému pohledu. „Už je mi dobře.“

Nespouštěl z ní oči. Vypadal rozrušeně a ustaraně. „Personálu v nemocnici jsi řekla, že nemáš žádnou rodinu, které by mohli dát vědět o tvém zdravotním stavu.“

„Nemám,“ přitakala věcně a zvedla k němu zrak. „Tedy možná kromě Lety. Ale jsou s Mattem v Nassau na líbánkách a nechtěla jsem je rušit.“

Vypadalo to, že mu její slova ublížila. Opřel se o zárubeň dveří a zamračil se. „Ty pro mě vždycky budeš rodina, ať jsou mezi námi jakékoli neshody.“

Cecily by ráda věděla, co si myslí o vzkazu, který mu nechala na záznamníku. Málem se ho na to zeptala, ale pak si uvědomila, že na tom nezáleží.

„Jsem velmi unavená,“ povzdechla si. „Jestli je to všechno, cos mi chtěl povědět…“

Vypadal nezvykle váhavě. „Ne, Cecily, to není všechno. Nebylo by daleko pohodlnější, kdybychom si o tom promluvili vsedě? Co ty na to?“

Nechtěla ho ve svém bytě. Byla unavená a ublížená a necítila se dobře. Pohled na něj ji zraňoval. Její oči mu to prozradily.

„Prosím tě, Tate, jdi pryč,“ požádala ho vyčerpaně. „Už jsme si řekli všechno, co mělo být řečeno. Ty si žij svůj život a mně dopřej trochu klidu.“

„To nemůžu udělat,“ protestoval hlasem, v němž se zračilo napětí. Něžně ji zatlačil zpátky do bytu a s tichým zaklapnutím za nimi zavřel dveře. Nebylo snadné číst v jeho tváři, protože se v ní střídaly všechny možné emoce – od starosti až po ublíženou zvědavost. „Od chvíle, kdy se o nás všechny začaly zajímat noviny, nechal jsem tě sledovat jedním svým mužem. Neuklouzla jsi na ledě, Cecily. Sakra, to tmavé auto se tě snažilo srazit a málem se mu to podařilo! Řekneš mi, o co tady jde. Hned teď!“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Cecily se Tatea snažila odradit nepřátelským pohledem, ale nakonec se vzdala. Zavedla ho do malého obývacího pokoje a vybídla ho, aby se posadil na pohovku. Sama se schoulila v pohodlném křesle. Hromadila se v ní zlost a bolest, ale snažila se to na sobě nedat znát. Jen kdyby dokázala zapomenout, jaké to bylo cítit jeho blízkost, nechat se objímat jeho pevnými pažemi. Ale on si o ni dělal starosti jen kvůli tomu, že za ní téměř celý život cítil zodpovědnost.

„Můžeš začít,“ pobídl ji stručně a přehodil si kabát přes opěradlo pohovky, na které seděl. •

„Šla jsem ke svému autu. Když jsem zaslechla hlasitý zvuk motoru, zvedla jsem hlavu a uviděla tmavého sedana, jak míří přímo na mě. Uskočila jsem stranou, uklouzla na zledovatělém asfaltu, skulila se z travnatého kopečka a dopadla přímo pod kola jiného auta, které muselo mít velmi dobré brzdy a možná i sněhové řetězy, protože se o mě sotva otřelo. Měla jsem mírný otřes mozku a vymkla jsem si zápěstí – zřejmě při dopadu.“ Zvedla levou ruku, aby mu ukázala dlahu. „V nemocnici si mě nechali pár dní na pozorování a obvázali mi zápěstí. Už jsem v pořádku.“

Říkala mu jen základní informace. Nikdy předtím ji neviděl tak bledou, tak vyčerpanou, tak vystrašenou. Příčilo se mu pomyšlení, že ji mohl někdo zabít. „Nařídila jsi doktorovi, aby nikomu nesděloval informace z tvých záznamů?“ zeptal se jí.

Zamrkala. „Ano.“ Udělala to, protože se bála, že by se Tate mohl dozvědět o její nehodě a začít se v tom šťourat. Nechtěla, aby se dozvěděl o dítěti.

„Proč?“ zeptal se stručně.

Podívala se mu zpříma do očí a snažila se nedat najevo znepokojení, které cítila. „Protože do toho nikomu kromě mě nic není,“ prohlásila rozhodně. Výraz jeho tváře byl tak ponurý, že dodala: „Nemám žádná vážná zranění, jestli si kvůli tomu děláš starosti.“

Vypadalo to, že se trochu uvolnil. Ale ne moc. Naklonil se dopředu, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Modřina na jeho tváři, o kterou se svým úderem postaral Matt, už téměř zmizela. „Kdo by mohl mít důvod tě zabít?“

Sepjala ruce složené v klíně. „Nedokážu si představit, že bych mohla mít nějaké nepřátele. Možná šel někdo po Colbym,“ dodala, a tím vyslovila nahlas vážnou obavu, která v ní hlodala. „Díky své práci si určitě nadělal hodně nepřátel. Lidé vědí, že u mě tráví spoustu času,“ dodala záměrně věcným tónem.

„Ano. Tráví tu spoustu času,“ opakoval mrazivým hlasem. „Takže jinými slovy, možná se někdo snažil dostat ke Colbymu přes tebe.“

Přikývla. „I když mi to připadá trochu přitažené za vlasy.“

„Není to zas tak přitažené. Mohl to být dokonce někdo, kdo si chtěl vyřídit účty se mnou,“ řekl znepokojeně a prohrábl si rukou krátké vlasy. Podíval se na ni. „Pak je tu ještě Matt Holden.“

Přikývla.

„To si myslím já. Hodně pochybných lidí kvůli němu přišlo o nakradený majetek a několik z nich si možná pobude nějakou chvíli ve vězení kvůli tomu, co se stalo ve Wapiti.“ Zavrtěla se v křesle. „Touží po pomstě. Nemůžou se dostat k Mattovi ani k Letě, protože jsou pod čtyřiadvacetihodinovou ochranou, a je velmi nepravděpodobné, že by se znovu zaměřili na Toma Černého Nože. No, a jenom naprostý idiot by se snažil dostat tebe,“ uvažovala. „Zdá se, že jsem nejslabším článkem řetězu – Leta a Matt mě mají rádi. Možná se rozhodli jít po někom, koho můžou dostat. Aspoň tak se na to dívám já.“

Tate zamyšleně pokýval hlavou. „Muž, který hlídal tvůj byt, i já jsme dospěli ke stejnému závěru.“

Znovu se zavrtěla, aby si našla pohodlnější polohu. „Jaká je šance, že bych se dostala do programu na ochranu svědků?“ ušklíbla se.

„Asi stejná jako moje šance získat hlavní roli v příštím pokračování Batmana. Nevidělas nic, o čem bys mohla svědčit.“

Cecily si povzdychla. „Takže jestliže jsi pověřil svého muže, aby mě hlídal, můžu předpokládat, že smí v případě nutnosti použít zbraň?“ zeptala se zneklidněně.

„Ano. Ale ty jsi moje zodpovědnost…“

„Nejsem.“ Její hlas byl mnohem klidnější než její rozhněvané oči. „Byla jsem tvojí zodpovědností celých posledních osm let. Už je po všem. Žiju sama. Za normálních okolností se dokážu postarat sama o sebe. Jediné, co teď možná potřebuju, je někdo, kdo by mě hlídal, než se tahle vichřice přežene a než budou všichni ti lotři pod zámkem.“

Výraz v jeho tváři nebyl uklidňující. „Cecily, lidé unikají vězení každou chvíli. Stačí, když mají šikovaného právníka nebo když policie udělá nějakou technickou chybu. Neexistuje žádná záruka, že budou usvědčeni. A i kdyby existovala, tihle lidé mají venku spoustu kompliců. Můžou někomu zaplatit za to, aby ti ublížil.“

Cecily cítila, jak se jí na dně žaludku usazuje úzkost. To, co jí Tate líčil, jí připomínalo děsivou noční můru. A všechno to bylo ještě horší, než si dokázal představit, protože nevěděl o dítěti, které v sobě nosí. Toužebně se na něj zadívala, přála si, aby mu to mohla prozradit. Ale ta zpráva by ho nepotěšila. Netroufala si mu o tom říct.

„Nenechám tě tu samotnou, i když vím, že tě tu hlídá můj člověk,“ oznámil jí rozhodně. „Takže máš dvě možnosti. Buď se ke mně na pár dní nastěhuješ, nebo budu spát tady u tebe na gauči. Rozhodnutí je na tobě.“

„A kde bude spát Audrey?“ zeptala se chladně.

Tate vypadal, jako by ho její stručná otázka rozzuřila, ale odpověděl bezvýrazným vyrovnaným hlasem: „Ve svém bytě.“

Dostala se do patové situace. Nemohla s ním zůstat. Mívá přece ranní nevolnosti a Tate není hloupý. Netrvalo by mu dlouho spojit si její nevolnosti a vyčerpání s těhotenstvím. To nemůže připustit.

„Můžu bydlet u Matta a Lety, až se vrátí domů,“ lhala. Leta by vypozorovala její těhotenství dřív, než by se Cecily nadechla. Nemohla si dovolit zůstat v Letině blízkosti, ale to Tateovi neřekla.

Tate věděl, že s jeho rodiči bude v bezpečí. Bolelo ho však, že je tak odhodlaná zabránit mu, aby ji chránil on. Požádal Audrey, aby s ním šla na svatbu jeho rodičů, protože tam nechtěl jít sám, ale od té chvíle se stala Audrey tak majetnická a nesnesitelně žárlivá, že se s ní přestal stýkat úplně. Chtěl to Cecily povědět, ale výraz v její tváři mu napověděl, že by tomu nevěřila. Nemohl ji za to vinit. Ať už byl jeho vztah s Audrey jakýkoliv, těžil z něho až příliš dlouho. Zahrával si s ďáblem a za nedostatek své předvídavosti nyní pykal.

„Nebo můžu zůstat s Colbym, až se vrátí,“ dodala záměrně. Dokonce se i usmála. „On se o mě postará.“

Tate přimhouřil oči. „Stěží se dokáže postarat o sebe,“ poznamenal podrážděně. „Je to ztracená duše. Nedokáže uniknout minulosti a nedokáže čelit budoucnosti bez Maureen. Není připravený na vztah s někým jiným, i když si myslí pravý opak!“

Nenechala se chytit na návnadu. „Vím, že se můžu na Colbyho spolehnout. Pomůže mi, když to budu potřebovat.“

Tate vypadal ztrápeně. „Ale mně nedovolíš, abych ti pomohl.“

„Colby nemá nikoho, kdo by mohl žárlit na čas, který stráví se mnou. V tom je ten rozdíl.“

Tate zlostně vydechl a oči se mu rozzářily hněvem. „Ty to téma musíš rozebrat úplně dopodrobna, co?“

Podařilo se jí nasadit lhostejný výraz. „Ty máš svůj vlastní život, Tatee. Já už nejsem jeho součástí. Tos mi dal najevo dost rázným způsobem.“

Stiskl zuby. „Je pro tebe vážně tak snadné hodit minulost za hlavu?“ zeptal se.

„To je přesně to, co chceš ty,“ upozornila ho. Měla zvrácené potěšení z toho, jak zlostně přimhouřil oči. „Řekl jsi, že nikdy nezapomeneš na to, co jsem udělala, a že mi nikdy neodpustíš,“ dodala vyrovnaným hlasem. „Vzala jsem tě za slovo. Vždycky budu na tebe a na Letu vzpomínat v dobrém. Ale už jsem dospělá žena. Mám před sebou kariéru, budoucnost. Byla jsem ti finanční přítěží celé roky a nevěděla jsem o tom. Teď, když…“

„Propána krále!“ vybuchl nevěřícně. Zvedl se z pohovky a začal rázovat po místnosti s rukama zaraženýma v kapsách. „Mohl bych tě poslat třeba na Harvard, kdybys chtěla studovat právě tam, a moje peněženka by to ani nepocítila!“

„Tobě to nedochází,“ řekla a cítila, jak se jí stahuje hrdlo nevolností. Modlila se, aby to rychle přešlo. „Mohla jsem si na školu vydělat, mohla jsem si platit vlastní byt a ostatní náklady. Nevadilo by mi to. Ale tys mě dostal do situace, kdy ti musím být vděčná za něco, co ti nikdy nemůžu splatit.“

Přestal přecházet po místnosti a zadíval se na ni. „Chtěl jsem snad, abys mi něco splácela?“

Navzdory sama sobě se usmála. „Vypadáš přesně jako Matt, když se takhle mračíš.“

Ještě víc svraštil čelo.

Zvedla chápavě ruku. „Já vím. Nechceš o tom mluvit. Promiň.“

„Každý o tom chce mluvit,“ řekl podrážděně. „Od chvíle, kdy to všechno vyšlo najevo, nedělám nic jiného, než odháním neodbytné reportéry. Proč to musel udělat právě tímhle způsobem? V národní televizi!“

„Matt neměl příliš na vybranou,“ konstatovala Cecily. „Kdyby se to snažil udržet pod pokličkou, tak by ta mediální mánie byla ještě horší. Je mocným členem senátu. Musel myslet to, jak zmenšit ztráty, jinak by se mohl se svou kariérou rozloučit.“

Tate to věděl, ale necítil se proto o moc lépe. „Ta zpropadená zpravodajství se vysílají čtyřikrát denně, jako by jednou nebylo dost,“ stěžoval si. „Mají spoustu času, který musí vyplnit, ale nemají dost skutečných příběhů, které by mohli použít.“

„To neříkej mně,“ upozornila ho. „Řekni to jim.“

Zadíval se pozorněji do její vyhublé, pobledlé tváře. „Není ti dobře?“ zeptal se zničehonic.

„Ne. Proč?“

Přistoupil k ní blíž. „Jsi bledá jako křída.“

„Měla jsem těžký pád. Otřáslo to se mnou, ale jsem v pořádku,“ ujistila ho.

Nevěřil jí. Nějak se změnila. Nebylo to jen tím pádem nebo hrůzou, kterou právě prožívá. Nedokázal přesně určit, co to je.

„Neprohlížej si mě tak,“ napomenula ho se vzrůstajícím znepokojením, které se odrazilo v jejím hlase.

„Něco se na tobě změnilo,“ promluvil rozvážně. „Jsi najednou nějaká jiná.“

S vypětím všech sil se snažila chovat bezstarostně. „Jsem dospělá. Mám zodpovědnou práci a neustále se musím dohadovat se spoustou lidí kvůli novým výstavám,“ řekla. „A navíc teď musíme soutěžit s dalším muzeem, které se také soustřeďuje na oblast domorodých obyvatel a jejich kultury. Mají víc sponzorů, víc výstav a větší prostory než my. Vypadá to, že jsme téměř přebyteční.“

„Jste jedineční,“ odporoval jí. „Možná jste malé muzeum, ale dokážete se vžít do problematiky domorodých obyvatel. Vaše muzeum není přecpané byrokraty jako většina podobných institucí.“

„Díky,“ řekla překvapeně.

Pokrčil rameny. Zastavil se přímo před ní a znovu zamyšleně přimhouřil oči. „Něco přede mnou tajíš, Cecily,“ pronesl a jí se zastavilo srdce, protože v jeho hlase zaznělo silné přesvědčení. Vždycky k sobě měli velmi blízko, ale Tateovi jejich pouto najednou připadalo mnohem silnější než kdy předtím. A nebylo to jenom proto, že se spolu milovali. Bylo v tom něco… něco víc.

Zkřížila ruce položené na kolenou a snažila se vypadat nenuceně.

„Před tebou přece nemůžu nic utajit,“ upozornila ho. „Ty poznáš lež na sto honů.“

„Nepoznal jsem lež, když jsi přede mnou tajila pravdu o mém otci.“

Bezradně si povzdychla. Tohle bude navždycky citlivé téma a ona nedokázala najít slova, kterými by se obhájila. „Vypadá to, že jsi úplně zapomněl na své vlastní lži, Tate,“ odpověděla a podívala se mu zpříma do očí. „Platil jsi za mě účty od mých sedmnácti let a já jsem se to musela dozvědět až od Audrey.“

Stiskl rty do tenké linky. „Tajil jsem to před tebou pro tvé vlastní dobro.“

Obrátila dlaň jedné ruky vzhůru.

„Přesně tak. Jaké dobro bych ti prokázala tím, že bych ti pověděla o Mattovi dřív, než bylo třeba, aby ses to dozvěděl?“

Nereagoval na její poznámku. Pohrával si s drobnými v kapse.

„Víš, on se trápil nad tím, jak ti to má povědět,“ řekla a její hlas byl nyní o něco jemnější. „Kdyby mohl, tajil by před tebou tu informaci až do konce života. Totéž by udělala Leta.“

„Proč?“

„Protože jsi byl tak strašně hrdý na to, že jsi čistokrevný Lakota,“ vysvětlovala. „Na ničem jiném ti tolik nezáleželo. Tvoji rodiče věděli, jak moc ti pravda ublíží, a Leta se navíc bála, že bys ji mohl nenávidět, kdybys znal pravdu o svém skutečném otci.“

„Jack Winthrop mě nenáviděl,“ promluvil Tate mrazivým hlasem.

„Ano. Protože nemohl mít vlastní děti. Pohled na tebe mu tu bolestnou skutečnost neustále připomínal. Miloval Letu, ale ta milovala jiného muže. I tohle jsi mu připomínal.“

Odvrátil od ní pohled. „Jedna lež! A jaké dokázala napáchat škody.“

Přikývla. „Dokonce i dobře míněné lži napáchají hodně škod,“ poznamenala zamyšleně.

Chvíli se upřeně díval do zdi, teprve potom se k ní znovu otočil. „Dobrá,“ začal energicky. „Jestli jsi odhodlaná zůstat tady, nechám tu dva muže, kteří se budou zdržovat v okolí tvého bytu a budou tě hlídat čtyřiadvacet hodin denně.“ Když se nadechla, aby protestovala, zvedl ruku, aby jí naznačil, že ho má nechat domluvit. „Colby se nespojil s nikým z nás, takže je asi stále v zahraničí na nějaké misi. Tohle je jediné rozumné řešení. Nedovolím, aby tě kvůli téhle záležitosti někdo zabil.“

„Díky,“ zamumlala.

„Ale rád bych dostal přímou odpověď na jednu otázku.“

Na okamžik se zamyslela. „Jestli ti budu moct odpovědět, dostaneš ji,“ řekla nakonec.

Přistoupil k ní blíž. „Proč mě tu nechceš?“

To byla složitá otázka a Cecily si netroufala odpovědět popravdě. Zkoumavě hleděla do té krásné milované tváře. „Nepatříš mi,“ promluvila po chvíli a opatrně pokračovala: „Jsi zasnoubený s jinou ženou.“

Zamračil se. Takovou odpověď nečekal.

Chystal se jí o svém vztahu k Audrey povědět pravdu, ale jeho záměr překazil zvuk zvonku. Otočil se a rukou hbitě vklouzl pod sako. Nahmatal kožené pouzdro se zbraní. Gestem Cecily naznačil, aby zůstala v křesle, a opatrně vykročil ke dveřím.

Okamžitě jí došlo, že Tate očekává potíže. Na první pohled bylo zřejmé, že ví, jak se v podobných situacích chovat. Přestože ho už znala tolik let, ještě nikdy ho neviděla při práci. Otevřel se jí tím nový, zralejší pohled na jeho životní styl. Není divu, že se nemohl usadit a založit rodinu, uvažovala v duchu. Byla blázen, když v něco podobného doufala – třebaže jen ve svých snech. Byl zvyklý na nebezpečí a líbilo se mu překonávat překážky, kterým musel díky svému zaměstnání neustále čelit. Žádat po něm, aby se usadil, by bylo jako chtít chovat tygra ve dvoupokojovém bytě. Povzdychla si, protože se i poslední chatrný kousek jejích snů o budoucnosti s Tatem rozplynul v nenávratnu.

Tate přiblížil oko k malému kukátku ve dveřích a sundal ruku ze zbraně. Podíval se na Cecily s výrazem, který nedokázala definovat dřív, dokud prudce neotevřel hlavní dveře dokořán.

Do bytu vešel Colby Lane se zvědavě povytaženým obočím. Vypadal vyčerpaně a v jeho tváři byly nové jizvy.

„Colby!“ vyhrkla Cecily se zveličeným nadšením. „Vítej doma!“

Tateova tvář se stáhla, jako kdyby ho do tváře kousl had.

Colby si toho všiml. Usmál se na Cecily. „Neruším něco důležitého?“ zeptal se a jeho pohled klouzal z jedné napjaté tváře na druhou.

„Ne,“ ujistil ho Tate ledovým hlasem a zapnul kožené pouzdro, kde nosil zbraň. „Právě mluvíme o bezpečnostních opatřeních, ale jestli se tu zdržíš tak to nebude nutné.“

„Cože?“

„Jsem si téměř jistý, že se ji lidé ze syndikátu pokusili zabít,“ vysvětloval Tate ponurým hlasem a kývl hlavou k Cecily. „Málem ji přejelo auto na parkovišti před její kanceláří. Skončila v nemocnici. Navíc se rozhodla, že o tom nikomu neřekne,“ dodal a vyslal jejím směrem hněvivý pohled.

„Měla jsi namále, Cecily,“ řekl Colby zamračeně. „Mohla jsi skončit někde na dně řeky. Říkal jsem ti přece, abys byla opatrná. Tys mě neposlouchala?“

Cecily střelila po Colbym přísným pohledem. „Nejsem idiot. Umím vytočit 911,“ bránila se uraženě.

Colby nespouštěl oči z Tatea. „Ostříhal sis vlasy.“

„Už mě unavilo splétat je do copu,“ odpověděl stroze. „Musím zpátky do práce. Jestli mě budete potřebovat, budu nablízku.“ Ve dveřích se zastavil. „Dávej na ni pozor,“ řekl Colbymu. „Ráda riskuje.“

„Nepotřebuju velkého silného chlapa, který mě bude hlídat. Díky za péči, ale dokážu se o sebe postarat sama,“ oznámila Tateovi.

Naposledy se na ni dlouze zadíval a Cecily neuniklo, že měl v očích špatně skrývanou bolest. Zavřel za sebou dveře.

Když sestupoval po schodech, nedokázal přestat myslet na to, jak vypadala, jak se chovala. Něco se s ní dělo a on bude muset zjistit co.

Cecily uvařila čerstvou kávu a Colby přinesl tác se šálky a plnou konvicí do obývacího pokoje. Posadil se do křesla naproti Cecily. Byl zamračený. Položil elektronickou rušičku na stůl a hořce se usmál. „Ještě pořád to neví, co?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, nalila si do hrnku kávu a přidala cukr se smetanou. „Nikdy se to nedozví, jestli bude záležet na mně.“ Opřela se pohodlněji do křesla. „Možná bych si měla najít práci někde daleko odtud, v nějakém malém městě.“

„Nemyslím si, že bys měla odjet.“ Poposedl si v křesle, jako kdyby ho bolel každý pohyb.

„Co se ti stalo?“ zeptala se.

„Zranění po kulce,“ řekl. „Minula moji umělou ruku jen o dva centimetry. Zatracený střelec. Nenávidím lidi, kteří neumějí mířit rovně.“

„Kolik jich tentokrát bylo?“ zeptala se s úsměvem.

„Jenom jedna,“ odpověděl. „V rameni. Už je to mnohem lepší.“ Zavrtěl hlavou a povzdychl si. „Už jsem na to asi příliš starý. Mám tolik zpřerážených kostí, že už nedokážu ani rychle utíkat.“

Znovu se usmála, tentokrát něžněji. „Jednoho dne najdeš ženu, která ti bude stát za to, aby ses toho nebezpečí vzdal.“ Její úsměv pohasl. „Jsi jako Tate. Miluje svoji práci. Pravděpodobně žije jen z adrenalinu. Je to zvláštní, ale nikdy předtím jsem to nechápala. Teď mi to všechno najednou připadá tak jasné. Celý život jsem stavěla svůj život na vzdušných zámcích.“

Povzdychl si. „Nebyl to jenom jeho původ, co ho nutilo držet se od tebe zpátky,“ řekl. „Věděl jsem to, ale nedokázal jsem ti to vysvětlit. Naše práce vyžaduje oběti. Každý člověk, kterého milujeme, se může stát rukojmím. Každý vztah může otupit soustředěnost, kterou tolik potřebujeme, když jsme pod tlakem. Muž, který má co ztratit, nemůže být posílán na potenciální sebevražedné mise. Stačí, když jen na vteřinu přestaneš myslet na svůj úkol, a je z tebe mrtvola.“

„Teď tomu rozumím,“ řekla.

Sklouzl očima k jejímu bříšku.

„Co budeš dělat?“

„Odjedu,“ řekla rozhodně. „Budeš mi muset pomoct. Nechci, aby se Leta s Mattem dozvěděli o dítěti. Budu si muset najít práci v nějaké zapadlé končině, někde, kde by reportéři museli rozhánět stáda zvířat, aby mě našli.“

Nesouhlasně se zamračil.

„Takové místo není zrovna vhodné pro těhotnou osamělou ženu.“

„Ještě horší nebezpečí mi hrozí tady,“ hájila své rozhodnutí. „Když budu nedostupná, aspoň tak snížím šance toho, kdo by mě chtěl zabít!“

„Ach bože.“ Skryl si tvář v dlaních. „Cecily, tohle je bezvýchodná situace.“

„Myslíš si, že to nevím?“ zamumlala tiše. „Všechny ty lekce, které mi Tate dával o ochraně, když jsem byla malá, a podívej se na mě!“

Musel se zasmát i přes závažnost situace. „Sluší ti to,“ řekl. „Vyzařuje z tebe takový zvláštní jas.“

„To je jenom ranní nevolnost,“ ujistila ho zatrpkle, „a pálení žáhy.“

„Mně připadáš dost zdravá.“

„Žiju na kávě bez kofeinu, na jahodových koktejlech a drceném ledu. No tak, Colby. Musíš mi pomoct najít místo, kde bych mohla přezimovat, než se ta bouře přežene.“

„Nejbezpečnější bys byla s Tatem,“ poznamenal.

Cítila, jak jí poskočilo srdce. „Nemáme žádnou společnou budoucnost.“

Colby si povzdychl. „Chápu, jak se cítíš, věř mi. Ale útěk je to nejhorší řešení. Když jsem šel k tobě, viděl jsem před vchodem do domu jednoho z Tateových mužů. Teď jsi pod neustálým dohledem. Nechci být zodpovědný za to, že ti pomůžu utéct někam, kdy bys mohla být v nebezpečí. Důvod je jednoduchý, Tate by mě zabil, kdyby se ti něco přihodilo.“

„Možná by tě jen trochu zmrzačil…“

„Já nežertuju,“ upozornil ji Colby tichým hlasem. „Ty nechápeš, co k tobě cítí. Když ti hrozí třeba jen sebemenší nebezpečí, nechová se normálně.“

Dlouho chvíli si ji pozorně prohlížel. „Cecily, jak si myslíš, že by ho ovlivnilo, kdyby věděl, že nosíš jeho dítě?“

Měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudního koše. Položila si dlaň na mírně vypouklé bříško a povzdychla si. „Nevím. On… miluje malé věci,“ řekla po chvilce přemýšlení a usmála se, protože si vzpomněla, jak si Tate dokázal vyhrát s jejími domácími zvířátky, kterých se v její domácnosti během posledních let vystřídala celá série. „A taky má rád děti. Každý rok jsme pořádali v rezervaci Wapiti školní vánoční besídku a Tate vždycky pomáhal při rozdávání dárků. Děti ho zbožňovaly.“

„Ano, miluje děti,“ souhlasil Colby. „Chtěl by mít vlastní.“

S povzdechem sklopila zrak k zemi a studovala vzorek koberce. „Možná. Ale taky by se mohl cítit lapený do pasti.“ Schovala si tvář v drobných dlaních. „Je to všechno tak neuvěřitelně složité,“ zamumlala. „Vážně nevím, co mám dělat.“

„V tom případě bys neměla dělat nic,“ radil jí Colby a v jeho hlase byla zřetelná naléhavost.

Usmála se na něj, ale nepodívala se mu přímo do očí. „Dobrá rada.“

Což však neznamená, že se jí hodlám řídit, říkala si v duchu asi o hodinu později, když si balila zavazadla. Nemohla se Colbymu svěřit se svými plány. Bála se, že by to prozradil Tateovi. Ze stejného důvodu nemohla o svém náhlém odjezdu informovat Matta ani Letu. Jediné logické řešení, které ji napadlo, bylo sednout na autobus nebo na vlak nebo do letadla a… prostě zmizet. A to také udělala.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Cecily požádala o místo v malém oblastním muzeu v Tennessee a tu práci dostala. Věděla, že cesta letadlem by byla rychlejší a pohodlnější, ale městečko, kde se muzeum nacházelo, nemělo letiště. Musela by letět do Nashvillu, kde by si pronajala auto z půjčovny, aby se dostala do Cullenville. Bylo snadnější sednout na autobus, který jejím novým domovem projížděl.

Než odjela z Washingtonu, uschovala většinu svých věcí ve skladu. Sbalila si jenom nutné oblečení a pár důležitých knih a dokumentů. Zraněné zápěstí jí přepravu zavazadel trochu komplikovalo, ale její spolucestující k ní byli velmi ohleduplní a ochotně jí pomohli.

Nebylo snadné dát ve washingtonském muzeu výpověď, zvlášť když to musela stihnout ještě před Mattovým a Letiným příjezdem z líbánek, ale věděla, že zvolila to nejlepší řešení. Tate začal být podezíravý kvůli tomu, že požádala doktora v nemocnici, aby nikomu nedovolil nahlédnout do jejích lékařských záznamů. Neměl rád záhady a možná díky tomu se mu je většinou podařilo úspěšně vyřešit. Nechtěla, aby se díky nějakému jejímu chybnému kroku dozvěděl o dítěti. Alespoň ne teď, když s Audrey plánují svatbu, která se bude konat o Vánocích.

Bylo milé, že má strach o její bezpečnost, ale Cecily věděla, že je to jen starý zvyk a že se rozhodla správně. Nikdy by nemohla začít nový život, kdyby žila ve stejném městě jako on. Jednoho dne se Tate s Letou usmíří – a možná dokonce i s Mattem – a Cecily by o něm a o Audrey slyšela z druhé ruky po celý zbytek života. Útěk je mnohem snesitelnější než vyhlídka na taková muka, i když ji možná budou všichni považovat za zbabělce.

Colby zuřil vzteky, když mu zavolala z autobusového nádraží ve Washingtonu – bez toho, aby mu řekla, kde je – a oznámila mu, že je na cestě z města. Přemlouval ji, aby mu prozradila, kam má namířeno, ale ona mu neřekla ani slovo. Bez dalšího vysvětlování mu položila sluchátko.

Cesta autobusem byla dlouhá a obtížná. Cecily ji špatně snášela především díky nevolnosti, která byla nyní jejím neustálým společníkem. Ze všeho nejdřív si bude muset najít spolehlivého porodníka. Muzeum jí slíbilo útulný malý domek k pronajmutí. Měl být vybaven vším potřebným technickým zařízením. Dům stál jen dva bloky od muzea, které se soustředilo především na sbírky paleoindiánských exemplářů z Tennessee Valley. Nebylo to velké muzeum, a ani plat nebyl vysoký. Cecily však nabízené podmínky vyhovovaly a lákalo ji, že bude moci pracovat ve svém oboru. Uvědomovala si, že měla obrovské štěstí, když se jí podařilo najít nové místo v tak krátké době.

V duchu se trochu obávala, že svým rozhodnutím přivede své děťátko – nemluvě o ní samé – do nebezpečí. Ale jestliže za sebou zamete stopy tak, aby ji Colby nenašel – a ona věděla jistě, že se o to pokusí – potom existovala reálná naděje, že ji nevystopují ani lidé ze syndikátu. Co se Tatea týká… tomu se asi velmi uleví, až zjistí, že zmizela. Bude alespoň moci začít klidně žít nový život.

Tate Winthrop právě absolvoval dlouhý a nepříjemný rozhovor s Audrey, která přesvědčila sebe samu, že se s Tatem budou o Vánocích brát.

„Žádná svatba nebude,“ oznámil jí stručně. „Už jsem ti to řekl.“

„Cecily už o tom ale řekla novinářům,“ promluvila Audrey hedvábným hlasem. „Musela se to tedy dozvědět od tebe. Totéž platí i o té nechutné historce z jejího dospívání. Bože, ta tě ale musí nenávidět, když zvolila tak odporný způsob, jak tě znemožnit před veřejností.“

Tate byl stejného názoru. Rozčilovalo ho, že od toho dne, kdy spolu naposledy mluvili, nezvedala Cecily telefon a neotevírala dveře. Scházela mu do té míry, že se nedokázal pořádně soustředit na práci a v noci se přehazoval ze strany na stranu, protože nemohl usnout. Bál se o její bezpečnost, přestože ji nechal hlídat. Neměl se s ní hádat. Měl jí o sobě a o Audrey povědět pravdu. Cecily si však vykopala vlastní hrob, když ho v novinách znemožnila oznámením o jeho svatbě, která se nekoná. Popřela to, jak jinak?

„S Cecily jsem si to vyřídil,“ oznámil jí Tate. „I když se ta zpráva dostala do novin, nemám v úmyslu se ženit. Ty to víš. Byli jsme přátelé, Audrey, a měli jsme pár schůzek. Nikdy nešlo o nic víc.“

Na druhém konci telefonní linky bylo chvíli ticho. „Nemysli si, že tě teď vezme zpátky,“ řekla Audrey jedovatým pomstychtivým tónem. „Řekla jsem jí, že ji nechceš. Řekla jsem jí, že si ji nikdy nevezmeš a že by se měla sbalit a konečně vypadnout z tvého života.“

Tate šokovaně zalapal po dechu. „Cože?“

„Ona ví, že ji nenávidíš,“ předla Audrey dál. „Dokonce se ani nebránila. Je to takový hlupák. Je do tebe tak zabouchnutá, že by udělala všechno, jen abys byl šťastný. Dokonce ti ustoupí z cesty, aby ses mohl oženit s někým jiným. Když jsem jí řekla, že se budeme brát a že už mám i svatební šaty, ani na chvíli o tom nezapochybovala. Když jsem jí řekla, že spolu bydlíme – tehdy, když ses vrátil z Jižní Dakoty – nezapochybovala ani o tom.“

Tateovi začínalo teprve nyní docházet, kolik škody Audrey způsobila. Není divu, že se k němu Cecily chovala tak stroze a upjatě. A on jí to ani nevysvětlil…!

„Jestli si mě nevezmeš,“ pokračovala Audrey hlasem plným zášti, „zničím ti pověst. Dodám novinářům mnohem šťavnatější historku o tobě a o Cecily, když byla ještě dítě. Můžu si o ní zjistit spoustu věcí, jsem bohatá. Můžu si zaplatit soukromého detektiva,“ dodala výhrůžné.

„Jestli jí jakýmkoliv způsobem ublížíš,“ oznámil jí klamně klidným hlasem, „zaplatíš za to. Možná si pamatuješ, kde jsem pracoval předtím, než mě zaměstnal Pierce Hutton. Jestli máš třeba jen jedno jediné maličké špinavé tajemství, které před světem schováváš, přečteš si o něm v novinách, ve kterých jsi mě tak znemožnila.“

„To bys neudělal!“

„Vyzkoušej mě.“

Zavěsil. Jen stěží ovládal vztek, který jím zmítal. Zavolal reportérovi, kterého znal. Rozhodl se, že nastal čas odplaty. Audrey si zítra přečte o jejich zrušené svatbě ve všech ranních novinách společně s vylhanými články o Cecily. Nebylo to sice řešení, které by napravilo všechny škody, ale Tate doufal, že to Cecily alespoň pomůže udržet si práci v muzeu.

Znovu jí zkusil zavolat, ale marně. Ve sluchátku se ozval pouze vzkaz oznamující, že telefon byl odpojen. Zlostně praštil sluchátkem do vidlice. Ona tu zatracenou mašinu vytáhla ze zásuvky.

Prohrábl si rukou vlasy a zamyslel se nad zmatkem, který se stal součástí jeho života od chvíle, kdy mu Cecily vylila do klína mísu krabí polévky. Přišel o svůj čistý původ, zjistil, že má otce, o kterém vůbec nevěděl, svedl Cecily, obrátil se proti vlastní matce, od Audrey se nechal ukřižovat v novinách… a kromě toho, Cecily s ním teď nechtěla mít nic společného. Tate nedokázal vymyslet jediný prostý důvod, proč by o něj měla stát – zvlášť po jeho arogantní jistotě, že s ním bude chtít žít poté, co se spolu milovali. V posledních dvou letech s ní nejednal zrovna čestně, a především v posledních dvou měsících.

Rozhlédl se po svém dokonale vybaveném bytě a v očích měl prázdnotu. Má svoji práci a časem si jistě zvykne na skutečnost, že Matt je jeho otec. Smíří se se svou matkou. Ale svůj vztah s Cecily nenapravitelně zničil. Byl to strach z lásky, který ho nutil držet si od Cecily odstup. Nechtěl dovolit, aby se k němu dostala příliš blízko, protože měl strach, že by to nemuselo vydržet navždy. Měl ve svém životě jen velmi málo lásky – kromě lásky své matky. Nevěřil, že by ten cit mohl mít nějaké delší trvání. K tomuto přesvědčení dospěl už v dětství, kdy na vlastní oči viděl Letino utrpení v rukou Jacka Winthropa a kdy na vlastní kůži zakusil jeho nenávist. Jestli tohle byla láska, tak s ní nechtěl mít nikdy nic společného. Ale potom si vybavil Cecilyiny měkké paže, když ho k sobě tiskla, vzpomněl si na její láskyplnou štědrost ve chvíli, kdy nejvíc potřeboval útěchu. Hlasitě zasténal. Celá léta ho toužila milovat a on ji od sebe odstrkával. Dokonce, i když ji svedl, byly jeho motivy sobecké. Vždyť ji klidně obvinil z toho, že zdrojem těch špinavých historek v novinách je ona, přestože někde v podvědomí věděl, že by Audrey udělala cokoliv, aby odstranila Cecily z jeho života.

Udělal tolik zatracených chyb, a teď ho za to čeká život bez Cecily a bez matky – bez dvou žen, které na tomto světě nejvíc miloval. Jeho skutečný otec ho také nenávidí. Nemůže mu však vyčítat, že ho uhodil, po tom všem, co řekl Letě. Smutně se usmál. Ten chlap má ale ohnivou náturu. A taky to umí s pěstmi. Vzpomněl si, co mu Holden řekl o Maroku. Neodolal nutkání, které v něm začalo hlodat, a zapnul si počítač připojený k Internetu.

Zatímco surfoval po Internetu a zjišťoval informace o Maroku a Berberech a zároveň se nenáviděl za to, že ho tolik zajímá země původu jeho otce, začal zvonit telefon. Nejprve ho napadlo, že by to mohla být Audrey, a proto drnčící přístroj ignoroval. V duchu si přiznal, že ho Maroko fascinuje, a nechtěl se nechat rušit. Naštěstí měl počítač připojený na samostatnou telefonní linku, jinak by mu volající přerušil spojení.

Telefon však nezmlkl ani po deseti zazvoněních. Možná to je Pierce Hutton, pomyslel si. Možná by to měl zvednout. Neochotně se zvedl a sáhl po sluchátku. „Ano?“ ozval se netrpělivě.

Na druhém konci linky nastala krátká odmlka. „Nikdy bys neuvěřil, kolik lidí jsem musel podplatit, abych sehnal tohle tvoje nové číslo. Ale nenapadlo mě, že největší problém bude donutit tě, abys zvedl sluchátko,“ řekl Colby na úvod podrážděným hlasem. „Nevím, jak bych ti to měl říct.“

„Ty a Cecily se budete brát,“ prohlásil Tate sarkasticky. Ta představa ho přiváděla k šílenství, ale snažil se, aby to na jeho hlase nebylo znát. „Nemůžu říct, že by mě to nějak zvlášť překvapilo. Chtěls mi ještě něco?“

Další odmlka. „Cecily si mě nevezme.“

„Smůla.“ Tate nechtěl přiznat, jak obrovský kámen mu po této informaci spadl ze srdce, přestože Cecily nezvedala ten zatracený telefon, když se ji snažil zastihnout. „Takže?“

Colby se neradostně zasmál. „Myslel jsem si, že to, co teď dělám, je správné, ale teď si tím nejsem jistý.“

„Já se tě prosit nebudu,“ odpověděl Tate. Jeho hlas byl jako led. Potom však zaváhal. Na okamžik měl pocit, že se mu zastavilo srdce, protože ho napadl další důvod, proč by mohl Colby volat. Ztuhla mu krev v žilách. „Něco se jí stalo?“ zeptal se naléhavě.

„Není zraněná ani nic podobného,“ odpověděl Colby. „Jde jen o to, že ji nemůžu najít. Možná že ji nemůžou najít ani oni,“ pokračoval a znělo to, jako by mluvil spíš sám pro sebe.

Tate cítil, jak se mu žaludek stahuje nesnesitelnou úzkostí. Volnou rukou přerušil internetové spojení a vypnul počítač. „Co se děje?“ zeptal se tónem, jakým spolu s Colbym mluvili, když byli kolegové.

„Cecily se propadla do země,“ oznámil mu Colby. „Je pryč a já ji nemůžu najít. Věř mi, využil jsem každý kontakt, který jsem dokázal najít nebo podplatit. Nezanechala po sobě žádnou stopu.“

Tate měl pocit, jako by ho zasáhl elektrický proud. Ostře se nadechl. „Ona zmizela?“

„Všechno tomu nasvědčuje. Nechala si odpojit telefon a správce v jejím domě tvrdí, že zaplatila nájem na další dva měsíce, aby měla kde skladovat věci, než je bude schopna přestěhovat.

„Proboha!“ vybuchl Tate. „Nevíme, kde je, a ty lidi z hazardního syndikátu po ní určitě ještě stále jdou. Varovals ji před tímhle?“

„Jistěže jsem ji varoval. Svěřila se mi, jak ráda by zmizela z města, ale já jsem ji nebral vážně. Myslel jsem si, že jen tak povídá. Řekl jsem jí, jak nebezpečné by pro ni bylo ocitnout se bez ochrany. Upozornil jsem ji na to, že když se ji syndikát pokusil dostat jednou, pokusí se o to určitě znovu. Neposlouchala mě.“

„Panebože,“ řekl Tate a hrdlo měl stažené úzkostí. Okamžitě se mu hlavou promítla všechna možná nebezpečí. Při pomyšlení na to, že tak krátce poté, co se ji někdo pokusil zabít, se někde potlouká úplně sama, se mu obrátil žaludek naruby. Proč ho nenapadlo, že má telefon odpojený? Proč byl přesvědčený, že ho prostě jen vytáhla ze zásuvky? „Možná jela navštívit Letu do Nassau.“

„Ne. Zkontroloval jsem letiště – všechny lety.“

Tate přemýšlel. „Wapiti,“ řekl.

„I tam bez úspěchu. Dala výpověď v práci a odhlásila se ze svého bytu. Nenechala správci svoji budoucí adresu.“

Tate vypustil do sluchátka několik jadrných nadávek. „Jak dlouho už je pryč?“

„To je právě ono, já nemám představu,“ procedil Colby mezi zuby. „Musel jsem narychlo odjet za prací mimo město. Kruci, Tatee, já myslel, žes ji dal sledovat…!“

„To jsem taky udělal! Jeden z mých bývalých kolegů hlídá její byt déle než týden.“

„Tak proč ten tvůj chlápek nezjistil, že je pryč?“

„Zavolám ti zpátky. Jsi doma?“

„Jo.“

Sluchátko ohluchlo.

Tate neztrácel čas a okamžitě začal vytáčet telefonní číslo muže, který měl Cecily hlídat. Nikdo neodpovídal. To bylo podezřelé. Zkusil jiné číslo a ozval se mu další z jeho bývalých kolegů.

„Kde je Wallace?“ spustil Tate bez jakýchkoli zdvořilostních frází.

„Počkej chvíli, hned se zeptám. Nemáte někdo zprávy o Wallaceovi?“

Tate zaslechl tlumenou odpověď jednoho z mužů, konkrétním slovům však nerozuměl. „Kruci. To snad ne! A nikdo se nám to neobtěžoval říct?“

„Co se stalo?“ dožadoval se Tate odpovědi netrpělivým hlasem.

„Promiň. Wallace měl srdeční záchvat, zemřel okamžitě. Nechápu, že o tom nikdo z nás nevěděl! Stalo se to asi před třemi dny… haló?“

Tate už však na druhém konce telefonní linky nebyl. Příštích deset minut se koupal ve studeném potu. Volal známým i bývalým kolegům, dělal všechno, co bylo v jeho silách, jen aby zjistil, kam se Cecily mohla podít. Nepřišel však vůbec na nic.

Zatelefonoval zpět Colbymu.

„Nemůžu nic zjistit, ale dal jsem dohromady pátrací skupinu. Najdu ji.“

„Špatné je, že Cecily nechce, aby ji někdo našel. Tím se pátrání příliš neusnadní.“

Tate se nechtěl zeptat, ale musel to vědět. „Proč nechce, aby ji někdo našel?“

„Protože si o Vánocích bereš Audrey,“ odpověděl Colby jednoduše.

„Já si Audrey neberu,“ přišla stručná odpověď.

„Nikdy jsem se s Audrey nechtěl oženit. Zaskočila mě v době, kdy jsem se stal šťavnatou svačinkou pro média.“

„No, Cecily to ale neví,“ odpověděl Colby.

„Skvělé,“ zamumlal Tate. „To je prostě skvělé. Odjedu ze země, a když přijedu domů, zjistím, že jsem zasnoubený s ženskou, kterou bych si nevzal za žádnou cenu a za žádných okolností!“

„To není jediný důvod, proč Cecily zmizela,“ poznamenal Colby s povzdechem. „Nikdy bys jí neodpustil, že ti neřekla pravdu o Mattu Holdenovi. A Cecily to věděla.“

Tate si rukou prohrábl husté černé vlasy. Chyběla mu jejich bývalá délka. „Posledních pár týdnů pro mě bylo hodně těžkých.“

„Pro ni taky,“ podotkl druhý muž.

„Měla mi říct o mé matce a Holdenovi!“

„Cecily drží dané slovo. Na světě není moc lidí, o kterých se tohle dá říct. Slíbila senátorovi, že ti nic neprozradí.“

Senátor. Jeho otec. Tate rázoval po místnosti se sluchátkem přitisknutým k uchu a hlavou se mu honily různé možnosti, kam mohla Cecily zmizet. „Možná prozradila mé matce, kam má namířeno.“

„Vsadil bych všechny peníze, že tvoje matka nic neví,“ odpověděl Colby bez zaváhání. „Nechce, abys ji našel.“

Tate se prudce zastavil. Zamračil se. „Ona nechce, abych ji našel já?“

„No, vlastně nechce, aby ji našel kdokoliv z nás. Zvlášť ale ty.“

Tate přemýšlivě přimhouřil oči.

„Existuje k tomu nějaký zvláštní důvod, o kterém nevím?“

„Ach bože!“ Colby si drsně povzdychl. Znělo to bezradně. „Pořád nevím, jestli ti to mám říct, Tate. Ale kdyby se jí mělo něco stát…“

„Zatraceně, řekni mi to!“

Colby se zhluboka nadechl a vydal se na porážku. „Dobře. Cecily je těhotná. Proto utekla.“

„Ty mizero!“

Tate praštil sluchátkem tak silně, až se Colby při tom nepříjemném zvuku otřásl. Ušklíbl se a i on položil sluchátko zpět do vidlice. Neměl prozrazovat Cecilyino tajemství. Ale co jiného měl dělat? Je těhotná a opuštěná a někdo usiluje o její život. Kdyby to Tateovi neřekl a Cecily – nebo děťátku – by se něco stalo, nikdy by si to neodpustil. Pro Tatea to platilo dvojnásobně.

Tate rozhazoval věci kolem sebe. Nevzpomínal si, že by se někdy cítil víc podvedený. Nejdřív ho zradila matka, potom Cecily a teď i Colby. Cecily je těhotná a utekla. Proboha, proč Colby nejel s ní, aby se přesvědčil, že je v pořádku?

Přestal mlátit do nábytku, zastavil se a snažil se popadnout dech. Zamračil se a v myšlenkách se vrátil zpět do Jižní Dakoty do domu jeho matky, kde se s Cecily poprvé vášnivě miloval. Nepoužil tenkrát žádnou ochranu. Nepoužil ji ani při drsném a divokém milování na koberci v její kanceláři.

To dítě může být jeho. Zalapal po dechu. Jistěže může být jeho. Je jeho! Cecily ho milovala. Nikdy by se neodevzdala jinému muži, i kdyby se mu chtěla sebevíc pomstít.

Ale Cecily věří, že si vezme Audrey, takže se mu elegantně klidí z cesty. Odjela neznámo kam, aby porodila jeho dítě, protože mu nechtěla být přítěží. Stejně jako jeho matka tajila své těhotenství před Mattem Holdenem, Cecily se rozhodla udělat stejnou věc ve snaze nebránit mu ve štěstí. Poprvé za celou tu dobu si uvědomil, jak se asi jeho otec musel cítit. Zasáhlo ho to tak silně a tak tvrdě, až měl pocit, jako by ho někdo udeřil do žaludku obrovskou cihlou.

Cecily nosí jeho dítě a někdo se ji pokusil zabít. Bylo mu zle. Posadil se a zděšeně vzpomínal na všechny ty hrozné věci, které jí řekl, i na to, jak se k ní poslední dobou choval. Zametla po sobě stopy a zmizela. Co když ji nebude schopen najít? Každý den přibývají stovky nevyřešených případů pohřešovaných osob. Lidé utíkají z různých důvodů a nikdo je nikdy nenajde. Co když se Cecily stane dalším číslem v téhle statistice? Bude mít jeho dítě a on nikdy neuvidí ani je, ani ji.

Telefon se znovu rozdrnčel a Tate ho okamžitě zvedl.

Ve sluchátku byla krátká odmlka. „Tate Winthrop?“ zeptal se neznámý hlas po chvíli. Tate svraštil čelo. „Ano.“

„Pracuju pro jednoho vašeho známého. Chci vám říct něco, co se týká slečny Petersonové.“

„Cecily?“ zeptal se Täte překvapeně.

„Ano,“ přitakal cizí hlas neutrálním tónem. „Vím, kdo se snažil přejet vaši bývalou chráněnku, Winthrope. Snažil jsem se tomu zabránit, ale seděl jsem v autě, které bylo zaparkované na druhém konci parkoviště. Neměl jsem čas jednat.“

„Chápu.“ Tate se dozvídal závažná fakta, ze kterých se mu dělalo fyzicky zle. „Kdo se snažil Cecily zabít?“

„Pan Gabrini,“ řekl neznámý muž. „Pracuje pro frakci hazardních hráčů, která má sídlo v jiném státě. Je venku na kauci a může dostat pár let natvrdo za podvody, vydírání a praní špinavých peněz.

Chce se pomstít senátoru Holdenovi za to, že se podílel na jeho zadržení a obvinění. Slečna Petersonová je přítelkyní senátora Holdena, a navíc je velmi snadný terč. Také bych vás měl upozornit, že si pan Gabrini najal soukromého detektiva, který nainstaloval do bytu slečny Petersonové odposlech. Dozvěděl jsem se to až dnes, když jsem toho detektiva přitlačil ke zdi.

Tate hlasitě vydechl. „Kde je teď Gabrini?“

„Nevím,“ odpověděl strohý hlas. „Ale kdybych byl vámi, postaral bych se o to, aby byla slečna Petersonová pod čtyřiadvacetihodinovým dohledem. Gabrini nemá co ztratit.“

„Kdo jste vy?“

Ve sluchátku se ozval krátký smích. „Vy si mě asi nepamatujete, co? Jsem Micah Steele. Před deseti lety jsme měli společného zaměstnavatele.“

Tate zapátral v paměti a podařilo se mu ke jménu Micah Steele přiřadit tvář. Byl to zjizvený blonďatý muž s postavou obra, který mluvil čtyřmi jazyky a byl vynikajícím kuchařem. „Ano, pamatuju se na vás.“

„Doufal jsem, že byste mohl. Pracoval jsem na jednom případu a narazil jsem na jméno Gabrini. Začal jsem ho sledovat a ještěže jsem to udělal. Dávejte si na něj pozor. Ten mizera nosí jen samé nepříjemnosti.“

„Jestli se dožije procesu, bude to jen proto, že jsem ho nestihl dřív zabít,“ procedil Tate mezi zuby nenávistně.

„Měl bych tytéž pocity. Možná byste na to měl upozornit slečnu Petersonovou, aly měla oči otevřené.“

„Rád bych,“ povzdechl si Tate a v duchu dodal – jen kdybych ji dokázal najít.

„Kdybyste se mnou potřeboval mluvit, pracuju pro ministerstvo spravedlnosti.“

„Díky, Steele.“

„Jednou jste mi prokázal službu, i když vím, že jste na to asi už dávno zapomněl. Dlužil jsem vám to. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Tate položil telefon a vstal. Připadal si jako tygr lapený do pasti. Takže nejde o nikoho, kdo by se chtěl mstít jemu nebo Colbymu. Je to záležitost syndikátu, který touží po pomstě. Zaťal ruce v pěst. Za tohle mu Gabrini zaplatí. Ale pro tuto chvíli se musí postarat o Cecily, která bude v nebezpečí do té doby, dokud bude Gabrini na svobodě. Kde jen může být? A jak ji, proboha, najde? Dokonce i s jeho kontakty to zabere spoustu času. Připomněl si pomstychtivého člena syndikátu, který má také určitě vlastní kontakty. Musím Cecily najít první, přemýšlel v duchu horečně. Zakázal si přemýšlet o tom, že je těhotná, jinak by z toho zešílel.

Muzeum bylo krásné. Cecily si na Vánoce ozdobila malý stromeček a na Štědrý večer do svého pronajatého domku pozvala na koláč a kávu postarší sousedy. Bylo to tiché posezení, ale Martinovi byli milí lidé, kteří měli obrovské pochopení pro nastávající matku, jejíž manžel zemřel při práci na naftovém vrtu.

Cecily měla kvůli té lži výčitky svědomí, ale musela myslet na budoucnost. Nyní patřila do malé uzavřené vesnické společnosti a nehodlala začít život svého dítěte skandálem.

Do její pracovní náplně v muzeu spadaly především povinnosti správce, ale už přišla s několika nápady, které by mohly do muzea přilákat více turistů a přitom by nenarušily skromný rozpočet malé instituce. Probrala své návrhy s hlavním kurátorem a ten jimi byl nadšen. Byl to vdovec a byl o mnoho let starší než ona. Měl však milou povahu a vlídný úsměv. Cecily se na své šance začít v Cullenville nový život dívala optimisticky. Její živost ve Washingtonu jí připravil hodně těžkých chvil a tady ji alespoň člověk, který usiloval o její život, nenajde. Tedy alespoň v to doufala. Bylo riskantní přestěhovat se sem, ale dokonce ani Tate nebo Colby ji tu zatím nevypátrali. Možná že to teď její pronásledovatel vzdá. Položila si ruku na vypouklé bříško a v duchu si představila příští Vánoce, kdy už bude nakupovat dárky pro malého chlapečka nebo holčičku. Bude hezké mít někoho, koho bude moci milovat.

Netrpělivému a neklidnému Tateovi se podařilo vypátrat místo, kam Cecily zmizela, až po Novém roce. Našel řidiče autobusu, který byl do té doby nemocný a který si vzpomněl na mladou ženu s ovázaným zápěstím, která odpovídala Cecilyinu popisu.

Muž ve středním věku se zazubil. „Nešlo si nevšimnout toho obvazu,“ vzpomínal. „Byla příliš hrdá, aby někoho požádala o pomoc, ale každý ji s těmi jejími velkými kufry rád pomohl. Řekla, že v jednom z nich má spoustu knih, proto je tak těžký. Zmínila se o tom, že studovala kulturu domorodých obyvatel.“

Tateovi poskočilo srdce radostí. „A kam jela?“

„Do Nashvillu,“ rozpomněl se muž. „Na konečné stanici jsem jí musel poradit, kam má jít, protože potřebovala přesednout na jiný autobus. Počkejte, určitě si vzpomenu. Kam jen to jela?

Clarksville? Ne. Ale znělo to podobně.“ Usilovně přemýšlel, zatímco v Tateovi se vařila krev potlačovanou netrpělivostí. „Cullenville. To je ono. Cullenville. Prý tam bude pracovat v muzeu. Byla to chytrá holka. Věděla všechno o indiánech, kteří se jako první usadili v těchhle horách.“

Tate řidiči poděkoval a dal mu dvacet dolarů za ochotu. Vrátil se do svého bytu, aby si zarezervoval letenku. Nejdřív se však vydal navštívit Audrey, aby jí naposledy vysvětlil svůj vztah k ní. K jeho překvapení se Audrey zhroutila a přiznala se, že je závislá na drogách a že jí tahle závislost zabránila rozumně uvažovat. Omluvila se mu, že novinářům napovídala samé lži o jeho milostném vztahu k Cecily, když byla ještě děvčátko, i o jejich zasnoubení. Také se nabídla, že se Cecily osobně omluví a přimluví se za něj. Tate ji zkontaktoval s psychologem, kterého dobře znal, a s jejím souhlasem ji odvezl do odvykacího střediska pro drogově závislé. Doufal, že si tam nějakou chvíli pobude. Vinil ji z toho, že svým lhaním přinutila Cecily k odjezdu, ale v skrytu duše věděl, že i na něm leží velký kus zodpovědnosti. Trávil s Audrey zbytečně mnoho času. Nyní si musel přiznat, že se tak choval jen proto, aby před Cecily zatajil, co ve skutečnosti cítil.

Také se mu podařilo dát dohromady Gabriniho profil a výsledek ho příliš neuklidnil. Ten muž měl neustálé potíže se zákonem už v době dospívání. Dvakrát se mu dokonce povedlo vyvléknout se ze dvou obvinění z vraždy. Měl násilnickou povahu a pověst pomstychtivého muže. Říkalo se, že nikdy nic nevzdá, dokud nedotáhne své plány do konce. Nikdy dřív se Tate o Cecilynu bezpečnost tolik nebál.

Netrpělivě vytočil číslo letiště a objednal si letenku na další let do Nashvillu. Najednou se zarazil a položil sluchátko. Uvědomil si totiž, že sice ví, kde Cecily je, ale že nemá ani ponětí, co jí poví, až se k ní dostane. Váhal, ale jen na okamžik. Ještě stále jí hrozí nebezpečí v podobě Gabriniho a ona o tom neví. Na svém omluvném proslovu bude muset zapracovat cestou. Rezervoval si letenku na druhý den ráno a pak ve svém osamělém bytě počítal své hříchy.

Kdykoliv si vzpomněl na dítě, poskočilo mu srdce zvláštní radostí. Zajímalo ho, jestli bude mít jeho nebo její rysy, jestli to bude holčička, nebo chlapeček. Výraz jeho očí zněžněl, když si vzpomněl na to, jak Cecily miluje děti, a když si představil, jak něžně a láskyplně bude opatrovat jeho dítě. Milovala ho tak dlouho…

Hlasitě zasténal. Teď už ho ale určitě nemiluje – o to se postaral. Vstal z křesla a začal rázovat po pokoji. Přál si, aby ho napadla slova, která by jí měl říct. Potom mu došlo, že muž, který se nachází v ohnisku všech těchhle zmatků, mu možná bude umět poradit. Koneckonců, jemu se podařilo vlákat ženu do svého náručí navzdory hlubokým šrámům na její duši a po šestatřiceti letech odloučení. Oblékl si kabát a vyšel ze dveří svého bytu.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Tate zavolal do domu senátora Holdena, až když už byl na cestě k němu domů. Dozvěděl se, že se novomanželé vrátili z dovolené včera večer. Nechtěl se nechat spojit se svou matkou ani s Mattem. Potřeboval poradit a měl pocit, že jeho otec je tou pravou osobou, na kterou by se měl obrátit i navzdory zlé krvi, která mezi nimi panovala. Cestou do Marylandu přemýšlel o Cecily a jejich dítěti. Neměl ani ponětí, jak by ji mohl získat zpět, a přitom neztratit všechnu svoji hrdost. Ještě víc ho však trápilo pomyšlení na Gabriniho a jeho touhu po pomstě. Měl jakési mrazivé tušení, že ji ten muž nakonec vypátrá.

Mattova hospodyně ho uvedla do domu s výmluvným úšklebkem ve tváři.

„Dnes jsem naprosto neškodný,“ ujistil Tate starší ženu, která ho odvedla k Mattovi stojícímu přede dveřmi své prostorné pracovny.

„Jistě, asi tak jako Černá mamba,“ zamumlal Matt sarkasticky a zabodl pevný pohled do tváře svého syna. „Co chceš? Modřinu, která by šla do páru s tou první?“

Tate zvedl bezmocně ruce a podíval se mu do očí. „Nezačínej,“ požádal ho.

Matt ukročil stranou, aby mohl Tate vstoupit do pracovny, a potom za nimi zavřel dveře. „Tvoje matka šla nakupovat,“ oznámil mu.

„To je dobře. Ještě s ní nechci mluvit.“

Matt povytáhl obočí. „Hmmm?“

Tate se posadil do křesla, které stálo naproti senátorovu pohodlnému ušáku. „Potřebuju poradit.“

Matt si sáhl na čelo. „Netušil jsem, že jedna sklenička sladové whisky dokáže vyvolat halucinace,“ prohodil spíš sám pro sebe.

Tate se na něj zamračil. „Nedá se říct, že bys patřil mezi mé oblíbence, ale vypadá to, že poslední dobou rozumíš Cecily víc než já.“

„Cecily tě miluje,“ odpověděl Matt stručně a posadil se do svého oblíbeného křesla.

„To není ten problém,“ řekl Tate. Naklonil se dopředu s dlaněmi volně sepjatými mezi roztaženými koleny. „I když se zdá, že jsem dělal všechno, co bylo v mých silách, abych ji přiměl k opaku.“

Starší muž se na chvíli zamyslel.

„Láska neumírá tak lehce,“ řekl. „S tvojí matkou jsme toho zářným příkladem. Neviděli jsem se šestatřicet let, ale v okamžiku, když jsme se znovu setkali, se ta dlouhá léta rozplynula. Znovu jsme byli mladí a zamilovaní.“

„Já nemůžu čekat šestatřicet let,“ poznamenal Tate. Dlouze se zahleděl na své ruce a potom se zhluboka nadechl na kuráž. „Cecily je těhotná.“

Druhý muž mlčel, a když už ticho trvalo příliš dlouho, zvedl Tate zrak a zadíval se do rozhněvané tváře staršího muže.

„Je to tvoje?“ zeptal se Matt stroze.

Tate po něm střelil hněvivým pohledem. „Co si to o Cecily myslíš? Jistěže je moje!“

Matt se musel navzdory vážnosti vzniklé situace usmát. Rozvážně se opřel do velkého pohodlného křesla a uspokojil nutkání prohlédnout si svého syna a hledat všechny ty rozdílnosti a podobnosti v mladší verzi své tváře. Měl radost, že našel spoustu podobných a tak důvěrně známých rysů.

„Jsme si podobní,“ prohodil Tate, kterému neušlo, jak si ho otec podrobně prohlíží. „Je zvláštní, že jsem si toho nikdy nevšiml.“

Matt se usmál. „Nedá se říct, že bychom spolu vycházeli zrovna dobře.“

„Oba jsme příliš paličatí a umínění,“ podotkl Tate.

„A arogantní.“

Tate se krátce zasmál. „Možná.“

„Řekl jsem to Letě, asi bych to tedy měl povědět i tobě,“ začal Matt nejisté. „Je mi velice líto všeho, čím jsi musel projít jako malý kluk…“

Tate zvedl ruku, aby otce zastavil. „Ani jeden z nás už nemůže na minulosti nic změnit,“ pronesl tiše. „Musím přiznat, že se mi skoro ulevilo, když jsem se dozvěděl, že Jack Winthrop nebyl mým otcem. Pomohlo mi to pochopit, proč mě tak nenáviděl. Z ničeho tě neviním. Moje matka umí udržet tajemství.“

„Je v tom až příliš dobrá,“ poznamenal tiše Matt. „Přál bych si, aby tohle tajemství udržet nedokázala. O tolik jsem přišel,“ dodal a odvrátil pohled. Bylo těžké mluvit o těchto věcech, ale uvědomoval si, že je nezbytné je vyslovit. „Kdybych jen tušil, že jsi můj syn, vymetl bych s tvým otčímem podlahu už před lety!“

Tate se dotkl pohmožděné tváře.

„Dokážu si to dobře představit. Už nikdy tě kvůli tvému věku nebudu podceňovat. Bože, ty máš ale ránu!“

„Vyprovokoval jsi mě,“ připomněl mu Matt. Tate si povzdychl. „Ano, vyprovokoval,“ připustil a zavrtěl hlavou. „Tenkrát jsem byl úplně mimo. Nedokázal jsem se ovládat. Lituju všeho, co jsem řekl své matce. Až bude ochotna mě poslouchat, omluvím se jí za všechna ta hrubá slova,“ dušoval se.

„Ona se nezlobí,“ ozval se Matt tichým hlasem. „Chápala, čím vším jsi musel projít. Já taky.“

Tate si uhladil dlaní pomačkanou látku na kalhotách.

„I Cecily jsem dal co proto.“

„Zrovna ona si to vůbec nezaslouží,“ podotkl Matt. „Nechala se do toho vtáhnout jen proto, že nechtěla, abys trpěl. Udělala by všechno, jen aby tě toho ušetřila.“

„Život bolí,“ řekl Tate prostě. „Neexistuje způsob jak se té bolesti vyhnout.“

„Říká se to.“

„Cecily byla v nemocnici, věděls?“ zeptal se Tate po chvíli.

Matt se naklonil dopředu. Vypadal překvapeně a mračil se. „Cože?“

„Nějaké auto zaparkované na parkovišti před muzeem se ji snažilo přejet.“

„Proboha!“ vybuchl Matt. „Kdo to byl?“

„Zřejmě muž jménem Gabrini. Je to jeden ze členů syndikátu,“ vysvětloval Tate a hlas mu přetékal hněvem, který v něm vzplanul jen při vyslovení jména toho darebáka.

„No a je Cecily v pořádku? Co se jí stalo?“ zeptal se Matt starostlivě.

„Měla mírný otřes mozku a poraněné zápěstí, ale je v pořádku.“ Podíval se na Matta. „Nemocničnímu personálu řekla, že nemá žádnou rodinu které by mohli dát vědět o její nehodě,“ dodal a znovu sklopil oči, které by odhalily bolest, kterou při vzpomínce cítil. „Mohla zemřít ona i dítě a nikdo z nás by se to nemusel nikdy dozvědět.“

Matt chápal, proč to bylo pro jeho syna tolik bolestivé a proč měl oči plné smutku. Cecily Tatea zapřela, možná chtěla zapřít všechny.

„Byls ji navštívit?“ zeptal se starší muž.

„Okamžitě, jak jsem se to dozvěděl,“ odpověděl Tate a jeho hlas zněl ztrápeně. „Tehdy jsem ale ještě nevěděl o tom dítěti.“ Upřeně studoval vzorek koberce pod svými chodidly. „Dala výpověď v práci, vystěhovala se z bytu a odjela do Tennessee, aniž by někomu řekla jediné slovo. Se svým úmyslem se svěřila jen Colbymu a ten nevěřil, že to myslí vážně. Trvalo mi dlouho, než jsem ji vystopoval. A teď, když vím, kde je, nemám ani ponětí, co bych jí měl říct. Nevím, jak ji přimět, aby se vrátila. Nechci ji děsit povídáním o Gabrinim, ale je ve velikém nebezpečí. Nemohl bych ji ochránit, kdybych za ní nejel. Ale když se tak dívám do svého rejstříku hříchů,“ dodal s nádechem humoru, „nejsem si vůbec jistý, jestli mě pustí přes práh svého domu. Myslel jsem, že bys mohl mít nějaký nápad.“

Matta hluboce dojalo, že si k němu jeho syn přišel pro radu. Nemohl to však dát najevo – muž má přece svoji hrdost.

„Chápu.“

Tate vstal z křesla a vrazil si ruce do kapes. Přešel k oknu, z něhož byl výhled na venkovskou krajinu. Odtáhl těžký závěs a podíval se ven. „Nevím, co mám dělat. Odjela odtud, protože si myslela, že se chci oženit s Audrey.“

Matt otočil hlavu k oknu a zadíval se na vysokou siluetu svého syna. „Asi už víš, že to byla právě Audrey, kdo namluvil novinářům všechny ty lži o Cecily a o vašem zasnoubení. A všem ukazovala prstýnek, který se velmi podobal tomu, co nosíš na prstě ty.“

Tate se letmo podíval na svůj prsten a se svraštěným čelem se obrátil k Mattovi. „Když jsem byl tehdy u tebe v kanceláři, všiml jsem si, že tě ten prsten zaujal. Proč?“

„Tvoje matka mi ho dala večer předtím, než jsem jí řekl, že jsem ženatý,“ vysvětloval Matt tichým hlasem. „Vrátil jsem jí ho. Ona nosí podobný prstýnek.“

Tak tohle je tajemství tohoto prstenu, pomyslel si Tate v duchu a zadíval se na masivní stříbrný kroužek na své ruce. Není divu, že zaujal Mattovu pozornost, když ho poprvé spatřil na Tateově prstě.

„Cecily věděla, že Audrey ten prsten nosí,“ dodal Matt. „A bylo nemožné přehlédnout vaše společné fotografie ve všech nejčtenějších novinách.“

Tate stiskl rty do tenké linky a potom promluvil: „Většinu z nich vykonstruovala ona. Ale ne všechny. Dlouhou dobu jsem byl na všechny strašně naštvaný a ona mi mazala med kolem pusy. Teď lituju, že jsem si s ní vůbec něco začal. Přilepila se na mě jako klíště. Zvlášť poslední dobou, když jsem byl tak populární, byla doslova neodbytná.“

„I ostatní trpěli nevítanou popularitou,“ podotkl Matt a dlouze si povzdychl. „To byl ale mediální nálet, co? Vzešlo z toho však i hodně dobrého. Proti všem těm mizerům byla vznesena vážná obvinění a většina z nich si pobude hodně dlouho za mřížemi. A Tom Černý Nůž je znovu u žezla, které mu právem náleží. Stát zabavil syndikátu peníze, které odčerpali z kmenových fondů, a brzy je vrátí tam, kam patří. Ale musím přiznat, že zachránit Tomovi kůži nám dalo pořádně zabrat! Ještě pořád nevím, kde Colby vyhrabal toho očitého svědka dávno zapomenuté vraždy, jehož výpověď zbavila Toma všech obvinění.“

„A raději se na to ani neptej,“ doporučil mu Tate. „Colby je velmi vynalézavý, to se mu musí nechat.“

„Bývali jste dobrými přáteli.“

„Ano, bývali. Potom se ale začal potloukat kolem Cecily,“ vysvětloval Tate strohým tónem. „Už se na něj nezlobím tolik jako předtím, ale připadá mi, že ke svému životu potřebuje ženu, o kterou by se mohl opírat.“

„Nesmíš se na to dívat jen ze svého pohledu,“ poznamenal Matt. „Dobrá žena někdy dokáže zachránit špatného muže. Je to staré rčení, ale čas od času se člověk přesvědčí, že může být pravdivé. Colby mířil přímo do pekla, dokud ho Cecily nenasměrovala správnou cestou. Cítí k ní vděčnost, ale myslím, že se na to ještě nedokáže dívat tímto způsobem. Nachází se ve stadiu, kdy ještě stále truchlí pro svou bývalou ženu a zároveň se snaží najít někoho, kdo by ji nahradil.“ Znovu se opřel do svého křesla. „Je mi ho líto. Je nad slunce jasné, že je to muž pro jednu ženu, ale ta ho bohužel opustila.“

Tate došel zpátky ke svému křeslu a posadil se na jeho okraj. „Cecily ale nedostane. Ta patří mně, i když si to možná nebude chtít přiznat.“

Matt se na něj upřeně zahleděl. „Nevíš snad nic o zamilovaných ženách?“

„Moc ne,“ přiznal se mladší muž. „Většinu života jsem se jim snažil vyhýbat.“

„Zvlášť Cecily,“ pokýval Matt hlavou. „Byla jako stín. Nechyběla ti, dokud jsi nezjistil, že když se ohlédneš, už za tebou není.“

„Odcizila se mi,“ řekl Tate. „Nevím, jak bych měl tu propast překlenout. Vím, že ke mně ještě pořád něco cítí, ale nezůstala tu, aby o mně bojovala.“ Zvedl zrak a zadíval se do Mattovy tvrdé tváře. „Nosí moje dítě. Chci je oba a nezáleží mi na tom, co to bude stát. Cecily je jediná žena, po které jsem kdy doopravdy toužil.“

Matt bezradně potřásl hlavou a rozhodil rukama. „Tak s tímhle ti pomoct nemůžu,“ řekl nakonec. „Jestli tě Cecily miluje, tak se dřív nebo později vzdá. Kdybych byl na tvém místě, našel bych ji a řekl jí, co doopravdy cítím. Myslím si, že tě bude poslouchat.“

Tate upřeně hleděl na své boty. Nedokázal najít správná slova, která by vyjádřila všechno, co cítí.

„Tate,“ oslovil ho jeho otec měkce, „poslední dobou sis musel zvykat na hodně nových věcí. Dej tomu čas. Neuspěchej to. Já jsem zjistil, že život sám dokáže vyřešit spoustu zdánlivě neřešitelných situací, když mu dáš příležitost.“

Tate zvedl tmavé oči od podlahy. „Možná máš pravdu.“ Pátravě hleděl do očí staršího muže. „Víš, není tak špatné stát každou nohou v jiném světě. Začínám si na to pomalu zvykat.“

„I tak máš přece jedinečný původ,“ poznamenal Matt. „Jen málo lidí může považovat berberské revolucionáře a lakotské válečníky za své předky.“

„Moje prostřední jméno,“ vzpomněl si najednou Tate. „Po kom jsem byl pojmenovaný?“

„Po mém otci,“ řekl Matt s hrdostí v hlase. „Byl v příbuzenském vztahu k marocké královské rodině. Jeho manželka, moje matka,“ upřesnil Matt, „byla vnučkou příslušníka francouzské aristokracie.“

„Máš nějaké jejich fotografie?“ zeptal se Tate. „Dvě plná alba,“ přitakal starší muž a vesele se usmál. „Až se tvoje matka vrátí domů, po večeři je vytáhneme a podíváme se do nich.“ Mírně našpulil rty. „Možná bys měl přivést Cecily domů. Určitě by ty fotky také ráda viděla.“

Tate zaváhal. „Musím odjet do Tennessee.“

„To asi musíš. Dáš si kávu?“

„Jistě.“ Tateovi se líbilo, že jeho otec nenaléhal. Líbilo se mu to rychlé vzplanutí, které zmizelo v okamžiku, kdy bylo vyvoláno. Dokonce se mu líbilo i to, jak se starší muž dokázal ovládat. Začínal být na svého otce pyšný. Neuvědomil si, že i on cítí totéž.

Když se Leta vrátila domů, popíjeli právě kávu a ještě stále si povídali. Leta se zastavila s nákupní taškou mezi dveřmi do obývacího pokoje a kousla se do spodního rtu. Váhala.

Změna, která se s ní stala, je úžasná, pomyslel si Tate v duchu obdivné, když vstal, aby ji přivítal. Vypadala šťastně, celá jen zářila. Do této chvíle si Tate neuvědomil, nakolik Matt Holden změnil její život. Najednou mu to všechno došlo.

„Přišel jsem na večeři,“ lhal s úsměvem.

Leta položila nákupní tašku na zem a letmo se podívala na Matta, který se na ni usmíval. Také se pokusila o úsměv. „Moc ráda tě tu vidím,“ vysoukala ze sebe nakonec.

Tate vzal její drobné ruce do svých dlaní a uvědomil si, jak jsou chladné. Pozdravil ji v lakotské řeči a sklonil se, aby ji políbil na tvář. „Já tě taky moc rád vidím,“ řekl.

Leta se rozplakala a vrhla se mu kolem krku.

„Myslela jsem, že už spolu nikdy nebudeme mluvit!“

Tate musel bojovat proti vlastním slzám, které se mu nahromadily v koutcích očí. Pevně ji objal a něžně ji políbil na vlasy. Když byl malý, tolik toho kvůli němu vydržela. Neexistoval způsob, jakým by jí mohl vynahradit to, co pro něj vytrpěla. „Jen jsem si na všechny ty změny musel zvyknout,“ řekl. „Ale už je to v pořádku. Teď už bude všechno v pořádku,“ ujistil ji.

„Až na to, že Cecily je těhotná,“ vložil se do tichého rozhovoru Matt a vesele se usmál na Tatea, který k němu vyslal rozhořčený pohled. Leta zalapala po dechu.

„Co tím chceš říct, že Cecily je těhotná?“ vybuchla Leta. Pleskla syna přes ruku. „Ty klacku jeden, jak jsi mohl! Jak jsi jenom mohl?“

Tate se bránil oběma rukama. „Jak víš, že jsem to byl já?“ škádlil ji.

„Kdo jiný by to mohl být?“ zuřila Leta. „Myslíš si snad, že by moje holčička dovolila jinému muži, aby se jí dotkl? Myslíš si snad, že by skočila do postele s jiným mužem než s tebou? Zbláznil ses snad?“

Tate opravdu vypadal trochu provinile a v očích měl nyní zvláštní světlo. Matt je chvíli pozoroval a potom se vytratil do kuchyně, aby si matka se synem užili chvilku soukromí a samoty, což se jim od chvíle, kdy vypukl všechen ten zmatek, ještě nepoštěstilo.

Tate si zastrčil ruce do kapes a zadíval se na svou malou hezkou maminku. „Jestli jsi s tím výpraskem ještě neskončila, myslím, že by ses měla snažit zasáhnout ta dvě nebo tři místa, která ti unikla,“ poznamenal a s pobaveným úšklebkem si začal masírovat ruku. Usmál se. „Aspoň že už spolu zase mluvíme.“

„Bylo to tvoje rozhodnutí,“ řekla Leta měkce. „Potřeboval jsi čas, aby ses smířil s pravdou.“

Tate chvíli mlčel, než promluvil tichým hlasem: „Zpočátku to nebylo lehké, ale alespoň se tím objasnila spousta věcí z minulosti. Nikdy jsem nedokázal milovat Jacka Winthropa a on nikdy nedokázal milovat mě. Teď konečně chápu, proč tomu tak bylo.“

Povzdychla si.

„Vždycky jsi byl dobrým synem. Tolikrát jsem ti chtěla povědět o Mattovi, ale věděla jsem, co by sis omně myslel, kdybys znal pravdu,“ sklopila oči. „Matt by tě miloval.“

Tate nedokázal najít správná slova. Poslední dobou se mu to stávalo často. Chytil matku za ramena a sklonil se, aby ji políbil na čelo. „Neprozraď mu, co ti teď povím, protože už je tak dost namyšlený a arogantní, ale já bych ho taky miloval.“

Leta ho pevně objala. „Co se říká o pavučinách?“

Tate ji k sobě přitiskl a na tváři se mu objevil úsměv úlevy. „Že se do nich lidé chytí.“ Políbil ji do vlasů. „Jak se ti líbí být senátorovou manželkou?“

„Vzala jsem si Matta Holdena. Na tu část, která si říká senátor, si musím ještě zvykat. Ale když teď mluvím na shromážděních nebo před různými výbory kongresu, bože, oni mě vážně poslouchají!“ dodala a pobaveně se rozesmála. „I když teď budu žít tady, pořád můžu udělat hodně dobrého pro lidi u nás doma.“

Tate vybuchl smíchy. „Ví otec, že hodláš na svém novém jménu takhle vydělávat?“

„Otec,“ opakovala měkce Tateova slova. „Už ti nevadí, že je to tvůj otec?“

Zavrtěl hlavou. „Vždycky jsem ho obdivoval, i když jsem si myslel, že ho nemám rád.“ Pozorně si prohlížel matčinu tvář. „Skoro mě neznal, když to všechno začalo, ale přesto udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby mě ochránil. Cítím hrdost při pomyšlení, že takový muž je mým otcem. Takže ne, nevadí. Vůbec mi to nevadí.“

Když Matt, který stál u dveří, zaslechl tato slova z úst svého syna, musel se otočit a jít pryč, jinak by se mu nepodařilo zadržet slzy, které se mu nahromadily v očích. Jeho syn k němu necítí nenávist. Měl pocit, že je to víc, než si zaslouží, ale v jeho srdci bylo nyní nové teplé místo, které stálo za všechnu tu bolest posledních několika týdnů.

„Jsem ráda, že už se na mě nezlobíš,“ řekla Leta svému synovi. Podívala se mu do tváře a něžně se dotkla jeho krátkých vlasů. „Ty a Cecily,“ zamumlala. „Takové krásné vlasy, a teď jsou pryč.“

„Truchlil jsem,“ odpověděl prostě.

„Cecily také,“ upozornila ho Leta. „Nechoval ses k ní čestně. Uvědomuju si, že zrovna já bych tě o tom neměla poučovat, ale já vím lépe než vy, jaké to je vzít si jednoho muže a přitom milovat jiného, jehož dítě v sobě nosíš.“ Podívala se do jeho ztrápených očí. „Colby se s ní chce oženit, víš to?“ zeptala se.

Z Tateových očí začaly sršet jiskry. „O tom ať si nechá jenom zdát,“ promluvil rozhodným hlasem. „Jediný muž, kterého si vezme, jsem já.“

„Skutečně?“ Letu jeho slova potěšila, ale zároveň vypadala zmateně. „Audrey napovídala Cecily něco o prstýnku a o svatebních šatech…“

„Řekl jsem Audrey i tisku, že nemám v plánu se s ní oženit, i kdyby měla sto prstýnků a sto svatebních šatů. Audrey měla jisté potíže a trvalo mi dlouho, než mi došlo, proč se chovala tak, jak se chovala.“ Tiše dodal: „Nějakou dobu teď stráví v odvykacím středisku pro drogově závislé. Snad jí tam pomůžou. Je mi jí vážně líto, ale dost mi zkomplikovala život.“

Leta cítila, jak se jí téměř podlomila kolena úlevou. „Cecily si myslela, že když víš o svém skutečném původu, nebudeš se tolik bránit manželství s bílou ženou,“ řekla. „A Audrey je kultivovaná a velmi krásná.“

Tate sebou trhl.

„Cecily řekla něco podobného i mně, když jsem se ji snažil přesvědčit, že jsem se poslední dobou s Audrey nestýkal.“ Z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, jak se trápí. „Vzala si do hlavy, že bych ji nechtěl – bez ohledu na můj původ – protože není dost krásná. Ale to není pravda. Jak jsem mohl všechno takhle zpackat?“

„Stalo se,“ poznamenala jeho matka stručně. „A teď je Cecily těhotná a opuštěná.“

„Je to ještě horší. Když jste byly mimo město, Cecily málem přejelo nějaké auto,“ informoval svoji matku a hlas mu přetékal potlačovaným vztekem.

„Kdy? Je v pořádku?“ Leta vypadala zoufale.

„Měla slabý otřes mozku a poraněné zápěstí. V nemocnici si ji nechali přes noc na pozorování. Řekla jim, že nemá žádnou rodinu,“ dodal zastřeným hlasem. Zhluboka se nadechl a pokusil se o úsměv. „Nedokážeš si představit, jak mě to bolelo, když jsem se to dozvěděl.“

„Ale ano, dokážu,“ odpověděla Leta. Přešla k pohovce a posadila se. Sledovala, jak se její syn usadil v křesle naproti ní. „A mluvíte spolu, vy dva?“

„Utekla,“ procedil mezi zuby. „Myslela si, že si chci vzít Audrey, takže se vzdala a odstěhovala se z města, aby ani ona, ani dítě nepřekážely v mém životě.“ Letmo se podíval na svou matku. „Nezní ti to povědomě?“

Leta se zatvářila nešťastně a skryla si tvář v dlaních. „Ach, chudák Cecily!“

„Skutečná tragédie toho všeho spočívá v tom, že Audrey pro mě nikdy neznamenala nic víc než ozdobu. Byla pro mě někým, koho jsem používal, abych…“

„Abys co?“ pobídla ho matka a hřbetem ruky si otírala uplakané oči.

Podíval se na své ruce a očima se zastavil na stříbrném prstenu s tyrkysovým kamenem, který býval kdysi Mattův. „Cecily se mi dostávala pod kůži,“ řekl. „Musel jsem najít způsob, jak si ji udržet od těla. Držela se zpátky, když jsem se začal na veřejnosti objevovat s Audrey.“

Leta vypadal ustaraně. „Chudinka Cecily,“ povzdechla si znovu.

„Byl jsem volný a mohl jsem si dělat, co se mi zachtělo,“ řekl. „Mohl jsem cestovat, mít nebezpečnou práci, riskovat… Od chvíle, kdy jsem odešel z domova, jsem nikdy nemusel brát ohledy na nikoho kromě sebe. Většinu své dospělosti jsem byl nezávislý. Převzal jsem sice odpovědnost za Cecily, ale držel jsem si od ní odstup. Nechtěl jsem se o svůj život s nikým dělit.“

„Vypadá to, že se ti tvé přání splnilo,“ poznamenal Leta a Tate četl její nesouhlas v každičkém rysu její zarmoucené tváře.

„Tohle není to, co potřebuju slyšet,“ řekl tiše. „Nevadí mi, když se budu muset vzdát nebezpečné práce nebo své nezávislosti. Chci své dítě,“ prohlásil prostě. „Chci Cecily. Jen kdybych dokázal přijít na způsob, jak ji přimět, aby si to uvědomila. Než se ji vydám hledat do Tennessee, musím si dopředu rozmyslet, co jí povím. V sázce je příliš mnoho. Nemůžu se spoléhat na to, že mě něco napadne na poslední chvíli.“

Vstal. Všechno v něm vřelo, byl neklidný a sžíral ho strach o Cecily. Došel k velkému oknu, z něhož před chvílí odhrnul těžké závěsy.

Do místnosti se vrátil Matt. V patách mu byl komorník, který nesl obrovský stříbrný tác s konvicí čerstvé kávy, třemi šálky, cukřenkou a talířem sušenek.

„Čas na přestávku,“ prohlásil Matt vesele a naznačil Tateovi, aby se posadil zpátky do křesla. „Zjistil jsem, že káva dokáže vyřešit většinu problémů. Nechal jsem uvařit celou konvici.“ Posadil se na pohovku vedle Lety, naklonil se k ní a láskyplně ji políbil na tvář.

Tate se posadil, ale v jeho pohybech byla zdráhavost. Připadal si ztracený.

Jeho otec se na něj zálibně díval a všímal si jejich vzájemné podobnosti. Bylo mu líto, že je Tate nešťastný, ale věděl, že tuhle osobní záležitost si bude muset jeho syn vyřešit sám. Může mu poradit, ale nemůže mu doopravdy pomoct.

„Už ses rozhodl, co podnikneš?“ zeptal se Tatea a díval se na něj chápavýma očima.

Mladší muž přijal šálek kávy od své matky a pomalu zavrtěl hlavou.

„Potřebuješ válečný plán,“ poradil mu Matt. „Nikdy jsem neopustil základnu bez detailního průzkumu a válečného plánu. Proto jsem se domů vrátil živý.“

Tate se musel zasmát. „Cecily je žena, není to nepřátelská pevnost.“

„To si myslíš ty,“ řekl Matt a namířil na syna kávovou lžičkou, kterou potom ponořil do šálku s horkou kávou. „Většina žen je jako nepřátelská pevnost,“ dodal a uličnicky se usmál na svou manželku. „Na boření ochranných zdí se musíš pořádně připravit.“

„Je zřejmé, že o boření ochranných zdí něco ví,“ podotkla Leta s lehkým sarkasmem. „Jinak bychom teď nečekali vnouče…“ Překvapeně se nadechla a podívala se na Matta. „Vnouče. Naše vnouče,“ zdůraznila a hlas jí přetékal štěstím.

Matt se podíval na Tatea. „Tohle staví všechno do nového světla, synu,“ řekl a poslední slovo mu vyklouzlo z úst tak přirozeně, že se při jeho zvuku Tate ani nezarazil. Navzdory svému smutku se na otce usmál.

„Jeď do Tennessee a řekni Cecily, že si vezme tebe,“ instruovala Leta svého syna.

„Jistě,“ povzdechl si Tate těžce. „Po tom všem, čím kvůli mně posledních několik týdnů musela projít, určitě vyskočí radostí a nedočkavě se se mnou požene před oltář,“ pronesl ironicky.

„Na med se chytne víc much než na ocet,“ podotkl Matt ve snaze pomoci.

„Jestli za ní přijdu s mísou medu, vrátím se domů obsypaný včelami.“

Leta se tiše zasmála.

„Ale nechceš to vzdát?“ ujišťoval se Matt.

Tate zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Musím se k ní dostat dřív, než se to podaří Gabrinimu, i když mám takový pocit, že neví, kde se schovává, stejně jako jsem to až dodnes nevěděl já. Musím jen vymyslet nějaký účinný způsob, jak bych ji přesvědčil, aby se vrátila domů. Bůh ví, jestli se mi to podaří.“ Upil ze svého šálku a sklouzl pohledem z jednoho rodiče na druhého. Poprvé v životě měl pocit, že je na tom správném místě. Pocítil příjemné teplo, které se v něm usadilo při pomyšlení, kolik toho pro něj tito dva lidé najednou znamenají. Můj otec, pomyslel si v duchu hrdě, je skvělý muž. Neměl však v úmyslu vyslovit své myšlenky nahlas. Už tak je ten muž dost namyšlený.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Jestliže se rozhodnutí vydat se za Cecily a přivézt ji zpět jevilo jako snadné, uskutečnění plánu už tak jednoduše nevypadalo. Tate požádal Piercea Huttona o týden volna, protože očekával, že mu bude chvíli trvat, než se mu podaří Cecily přesvědčit, aby se s ním vrátila. Nehodlal ji nechat v tom zapadlém městečku jako bezbranný terč pro toho mizeru Gabriniho.

Pierce Hutton, který s Tatem právě probíral nová bezpečnostní opatření týkající se naftového vrtu v Kaspickém moři, se na mladého muže podíval pobaveným pohledem.

„Takže ses konečně rozhodl situaci s Cecily nějak řešit,“ zamumlal. „Bylo načase. Už jsem si začínal zvykat na ten tvůj neustále zamračený obličej.“

Tate po něm střelil zahořklým pohledem. „Myslel jsem, že dělám dobře, když se ji snažím udržet od těla. A teď je těhotná,“ přiznal se dobrovolně.

Starší muž se tiše zasmál. „To sis ji tedy držel hezky daleko od těla. Kdy bude svatba?“

Tateův úsměv pohasl. „Mluvit o svatbě je trochu předčasné. Utekla. Konečně se mi ji podařilo vypátrat, ale ještě pořád nevím, jak ji mám přesvědčit, že si ji chci vzít a že to nedělám jen kvůli dítěti.“

„Tak tuhle práci ti nezávidím,“ odpověděl Pierce a v jeho černých očích se zračilo pochopení. „Jestli si vzpomínáš, i já jsem se musel prodrat trnitou cestou, než jsem skončil jako ženatý muž.“

„A jak se má miminko?“ zeptal se Tate.

Pierce se zasmál a byl to smích šťastného muže. „Díváme se na něj místo televize. Nikdy bych nečekal, že mě otcovství tak změní, že změní celý můj život.“ Potřásl hlavou a na chvíli se nepřítomně zahleděl před sebe. „Někdy se bojím, že je to všechno jen sen a že se jednoho dne probudím sám.“ Trhl sebou, ve tváři se mu zračily rozpaky. „Můžeš si vzít volno. Ale kdo bude dělat tvoji práci, zatímco budeš pryč?“

„Myslel jsem, že bych na výplatní listinu připsal Colbyho Lanea,“ navrhl a zvedl ruku, když spatřil nesouhlasný výraz ve tváři svého šéfa. „Přestal pít,“ řekl mu. „Cecily ho přesvědčila, aby chodil na terapii. Už není tím mužem, kterým býval.“

„Jseš si tím jistý?“ ujišťoval se Pierce.

Tate se usmál. „Naprosto.“

„Dobrá. Ale jestli po mně ještě někdy hodí flaškou vodky, tak se nepozná, až se na sebe podívá do zrcadla!“

Tate se pobaveně usmál. „To mi připadá jako férová nabídka. Zavolám mu ještě předtím, než odjedu z města,“ ujistil staršího muže.

Colbyho šokovalo, když za svými dveřmi našel Tatea, ale ještě větším překvapením pro něj byla skutečnost, že se Tate usmíval. Po jejich posledním telefonickém hovoru čekal, že až se znovu setkají tváří v tvář, vytasí na něj Tate pistoli. „Mám pro tebe pracovní nabídku.“

Colby podezíravě přimhouřil tmavé oči.

„A neseš mi k tomu i kyanovou kapsli?“ zeptal se ironicky.

Tate mu poklepal po rameni. „Omlouvám se za to, jak jsem se k tobě choval. Nedokázal jsem rozumně přemýšlet. Jsem ti vážně moc vděčný, žes mi prozradil pravdu o Cecily.“

„Doufám, že víš, že to dítě je tvoje?“

Tate přikývl. „Chystám se do Tennessee, abych ji přivezl zpátky,“ informoval Colbyho.

V očích druhého muže se zablesklo.

„Ona o tom ví?“

„Ještě ne. Bude to překvapení.“

„Mám takový pocit, že překvapený budeš spíš ty,“ poznamenal Colby. „Během posledních několika týdnů se hodně změnila.“

„Všiml jsem si toho.“ Tate se opřel zády o zeď vedle dveří. „Mám pro tebe práci.“

„Chceš, abych jel do Tennessee?“ zeptal se Colby nejistě.

„O tom si nech jen zdát, Lane,“ vyvedl ho Tate z omylu. „Ne, tohle po tobě vážně nechci. Potřebuju, abys v době mé nepřítomnosti dohlížel na můj bezpečnostní tým, který pracuje pro Pierce Huttona.“

Colby se rozhlédl po místnosti. „Možná mám jen halucinace,“ řekl.

„Jsi zrovna takový jako můj otec,“ zamumlal Tate a potřásl hlavou. „Poslyš, změnil jsem se.“

„A co se s tebou stalo?“

„Říkám, abys mě poslouchal. Je to dobrá práce. Budeš mít pravidelnou pracovní dobu. Můžeš se odnaučit spát se zbraní pod polštářem. Už nepřijdeš o další ruku,“ jmenoval výhody nabízené práce. Potom zamyšleně dodal: „Byl jsem špatný přítel. Žárlil jsem na tebe.“

„Ale proč?“ chtěl věděl Colby. „Cecily je jedinečná. Dával jsem na ni pozor, tečka. V den, kdy jsem ji poprvé potkal, už do tebe byla dávno beznadějně zamilovaná a já to samozřejmě věděl. Nedalo se to přehlédnout.“

Tate cítil, jak se mu celým tělem při té poznámce rozlilo příjemné teplo. „Choval jsem se k ní strašně, prošla kvůli mně peklem. Možná se její city změnily.“

„Nemůžeš zabít lásku,“ řekl Colby vážným hlasem. „Já to vím. Pokoušel jsem se o to.“

Tateovi bylo druhého muže líto. Nevěděl, jak by svou účast vyjádřil slovy.

Colby pokrčil rameny. „No nic, naučil jsem se žít se svými démony hlavně díky psycholožce, ke které mě Cecily dostrkala.“ Zamračil se. „Ona chová hady, dokážeš si to představit? Já jsem vídával hady, jak vylézají z lahví od whisky, ale její hadi jsou skuteční.“

„Možná je alergická na srst,“ poznamenal Tate.

Colby se pobaveně zasmál. „Kdoví. Kdy mám vlastně začít?“ zeptal se.

„Dneska.“ Tate vytáhl z kapsy mobilní telefon a vyťukal řadu číslic. „Posílám vám Colbyho Lanea. Během mé nepřítomnosti mě bude zastupovat. Když budete mít nějaké problémy, obraťte se s nimi na něj.“

Pokýval hlavou, když člověk, s kterým mluvil, potvrdil jeho rozhodnutí. Zaklapl malý telefon. „Dobrá, takže budeš potřebovat…“

O dvě hodiny později už Tate seděl v letadle, které mířilo do Nashvillu. Let byl zpožděn kvůli sněhu a dešti a čekání v Tateovi vyvolalo ještě větší neklid a nervozitu. Než letadlo přistálo na letišti v Nashvillu, byl Tate předrážděný jako ještě nikdy předtím. Okamžitě zamířil k přepážce, kde se pronajímala auta, a vypůjčil si vozidlo s náhonem na všechna čtyři kola. Potom vyrazil po sněhem pokryté silnici k městečku Cullenville.

Nebylo těžké najít muzeum, neboť stálo přímo v centru města. Stačilo minout jeden ze dvou semaforů, které v Cullenville byly, a budova se objevila přímo po jeho pravé straně. Vešel dovnitř a zeptal se na cestu k Cecilyině domu. Bylo mu řečeno, že bydlí hned ve druhém bloku směrem dolů po ulici. Sekretářka muzea se na Tatea dívala s nefalšovanou úctou.

„Jste příbuzný jejího zesnulého manžela?“ zeptala se ho zdvořile.

Rozšířil oči překvapením. „Prosím?“

„Musí to pro ni být tak těžké. Je těhotná a už je vdova,“ pokračovala žena středního věku. „Všichni se snažíme dělat všechno, co je v našich silách, aby se u nás cítila dobře. Pan Johnson, náš kurátor, je také vdovec. Chová se k ní neuvěřitelně mile. Ale vy se určitě nemůžete dočkat, až se setkáte s paní Petersonovou, že? Mám jí zavolat a povědět jí, že má čekat návštěvu?“

Z Tateových očí šlehaly plameny.

„Ne,“ procedil mezi zuby s nucenou zdvořilostí. „Chci ji překvapit!“

Vyběhl ven a nechal stát pronajaté vozidlo u chodníku. Kráčel po zasněženém chodníku a opovržlivě sledoval auta, která se opatrně plazila a smýkala po vozovce. Tahle troška sněhu není nic v porovnání s půlmetrovými závějemi v rezervaci, ušklíbl se v duchu. Jižani tu asi obvykle moc sněhu nemívají, když tahle tenká vrstva sněžného prachu ochromila dopravu!

Vzpomněl si na to, co sekretářka říkala o Cecilyině záhadném mrtvém manželovi. Blížil se k malému cihlovému domku a pomyslel si, že nebožtík nejspíš připraví všem pořádné překvapení, protože se právě chystá vstát z mrtvých.

Zaklepal na dveře a čekal.

Za dveřmi se ozvalo tiché šramocení a potom i zvuk odemykaného zámku. Dveře se otevřely a za nimi se objevila bledá Cecily. Zvedla hlavu a podívala se mu do očí.

Podařilo se mu dostat se dovnitř dostatečně rychle, aby stačil zachytit její padající tělo. Cecily totiž omdlela.

Když znovu otevřela oči, ležela na pohovce vedle Tatea, který jí hladil rozcuchané vlasy. Cítila, jak se jí zvedl žaludek. Naštěstí nevolnost okamžitě ustoupila. Dívala se na něj a v očích měla radost, kterou se jí nepodařilo navzdory velkému úsilí potlačit. Marně si přála, aby dokázala skrýt to, co s ní dělal pohled na něj po tolika prázdných osamělých týdnech.

Nemluvil. Dotýkal se jejích vlasů, jejího čela, víček, nosu, rtů. Měl neuvěřitelně něžné prsty a Cecily měla pocit, jako by se snažil vrýt si její podobu do paměti. Potom jeho ruce sklouzly k županu, který měla nedbale přehozený přes bavlněnou noční košilku. Odsunul froté látku do stran a dotkl se jejího bříška. Z jeho tváře vyzařoval zvláštní jas, když spatřil nepřehlédnutelný důkaz jejího těhotenství.

„Kdy jsme ho udělali?“ zeptal se tichým hlasem.

Cecily cítila, jak se jí svět rozpadá. Ví o dítěti. Jak jinak. Proto je přece tady.

Podíval se jí do očí a našel v nich nepřátelství a hořké rozčarování. Přitiskl dlaň k jejímu vypouklemu bříšku. „Přišel bych, i kdybych o dítěti nevěděl,“ řekl, jako by dokázal číst její myšlenky.

„To dítě je moje.“

„A moje.“

„Audrey se těma svýma hrabivýma rukama mého dítěte ani nedotkne…!“

Jeho ruka ji něžně, ale pevně přidržela v pozici, v jaké byla.

„Neberu si Audrey,“ procedil mezi zuby. „Nikdy jsem to neměl v úmyslu. Je v odvykacím středisku pro drogově závislé. Drogy jí úplně zatemnily mysl. Chovala se jako šílená. Přiznala se mi k tomu, že všechny ty lži napovídala novinářům ona a že z nich přitom obvinila tebe.“

„C… cože?“ soukala ze sebe Cecily zděšeně.

Tate dlouze vydechl. „Cecily, ona je psychicky nevyrovnaná. Chrlila ze sebe lži a tisk i televize po nich hltavě skočily. Nehledě na to, v co jsem tě nechal věřit, nikdy jsem neměl v úmyslu se s ní oženit. Odmítl jsem ji a ona se rozhodla, že se mi pomstí. Nikdy v tom nic víc nebylo.“

Jeho ruka na jejím břiše v ní vyvolávala zvláštní pocity. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale ve stejném okamžiku se děťátko pohnulo.

Tateova ruka se vymrštila do vzduchu, jako kdyby ji uštknul had. Zíral na její bříško a v očích měl nefalšovanou hrůzu, když se ten malý človíček znovu pohnul.

Nemohla se ovládnout, aby nevybuchla smíchy.

„Je to… normální?“ chtěl vědět Tate.

„Je to dítě,“ řekla měkce. „Děti se hýbou. Taky trochu kope. Zatím to ještě není tak silné, ale čím víc poroste, tím víc to ucítím.“

„Nikdy jsem si neuvědomil…“ Zhluboka se nadechl a položil jí dlaň zpátky na břicho. „Cecily bolelo to, když tě kopl…“ Zaváhal. Jeho černé ohromené oči vyhledaly její tvář. „Je to on?“ Přikývla.

„Oni to dokáží zjistit tak brzy?“

„Ano,“ odpověděla prostě. „Byla jsem na ultrazvuku.“

Jeho prsty ji začaly hladit. Syn. Bude mít syna. Polkl. Byl to šok. Tak daleko se ve svých představách nedostal. Teprve teď si uvědomil, že na svět přijde miniaturní kopie jeho a Cecily. Bude tu dítě, v němž se setkají rysy všech jeho předků. Všech jeho předků. Cítil, jak ho zaplavila pokora.

„A jak jsi mě vlastně našel?“ přerušila Cecily tok jeho myšlenek.

Podíval se jí do očí. „S tvou pomocí to nebylo, to ti tedy povím! Trvalo mi celou věčnost, než se mi podařilo najít řidiče, který tě přivezl do Nashvillu. Byl dlouho nemocný a teprve nyní si někdo z jeho kolegů vzpomněl, že to byl on, kdo tuhle trasu jezdil před Vánocemi.“

Odvrátila oči.

„Nechtěla jsem, aby mě někdo našel.“

„Toho jsem si všiml. Ale našel jsem tě, a to si piš, že se se mnou vrátíš domů,“ řekl Tate a v hlase se mu odrážel tak dlouho potlačovaný hněv. „To by bylo, abych tě nechal mezi lidmi, kteří šílí z centimetrové vrstvy sněhu!“

Cecily se posadila a odstrčila mu ruku. Potom si uvědomila, že je vzdálenost mezi nimi ještě stále příliš těsná, a proto nechala nohy sklouznout na podlahu a postavila se.

„Nepůjdu s tebou dál než ke schránce na dopisy!“ upozornila ho rozhodným hlasem. „Zařídila jsem si tu nový život. Zůstanu tady!“

„To si myslíš ty.“ Také se postavil a vyrazil k její ložnici. O chvíli později se mu podařilo najít její kufry. Položil je na postel, prudce je otevřel a začal je plnit oblečením.

„Nikam s tebou nepůjdu,“ trvala na svém Cecily. „Můžeš mi klidně sbalit. Můžeš si klidně odnést moje kufry i se vším tím oblečením, ale já stejně nepůjdu. Tohle je teď můj nový život. Pro tebe v něm není místo!“

Prudce se k ní otočil. Zuřil. „Nosíš v sobě moje dítě!“

Pohled na něj ji zabíjel. Milovala ho, toužila po něm, potřebovala ho, ale věděla, že přišel jen kvůli svému smyslu pro povinnost. Možná ho trápí svědomí. Dobře věděla, že se nikdy nechtěl vázat – říkal to až příliš často. Nejvíc ze všeho ji však bolelo vědomí, že ji nemiluje.

„Colby mě požádal, abych se za něj provdala – kvůli dítěti,“ řekla hořce. „Možná jsem to měla udělat.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ vybuchl.

Trhla sebou. „Proto jsem nechtěla, abys to věděl,“ řekla rozechvělým hlasem. „Děláš přesně to, co jsem si myslela, že bys udělal. Už zase jsem pro tebe jenom odpovědnost, závazek, povinnost!“

Ona dokonce ani nepláče normálně, pomyslel si Tate, když pozoroval, jak jí po bledých smutných tvářích stékají tiché slzy.

Přestal rázovat po místnosti a zastavil se přímo před ní. V jeho tváři se zračil zmatek a zármutek. Horečně pátral po slovech, jimiž by jí vysvětlil, proč je vlastně tady.

Kousla se do spodního rtu v marné snaze zastavit proud slz. „Prosím tě, běž pryč,“ zašeptala. „Nech mě být.“

Zamračil se. „Cecily…“

„Prosím, Tate,“ oslovila ho naléhavě. „Odjeď domů a zapomeň na to, kde bydlím. Můj život ve Washingtonu skončil. Snažím se na všechno zapomenout. Zůstala jsem jenom já a moje dítě…“

„Ty, dítě a tvůj mrtvý manžel,“ podotkl hořce. „Poraď mi, co mám udělat, abych k tobě pronikl?“

„Nemůžeš udělat nic.“ Dívala se do jeho napjaté tváře. „Nedokážeš si vůbec představit, jak by tě to dítě omezovalo, jak by změnilo tvůj život. Jsi zvyklý na samotu. S nikým se nedělíš o své pocity, obavy ani sny. Žiješ sám a líbí se ti to. Miminka pořád pláčou, musí být neustále pod dohledem a někdo je musí stále obskakovat. Dětský pláč by se ti brzy zprotivil, nesnesl bys ta omezení a nedostatek soukromí.“ Otočila se k němu zády. „Za čas bys nás oba nenáviděl, protože ti stojíme v cestě.“

Tate cítil, jak se mu žaludek stahuje strachem a neklidem, když ji sledoval odcházet zpátky do obývacího pokoje.

„Ty si myslíš, že tebe a dítě nechci?“

Smutně se usmála. „Všechno, co jsi během posledních osmi let řekl a udělal, mi ukázalo, že netoužíš po opravdovém blízkém vztahu s ženou. Zvlášť ne se mnou.“

Tate vrazil ruce do kapes a zamračil se. V duchu hledal vhodná a přesvědčivá slova. „Vždyť víš, proč jsem tě od sebe odstrkával, Cecily,“ pronesl tiše. „Nejenom že jsme byli – tedy alespoň jsem si to tehdy myslel – každý jiného původu, ale dobrovolně jsem přijal roli tvého opatrovníka. Bylo by to, jako kdybych využil tvých citů, kterým ses nedokázala bránit.“

Cecily stála u okna s rukama zkříženýma na prsou a dívala se na zasněženou ulici. Šíji měla nepřirozeně strnulou.

„Nebyla jsem pro tebe dostat krásná.“ Nikdy ho nic tolik neranilo jako takhle prostá, bolestně upřímná poznámka. Jen se na ni díval, beze slov. Pro něj byla tou nejkrásnější ženou na světě – zvlášť nyní, když je těhotná.

Otočila se k němu se smutným úsměvem na bledé tváři. „Jestli ti dělá starosti ten člověk, který se mě tehdy před muzeem snažil přejet, můžu tě ujistit, že jsem od chvíle, kdy jsem sem dorazila, neměla žádné problémy. Nemyslím si, že bych se měla bát dalších útoků. Můžeš mě tu klidně nechat, jsem tu šťastná, Tate. Dám ti vědět, až se dítě narodí,“ dodala Cecily tiše. „Samozřejmě že ho budeš moct navštěvovat tak často, jak budeš chtít.“

Tate cítil, jak se brána zavírá a jak Cecily mizí za pevnými vysokými zdmi. Stiskl čelisti, neboť ho ovládl bezmocný hněv.

„Chci tě,“ vyhrkl naléhavě, což ani trochu neodpovídalo tomu, co chtěl ve skutečnosti říct.

„Já tě nechci,“ lhala Cecily. Neměla v úmyslu stát se znovu jeho závazkem. Dokonce se jí podařilo vykouzlit úsměv. „Díky za návštěvu. Zavolám Letě, až se s Mattem vrátí z Nassau domů.“

„Už se vrátili,“ řekl Tate resignovaným hlasem. „Byl jsem se s nimi usmířit.“

„Opravdu?“ Něžně se usmála. „To jsem ráda. Vážně moc ráda. Když jsi s Letou nemluvil, málem jí to zlomilo srdce.“

„A co si myslíš, že se stane s jejím srdcem, až se dozví, že si nechceš vzít otce svého dítěte?“

Podívala se na něj očima, v nichž se zračil šok „Ona… to ví?“

„Oba dva to vědí, Cecily,“ odpověděl. „Už se těší, jak tě budou obskakovat.“ Otočil se ke dveřím, aby neviděla jeho oči plné uražené hrdosti a bolesti z odmítnutí. „Můžeš matce zavolat a povědět jí sama, že se nevrátíš. A potom si klidně žij sama v tomhle zapadákově, já ti přeju hodně štěstí.“ Ve dveřích se ohlédl a z očí mu sršely jiskry hněvu. „Co se týká mě, tak to dřív začne v pekle sněžit, než se k tobě znovu přiblížím!“

Vyšel ven a zabouchl za sebou dveře. Cecily se za ním dívala a srdce měla až v krku. Proč se tak strašně zlobí, když ho právě zprostila jakékoliv zodpovědnosti za dítě? Nemůže ji chtít jen kvůli ní samotné. Kdyby tomu tak bylo, kdyby k ní skutečně něco cítil, oženil by se s ní už před lety. Ano, jde mu jen o dítě.

V duši se jí usadil nesnesitelný smutek a po tvářích už jí zase stékaly velké slané kapky. Slyšela, jak nastartoval motor a obrovskou rychlostí se rozjel po silnici. Doufala, že nikoho nepřejede. Položila si dlaň na bříško a se srdcem staženým bolestí si vzpomněla na výraz v jeho tváři ve chvíli, kdy položil svou velkou silnou ruku na své dítě. Poslala ho pryč kvůli jeho vlastnímu štěstí, cožpak to nepochopil? Předpokládala, že jeho výbuch vzteku při odchodu způsobila uražená hrdost. Ale přála si, aby nikdy nepřijel. Bude teď o tolik těžší žít tady, když ho bude mít neustále před očima, když ji budou nemilosrdně pronásledovat živé vzpomínky na něj v tomto domě. Už se nevrátí. Spálila všechny mosty. Neexistuje způsob, jak je znovu vybudovat.

Tate popojel jen několik desítek metrů. Vystoupil a tvrdě udeřil do střechy pronajatého auta. V místě, kam dopadla jeho pěst, sníh okamžitě roztál. Ztratil hlavu. Tohle bylo to poslední, co měl udělat, zvlášť když jednal s těhotnou ženou, která si už tak připadala odmítnutá a nepřitažlivá. Zlostně si povzdychl a zadíval se k Cecilyině domu. No, nepřipadá v úvahu, aby ji dnes rozrušil ještě víc, než se mu doposud povedlo, dnes ne. Rozhodl se, že si pronajme pokoj v místním motelu, vybalí si věci a vrátí se zpátky pěšky. Řídil se svými instinkty většinu svého života. Vybrousil si je natolik, že se občas i jeho kolegům zdálo jeho jednání nelogické, ale Tate jim stoprocentně věřil. Nyní měl silné tušení, že je Cecily v nebezpečí, že se Gabrini potlouká někde kolem a že už je velmi blízko. Nepřipadalo v úvahu, aby odešel dřív, než bude Cecily mimo nebezpečí. Cecily a jeho dítě.

Tatea napadlo, jestli se nemohl třeba pro jednou mýlit. Krčil se ve strategicky umístěné velké lepenkové krabici od nějakého velkého elektrospotřebiče, která stála v blízkosti zadního vchodu do Cecilyina domu. Znovu sněžilo. V nepohodlné pozici ho brzy začalo bolet celé tělo, pro své dlouhé nohy by potřeboval minimálně dvakrát větší prostor. Navíc mu byla zima.

Celé tělo měl lehce zasypané sněhovými vločkami. Rozhlédl se kolem sebe a litoval svého pohrdání, s jakým při příjezdu odsoudil neschopnost jižanů vypořádat se s několika centimetry sněhu. Drobným naslouchátkem v pravém uchu odposlouchával policejní frekvenci a to, co se dozvěděl, zpražilo jeho povýšenecký a arogantní přístup. Od chvíle, kdy přijel do města, se stalo deset havárií a jedna z nich měla osudové následky. Došlo mu, že lidé z Jižní Dakoty vědí, jak se se sněhem vypořádat především proto, že sníh v té oblasti napadne a zůstane celou zimu. Tady naopak sněží a mrzne jen několik dní během zimních měsíců, a proto lidé nevědí, jak v takových podmínkách řídit. Bylo mu líto rodin těch dvou lidí, kteří při těžké havárii zemřeli. Pomyslel na to, jak by se cítil, kdyby ztratil Cecily, a srdce se mu při té představě málem zastavilo. Byla jeho součástí už tak dlouho, že by bez ní nedokázal dál žít.

Zpozorněl, protože zaslechl nějaký zvuk. Vlastně se to ani nedalo nazvat zvukem. Bylo to spíše jemné, téměř neslyšné křupnutí – jako když bota šlápne na jemnou vrstvu ledu. Ruka mu samovolně sklouzla k automatické pětačtyřicítce upevněné v koženém pouzdře. Opatrně ji vytáhl a čekal, až utichne hlasitý zvuk motoru právě projíždějící dodávky. Byl oblečený celý v černém, dokonce i obličej měl skrytý pod černou kuklou. Jeho maskování – společně s výhodnou pozicí vedle popelnice – bylo dokonalé.

A ještěže tomu tak bylo. Malý muž v tmavém oblečení, který měl na obličeji masku podobající se té jeho, se přibližoval ke ztemnělému domu a v ruce měl předmět, který nemohl být ničím jiným než zbraní.

Je dobrý, pomyslel si Tate zlostně. Pohyboval se jako kočka – malými nepravidelnými kroky, které by neupoutaly pozornost žádného náhodného kolemjdoucího. Muž se opatrně rozhlédl kolem sebe a vplížil se do stínu. Tate si byl stoprocentně jistý, že se tento muž nevydává na podobnou výpravu s úmyslem zabít poprvé.

Nezdržoval se tím, aby vyzkoušel kliku u dveří zadního vchodu. Přešel k nízkému oknu, za kterým byla kuchyň, a znovu se kolem sebe pozorně rozhlédl. Uvolnil rám okna a vypáčil okenní zástrčku. Byla tmavá noc, na obloze nesvítil ani bledý měsíc a dům byl jen minimálně ozářený díky sněhové pokrývce, od níž se odráželo tlumené světlo z ulice. Malý muž byl téměř neviditelný.

Tateovi tlouklo srdce jako splašené. Vlna adrenalinu zasáhla a napjala každičký sval v jeho těle. Bojoval s nutkáním vystřelit hned, aby vyloučil sebemenší možnost, že by mohla být Cecily zraněna. Ale potřeboval důkaz. Zatím se ten chlápek neprovinil ničím závažnějším, než že vypáčil okenní rám. Než bude Tate moci začít jednat, je nezbytné, aby ten mizera vnikl do domu. Potom však budou muset být jeho reakce bleskové, jinak by to mohlo Cecily stát život. Ta myšlenka ještě znásobila jeho odhodlání. Všechny jeho zkušenosti, jeho výcvik i techniky, které si osvojil prací v tajné službě, se spojily do jediného okamžiku, kdy bude mít možnost zachránit matku svého dítěte před jistou smrtí. Vyčkával a pozoroval osobu oděnou do černého. Čekal na správnou chvíli, kdy bude moci zasáhnout.

Uvnitř domu ležela Cecily v posteli s očima doširoka otevřenýma a nedařilo se jí usnout. Tate za ní přišel – a právě ve chvíli, kdy si už začínala myslet, že mají nějakou šanci, přiznal, že ho k ní přivedl jenom jeho smysl pro zodpovědnost. Nemiluje ji. Pravděpodobně chtěl jenom dítě a cítil povinnost zaopatřit i ji. Stará historie se opakovala. Tate na záchranné misi. Nikdy by ji nemiloval. Nikdy by si nedovolil ji milovat. Dokázal vymýšlet jednu výmluvu za druhou, ale všechny směřovaly ke skutečnosti, že se o svůj život nechce s nikým dělit. Jeho postoj se nikdy nezmění a čím dříve si to uvědomila, tím dříve…

Zpozorněla. Zaslechla zvuk připomínající lámající se dřevo. Posadila se na posteli a srdce jí tlouklo jako o závod. Mohl se Tate vrátit? Vstala z postele a tiše našlapovala bosými chodidly po chladném linoleu. Došla na chodbu. Zaposlouchala se, ale nic neslyšela. Zaznamenala jen téměř nepostřehnutelné šustění, jako kdyby se ve ztemnělém domě někdo pohyboval. Měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudního koše, když si vzpomněla na tajemného muže, který se ji snažil ve Washingtonu přejet. Je to někdo, koho poslal syndikát kvůli pomstě? Ale jak by ji našel? Tate mě našel, uvědomila si vzápětí. Někdo, kdo je až po krk namočený v organizovaném zločinu, by to mohl také dokázat.

Těžce polkla. Dotkla se vystouplého bříška a myslela na své dítě a na to, co by se mohlo stát. Neměla dopustit, aby ji hrdost dohnala k tak hloupému činu. Nikdy předtím odnikud neutekla. Měla zůstat ve Washingtonu, kde by byla pod neustálou ochranou. Za normálních okolností se dokázala sama o sebe postarat. Nedělala si však žádné iluze o svých schopnostech ubránit se profesionálnímu zločinci. Uměla sice zacházet s pistolí, ale žádnou neměla. Tate ji sice naučil několik obranných technik, ale zároveň jí vysvětlil, že ani celoživotní zkušenosti v tomto oboru občas neobstojí proti zbrani nebo noži. Zavřela oči a soustředila se na to, zda neuslyší další šramocení. Chvěla se po celém těle. Jako poslední východisko mohla začít křičet nebo utíkat pryč. Ale žádný ze sousedů nebydlel tak blízko, aby zaslechl její volání o pomoc, a dokázala by předběhnout kulku, kdyby byl násilník ozbrojený?

Tate je touhle dobou určitě na cestě do hlavního města, pomyslela si zoufale. Tate by ji ochránil, i jejich dítě, ale ona ho v hněvu poslala pryč. Skvělý tah, Cecily, mluvila sama k sobě v duchu. To budou ale titulky! Bývalá mladistvá otrokyně lásky zavražděna členem hazardního syndikátu. Lidé si při ranní kávě pořádně počtou!

Opatrně a velmi tiše se nadechla. Stále poslouchala. Něco zavrzalo, jako kdyby vetřelec – nyní už věděla, že to není jenom její představivost – narazil do malého stolku s telefonem, který stál mezi obývacím pokojem a jídelnou. Zaslechla další neurčitý zvuk a potom jakési škubnutí. Vytrhl telefonní šňůru ze zdi, pomyslela si a málem ji zachvátila panika. Co by měla udělat?

V ložnici nebylo nic, co by jí mohlo posloužit jako zbraň. Nábytek byl většinou starobylý, protože si tento dům pronajala i se zařízením. Kdyby tak měla nějakou hůl nebo klacek, možná by se její šance zvýšily.

Stála přitisknutá ke zdi vedle jednoho z nízko posazených nezvykle širokých oken, které jí trochu vadily, když si dům pronajala. Zaostřila pohled na podomácky vyrobenou zástrčku u okna ve své ložnici. Původní kovová zástrčka byla rozbitá a správce domu vzal násadu na koště a uřízl ji tak, aby ji mohl vertikálně umístit do horní části okna. Tím zajistil, že se okno nedalo otevřít zvenčí. Ta uříznutá násada byla přesně to, co by člověk mohl použít, aby vyrazil někomu zbraň z ruky. Mohlo by se jí to podařit, kdyby pro tu tyč dokázala rychle a tiše dojít a přitom se nenechat zabít. Je sama. Musí si i pomoct sama. Ach Bože, prosím, modlila se v duchu, dej mi sílu. Pomoz mi!

Polkla nevolnost, která se jí tlačila hrdlem vzhůru. Bosými chodidly tiše přeběhla k oknu a natáhla se pro násadu, která jí lehce vklouzla do ruky. Cecily si vydechla úlevou. Dlouhá tyč v ruce jí dodávala alespoň trochu jistoty. Byla těžká a silná, a když ji správně použije, možná jí zachrání život.

Plížila se zpátky ke dveřím a kousla se do spodního rtu ve snaze zahnat paniku, která nahlodávala její odhodlání. Z chodby zaslechla opatrné našlapování, někdo se k ní blížil. Dveře do její ložnice byly doširoka otevřené. Cecily stála přímo za nimi se zády přitisknutými ke zdi. Srdce jí tlouklo tak hlasitě, až měla strach, že ho útočník uslyší. Zavřela oči, znovu polkla a odhodlaně stiskla čelisti k sobě. Dokáže to. Dokáže…!

V hale se mihl stín. Zastavil se. Ještě silněji stiskla čelisti a vyčkávala. Ruce, v nichž svírala hůl, se jí třásly. Nemůže dopustit, aby jí teď selhaly nervy! V ústech měla tak sucho, že jen stěží polykala. Dlaně měla zpocené. Sevřela dřevěnou tyč ještě pevněji.

Stín se začal znovu pohybovat. Blížil se k ní. Držela tyč ve výši ramen a čekala, čekala…

V jejím zorném poli se najednou objevila ruka svírající pistoli a Cecily zareagovala bez přemýšlení. Máchla tyčí tak silně, až zbraň vylétla útočníkovi z ruky. Vetřelec zakřičel bolestí a hlasitě zaklel. Vtom ucítila, jak jí někdo nemilosrdně stiskl zápěstí, vyrval jí tyč z ruky a zvedl ji do výšky.

Najednou se na útočníka vrhl další tmavý stín, prudce ho od Cecily odtrhl a svalil se s ním k zemi. Na podlaze se odehrál rychlý a divoký zápas. Potom vysoký muž zvedl toho menšího na nohy, jen aby ho prudkým úderem do obličeje zase poslal zpět. Cecily zkameněla hrůzou, protože stojící muž zamířil k ní.

Vykřikla. Všechna její statečnost byla tatam, když si uvědomila, jak je ten vysoký vetřelec schopný. Už neměla žádnou zbraň. Určitě ji zabije…!

„Cecily!“

Ten hlas! Roztřásla se úlevou, která se ještě stále mísila s právě prožitým děsem. Potom se najednou ocitla v pevném objetí silného mužského těla.

Byla v bezpečí. V bezpečí. Zvedla ruce, objala ho a rozplakala se.

„Tate,“ vzlykala trhaně. „Ach Tate!“

Žíznivě ji políbil. Jeho ústa byla chladná z toho, jak dlouho čekal na ledovém vzduchu. „Bál jsem se, že přijdu pozdě,“ vydechl drsným hlasem. „Jsem větší než on a musel jsem to okno vypáčit ještě víc. Zaseklo se. Bože, bylo to jen o vlásek! Tys ho odzbrojila!“

„Praštila jsem ho do ruky holí,“ zalykala se Cecily. Zachvěla se. „Měl zbraň.“

„Já vím.“

Pustil ji a nahmatal vypínač. Místnost se rozzářila jasným světlem. Na zemi se svíjel menší muž. Ruce si tiskl k hrudi a hlasitě sténal.

Tate si stáhl černou masku z obličeje, sebral mužovu zbraň z podlahy a teprve potom vytáhl z kapsy malý mobilní telefon. Vyťukal číslo policie a požádal je, aby přivolali i záchrannou službu. Zavěsil.

„Ach, myslíš, že jsem mu zlomila zápěstí?“ zeptala se Cecily. V očích měla zmatený výraz, když sledovala odzbrojeného muže svíjejícího se na podlaze. Objala si tělo pažemi.

„Asi ano,“ odpověděl Tate hlasem, který připomínal ocel. „Ale ambulanci jsem zavolal proto, že jsem mu k tomu zlomil ještě pár žeber.“

Neznělo to, jako kdyby mu ho bylo líto. Klekl si na jedno koleno, strhl útočníkovi masku a odkryl tak hubenou všední tvář, která byla nyní stažená bolestí.

„Vážně sis myslel, že jsem tak hloupý, abych tě sem zavedl a potom jen tak odjel?“ zaútočil Tate na ležícího muže zuřivým hlasem. „Zeptal jsem se na letišti a v půjčovně automobilů. Jen málo lidí, kteří si pronajmou auto, se ptá na cestu do Cullenville. Dneska jsem to byl já… a ty.

„Kruci,“ zaklel muž přiškrceným hlasem. „Ona… všechno zkazila. Všechno! Měli jsme to… připravené!“ sípal muž a upíral na Tatea zlostný pohled. „My… ji dostaneme… i tebe!“

Tate chytil muže za vlasy a Cecily cítila, jak jí tuhne krev v žilách z pohledu, jakým se na svého poraženého protivníka díval. „Říká ti něco jméno Marcus Carrera?“

Zdálo se, že muž na zemi najednou zkameněl jako socha. Bylo zřejmé, že Carreru zná. Každý ho znal. Ten muž byl legendou v oblasti organizovaného zločinu. Ve srovnání s ním byl Gabrini méně než obyčejný kapsář. Těžce polkl. „Jo. Vím, kdo je Carrera.“

„On ví, kde bydlíš.“

Mužova tvář zbledla ještě víc než předtím, takže teď připomínala ten nejbělejší odstín vápna. „Počkej, tohle přece nemůžeš…!“

„Ale můžu.“ Tate mu pustil vlasy, ale jeho tvář zůstávala nemilosrdně tvrdá. „Jestli Cecily někdo z vás zkřiví jen jediný vlásek, nemusím ti snad říkat, co bude následovat. Můžeš vyřídit svým kamarádům, že nejsi jediný člen syndikátu, kterého jsem si detailně prověřil.“

„Blufuješ.“

Tate z něj nespouštěl oči.

„Hodně lidí mi dluží laskavost. Někteří z nich jsou ve vězení. Nikdy nebudeš vědět, z jaké strany to přijde. Stejně na tom budou i tvoji komplicové. Zapiš si to za uši.“

„Ty – ty jsi jen… šílenej indián. Pracuješ pro nějakou stavební společnost! Co bys nám ty asi tak mohl udělat!“ vychrlil ze sebe muž s opovržením.

„Počkej a uvidíš.“ Tate se zvedl z podlahy.

„Jmenuju se… Gabrini. Mám rodinu všude!“

Tate se vrátil k Cecily, aby se přesvědčil, že je v pořádku.

„Já taky,“ řekl a podíval se jí přímo do očí.

Byla ještě stále příliš otřesená tím, co se stalo, aby mohla promluvit. Nechala Tatea, aby ji k sobě přivinul a držel ji tak dlouho, dokud se nepřestala třást. Teprve nyní jí docházelo, co se vlastně přihodilo. Bylo nepříjemné zjistit, jak je ve skutečnosti křehká a bezbranná.

Vozidlo záchranné služby dorazilo společně s policií. Ta byla doprovázena mužem v černém obleku, který na první pohled vypadal jako federální agent. Cecily příliš nepřekvapilo, když okamžitě zamířil k Tateovi a odešel s ním stranou.

Zatímco byla v rukou zdravotnického personálu, Gabriniho, který už byl uložen na nosítkách, hlídali dva policisté.

Když se federální agent začal bavit s policií, vrátil se Tate zpět k Cecily.

„Můžete ho odvézt do nemocnice, aby se mu podívali na ta zlomená žebra,“ instruoval muž v tmavém obleku ošetřovatele. „Ale už pro něj máme zajištěný odvoz do New Jersey v doprovodu dvou federálních policistů.“

„Federální policie!“ vyhrkl Gabrini a chytil se za bok, protože ho hlasité mluvení bolelo.

„Ano, přesně tak,“ odpověděl federální agent a na tváři se mu objevil úsměv, který vypadal spíš jako výhrůžka. „Zdá se, že je po vás v Jersey vyhlášeno pátrání kvůli mnohem závažnějším zločinům, než jakým je násilné vniknutí a ozbrojený útok, pane Gabrini.“

„V Jersey ne,“ protestoval Gabrini. „Kvůli tomu mě hledají ve Washingtonu.“

„Tam se také dostanete,“ pronesl agent tichým zlověstným hlasem a usmál se. Gabrinimu v tu chvíli došlo, že nemá s vládou vůbec nic společného.

Gabrini začal najednou ječet a žádal o federální ochranu, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Naložili ho do sanitky, která vyrazila do nemocnice v doprovodu tmavého sedanu. Cecily s Tatem vyplnila u šálku kávy policejní hlášení. Mezitím jeden z policistů zajistil vypáčené okno tyčí na záclony, kterou upevnil křížem z jednoho rohu do druhého.

Tate se na Cecily díval přes okraj druhého šálku kávy. Z jeho pohledu bylo zřejmé, že je na ni pyšný. „Dokázala sis zachovat chladnou hlavu,“ řekl. „Jsem na tebe hrdý. Držela ses úžasně. Bála ses?“

Usmála se, protože se nestávalo, aby ji Tate příliš často chválil. „Byla jsem k smrti vyděšená. Netušila jsem, žes zůstal ve městě. Myslela jsem, že si budu muset pomoct sama.“

„Podcenil jsem ten několikavteřinový náskok, který přede mnou měl. Mohl jsem ho složit jediným výstřelem, ale musel jsem vzít v úvahu, že by mohl mít čas, aby ti před pádem k zemi prohnal kulku hlavou.“

„Zachránil jsi mě.“

„Tys mi pomáhala.“

Upila ze svého šálku. „Ten Gabrini z tebe měl strach,“ poznamenala.

„A měl k tomu důvod. Mám určité konexe, o kterých neví,“ dodal. „Nic se mu nestane, pokud nás nechá v klidu.“

Usmála se. „Díky.“

„Nebezpečí je zažehnáno, ale přesto bych tě raději odvezl s sebou do Washingtonu, kde bych na tebe mohl dohlížet.“

Váhala. Dnes večer jí zachránil život. Má ji rád – svým způsobem. Ale jestliže se vrátí zpátky, bude Tate cítit povinnost neustále ji ochraňovat. Věděla, jaký je jeho názor na manželství, protože svůj postoj vyjádřil nesčetněkrát velmi jasně. Žije sám a vyhovuje mu to. Dneska měla příležitost na vlastní oči nahlédnout do světa, kam patří. Do světa násilí a nebezpečných lidí, do světa, kde vynikal. Nikdy by nebyl ochotný vzdát se své práce jen kvůli tomu, že by se o něj bála. A jaký život by vedla ona a jejich dítě, kdyby žili v neustálém strachu o jeho život. Určitě by měl svého syna rád, o tom nepochybovala, ale jednoho dne by možná našel ženu, kterou by dokázal milovat. Začala by mu překážet. Prožila s ním překrásné chvíle – chvíle, o jakých snila většinu života – a v jejím těle roste jeho dítě. Dokáže žít ze vzpomínek na minulost po zbytek života.

„Chci zůstat tady,“ promluvila tichým hlasem.

Krátce se nadechl. Ještě stále byl přehlcen adrenalinem, který se v jeho krevním oběhu nahromadil díky prožitému nebezpečí, a ještě stále to v něm vřelo díky tomu, že ho nepřestávala odmítat.

Podíval se jí do očí.

„Moji rodiče si přejí, aby ses vrátila domů. Touží mít své první vnouče nablízku.“

Povytáhla obočí. „To je nový úhel pohledu,“ prohodila. „Snažíš se vystřílet všechnu munici, co?“

Zlostně se na ni zamračil. „Nemysli si, že bez tebe nedokážu žít, i když nosíš mého syna.“

Pokrčila rameny, ale nedovolila, aby se jí v tváři promítl smutek, který cítila. „Nikdy jsem si to nemyslela, Tate,“ pronesla s předstíranou veselostí.

„Jak by mohla chtít obyčejná žena soupeřit s tajnou službou?“

„Pro tu už dávno nepracuju,“ zamumlal.

„Ale děláš podobnou práci každý den,“ upozornila ho. „Dělals ji před třiceti minutami. A byls dobrý,“ dodala a v očích, které upírala do jeho mužné tváře, se zračil obdiv smíšený s fascinací. „Neuvědomila jsem si, jak moc dobrý jsi v tom, co děláš, dokud jsem tě neviděla v akci. Ty pro tyhle chvíle plné nebezpečí žiješ. Nikdy jsem tě neviděla šťastnějšího než v den, kdy ses vrátil ze záchranné mise na Středním východě, kde jsi zachránil Pierce Huttona a jeho manželku. Musí to být vzrušující změna ve srovnání s každodenní rutinou ve Washingtonu. A ty si myslíš, že by ses toho mohl vzdát kvůli tomu, aby sis mě vzal…“

„Vzít si tě!“

Spatřila šok, který byl zřetelný v každém rysu jeho tváře, a špatně ho pochopila. „Promiň,“ dodala okamžitě. „Vím, že bys to nikdy neudělal. Ani já se nechci vdávat,“ lhala pohotově. „Ale i kdybychom žili odděleně, nechtěla bych své dítě vychovávat v bojové zóně a žít v neustálém strachu, že se u mých dveří může každou chvíli objevit ozbrojený útočník s touhou po pomstě. Tady se cítím bezpečně.“

Tate byl vyvedený z míry způsobem, jakým Cecily smetla manželství ze stolu. Vždycky si ho chtěla vzít a teď, když je těhotná, ho odmítá? Z toho poznání se mu udělalo fyzicky špatně.

Pevně semknul štíhlé prsty kolem šálku s kávou. „Já myslel, že manželství je to, po čem toužíš.“

„Tvoje chyba,“ řekla, aniž by se mu podívala do očí. „Jsem se svým životem spokojená, nepotřebuju na něm nic měnit. Budu naše dítě milovat,“ dodala měkce. „Můžeš ho vidět, kdykoliv budeš… Tate?“

Sahal po klice hlavních dveří dřív, než stačila dokončit větu. Bez rozloučení a jediného ohlédnutí přes rameno za sebou dveře prudce zabouchl. Cecily doběhla k oknu a spatřila ho na chodníku, jak mluví s jedním z policistů a gestikuluje směrem k jejímu domu. Bylo více než zřejmé, že ji budou sledovat.

Vrátila se zpátky a uklidila kuchyň. No, teď má aspoň to, po čem doopravdy toužil – věrohodnou záminku, proč jí nenabídnout manželství. Cítila se prázdná a opuštěná, ale nemohla ho vtáhnout do manželství, o které nestál. Nemohla mu uvázat na krk dítě, které jí vlastně nikdy nechtěl dát. Čeká ji osamělý život, ale má své dítě. Tate má svou práci a svou svobodu – poprvé po osmi letech. Když je teď v bezpečí, nebude mu stát už dál v cestě. Tate bude mít konečně možnost žít svůj život podle vlastních představ, bez závazků.

Druhého dne ráno ji navštívil policista společně s opravářem, který měl za úkol opravit jí telefon. Strážník jí sdělil, že pan Winthrop odjel včera v noci a že zajistil soukromou bezpečnostní agenturu, která bude Cecily hlídat. Nepřekvapilo ji, že nezavolal, aby se s ní rozloučil. Ani to od něj nečekala. Představila si dlouhé osamělé roky, které ji čekaly, a modlila se, aby jí nová práce a děťátko vynahradily to, co ztratila.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Colby Lane a Pierce Hutton přinutili správce budovy, aby jim otevřel dveře do Tateova bytu. Věděli jistě, že se Tate vrátil z Tennessee a že zachránil Cecily před Gabrinim, ale ani jeden z nich ho téměř celý týden neviděl. Když se mu pokoušeli volat, dostali možnost popovídat si s jeho záznamníkem. Když klepali na dveře jeho bytu, neotvíral. Tateovo chování bylo tak zvláštní a nezvyklé, že si jeho kolega i jeho šéf začali dělat starosti.

Ještě větší starosti jim však způsobil pohled na Tatea, který ležel na pohovce obklopené haldami prázdných plechovek od piva a otevřenými krabicemi od pizzy. Na první pohled bylo jasné, že se od svého návratu ani neoholil, ani nevykoupal.

„Proboha!“ pronesl Pierce zděšeně.

„To mi něco připomíná,“ zamumlal Colby. „Proměnil se ve mě.“

Pierce po něm střelil hněvivým pohledem. „Nech toho.“ Přešel k pohovce a zatřásl s Tatem. „Vstávej!“ křikl na něj ostrým hlasem.

Tate ani neotevřel oči. Jen se nadzvedl a zasténal. „Ona se nevrátí,“ zamumlal. „Nevrátí. Nenávidí mě…“

Znovu upadl do opileckého spánku. Pierce s Colbym si vyměnili významné pohledy. Beze slov si vyhrnuli rukávy a pustili se do práce. Nejdřív dali do pořádku byt, potom Tatea.

Druhého dne brzy dopoledne ležel Tate v posteli a měl na sobě župan. Ještě napůl ve spánku slyšel, jak někdo otvírá dveře od jeho bytu. Jeho mozek zaznamenal tlumené vzrušené hlasy. Ještě stále mu ve spáncích pulzovala nepříjemná bolest, přestože den předtím absolvoval sprchu, vypil několik hrnků kávy a spolykal hrst aspirinů, které do něj nacpali dva muži, které až donedávna považoval za své přátele. Nechtěl vystřízlivět. Jediné, co si přál, bylo zapomenout, že ho Cecily už nechce.

Nemotornými pohyby se vysoukal z postele a došel do obývacího pokoje právě ve chvíli, kdy se ozvalo zaklapnutí zavírajících se dveří.

Cecily s kufry stála strnule na chodbě. Měla na sobě vysoké boty, kabát a klobouk. Tváře měla zrůžovělé hněvem a mumlala slova, která ji Tate nikdy předtím neslyšel používat.

Svraštil čelo. „Jak ses sem dostala?“ zeptal se.

„Tvůj šéf mě sem dotáhl!“ zuřila. „On a ten zrádce Colby Lane a ještě dvě gorily. Jedna z nich vypadala jako ženská kopie Ivana Hrozného! Násilím na mě navlékli šaty, sbalili mi kufry a letadlem pana Huttona mě dopravili sem! Když jsem odmítla vystoupit z auta, tak mě ten cizí chlápek vzal do náručí a odnesl mě až k tobě do bytu! Jen co popadnu dech a seberu rozum do hrsti, zabiju je všechny – a začnu s tebou!“

Tate se opřel o zeď. Oči měl ještě stále zakalené a připadalo mu, jako by byl vzhůru jen napůl. S tím vystouplým bříškem a našpulenými rty a zelenýma očima, z nichž na něj zpod brýlí sršely ohnivé jiskry, mu připadala jako ta nejkrásnější žena na světě.

Cecily netrvalo dlouho, než si všimla, že Tate není ve své kůži. „Co se to s tebou děje?“ uhodila na něj.

Neodpověděl, jenom si položil ruku na čelo.

„Ty jsi opilý!“ vyhrkla nevěřícně.

„Byl jsem,“ opravil ji tlumeným hlasem. „Podle mých počtů… asi tak týden. Pierce s Colbym včera donutili správce, aby jim otevřel můj byt.“ Mdle se usmál. „Jednou jsem mu dost barvitě vylíčil, co se s ním stane, jestli ještě někdy pustí někoho do mého bytu. Dohnal mě k tomu tím, že sem posledně vpustil Audrey. Myslím, že si vzal má slova k srdci, protože mu Colby musel ukázat svůj průkaz, aby se dostal dovnitř.“ Slabě se zasmál. „Nic člověku nenažene větší strach a nevzbudí v něm větší respekt než odznak CIA, i když už není platný.“

„Tys byl opilý?“ Cecily postoupila o několik kroků blíž. „Ale, Tate, ty… ty přece nepiješ,“ řekla.

„Teď už jo. Matka mého dítěte si mě nechce vzít,“ vysvětlil jí prostě.

„Řekla jsem ti, že ho budeš moct vidět, kdykoliv budeš…“

Jeho černé oči hladily její tělo jako něžné ruce. Tak strašně mu chyběla. Jenom pohled na ni ho uklidňoval. „Ano, tos už říkala.“

Proč se, proboha, cítím provinile, divila se v duchu a snažila se obnovit svůj prvotní vztek. „Sprostě mě unesli!“

„To zřejmě ano. Ale nedívej se na mě. Až dodneška jsem byl tak mimo, že jsem stěží dokázal zvednout hlavu.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Vypadá to, že vyhodili všechny plechovky od piva i krabice od pizzy,“ zamumlal. „Škoda. Myslím, že by se tam někde našel ještě plátek pizzy.“ Povzdychl si. „Mám hlad. Od včerejška jsem nic nejedl.“

„Od včerejška!“

I po tom všem, čím prošla, ji pomyšlení na vyhladovělého Tatea vyhnalo všechno dosavadní podráždění z hlavy. Svlékla si kabát a prošla kolem něj do kuchyně, kde začala s prohlídkou lednice. Ušklíbla se. „Mléko je už dávno prošlé, chleba je plesnivý a myslím, že na úklid zeleninové přihrádky bys měl přizvat deratizační četu…“

„Objednej pizzu,“ navrhl. „Na rohu v ulici je malá restaurace. Ještě pořád mi dluží několik pizz, které jsem si u nich předplatil.“

„Nemůžeš si dát k snídani pizzu!“

„Proč ne? Dělal jsem to tak celý týden.“

„Umíš přece vařit,“ poznamenala vyčítavě.

„Když jsem střízlivý,“ souhlasil.

Zamračila se na něj a obrátila pozornost zpátky ke svému úkolu. „No, vajíčka vypadají normálně a taky tu máš nenačatý balíček slaniny. Udělám omeletu.“

Tate těžce dosedl na židli za kuchyňským stolem a sledoval, jak Cecily připravuje konvici čerstvé kávy a rozehřívá olej na pánvi.

„Vypadáš takhle velmi domácky,“ poznamenal s mírným úsměvem. „Až se nasnídáme, nepůjdeme společně do postele?“

Šokovaně se na něj podívala. „Jsem těhotná,“ připomněla mu.

Přikývl a měkce se zasmál. „Ano, to vím. Neumíš si představit, jak mě to vzrušuje.“

Ruka, v níž svírala vařečku, se zastavila těsně nad pánvičkou. „C… cože?“

„Připalují se ti vajíčka,“ upozornil ji mile.

Cecily je rychle promíchala a otočila slaninu, která se smažila na druhé pánvi. On si myslí, že je její těhotenství sexy? Nechtělo se jí věřit, že to myslí vážně.

Ale zřejmě tomu tak skutečně bylo, protože z ní při snídani nespouštěl oči. Cecily měla pocit, že ani neví, co vlastně strká do pusy.

„Pan Hutton řekl kurátorovi muzea v Tennessee, že se už nevrátím, a zrušil můj pronájem,“ řekla. „Už nemám ani domov, kam bych se mohla vrátit.“

„Ale máš,“ řekl Tate tiše. „Já jsem tvůj domov. Vždycky jsem jím byl.“

Odvrátila od něj pohled a zadívala se do talíře. Nenáviděla se za to, že jí poslední dobou tak snadno vyhrkly slzy. Sevřela ruce v pěst. „A už je to tu zase,“ poznamenala zastřeným hlasem.

„Co?“ zeptal se.

Zhluboka se nadechla. „Už zase za mě díky svému smyslu pro povinnost přebíráš zodpovědnost.“

Opřel se do židle. Látka županu sklouzla z jeho široké, dobronzova opálené hrudi. Díval se jí přímo do očí. „Tentokrát je to jinak,“ odpověděl hlasem, v němž bylo tolik něžnosti, až měla pocit, že se jí na okamžik zastavilo srdce. „Tentokrát je to z lásky, Cecily.“

Cecily si myslela, že se přeslechla. Nemohl přece vyslovit, že se o ni chce starat, protože ji miluje.

Nežertoval. Jeho tvář byla úplně vážná. „Já vím, nevěříš mi. Ale i tak je to pravda.“ Sledoval údiv v jejích něžných zelených očích. „Miloval jsem tě, už když ti bylo sedmnáct, Cecily, ale myslel jsem si, že ti kromě milostného románku nemám co nabídnout.“ Těžce si povzdychl. „Nikdy to nebylo čistě jen z toho důvodu, za který jsem se většinu svého života schovával. Bylo to manželstvím mé matky. Ta zkušenost mě pokřivila. Musel přijít tenhle hrozný skandál, abych konečně pochopil, že dobré manželství se ani trochu nepodobá tomu, v čem jsem vyrůstal. Musel jsem vidět svoji matku a Matta, abych pochopil, jak může vypadat manželství dvou lidí.“

„Prožil jsi hrozné dětství,“ vzpomínala.

„Ty taky,“ řekl prostě. „Nikdy jsem ti neřekl, že jsem z tvého otčíma málem vymlátil duši, že ne?“ dodal.

Kousla se do rtu. „Ne. Vážně nevím, co by se se mnou stalo, kdybych tě neměla. Když maminka umřela, stala se z mého života noční můra.“

Tate si pohrával se svým šálkem, v tmavých očích se mu odrážely neradostné vzpomínky na minulost. „Tu noc, zatímco jsi spala, jsem ti rozepnul kabátek od pyžama a díval se na to, co ti udělal. Potom jsem zajel k vašemu domu a málem jsem toho darebáka zabil. Kdyby nezačal brečet a prosit mě, abych přestal, určitě…“ Zlostně vydechl. „Tehdy jsem si uvědomil, co k tobě cítím,“ přiznal a podíval se jí do očí. „Muž cítí potřebu chránit to, co považuje za své. Tehdy to začalo, tu noc.“

Cecily byla překvapená tím, co jí vyprávěl. „Ty… ty ses na mě díval?“

Přikývl. Přimhouřil oči. „Měla jsi tak krásná malá prsa,“ procedil mezi zubý drsným hlasem, „a byla posetá modřinami. Chtěl jsem ty modřiny políbit, chtěl jsem tě odnést k sobě do postele a celou noc tě držet v náručí, jenom tě držet, abys byla v bezpečí. Ale nedovolil jsem si podlehnout tomu nutkání a důvod ti je asi jasný,“ dodal a v jeho hlase se poprvé od jejího příjezdu objevil záblesk humoru. „Matka by mě spráskala jako koně.“

Cecily cítila, jak ji zaplavují příjemné vlny překvapení. „Nikdy jsem to netušila.“

„Vždycky jsem byl vyhlášený svým výrazem pokerového hráče,“ zamumlal. „Ale věř mi, byla to pro mě muka být ve tvé blízkosti. Čím víc jsi dospívala, tím horší to bylo. Bylo mi jasné, že je jen otázkou času, kdy se přestanu ovládat a vezmu si tě.“ Povzdychl si. „Nejďábelštější na tom bylo, že jsem věděl, že stačí, abych se tě dotkl, a ty mi dovolíš úplně všechno.“

Cecily přejela rty po okraji šálku. „Milovala jsem tě,“ poznamenala tiše.

„Já vím.“

V jeho slovech byla ukrytá bolest. Cecily se podívala do jeho černých očí a viděla v nich stejnou bolest. „Nikdy jsi mi to neřekl.“

„Nemohl jsem. Až donedávna jsem si nebyl jistý, že někdy dokážu reálně přemýšlet o manželství. A nebylo to jen proto, že jsem chtěl zachovat čistotu krve,“ přiznal se a krátce se zasmál. Jeho smích svědčil o tom, že sám sebou pohrdá. „Leta ti to neřekla, protože jsem ji přiměl přísahat, že ti to nikdy neprozradí. Jeden z mých lakotských pradědečků se oženil s mladou bílou blondýnkou. Stalo se to někdy na přelomu století. Byl členem skupiny Bigfoot.“

Cecily pootevřela překvapením rty. „Té skupiny, která byla zničena v roce 1890 u Wounded Knee?!“

Tate přikývl na souhlas. „Potom se odstěhoval do Chicaga. Nějakou dobu svou kulturu nenáviděl. Stal se z něj detektiv a snažil se zapírat svou lakotskou krev tím, že žil životem bílých. Ale nakonec se v něm znovu obnovila hrdost na vlastní dědictví a přiznal se ke svému původu veřejně. Jeho manželka byla dcerou doktora. Po tom strašném masakru se o něj starala. Měli spolu syna a dceru. Naučila se lakotštinu, jako kdyby to byla její rodná řeč, a navíc uměla jezdit na koni a střílet z pušky jako indiánský válečník. Moje matka nosí její jméno, které po uzavření sňatku získala – Warwoman, to znamená bojovnice.“

Cecily vypadala fascinovaně. „Takže ty nejsi z čisté krve?“

Zavrtěl hlavou. „Byla to jen další výmluva, stejně jako všechny ostatní důvody. Líbil se mi život, který jsem vedl. Nechtěl jsem se vázat – zvlášť ne ve vztahu, který bych měl s tebou.“ Podíval se na ni a v očích se mu zračila vášnivá touha. „Věděl jsem, že pokud mezi námi dojde k něčemu důvěrnému, nenajdeme už cestu zpátky. A měl jsem pravdu. Jsi se mnou, když jím, když dýchám, když spím i když s ním. A teď, když nosíš pod srdcem moje dítě, je to ještě mnohem silnější.“

Cecily pátravě hleděla do jeho výmluvných očí a vypadala jako žena, která se probouzí ze strašlivé noční můry do přenádherného snu.

Postavil se a bez sebemenšího náznaku zábran ze sebe shodil župan. Podruhé během jejich bouřlivého vztahu měla možnost prohlédnout si v klidu jeho nahé tělo. Byla tak vyvedená z míry, že si jen stěží uvědomovala, co s ní Tate dělá. Teprve když před ním stála zcela nahá, probrala se z příjemného transu. Zvedl ji do náručí a něžně přitiskl svá ústa na místo, kde rostlo jejich dítě. Potom ji odnesl do své ložnice.

V Cecilyiných očích se objevil záblesk úzkosti, ale Tate se na ni konejšivě usmál a položil se na velkou postel vedle ní. „Budu opatrný,“ zašeptal a políbil její měkká hedvábná ústa. „Není kam spěchat. Máme přece celý zbytek života, abychom jeden druhého milovali.“

A byla to láska. Každý letmý polibek a každý lehký mazlivý dotek prozrazovaly sílu toho, co k ní cítil. Díky těmto měkkým polibkům a sladkým něžnostem bylo jejich milování tím nejněžnějším a nejnádhernějším splynutím, jaké s ním Cecily prožila.

Každý mučivě pomalý a smyslný pohyb jeho štíhlých boků připomínal balet. Cítila, jak se chvěje úsilím, které vynakládal na to, aby dokázal ovládat své téměř bolestné vzrušení zvyšující se vteřinu po vteřině.

„Tate,“ zasténala zastřeným hlasem a přitáhla k sobě jeho hýždě.

„Ne,“ vydechl proti jejím otevřeným ústům. „Chci to takhle,“ šeptal. „Chci, aby to bylo pomalé a sladké… abych se dostal hlouběji než kdy předtím… chci být tak něžný, že… budeš vzlykat… až přestanu.“

Cecily si nebyla jistá, jestli to dokáže přežít. Rozkoš přišla pomalu v podobě silných horkých nárazů smyslnosti – jako když mořské vlny narážejí na břeh. Svírala jeho paže a chvěla se neúnosně vzrušujícím napětím, které v ní vyvolávaly pomalé hluboké pohyby jeho těla.

Ruce měl zapřené vedle její hlavy. Z hrdla mu uniklo drsné zasténání v okamžiku, kdy se podíval do jejích doširoka otevřených, zamlžených očí.

„Cítíš, jak jsem hluboko?“ zašeptal chraplavě a stiskl čelisti, protože se jeho pohyby stávaly naléhavější a tím také drsnější. „Cítíš, jak dokonale… do tebe zapadnu…“ vydechl, potom zavřel oči a hlasitě zasténal. „Cecily… ach bože, miluju tě…!“

I ona nekontrolovatelně vzlykala, když je oba ve stejný okamžik zachvátila téměř neúnosná vlna rozkoše. Jejich vlhká horká těla se rozechvěla prožívanou slastí.

Já snad umřu, pomyslela si Cecily v okamžiku, kdy jí z hrdla uniklo hlasité chraplavé zasténání. Vlastní hlas jí zněl cize – stejně jako Tateovi ten jeho. Pevně objímali jeden druhého a nechali se unášet na vlnách rozkoše.

Když v ní odezněla i ta poslední sladká ozvěna masivní extáze, která pronikla i do těch nejtajnějších zákoutí jejího těla, rozplakala se. Tate ji pevně objímal, hladil ji po hebkých vlasech, konejšil ji sladkými slůvky a něžnými polibky. I on potřeboval čas na vzpamatování.

„To bylo téměř… děsivé,“ zašeptala s ústy přitisknutými k jeho vlhkému hrdlu.

„Naprosto děsivé,“ opakoval, protože i on byl překvapený silou prožitého vyvrcholení. Zabořil prsty do jejích vlasů. „Neublížili jsme našemu děťátku, že ne?“ zeptal se hlasem, který svědčil o tom, že ho to pomyšlení vystrašilo.

„Ne. Jsem v pátém měsíci,“ zamumlala ospale. „A nebylo to drsné. Bylo to…“ Zachvěla se.

„Intenzivní,“ dokončil za ni tichým hlasem.

„Ano.“

Přivinul ji k sobě ještě těsněji, protože jím projel nečekaný záchvěv strachu. Kdyby ji ztratil…

Byl to strach, který se v něm zrodil při pomyšlení na všechny ty nepřesvědčivé výmluvy, kterými si ji chtěl udržet od těla. Ano, celých těch osm let se bál, že bude cítit to, co cítí nyní, a že ji ztratí. Proto jí nedovolil, aby se k němu přiblížila.

„Tate?“ zašeptala, překvapena silou jeho objetí. „Jsem v pořádku. Vážně, je mi dobře!“

Jeho dech se začal uklidňovat, ale strach stále neustupoval. Vzpomněl si na Gabriniho a na to, jak málo stačilo k tomu, aby ji tu noc v Tennessee ztratil. Tyto představy ho od jeho návratu z Cullenville pronásledovaly jako noční můra a vyvolaly v něm potřebu utopit své mučivé obavy v alkoholu. Z ničeho na světě neměl takový strach jako z toho, že by mohl ztratit tuto milovanou ženu. Zavřel oči a přitiskl ji k sobě. „Nesmím tě ztratit, Cecily,“ vydechl drsně, aniž by se na ni podíval.

„To se nestane. Nikdy!“ řekla překvapeným hlasem. Odtáhla se od něj a podívala se do jeho vystrašených očí. Konečky prstů se něžně dotkla jeho tváře. „Miluju tě víc než svůj život,“ řekla zastřeným hlasem. „Nikdy bych tě nemohla opustit, Tatee!“

„Uteklas mi,“ připomněl jí chraplavě. „Opustilas mě.“

„Nevěřila jsem, že bys mě mohl někdy skutečně milovat,“ vysvětlovala. „Chtěla jsem, abys byl šťastný. Copak to nechápeš? Uvolnila jsem ti cestu –“ Její hlas se zlomil při vzpomínce na ty dlouhé bolestné týdny bez Tatea.

Zavřel oči, jako by se tím chtěl ubránit dalšímu mučivému nájezdu panického strachu. Přivinul ji k sobě tak silně, až to zabolelo. „Nebyl jsem šťastný. Můj život byl prázdný. Jedna moje část umřela, protože jsem tě neměl nablízku. A když jsem se potom dozvěděl, že se mnou čekáš dítě a že jsi v nebezpečí, málem jsem zešílel strachy, protože jsem tě nemohl najít!“ Zabořil svá ústa do vlhké prohlubně mezi její bradou a ramenem. „Tolik tě miluju, Cecily,“ zasténal. „Šíleně tě miluju.“

Cítila, jak se jeho dlouhé pružné tělo chvěje úzkostí. „Ale nakonec jsi mě našel. A zachránil jsi mě,“ zašeptala a utápěla se v jeho zastřeném vyznání, kterému konečně začínala věřit. „Já tě taky miluju! A nikdy nepřestanu. Nevím totiž jak.“

Ostře a rozechvěle se nadechl. Něžně ji pohladil po krátkých vlasech. „Budu s tebou, až to dítě přijde. Za nic na světě tě neopustím.“

„Já jsem naprosto zdravá a naše dítě je na tom stejně,“ uklidňovala ho. „Řekla bych ti, kdybych měla nějaké potíže, ale žádné nemám. Kromě…“

Starostlivě se na ni podíval. „Kromě?“

Usmála se. „Kromě toho, že jsem ospalá.“

„Ach,“ oplatil jí úsměv. „To není žádný problém.“ Přikryl je oba prostěradlem a přitáhl si ji blíž. Cecily si povzdechla a Tate ji políbil na čelo. „Na co myslíš?“ zeptal se tichým hlasem.

„Jen jsem přemýšlela o tom, jak jsem šťastná, že jsem na tebe počkala,“ políbila ho na rameno, které jí sloužilo jako polštář.

„I já jsem rád, že jsi počkala,“ zašeptal. „Když jsme se poprvé milovali, byl to jeden z nejsilnějších zážitků v mém životě. Tehdy jsme udělali naše děťátko?“

„Ano,“ přitakala unaveným hlasem a ospale ho pohladila po teplém svalnatém hrudníku. „Vždycky jsem věděla, že budeš milenec, kterému se nic nevyrovná. Měla jsem pravdu.“

Znovu ji něžně políbil na čelo. „To jsem rád. Ale jestli ještě někdy zatoužíš po mém těle, budeš si mě muset vzít,“ dodal s úsměvem a pod prostěradlem si lenivě přehodil nohu přes její.

To ji přivedlo do stavu naprosté bdělosti. Opřela se o loket a podívala se do jeho veselých černých očí. „Cože?“ vyhrkla nevěřícně.

„Slyšelas mě,“ upozornil ji. „Nechtěl bych ze sebe nechat udělat svedeného a opuštěného muže. Zničila jsi mě. Teď si mě budeš muset vzít.“

Vybuchla smíchy. „Mně nepřipadáš zničený,“ zamumlala pobaveně a rozkošnicky se zadívala na jeho pevné mužné tělo. Očima pomalu klouzala od jeho nahých ramen až k svalnatým nohám. „Mně připadáš absolutně dokonalý.“

„Lichotky ti nepomůžou,“ ujistil ji. „Říkám ti, že jsem zničený. Budeš si mě muset vzít, abys zachránila moji slušnou pověst.“

Zaváhala. Uvědomovala si, že jeho oči hltají její plná prsa i mírně vypouklé bříško.

„Chtěla bych to udělat, ale nejsem si jistá.“

„Já vím,“ odpověděl. „Pověz mi, proč se ještě pořád držíš zpátky?“

„Jsi samotář, Tate,“ odpověděla prostě. „Já a dítě bychom pro tebe znamenaly omezení. Poznamenalo by to dosavadní způsob tvého života.“

Pokrčil rameny. „Už se stalo,“ prohodil s úsměvem. „Řekl jsem Piercei Huttonovi, že si bude muset najít někoho jiného, kdo by se vydával na nebezpečné mise. Zůstanu vedoucím bezpečnostního oddílu, ale s bojovými akcemi jsem nadobro skončil. Najal jsem Colbyho,“ dodal a znovu se usmál, když spatřil překvapení v její tváři. „Přesně tuhle práci miluje, a navíc nebude muset tolik riskovat jako při práci, kterou dělal až doteď. Možná mu to zachrání život.“

„Mám Colbyho ráda.“

„Já ho mám taky rád – teď, když vím, že byl jen tvým přítelem.“

Povytáhla obočí. „Jak si tím můžeš být tak jistý?“ zeptala se podezíravě.

Uličnicky se usmál. „Kromě ostatních důvodů mě o správnosti mého názoru přesvědčila tvoje nenasytnost před pouhými několika minutami.“

„Tys na tom byl stejně,“ poznamenala.

Zasmál se. „Já mám na tebe chuť vždycky.“ Lenivě se protáhl, přitáhl si ji na svou hruď a rukou rošťácky rozcuchal její krátké světlé vlasy. Podíval se jí do očí a úsměv z jeho rtů postupně mizel. „Chtěl jsem tě, už když ti bylo sedmnáct,“ pronesl zastřeným hlasem. „Ale byl jsem za tebe zodpovědný. Nemohl jsem zneužít toho, cos ke mně cítila.“

Cecily přejela bříšky prstů po délce jeho klíční kosti. „Věděl jsi už tehdy, jak tě miluju?“

„Ano.“ Pohladil ji velkou dlaní po nahých zádech. „Zpočátku jsem to ignoroval. Ale ten den, kdy jsem tě požádal, abys přijela do Oklahomy…“ Smutně se usmál. „Nejspíš jsi netušila, že jsem si tě málem vzal hned tam, na předním sedadle auta, že ne?“

„Ne.“

Rozpoznal v jejím hlase známky okouzlení. „Kdybychom byli na méně veřejném místě, nedokázal bych se ovládnout. Bylo nebezpečné mě dráždit, ale tys to nevěděla.“

„Jaká škoda,“ zamumlala smutně.

„Ani v nejmenším. Oba dva jsme potřebovali čas, abychom se připravili na změny, které by to vneslo do našich životů, Cecily. Jediné, co jsem v té době měl, bylo klamné přesvědčení o svém dědictví a nebezpečná práce, kde jsem mohl každým dnem přijít o život. Myslel jsem si, že je to přesně to, po čem toužím.“

„A nebylo?“ zašeptala a na tváři se jí objevil něžný úsměv.

Stisk jeho paže, kterou ji objímal, zesílil. „Toužil jsem po tobě. Našel jsem tucet důvodů pro to, abych si tě držel od těla, protože jsem nechtěl,“ pátral po tom správném slově, „aby mě někdo vlastnil.“

„Lidé tě nemohou vlastnit,“ odpověděla. „Ale můžeš lidem patřit.“

„To je totéž,“ zamumlal ospale. „V minulosti jsem se naučil, že když dáš své city najevo, můžeš za ně být potrestán. Můj otec… můj otčím,“ opravil se, „věděl, že svou matku miluju. Trestal mě tím, že ji bil. Dělal to do té doby, než jsem byl dostatečně silný, abych ho zastavil.“

„Matt si kvůli tomu dělá výčitky.“

„Já vím. Ale on o ničem nevěděl. Matka nám všem ublížila tím, že se nás snažila uchránit před pravdou.“

„Jenom se tě snažila uchránit před bolestí a problémy.“

Já vím. Ale člověk neprokazuje druhým laskavost tím, že jim lže, ať to dělá z jakéhokoliv důvodu.“

Otřela se tváří o jeho teplou mužnou hruď. „Kde budeme bydlet?“ změnila zničehonic téma rozhovoru a zamyšleně se usmála.

Tate na okamžik zaváhal a potom se pobaveně rozesmál. „Předpokládám, že budeme potřebovat dům. Náš syn bude potřebovat jednu z těch nevkusných plastových houpaček, které děti tak zbožňují, a to nemluvím o další kolekci stejně nevkusných plastových hraček.“

„Jsou mnohem bezpečnější než ty železné nebo dřevěné,“ zdůraznila Cecily.

„Uvidíme, jaký dům se nám podaří najít v Marylandu, abychom bydleli blízko u Matta a mojí matky.“ Pohrával si s pramínkem jejích vlasů. „Už teď běhají po obchodech a shánějí věci pro první vnouče. Budou bez sebe radostí, až nás znovu uvidí spolu.“

Zavřela oči a na rtech jí pohrával ospalý úsměv. „Všechno, co naše děťátko potřebuje, jsme my.“

Jeho ruka se něžně probírala jejími vlasy. „Nechtělas mi o něm říct.“

„Udělal bych to – časem.“ Povzdychla si.

„Věděl jsem, že mě miluješ. Přijít k rozumu mi netrvalo zas tak dlouho,“ zamumlal.

„Práce za psacím stolem tě bude nudit,‘ poznamenala starostlivě.

„Ne, nebude,“ ujistil ji a překulil se na bok, takže teď Cecily ležela napůl pod jeho tělem. „Od této chvíle ze mě bude rodinný muž s novou zodpovědností.“ Hleděl do jejích něžných očí a usmál se.

„Miluju tě, Cecily. Budeš si mě muset vzít velmi brzy. Vážně nehodlám riskovat, že bys mohla jednoho dne přijít k rozumu a zjistit, že by sis mohla najít daleko lepšího manžela.“

Srdce se jí na okamžik zastavilo a potom se znovu rozběhlo. Předtím, než byla schopna promluvit, musela polknout knedlík, který se jí usadil ve staženém hrdle. „Nemohla bych se provdat za nikoho jiného. Opravdu mě miluješ?“ zeptala se měkce. „Nikdy předtím jsi mi to neřekl.“

Bříšky prstů jemně přejel po její oválné tváři. „Ale mám takový pocit, že jsi to do určité míry tušila.“

„Asi tomu tak bylo,“ poznamenala měkce. „Věděl jsi, že jsem neexperimentovala s jinými muži, takže ti na mně muselo aspoň trochu záležet, když ses se mnou poprvé miloval – a zapomněl jsi na ochranu,“ dodala uličnicky. Potom se ušklíbla. „Ale vždycky mezi námi něco stálo.“

„Já vím. Tolik bych si přál, abych mohl změnit minulost, ale to není možné. Utekla jsi kvůli mně,“ řekl sebeobviňujícím tónem. „Dostala ses do velkého nebezpečí. Gabrini tě mohl zabít.“

Objala ho kolem krku. „Tys mě ale zachránil. Zachraňoval jsi mě celá léta – dokonce jsi mě chránil i před sebou samým.“

Usmál se. „Ty jsi k té záchraně hodně přispěla,“ zdůraznil a něžně ji políbil. „Je dobré mít tě v podobných situacích po ruce.“

„Měla jsem skvělého učitele.“ Hladila jeho obočí svými něžnými prsty. „Doufám, že naše dítě bude mít tvoje oči,“ řekla. „Jsou tak nádherné.“

„Bude mít v sobě i kapku modré krve,“ poznamenal Tate měkce. „Mými předky byli Berbeři, francouzská šlechta.“

Cecily v jeho hlase zaznamenala velkou dávku hrdosti. „Matt ti to řekl?“

Přikývl. „Bude štěstím bez sebe, že se mu narodí vnouče, kterému to bude moct všechno vyprávět.“

„Leta bude také šťastná, až se jí narodí vnouče,“ prohodila tiše Cecily. „Určitě ho naučí všechno o lakotských tradicích a o kultuře svých lidí.“

Cecily zavřela oči, protože ji Tate začal líbat na víčka. „Šel jsem si k nim pro radu, než jsem se vydal za tebou. Smířili jsme se.“ Zvedl hlavu. „Což mi připomíná,“ pronesl s vážnou tváří, „že ses mi ještě pořádně neomluvila za tu krabí polévku, cos mi vchrstla do klína a za to, že to vysílala národní televize! Tohle není způsob, jakým by ses měla chovat ke svému nastávajícímu, který je synem senátora Spojných států a zároveň rodilým Američanem.“

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasila Cecily a škádlivě přejížděla bříšky prstů po jeho klíční kosti. „Tate, vážně je mi hrozně líto, že jsem ti vylila tu krabí polévku do klína.“

Tlukot jeho srdce se zrychlil ještě předtím, než Cecily začala třít dlouhou nahou nohou vnitřní stranu jeho stehna. Povytáhl obočí a našpulil rty. „Jak moc je ti to líto?“ zeptal se zastřeným hlasem.

Prostopášně se usmála a rozkošnicky přejela svým tělem po jeho nahé kůži. Cítila, jak okamžitě zareagoval na její neskrývané svádění. „Takhle moc…“ zašeptala do jeho pootevřených úst.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Druhého dne přivedl Tate Cecily k Mattovi a Letě. Na příjezdové cestě byl sníh a led, takže ji Tate vyzdvihl ze sedadla, jako kdyby byla tím nejkřehčím pokladem na světě, a přenesl ji přímo před hlavní vchod do domu. Zabalil ji do černého koženého kabátu, který jí dal k minulým Vánocům a přes hlavu jí přetáhl kapucu, aby se nenastydla. V něžných béžových šatech, které dokonale ladily s jejími béžovými kozačkami, vypadala Cecily velmi elegantně a velmi těhotně.

„Stiskni zvonek,“ nařídil jí a uličnicky si začal třít nos o její.

„Ne,“ odsekla Cecily a škádlivě se na něj usmála. Na očích měla místo kontaktních čoček své obvyklé brýle, za jejichž skly vypadaly její světle zelené rozzářené oči ještě rozpustileji.

Tate našpulil ostře tvarované rty v hraném údivu nad její vzpourou. „Dobrá, když to nejde po dobrém, tak to půjde po zlém,“ oznámil jí a přitiskl ústa na její rty. „Vzdej se a stiskni ten zvonek,“ zašeptal.

Cecily ho místo toho objala kolem krku a líbala ho s takovým zanícením, až se Tate neudržel a chraplavě zasténal proti jejím hedvábným rtům.

O několik vteřin později ji už pevně svíral v náručí a dlaněmi ji hladil po tvářích. Cecily se nechala unášet opojným pocitem vyvolaným skutečností, že je v jeho objetí, že ji líbají jeho ústa, že ji jeho srdce miluje.

Ani jeden z nich neslyšel, jak se dveře otevřely.

„Nechtěli byste se třeba posadit, než v tom budete pokračovat?“ zeptal se jich hluboký pobavený hlas vycházející ze dveří.

Odtrhli se od sebe a na rtech jim pohrávaly rozpačité úsměvy. Matt se na svého syna výmluvně podíval, teprve potom obrátil pozornost k Cecily, kterou si prohlížel zvědavýma očima. Podíval se zpět na svého syna.

„Je snad něco, co bys rád oznámil své matce a mně?“ zeptal se Tatea.

„Budeme se brát,“ vyhověl jeho žádosti Tate a vesele se ušklíbl.

„Ne!“ vyhrkl okamžitě Matt v předstíraném šoku a potom doširoka otevřel dveře, aby vpustil mladý zamilovaný pár dovnitř. „Vidíš to? Co jsem ti říkal o bojovém plánu, synu? Uznej, že jsem měl pravdu,“ dobíral si svého syna radostně. „Pokaždé funguje!“

„Pokaždé ne, jen někdy,“ poznamenal Tate s nádechem ironie. „Odjel jsem do Tennessee, abych ji přivezl domů, ale ona se mnou jet nechtěla. Tak jsem odjel domů sám a pořádně jsem se opil. Když jsem konečně trochu vystřízlivěl, zjistil jsem, že mi ji Pierce Hutton doručil domů jako nějaký opožděný vánoční dárek.“

„To je ale šéf, jak má být!“ rozesmál se Matt pobaveně. „Leto, máme společnost!“ křikl přes rameno do domu.

Tate odnesl své něžné břemeno do obývacího pokoje. Právě pokládal Cecily na pohovku, když do místnosti vplula Leta, která byla až do této chvíle v kuchyni.

„Moje děťátko!“ vyhrkla a v okamžiku, kdy Tate od Cecily o krok odstoupil, ji pevně objala. „Ty moje chudinko, jsi v pořádku?“

Starost v Letině hlasu Cecily neuvěřitelně dojala. Hřbetem ruky si otřela slzy, které se jí nahromadily v koutcích očí. „Ach, jsem tak zmatená,“ vzlykla radostně. „A neuvěřitelně šťastná!“

Leta se jí podívala přes rameno na svého vysokého syna a nadšeně se na něj usmála. Tate se na ni také usmál a z výrazu jeho tváře vyzařoval ten nejvyšší stupeň štěstí a spokojenosti.

Tate líčil divoký průběh Gabriniho zadržení a jeho očividná hrdost na Cecilyinu statečnost a pohotovost vehnala mladé ženě červeň do tváří. Když bylo vyprávění u konce, museli se Matt s Letou na malou chvíli vzdálit, protože jim přišel nečekaný host, Mattův kolega ze senátu. Tate s Cecily zůstali v obývacím pokoji o samotě. Seděli u velkého stolu z leštěného třešňového dřeva a jedli moučník, k němuž popíjeli kávu ze slavnostních šálků. Tate z Cecily nespouštěl oči. Vypadal fascinovaně.

„Přivádíš mě do rozpaků,“ zamumlala a nabrala na vidličku další sousto lahodného moučníku, zatímco Tate jen usrkával kávu.

„Těhotenství je pro muže jako nějaká tajemná záhada,“ odpověděl Tate prostě. „Připadám si, jako kdyby mě někdo zhypnotizoval.“

Vesele se ušklíbla. „To jsem si všimla.“

Zasmál se. „Vedl jsem všechny ty řeči o tom, že odmítám míšení různých kultur,“ uvažoval nahlas, „a hned při našem prvním milování mi úplně vypadlo z hlavy, že bych se měl nějak snažit zabránit zplození dítěte. Nepřipadalo ti to tak trochu nezodpovědné?“

„Ano, připadalo. Ale tys přece nemohl vědět, že jsem tak nezkušená.“

„Ach, věděl jsem to,“ řekl tichým hlasem a pozorně se na ni zadíval. „Věděl jsem to s naprostou jistotou ještě dřív, než mi tvoje tělo dokázalo, že se nepletu.“

Zčervenala, protože si vzpomněla na chvíle neuvěřitelné rozkoše, které s ním prožila. Celé její tělo se při těch vzpomínkách zachvělo.

Potřásl hlavou. „Tehdy poprvé mi to připadalo jako zázrak. Pokaždé, když si na to vzpomenu, cítím, jak se mi tělo napíná vzrušením. A potom… na podlaze v tvé kanceláři,“ vzpomínal. „Ještě pořád nevěřím, že jsem to udělal.“ Zamračil se. „Tenkrát už jsi byla těhotná. Mohl jsem ublížit tobě i dítěti.“

„Ale neublížil jsi. A jestli si vzpomínáš, byla jsem to já, kdo tě svedl,“ dodala Cecily a uličnicky se na něj ušklíbla. „I za daných okolností to byl zážitek, na jaký se nedá zapomenout.“

Tate si zamyšleně povzdychl a svraštil čelo. „Musím přiznat, že se při vzpomínkách na minulost stydím sám za sebe. Choval jsem se k tobě jako pořádný mizera, Cecily, a teď nemyslím jenom tu událost u tebe v kanceláři. Hodně jsi kvůli mně zkusila.“

„Stálo to za každou slzu,“ škádlila ho. „Vůbec ničeho nelituju.“

„Kéž bych mohl říct totéž.“ Spojil ruce za krkem a upřeně se na ni zadíval. „Víš, že jsi s tím bříškem strašně sexy?“

Nevěřícně se na něj usmála. „Těhotenství by nemělo být sexy,“ protestovala.

„Ale je,“ trval na svém Tate. „Celá jen záříš.“

Usmál se na ni. „Jsem rád, že chceš to dítě, Cecily. Já ho taky chci. Je mi líto, že jsem ti způsobil tolik těžkých chvil.“ Nechal spadnout ruce na kolena a zadíval se do země. „Můj svět se obrátil vzhůru nohama. Nebyl jsem na to připravený. Nic nebylo tak, jak jsem si myslel. Celý život mi najednou připadal jako jedna velká lež. Bylo pro mě těžké zvyknout si na nové skutečnosti.“

Odložila vidličku na talíř. „Já vím.“ Pátravě hleděla do jeho vážné tváře. „Nikdo z nás ti nechtěl ublížit. Jenom jsme nedokázali přijít na žádný přijatelný způsob, jak bychom ti měli sdělit pravdu.“ Setkala se s jeho tmavýma očima, které přestaly studovat vzorek koberce na podlaze, a cítila, jak jí dech uvízl v hrdle. Měl tak nádherné oči. Zajímalo by ji, zda bude mít jejich dítě tmavé oči po něm, nebo světlé po ní. „Lži jsou nebezpečné – i ty dobře míněné.“

Přikývl. Jeho oči přelétly její oválnou tvář a koutky úst se mu zvedly do něžného úsměvu. „Zajímalo by mě, komu z nás se bude náš syn víc podobat.“

„Právě jsem o tom přemýšlela. Tmavé oči jsou dominantní,“ vzpomněla si. „Tvoje vlasy jsou tmavé a moje blond, bude mít pravděpodobně hnědé vlasy. Doufám, že zdědí tvoje oči. A tvoji výšku.“

„Víš jistě, že to bude on?“

„Ano, z ultrazvuku. Když vezmeme v úvahu, že tvůj otec měl dva bratry, bylo by asi troufalé doufat v holčičku. Vyprávěl ti Matt o svých bratrech?“

To bylo zajímavé. „Ne, nevyprávěl.“

„Jeden z nich byl mnohem starší než on. Philippe zemřel ve Druhé světové válce. Michel zemřel na zástavu srdce před třemi lety. Byli jedinou rodinou, kterou Matt měl. Tedy alespoň si to myslel,“ dodala s něžným úsměvem. „Chtěla jsem jen říct, že v jeho rodině se rodí samí chlapci a že je to otec, ne matka, kdo určuje pohlaví dítěte.“

Usmál se na ni. „Pokud bude naše dítě zdravé, na pohlaví mi nezáleží.“ Nechal svůj pohled sklouznout k jejímu bříšku. „Ale to, co jsem řekl o brzké svatbě, jsem myslel naprosto vážně,“ dodal tiše. „Nezáleží mi na názoru dnešní moderní společnosti, která považuje za správné, aby se dva lidé vzali, když je na cestě dítě. Chtěl bych si tě vzít, i kdybychom děti nikdy mít nemohli. Náš syn si zaslouží nosit jméno svých rodičů, kteří ho budou společně vychovávat a milovat. A jak jsem se už přiznal, ani na chvíli mě nenapadlo zabránit jeho zplození,“ ušklíbl se uličnicky. „A vůbec toho nelituju.“

„Já taky ne. Dobrá,“ řekla a usmívala se. „Můžeme se vzít, kdykoliv budeš chtít.“

Vydechl úlevou. Byl rád, že se s ním kvůli tomu už nechtěla přít.

„Promluvím s knězem tady ve Washingtonu, který oddával moje rodiče, jestli se ti ten nápad zamlouvá. Mohli bychom mít civilní obřad…“

„Ne,“ protestovala rozhodným hlasem. „Byla bych ráda, kdybychom měli svatbu v kostele.“

Usmál se. „Dobře. A čím dřív, tím líp,“ dodal Tate pobaveně a znovu se s hrdostí v očích zálibně zadíval na její oblé bříško.

Svatba se konala o týden později. Leta, Matt a Colby Lane jim šli za svědka. Byli pozváni i Pierce Hutton a jeho manželka, Brianne, s jejich synem, kterému bylo teprve několik měsíců. Vypadali velmi šťastně.

Cecily zvedla oči k Tateovi, který nadzdvihl její krátký závoj v barvě slonové kosti, ladící s jejím elegantním hedvábným kostýmkem, a pomyslela si, že nikdy v životě neviděla nic krásnějšího než výraz, který v tu chvíli zahlédla v jeho očích. Usmál se na svou čerstvou novomanželku, sklonil se k ní a políbil ji s takovou něžností, až jí z očí začaly stékat slzy štěstí.

Svatební hostina se konala v domě Matta Holdena a byla dlouhá a hlučná. Dostavil se velký počet neznámých lidí. Někteří z nich vypadali velmi zádumčivě, měli na sobě stejně pochmurné obleky a rozhlíželi se kolem sebe, jako kdyby do domu měla každou chvíli vrazit nějaká teroristická skupina. Dva další muži, kteří působili velmi drsným dojmem, přestože byli oblečeni do drahých hezkých obleků, se pohybovali jako dvojice vlků. Velký světlovlasý muž, kolem něhož se vznášela aura lehké arogance, z nich nespouštěl oči ani na vteřinu.

Brianne v náručí se spícím děťátkem přistoupila k Cecily a v očích jí jiskřilo šibalství. Byla světlovlasá stejně jako Cecily, ale její vlasy byly o odstín tmavší.

„Tamhleti dva jsou od vlády,“ zašeptala a kývla hlavou k dvojici škrobených mužů v oblecích. „Ti chlapi u mísy s punčem jsou bývalí žoldáci. Ten velký svalnatý blonďák se jmenuje Micah Steele. Je to ten poslední muž, kterého bych chtěla mít za nepřítele. A ta dívka, co stojí tamhle –“ nenápadně ukázala na štíhlou hnědovlásku, „– je jeho nevlastní sestra,“ dodala a vesele se ušklíbla. „Moc dobře spolu nevycházejí. Proto si celý večer dává pozor, aby mezi nimi byla dostatečná vzdálenost.“

„Bože, to mi něco připomíná,“ zamumlala Cecily tiše a letmo se podívala na svého manžela, který se bavil se skupinkou elegantně oblečených lidí.

„Ty to znáš?“ zeptala se Brianne a nadzdvihla spící dítě ve svém náručí.

„Ano, já taky. Tate si ode mě držel odstup celé roky.“

Brianne sklouzla pohledem k její sukni, kterou si Cecily povolila tím, že rozepnula knoflíček nad zipem. „Můj bože, představ si, že nějaký muž dokáže udělat tohle z takové vzdálenosti!“

Cecily vyprskla smíchy. Tate její smích zaslechl, podíval se jejím směrem a usmál se na ni. V očích se mu zračila všechna vřelost jeho srdce.

„Na druhou stranu,“ zašeptala Brianne, protože si všimla jejich pohledů, „možná že to je možné.“

Cecily se jen usmála a potom se společně s Brianne přesunuly k pohovce, kde se pohodlně usadily. Cecily si vzala malého chlapečka k sobě a napadlo ji, že se jí brzy narodí vlastní syn, kterého bude moci milovat. Tate, který se na chvíli ocitl o samotě, k nim přistoupil zezadu a s úsměvem se podíval na dítě v Cecilyině náručí.

„Jmenuje se Edward Laurence, ale říkáme mu Laurence,“ začala Brianne, „a Pierce doslova šílí, když někdo jeho jméno zkrátí. Vypadá jako jeho tatínek.“

„Ano, vypadá,“ přikývl Tate souhlasně a v duchu si představoval vlastního dědice, který rostl pod Cecilyiným srdcem.

Po chvíli se k nim přidal i senátor Matt Holden, který položil Tateovi ruku na rameno. Bylo to gesto vřelé náklonnosti. „Hezký kluk,“ pochválil Laurence a poplácal Tatea po rameni. „Totéž platí o tom mém, nemyslíš?“ dodal. „Pořád nemůžu přijít na to, komu se vlastně podobáš…“

Tate do něj vesele šťouchl loktem a ušklíbl se. „Nech toho. Jsem tvoje hezčí kopie.“

„Hezčí?“

„A taky příjemnější,“ poznamenal Tate s úsměvem.

„Jenom příležitostně.“

„Je milé vidět ty dva, jak spolu tak dobře vycházejí, že, Cecily?“ vmísila se do jejich skupinky Leta a zavěsila se do svého manžela.

„Ano, to je,“ souhlasila Cecily. „Začínám si zvykat na klid a mír.“

„Nenech se mýlit,“ upozornil ji Tate a zabodl do tváře svého otce oči plné uličnictví. „Už brzy obdržíme dokumenty schválené státem, které nás opravňují otevřít v rezervaci Wapiti kasino.“

„Můžeš si je nechat schválit třeba stokrát, ale zapiš si za uši, že se budu až do poslední chvíle bránit zuby nehty!“ ujišťoval ho Matt.

„Tentokrát v tom nejsou žádné cizí zájmy, a navíc v rezervaci pořádáme referendum,“ promluvil Tate ke svému otci. „Dělej, co umíš.“

„Myslíš si, že nebudu? Budu stávkovat přímo před volební místností s obrovským transparentem a přivedu s sebou všechny odpůrce, které se mi podaří sehnat. Vlastně…!“

„Přestaňte,“ prohlásila Leta a postavila se mezi ně. „Tohle je šťastná událost. Vy dva se pěkně zklidníte a tuhle věc si vyřídíte později.“

Tate s Mattem se na sebe mračili. Ani jeden z nich nehodlal ustoupit ani o píď.

„Nejsou si až neuvěřitelně podobní, když se takhle mračí?“ povzdychla si Leta s úsměvem.

Cecily na ně zírala s doširoka rozevřenýma očima. „Ach Tate…!“

Její manžel se na ni podíval a v očích mu zářily jiskřičky rozpustilosti. Matt se na ni podíval se stejným výrazem. Nachytali ji.

„Vy dva!“ vyhrkla pohoršené a podala Laurence zpět Brianne. Vstala z pohovky. „Asi tady budu muset udělat pořádek,“ prohlásila odhodlaně.

„Musím okamžitě mluvit se Steelem!“ vyhrkl najednou Tate.

„Já ho sice neznám, ale jsem si jistý, že s ním taky musím mluvit,“ přidal se k němu Matt.

Oba muži zamířili společně na druhý konec místnosti a smáli se jako dva ďáblové, za jaké je nazlobená Cecily v tu chvíli považovala.

Leta ji chlácholivě objala. „Jenom si z tebe utahovali,“ řekla. „Matt i Tate trochu ustoupili a myslím, že se dohodli na kompromisu. No, uvidíme, co se teď stane, ale mám takový pocit, že to kasino dostaneme. Vlastně,“ pokračovala, „to bude spíš obrovský bingo pavilon. Žádné karetní stolky, žádné hrací automaty. Možná na ně dojde později, ale začínáme s mírou. A tentokrát předkládáme všechny návrhy my, členové kmene.“

Cecily ji také objala. „To je ale krásný svatební dar,“ zašeptala.

Leta zavrtěla hlavou.

„Chystáme pro vás něco lepšího. Až se nastěhujete do toho krásného domu v naší ulici, který jste s Tatem objevili, koupíme vám s Mattem zařízení do dětského pokoje.“

„Každé ráno se můžeme sejít u kávy a diskutovat o dalších kampaních za národní suverenitu,“ poznamenala Cecily s veselým úsměvem. „Protože teď už jsme skutečná rodina.“

Leta si povzdychla. „Skutečná rodina,“ souhlasila a z její tváře vyzařovala vřelost a láska.

Leta se přidala ke svému manželovi a Brianne se obrátila k Cecily. „Doufám, že Pierceovi odpustíš, co ti provedl,“ poznamenala pobaveně. „Měli by s Colbym dostat za uši. Neměli právo tě tak hrozně vyděsit, zvlášť když jsi těhotná.“

„Nebyla jsem vyděšená. Zuřila jsem vzteky. Popadli mě i s mými zavazadly, nacpali mě do letadla a dopravili mě do bytu otce mého dítěte.“ Povzdychla si a láskyplně se zadívala na svého manžela, který stál ve vzdáleném rohu místnosti. „Ale nakonec z toho bylo nádherné shledání. Tvůj manžel má u mě hlas v anketě o dohazovače roku.“

„Já ho mám taky ráda,“ rozesmála se Brianne a i ona vyhledala svého manžela očima. Vyslala k němu dlouhý láskyplný pohled, který Pierce opětoval. Jeho oči byly stejně tmavé jako Tateovy a zračila se v nich láska k jeho mladé ženě, která byla viditelná i na tu vzdálenost.

„Tate se nemůže dítěte dočkat, že?“ zeptala se Brianne. „Zaslechla jsem, jak se bavil s Piercem o tom, že už teď pro něj hledá vhodnou školu.“

„Bude z něj dobrý otec,“ zasnila se Cecily a znovu se na Tatea zamilovaně podívala. „A velmi dobrý manžel.“

„Kdo by si to byl pomyslel,“ povzdychla si Brianne. „Vždycky působil tak uzavřeným dojmem. Člověk asi nikdy nemůže tvrdit, že dokáže odhadnout lidi, co?“

Cecily potřásla hlavou. „A to je na tom právě to zábavné. Je zajímavé hledat a nacházet drobné kličky a nepatrná překvapení, které vytvářejí osobnost člověka. Čím víc ho poznávám, tím víc si uvědomuji, jak málo jsem o něm vlastně věděla. Je to člověk, který své city nenosí na trh.“

„Pierce je stejný. Ale víš,“ začala Brianne s předstíranou vážností, „muži občas nakonec stojí za všechny ty problémy, které ženám působí.“

Cecily se rozesmála a byla šťastná, že se jí podařilo najít tak spřízněnou duši. „Asi máš pravdu, někteří z nich za to opravdu stojí!“

Dítě se narodilo v létě – v den, kdy meteorologové zaznamenali nejvyšší teplotní rekord v roce. Tateovi se jen taktak podařilo dopravit Cecily do nemocnice včas. Malý Joseph Matthew Winthrop se narodil, sotva jeho maminku převezli na porodní sál. V čekárně se zatím shromáždili všichni příbuzní a kromě nich se tu těsnali ještě další lidé s ostražitými pohledy.

Pierce Hutton zašeptal své ženě do ucha, že tu musí mít svého reprezentanta každý vládní úřad ve Washingtonu. Leta s Mattem seděli na lavičce společně s Colbym, který jim vyprávěl novinky o Cecilyině útočníkovi, Gabrinim, kterého poslal soud do vězení na doživotí. Jejich konverzaci přerušil příchod zdravotní sestřičky, která se objevila ve dveřích, aby oznámila rozzářenému Mattovi Holdenovi a Letě, že se z nich právě stali dědeček a babička. Cecily se narodil krásný zdravý chlapeček a hned, jak bude paní Winthropová převezena na svůj pokoj, může se na něj jít každý podívat do dětského oddělení. Vyslala úzkostlivý pohled ke skupině zachmuřených mužů ve slunečních brýlích a tmavých oblecích, kteří stáli čelem k druhé skupině ležérně oblečených lidí, ale přitom pozorně sledovali okna a dveře, jako kdyby očekávali vpád teroristů. A jeden z těch mužů připomínal svým nepřirozeně nápadným zjevem skutečného gangstera…

Rychle se vrátila do bezpečí porodnického sálu a pomyslela si, že novorozenec bude mít několik velmi zvláštních návštěvníků.

V soukromém pokoji na konci haly pozorovala vyčerpaná, ale šťastná Cecily svého manžela s jejich čerstvě narozeným synem. Cecily si myslela, že už nikdy nespatří v Tateově tváři takový výraz, jako když jí u oltáře odhrnul závoj z obličeje, ale mýlila se. Když zdravotní sestra položila maličkého chlapečka do náručí jeho otce, který měl na sobě sterilní plášť, byl výraz v jeho tváři nepopsatelný. V očích se mu leskly slzy. Vzal do své velké opálené dlaně droboučkou pěstičku svého syna, něžně přejel po jeho dokonalých malých prstíčcích a potom se dotkl křehké malé tvářičky, v níž hledal podobu.

„Generace našich rodin,“ promluvil měkce, „jsou všechny ukryté tady, v téhle tváři.“ Podíval se na svoji ženu a vůbec se nesnažil potlačit slzy, které zvlhčovaly jeho tmavé oči. „Ve tváři našeho syna.“

Cecily si otřela vlastní slzy cípem bílého prostěradla a vztáhla ruku k Tateově obličeji, aby pro něj udělala totéž ve chvíli, kdy byli – alespoň na čas – sami.

Cecily byla umytá a čistá – stejně jako jejich syn – a cítila, jak ji přemáhá ospalost. Ležela v čistě povlečené posteli a pozorovala manžela, jak se seznamuje se svým prvorozeným synem. „Není překrásný?“ zamumlal a z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že je malým Josephem naprosto uchvácený. „Příště si budeme muset pořídit holčičku,“ poznamenal s něžným úsměvem, „která by vypadala jako ty.“

Cecily měla pocit, že se jí srdce rozskočí štěstím, když hleděla do té milované tváře, která se skláněla nad stejně milovanou tváří jejich syna.

„Moje srdce je šťastné, když se na tebe dívám,“ zašeptala v lakotštině.

Tate se zasmál, protože si vzpomněl, že to byl on, kdo ji to naučil říkat. „Moje srdce je stejně šťastné, když tě vidím,“ odpověděl v angličtině.

Cecily k němu vztáhla ruku a sevřela jeho velkou dlaň ve své malé. Na stolku vedle postele byla ve váze kytice čerstvých rudých růží, které provoněly celý nemocniční pokoj. Vzpomněla si na první růži, kterou jí daroval – na překrásnou karmínově rudou růži z papíru, kterou jí přivezl ze své cesty do Japonska. Tyhle růže jsou skutečné. Není to imitace. Připomínalo jí to jeho a její lásku, která byla nyní tak skutečná, že se jí mohli oba dotknout.

Tate se mírně zamračil, když si všiml výrazu v její tváři. „Co se děje?“ zeptal se měkce.

„Vzpomněla jsem si na tu papírovou růži, kterou jsi mi přivezl z Japonska, když jsem začala bydlet u Lety.“ Pokrčila rameny a rozpačitě se usmála.

I na jeho tváři se objevil úsměv. „A teď jsi zahrnutá skutečnými růžemi,“ řekl, protože mu hned došlo, co se jeho ženě honí hlavou.

Přikývla. Potěšilo ji, že okamžitě pochopil, o čem mluvila. Potom si však uvědomila, že tomu tak bylo vždycky – dokázali číst myšlenky toho druhého a nikdy to nebylo silnější než teď, když se jim narodilo dítě, které bylo živoucím důkazem jejich lásky. „Ano,“ povzdychla si spokojeně. „Teď jsou ty růže skutečné.“

Venku za oknem silně pršelo. Stříbrné kapky vody se tříštily o zářivě zelené listy keřů a stromů. V pokoji si však počasí za oknem nikdo nevšímal. Děťátko spalo a jeho rodiče se na něj dívali očima plnýma krásných vřelých snů o budoucnosti.